Vzpoura oceánů

Frank Schätzing

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Horory

Peruánský rybář zmizí na volném moři. Hejna vysoce jedovatých medúz obléhají břehy Austrálie. Do Kanady nepřitáhnou velryby. Dorazí teprve se zpožděním několika týdnů a chovají se agresivně. Mezitím tým naftařů narazí na dně Norského moře na zvláštní červy s mohutnými kusadly, kteří se po milionech zavrtávají do dna. Jakoby odněkud přičarovaní připadají biologovi Siguru Johansonovi, který živočichy zkoumá a snaží se zjistit, zda by nemohli ohrozit těžbu ropy z moře. Johanson tuší, že za anomáliemi se skrývá řada podivných náhod: cosi používá život v moři proti člověku. Ke stejnému závěru dospívá i indiánský badatel velryb Leon Anawak, který se poté, co se přes noc zhroutil velrybí turismus, musí potýkat s fanatickými ochránci životního prostředí a americkou armádou, která zničehonic všechny případy přikryje pláštěm mlčení. Vlády USA a Kanady evidentně vědí o hrozbě z oceánů mnohem víc. Vypukne katastrofa, která ohrozí další existenci lidstva. Ale co nebo kdo ji rozpoutal? Vědci si musejí přiznat, že člověk ví o planetě, jíž se cítí být vládcem, mnohem méně než o vesmíru.

FRANK SCHÄTZING

VZPOURA OCEÁNŮ

Knižní klub

Praha 2006

přeložil Vítězslav Čítek

vydala Euromedia Group,

vydání první

ISBN 80-242-1553-5

www.euromedia.cz

www.knizniweb.cz

Lásce, hlubší než oceán

Sabině

Hishuk Jech ts’awalk

Kmen Nuu-Chah-Nulth, Vancouver Island

14. ledna

Huanchaco, peruánské pobřeží

Oné středy se naplnil osud Juana Narcisa Ucañana, aniž by si toho byl svět povšiml.

Vširším kontextu to ovšem svět zaznamenal jen pár týdnů poté, ale Ucañanovo jméno přitom nikde nepadlo. Ucañan byl totiž jen jedním zmnoha. Ale kdyby bylo možné zeptat se ho bezprostředně, co se stalo onoho časného rána, paralely k tomu, co se událo současně po celé zeměkouli, by bývaly byly zjevné. Amožná by rybářův pohled na věc právě proto, že pramenil zté naivní části světa, odhalil celou řadu komplexních souvislostí. Jenže ani Juan Narciso Ucañan, ani Tichý oceán na severním pobřeží Peru žádné svědectví nepodali. Ucañan zůstal němý jako ryby, které lovil celý svůj život. Když jsme pak na něj konečně narazili ve statistikách, události mezitím pokročily do dalšího stadia anahodilé výpovědi oUcañanově osudu už nikoho dvakrát nezajímaly.

Zvlášť když ani před 14. lednem neexistoval nikdo, kdo by se oněj mohl nějak zvlášť zajímat.

Aspoň takhle to viděl sám Ucañan, jenž měl pramalou radost ztoho, že se zHuanchaka během let stal mezinárodně žádaný ráj mořského koupání. Neměl nic ztoho, když naprosto cizí lidé věřili, že svět je vpořádku tam, kde domorodci vyrážejí na moře varchaicky působících člunech pletených ze sítiny. Archaické bylo spíš to, že vůbec ještě vyplouvali. Většina jeho krajanů si vydělávala na živobytí vplovoucích fabrikách na chytání ryb nebo vtovárnách na rybí moučku arybí tuk. Díky jim stálo Peru navzdory ubývajícím hejnům ryb pořád včele světového žebříčku rybářských velmocí spolu sChile, Ruskem, USA aasijskými tygry. Navzdory El Niñu se Huanchaco rozrůstalo všemi směry, hotely se kupily jeden na druhý atomu bez rozmyslu padaly za oběť poslední zbytky přírody. Všichni koneckonců přece jen dělali svou práci. Všichni kromě Ucañana, kterému nezbylo víc než jeho malebný člunek „caballito“ –“koníček“, jak jej kdysi nadšení conquistadoři pojmenovali pro jeho svéráznou konstrukci. Ale jak to vypadalo, ani caballitos tu už dlouho nebudou.

Nové tisíciletí se zjevně rozhodlo Ucañana vyloučit.

Ten mezitím ztratil vládu nad svými pocity. Na jedné straně se cítil trestán. Trestal ho El Niño, který se do Peru navracel od nepaměti aproti němuž člověk nic nezmohl. Zdálo se mu, že je trestán iochránci životního prostředí, kteří na kongresech vykládali onadměrném rybolovu azáhubě moří. Výsledkem bylo, že politici zvolna otáčeli hlavy směrem kprovozovatelům rybářských flotil azírali na ně, dokud jim nedošlo, že vlastně civí do zrcadla. Poté se jejich pohledy stočily na Ucañana, jenž za ekologickou katastrofu přece nemohl. Nikoho se přece neprosil oplovoucí továrny ani ojaponské akorejské trawlery, které za pásmem dvou set námořních mil čekaly jen na to, aby se přiživily na místních rybách. Ucañan nenesl za nic ztoho vinu, ale už tomu sám přestával věřit. To byl druhý mizerný pocit, který se v něm usazoval. Jako by to byl on, kdo zmoře těží miliony tun makrel atuňáků.

Bylo mu dvacet osm let abyl jedním zposledních představitelů svého druhu.

Všech pět jeho starších bratrů pracovalo vLimě aoněm si mysleli, že je padlý na hlavu, když je ochoten vyplouvat se svým člunem, který nebyl omoc víc než jakýsi předchůdce surfovacího prkna, aby ve zpustošených pobřežních vodách čekal na bonitos amakrely, které nepřicházely. Bratři mu neustále vysvětlovali, že mrtvému už nikdo život nevdechne. Jenže šlo odech jeho otce, který vyrážel na moře navzdory blížící se sedmdesátce. Každopádně ještě před pár týdny. Teď otec ležel doma, sužoval ho zvláštní kašel askvrny vobličeji azdálo se, že pomalu ztrácí rozum. Juan Narciso se upnul kmyšlence, že starce udrží naživu, když on bude držet při životě tradici.

Šáchorové čluny používali Ucañanovi předci, Indiáni Yunga Moche, tisíc let, už dávno předtím, než do země přišli Španělé. Předkové obývali pobřežní krajiny od dalekého severu až dolů kdnešnímu městu Pisco azásobovali rybami mohutnou metropoli Chán Chán. Tehdy bylo okolí bohaté na pobřežní bažiny wachaques, jež byly zásobárnou sladké vody zpodzemních pramenů. Zde rostl šáchor, zněhož Ucañan ajemu podobní pořád ještě vázali své caballitos úplně stejně jako jejich dávní předkové. Postavit caballito vyžadovalo zručnost avnitřní klid. Konstrukce byla jedinečná. Při tří až čtyřmetrové délce asdo výšky zvednutým obloukem přídě byl svazek rohoží lehký jako pírko aprakticky nepotopitelný. Tisíce takových člunů kdysi brázdily vlny kolem pobřeží kraje nazývaného „Zlatá ryba“, protože se ive špatných dnech vracely sbohatší kořistí, než ojaké se mužům jako Ucañanzdálo vtěch nejodvážnějších snech.

Jenže ibažiny mizely asnimi také šáchor.

SEl Niñem se aspoň dalo počítat. Každých pár let se vdobě kolem Vánoc ohřál jinak studený Humboldtův proud následkem vynechaných pasátních větrů. Vinou toho nepřinášel potravu, makrely, bonitos ani sardele se v něm vůbec neukázaly, protože tam neměly co žrát. Ucañanovi předkové tento jev nazvali El Niño, neboli „Ježíšek“. Někdy Ježíšek vynechal, někdy jen trochu zmátl přírodu, ale vždy jednou za čtyři nebo pět let se na člověka snesl trest boží, jako kdyby chtěl lidské plémě vyhladit. Tornáda, třicetinásobné množství srážek asmrtící laviny bláta, apokaždé přicházely oživot stovky lidí. El Niño se objevil azase odešel, avždycky tomu tak bylo. Člověk se s ním nemohl spřátelit, ale nějak se podle něj zařídit dokázal. Avšak od doby, kdy bohatství Pacifiku končilo ve vlečných sítích obrovských tak, že by se na plochu zátahu jedné znich naskládalo dvanáct jumbo jetů, nepomáhaly už ani modlitby.

Možná jsem opravdu hloupý, honilo se Ucañanovi hlavou, zatímco příboj houpal jeho caballitem. Jsem hlupák a jsem vinen. Všichni neseme vinu, protože jsme si zadali skřesťanským patronem, který nedělá nic ani proti El Niño, ani proti rybářským trustům astátním smlouvám.

Dřív jsme vPeru měli šamany, pomyslel si. Ucañan znal zvyprávění, co archeologové našli vchrámech předkolumbovské éry uměsta Trujillo, hned za Měsíční pyramidou. Devadesát koster mužů, žen adětí, všichni byli ubiti nebo probodeni. Vzoufalém pokusu zastavit blížící se potopu vroce 560 obětovali vysocí kněží životy devadesáti lidí aEl Niño skutečně odešel.

Koho by museli obětovat dnes, aby zastavili drancování moří? Ucañan se zděsil své vlastní myšlenky. Byl dobrý křesťan. Miloval Ježíše Krista auctíval svatého Petra, patrona rybářů. Prožíval pokaždé celým srdcem jeho svátek, kdy dřevěného světce vozili na člunu od vesnice kvesnici. Apřece! Dopoledne se sice všichni hrnuli do kostela, ale večer to pak pořádně roztočili. Šamanismus bujel na plné obrátky. Vždyť který bůh dokáže pomoci tam, kde isám Ježíšek ujišťuje, že snovou bídou rybářů nemá nic společného a jeho vliv se vyčerpává ve zmatku přírody ajejích ničivých silách – avšechno ostatní je pěkně prosím věcí politiků alobbistů?

Ucañan vzhlédl knebi apřimhouřil oči. Nebe slibovalo nádherný den.

Severní pobřeží Peru se vokamžiku změnilo vnádhernou idylu. Už několik dní nebyl na obloze vidět ani mráček. Surfaři takhle časně ráno ještě vyspávali. Ucañan spolu stuctem dalších rybářů pádloval už půl hodiny proti něžně dorážejícím vlnám. Všichni vyrazili před úsvitem. Slunce, které se nyní objevilo za horami vmlžném oparu, zalilo moře pastelovým světlem. Nekonečná dálka, dosud ještě spíše stříbřitá, se začala měnit vjemnou modř. Na obzoru již bylo možné tušit siluety obrovských nákladních lodí, které mířily do Limy.

Krása nadcházejícího jitra však na Ucañana neudělala žádný dojem. Sáhl za sebe apodal si calcal, tradiční červenou síť rybářů caballitos. Je několik metrů dlouhá akolem dokola opatřená háky různých velikostí. Kritickým zrakem si prohlížel jemně utkaná oka. Dřepěl přitom přímo na rákosí své pletené lodičky, protože caballitos žádné vnitřní místo ksezení nemají, zato na zádi je velkorysý prostor pro výzbroj asíť. Před sebe napříč položil pádlo, rozpůlenou tyčku guayaquilského rákosu, jaké už nikdo vPeru nepoužíval. Patřilo jeho otci. Vzal si je, aby stařec vnímal sílu, kterou jím Juan Narciso zabírá ve vodě. Každý večer, co byl otec nemocný, mu syn vkládal pádlo do levé ipravé ruky, aby pocítil pokračování tradice, atím ismysl života.

Doufal, že otec pozná, čeho se dotýká. Svého syna už nepoznával. Ucañan dokončil prohlídku calcalu. Zkontroloval ho už na pevnině, ale sítě byly vzácností amusela se jim věnovat náležitá péče. Ztráta sítě znamenala konec. Ucañan stál rád na straně těch, kdo vpokeru ozbylé zdroje Pacifiku prohrávali, ale neměl ani vnejmenším vúmyslu prohrát kvůli sebenepatrnější nedbalosti, auž vůbec ne zařadit se mezi ty, kdo se svěřovali láhvi. Co nemohl snést, byl pohled na zoufalce, kteří své čluny asítě nechali chátrat. Ucañan věděl, že kdyby takovou vyhaslou tvář spatřil vzrcadle, nepřežil by to.

Ohlédl se. Po obou stranách se dobrý kilometr od pláže rozprostíralo pole smalou flotilou caballitos, která jako on vyrazila dnes ráno. Koníčci dnes netančili na vlnách jako jindy. Vlnění bylo téměř neznatelné. Příští hodiny stráví rybáři na moři, ozbrojeni téměř fatalistickou trpělivostí. Mezitím se přidružily větší čluny ze dřeva ataké jeden trawler, který projel kolem nich asměřoval dál, na otevřené moře. Ucañan nerozhodně přihlížel, jak muži aženy jeden po druhém spouštějí do vody své calcaly a pečlivě dbají na to, aby byly pevně připoutány lanem ke člunu. Červené kulaté boje poskakovaly na hladině. Ucañan věděl, že ijeho čas nadešel, ale pomyslel na minulé dny anedělal nic. Jenom dál nepřítomně zíral. Pár sardinek, to bylo všechno.

Sledoval pohledem zmenšující se trawler. Itento rok se dostavil El Niño, ale ve srovnání sjinými byl celkem neškodný. Pokud se drží vmezích, El Niño někdy ukazuje svou druhou tvář. Úsměvnou adobrotivou. Nalákáni příjemnými teplotami zabloudí do Humboldtova proudu, který je jim za normálních okolností nepříjemný, velcí tuňáci žlutoploutví ažraloci kladivouni. Sice pak itěch pár malých ryb skončí vjejich žaludcích místo vsítích rybářů, ale člověk nemůže mít všechno. Kdo za takového dne vyrazil dál na moře, měl šanci vrátit se domů sjedním ztěch pořádných kousků.

Jenže to byly zbytečné úvahy. Rybáři na caballitos nevyplouvali tak daleko. Ve skupině, která jim skýtala ochranu, se několikrát odvážili až deset kilometrů od pevniny. Koníčci vzdorovali silnému vlnobití, jednoduše jeli přes hřebeny vln. Problémem tam daleko bylo proudění. Když bylo silné avítr navíc foukal od pevniny, rybář musel pořádně napínat svaly, aby dopádloval zpátky na břeh.

Někteří se už nevrátili.

Ucañan seděl rovně jako svíčka na spleteném šáchoru aani se nepohnul. Vranním světle začínalo čekání na hejna ryb, která se ani dnes neměla objevit. Pátral ve stopě po trawleru. Byly časy, kdy mohl bez námahy dostat práci na velké lodi nebo vtovárně na rybí moučku. Ale po zničujících El Niños počátkem devadesátých let ztráceli zaměstnání dokonce itovární dělníci. Velká hejna sardelí se už nikdy nevrátila.

Co si měl počít? Nemohl se už ani jeden den vrátit bez úlovku.

Mohl bys přece učit seňoritas surfovat.

Taková alternativa se nabízela. Práce vjednom ztěch nesčetných hotelů, pod jejichž nadvládou se staré Huanchaco scvrkávalo. Dělat turistům rybářského průvodce. Nosit legrační sáčko amíchat koktejly. Nebo se starat, aby zhýčkané Američanky řičely rozkoší. Při surfování, vodním lyžování apozdě večer na pokoji.

Jenže vden, kdy by se Juan odstřihl od minulosti, by otec zemřel. Třebaže už starce opouštěl rozum, určitě by nějak vytušil, že ijeho nejmladší ztratil víru.

Ucañan sevřel pěsti, až mu zbělely klouby. Pak se chopil pádla aodhodlaně, plnou silou začal sledovat mizící trawler. Jeho pohyby byly prudké arázné vztekem. Skaždým ponořením pádla se vzdálenost od ostatních caballitos zvětšovala. Postupoval rychle kupředu. Dnes ho, ato věděl, nebudou omezovat při návratu žádné nečekané nárazové vlny, žádné zrádné proudění, žádný prudký severozápadní vítr. Když to neriskne dnes, tak už nikdy. Vhlubokých vodách tu pořád ještě byli tuňáci, bonitos amakrely, aty ryby tu nebyly jen pro trawlery. Patřily ijemu.

Po hodné chvíli se zarazil aohlédl zpátky. Huanchaco se svými natěsnanými domy se zmenšilo. Kolem sebe viděl jen vodu. Žádné caballitos, jejichž majitelé by následovali Ucañanova příkladu. Malá flotila zůstala daleko vzadu.

Dřív jsme měli vPeru jednu poušť, vyprávěl kdysi otec. Tu ve vnitrozemí. Ateď máme pouště dvě. Tou druhou je moře přede dveřmi našeho domu. Stali jsme se obyvateli pouště, kteří se bojí deště.

Byl pořád ještě příliš blízko.

Zatímco dál pádloval mocnými údery do vody, Ucañan cítil, jak se mu vrací stará sebedůvěra. Najednou měl skvělou náladu apředstavoval si, jak jede na svém koníčku po nekonečných vodách tam, kde zpod jejich povrchu po tisících vystřelují stříbřitě lesklé hřbety ryb, jiskřivé kaskády ve slunečním svitu, zhlubin se vynořují velryby avyskakují mečouni. Záběry pádlem ho jeden za druhým unášely pryč, daleko od zápachu zrady. Ucañanovy paže se pohybovaly jakoby samy od sebe, akdyž konečně nechal pádlo ponořené ve vodě aznovu se ohlédl, rybářská vesnice byla už jen hranatou siluetou sbílými puntíky všude kolem. To se ve slunci lesklo neustále se šířící pozlátko nové doby – hotely.

Ucañan cítil, jak se ho zmocňuje bázeň. Tak daleko se ještě nikdy předtím neodvážil. Nejen na caballitu. Abůh ví, že bylo něco jiného stát nohama na palubě skutečné lodi než mít pod zadkem špičatý zobák ze sítiny. Ranní opar nad vzdáleným městem ho možná šálil, ale mezi ním aHuanchakem se určitě rozprostíralo dobrých dvanáct kilometrů, amožná ještě víc.

Byl sám.

Ucañan se na okamžik zarazil. Vyslal krátkou modlitbu ke svatému Petrovi, aby ho šťastně ave zdraví vrátil domů slodí plnou ryb. Pak se zhluboka nadechl slaného ranního vzduchu, vytáhl zezadu calcal abeze spěchu ho nechal klouzat do vody. Oka sháčky mizela jedno po druhém ve skelné temnotě, až se kolem caballita pohupovaly jenom červené bóje.

Co se mohlo stát? Počasí bylo krásné, akrom toho Ucañan věděl naprosto přesně, kde se nachází. Vbezprostřední blízkosti se zmořského dna tyčil masiv ztuhlé lávy, malý, rozeklaný horský pás. Jeho vrcholy sahaly až těsně pod hladinu. Na nich sídlily mořské sasanky, mušle akrabi. Abezpočet malých ryb vjeho proláklinách arozsedlinách. Ale připlouvaly sem rovněž velké ryby jako tuňáci, bonitos amečouni, kteří zde lovili. Pro trawlery to tu bylo nebezpečné, protože mohly narazit apoškodit se oostré útesy, atahle oblast navíc nebyla natolik vydatná, aby se vní vyplatilo lovit ve velkém.

Pro odvážného jezdce na caballitu to však bylo víc než dost.

Ucañan se toho dne poprvé usmál. Houpal se nahoru adolů. Vlny zde byly oněco větší než blízko upobřeží, ale na svém plavidle měl pořád ještě pohodlí. Protáhl si údy azamhouřil oči proti slunci, jež bledě žluté vyšlo nad horami. Pak se znovu chopil pádla aněkolika rázy dovedl svého caballita do proudu. Nato si dřepl anarovnal se, aby další hodinu pozoroval bóji, která se pohupovala na vodě kousek od člunu.

Za necelou hodinu chytil tři bonitos. Tučné ryby se leskly votevřeném nákladním prostoru jeho caballita.

Ucañanovi se zvedla nálada. To bylo lepší než všechen úlovek za poslední čtyři týdny… Klidně by se teď mohl vrátit, ale když už tu jednou byl, zrovna tak dobře může vyčkávat dál. Den začal skvěle amožná skončí ještě lépe.

Mimoto by nevěděl, co sčasem.

Zatímco jel na svém caballitu pohodlně podél útesů, popouštěl šňůru calcalu adíval se, jak se pohupující se bóje vzdalují, neustále pátral pohledem po světlých místech, kde vyčnívaly skály až khladině. Bylo nezbytné udržet dostatečný odstup, aby se oně síť nezachytila. Ucañan zívl.

Na laně bylo cítit lehké poškubávání.

Vnásledujícím okamžiku bóje zmizela ve změti vln. Pak se vynořila, vymrštila se vzhůru aznovu byla stržena dolů.

Ucañan popadl lano. To se však napnulo asedřelo mu kůži na dlaních. Ucañan zaklel. Vtom se jeho caballito převrátil na stranu. Ucañan pustil lano, aby neztratil rovnováhu. Bóje se červeně blyštěla hluboko ve vodě. Lano bylo napnuté jako tětiva luku astahovalo záď malého rákosového člunu dolů.

Co se to uvšech čertů děje?

Něco se muselo dostat do sítě. Něco velkého atěžkého. Třeba mečoun. Jenže mečoun by byl vyvinul větší tempo acaballita strhl ssebou. Ať už však vokách sítě uvízlo cokoli, chtělo to dolů.

Ucañan se znovu pokusil popadnout lano. Člunem opět něco škublo. Ucañana to strhlo dopředu apřistál ve vlnách. Při potopení se mu dostala voda do plic. Když se vynořil, kašlal aplival auviděl, že jeho caballito je napůl ponořený. Špičatá příď trčela vzhůru. Znákladního prostoru se svezli do moře tři ulovení bonitos. Pohled na mizející ryby ho zalil vztekem ahořkostí. Byly ztracené! Nemohl se za nimi potopit, protože měl plné ruce práce, aby zachránil člun, atím isám sebe.

Dopolední úlovek. Všechno bylo zbytečné!

Kousek dál se pohupovalo pádlo. Nevěnoval mu pozornost, může si pro něj doplavat později. Vší silou se obtočil kolem přídě apokusil se ji stlačit dolů. Jenže tím se dostal pod vodu ise člunem, který byl beznadějně stahován do hloubky. Horečnatě přeručkoval po hladkém šáchoru kzádi. Jeho pravice šmátrala vnákladním prostoru, až nahmátla, co hledal. Díky, svatý Petře! Ucañanův nůž nevypadl do moře azůstala tam ipotápěčská maska, což byla vedle calcalu jeho druhá vzácnost.

Jediným pohybem přeřízl lano.

Caballito začal ihned stoupat vzhůru aotáčel Ucañanem kolem své osy tak, že ten viděl nad sebou kroužit nebe. Znovu se dostal hlavou pod vodu apak konečně shekáním zůstal ležet ve člunu, který se líně pohupoval, jako by se nic nestalo.

Narovnal se, celý zmatený. Po bóji nikde ani stopy. Pak začal hledat pádlo. To plavalo na vlnách kousek od něj. Ucañan k němu doplul poháněje člun rukama apřitáhl si ho. Položil ho před sebe azačal zkoumat nejbližší okolí.

Tady byly, ty světlé skvrny vkřišťálové vodě!

Ucañan klel dlouho nahlas abez ustání. Dostal se moc blízko kpodmořským útvarům acalcal se oně zachytil. Jaký div, že ho to táhlo dolů. To zatracené idiotské denní snění, kterému se oddával! Akde byla síť, tam byla samozřejmě ibóje. Nemohla se vynořit, protože je přivázaná kuvízlé síti.

Ucañan přemýšlel.

Ano, takhle se to muselo stát. Přesto žasl nad silou, která ho jen ovlásek nestrhla do záhuby. Jako jediné přijatelné vysvětlení Ucañanovi připadalo, že ho osíť připravil útes pod hladinou, ale pochybnosti v něm přetrvávaly.

Síť byla ztracena!

Nesmí ztratit síť.

Rychlými záběry se sčlunem vrátil tam, kde se odehrálo krátké drama. Pátral pohledem dole pod sebou apokoušel se včiré vodě něco rozeznat. Ale kromě jasných míst bez pevných obrysů neviděl nic. Po síti abóji ani památky.

Bylo to skutečně tady?

Ucañan byl námořník. Na moři strávil celý život. Ibez technického vybavení věděl, že je na správném místě. Tady musel odříznout lano, aby zachránil člun před zničením. Aněkde tady dole je isíť.

Měl by si pro ni dojít.

Myšlenka, že se pro ni bude muset potopit, však byla všechno, jen ne příjemná. Ikdyž byl výtečný plavec, vzásadě se – tak jako většina rybářů – vody štítil. Skoro žádný rybář nemiloval moře doopravdy. Moře rybáře vyzývalo každý den znovu amnozí ztěch, kdo celý život rybařili, by bez něj nedokázali žít. Ale s jeho všudypřítomností se jim také nežilo dvakrát dobře. Moře spotřebovávalo jejich životní sílu. Po každém zátahu na ryby si zní vzalo něco pro sebe avpřístavních zapadácích zanechávalo vyprahlé, zamlklé postavy, které už od života nic nečekaly.

Ale Ucañan měl přece poklad! Dárek od jednoho turisty, snímž měl co do činění někdy vloni. Vytáhl ze zádě potápěčskou masku, plivl na ni apečlivě rozetřel sliny, aby se mu pod vodou nezamžila. Pak ji opláchl vmořské vodě, přitiskl na obličej autáhl řemínek vzadu na hlavě. Byla to poměrně drahá maska změkkého, přilnavého latexu. Dýchací přístroj nebo aspoň šnorchl neměl, ale Ucañan nic takového ani nepotřeboval. Dokázal nabrat do plic dostatečné množství vzduchu, aby se mohl potopit pořádný kus pod hladinu auvolnit síť.

Uvažoval, jak velké hrozí nebezpečí, že ho napadne žralok. Ale všeobecně se vtěchto šířkách nevyskytovaly exempláře, které by byly člověku nebezpečné. Ojediněle zde byli spatřeni kladivoun, mako ažralok sleďový, kteří rybářům ničili sítě, ale to bylo stejně dál na volném moři. Velcí bílí žraloci se upobřeží Peru neobjevovali. Mimoto byl rozdíl potápět se ve volné vodě avbezprostřední blízkosti skal aútesů, které skýtají jisté bezpečí. Aurčitě to nebyl žralok, kdo měl na svědomí jeho síť, uvažoval Ucañan.

Zavinil si to svou vlastní nedbalostí. To je všechno.

Napumpoval do plic vzduch askočil po hlavě do vln. Bylo důležité dostat se co nejrychleji dolů, protože jinak by ho vzduch vplicích držel nahoře jako balon. Tělo svisle dolů, hlavou napřed se vzdaloval hladině. Jestliže se ze člunu voda zdála temná aneproniknutelná, tady dole se mu otevřel světlý apřátelský svět sjasným výhledem na vulkanické útesy, které se zde táhly vdélce několika set metrů. Skály byly pokropeny slunečním světlem. Ryby Ucañan neviděl, ale ty ho teď ani nezajímaly. Hledal na skalním útvaru svůj calcal. Příliš dlouho se zde zase zdržovat nemohl, pokud nechtěl riskovat, že mu vlny odnesou caballita moc daleko. Jestli ho vpříštích vteřinách nenajde, bude se muset vynořit apotopit znovu.

Ale ikdyby se oto měl pokoušet desetkrát! Ikdyby to mělo trvat půl dne. Bez sítě se vrátit nemůže.

Pak uviděl bóji.

Vhloubce deseti nebo patnácti metrů se vznášela nad rozeklaným výčnělkem. Síť visela přímo pod ním. Zdálo se, že je zaháknutá na více místech. Oka sítě obklopovalo hejno malých rybiček, které se rozprchly, když se Ucañan přiblížil. Ten se ve vodě postavil, šlapal nohama apokoušel se uvolnit uvízlý calcal. Proudění nadouvalo jeho nezapnutou košili.

Překvapilo ho, že je síť úplně roztrhaná.

Nechápavě zíral na dílo zkázy. Tohle snad přece nemohly způsobit jenom skály.

Pro všechno na světě, co to tady řádilo?

Akde to něco je právě teď?

Ucañana se zmocňoval neklid, když vyprošťoval síť. Vypadalo to, že ji bude spravovat dlouhé dny. Začal mu docházet vzduch. Najednou to asi nezvládne, ale izničený calcal pořád ještě představuje nějakou hodnotu.

Raději toho nechal.

Nemá to cenu. Vynoří se, poohlédne se po caballitu apak se potopí ještě jednou.

Zatímco takhle uvažoval, kolem něj se udály změny. Ucañan si napřed myslel, že slunce zakryl mrak. Tančící světelné skvrny zmizely ze skal, jejich struktury arostliny už nevrhaly stín.

Ucañan se zarazil.

Jeho ruce, síť avůbec všechno ztratilo barvu azesinalo. Tak náhlý přechod se nedal vysvětlit mrakem. Nebe se nad Ucañanem zatmělo během pár vteřin.

Pustil calcal apodíval se nahoru.

Kam až dohlédl, všude se těsně pod hladinou stahovalo hejno blyštivých ryb dlouhých jako paže. Ucañan samým úžasem vypustil část vzduchu zplic. Ten perlil nahoru. Kde se tu najednou vzalo tak obrovské hejno? ptal se Ucañan sám sebe. Nikdy předtím nic takového neviděl. Těla ryb se zdála téměř nehybná, jen tu atam se mrskla ocasní ploutev nebo některá ryba přeplula zjednoho místa na druhé. Pak najednou hejno provedlo korekturu své pozice oněkolik málo stupňů. Pohnuly se všechny ryby kolektivně anaráz ajejich těla se ještě víc semkla.

Bylo to vlastně typické chování hejna, ale něco tu nesouhlasilo. Nebylo to však chování ryb, co Ucañana zmátlo. Byly to ryby samotné.

Bylo jich zkrátka strašně moc.

Ucañan se otočil kolem své osy. Kam až dohlédl, do nekonečna se rozprostíralo obrovské množství ryb. Zaklonil hlavu apohlédl vzhůru. Škvírou mezi rybami uviděl stín svého caballita, jak se rýsuje vkřišťálové vodě. Poté se mu zavřel itento poslední výhled. Nastala ještě větší tma azbytek vzduchu ho bolestivě pálil vplicích.

Koryfeny, říkal si anic nechápal.

Vjejich návrat se už sotva kdo odvážil doufat. Ucañan by se měl radovat. Koryfeny velké se na trhu dobře platily aplná síť by na nějakou dobu zajistila obživu pro rybáře ijeho rodinu.

Ale Ucañannepociťoval radost. Místo ní ho přepadl plíživý děs.

To hejno bylo neuvěřitelné. Sahalo od horizontu khorizontu.

Byly to makrely, co zničilo jeho calcal. Hejno koryfen? Ale jak by to bylo možné?

Musíš nahoru, vzpomněl si.

Odrazil se nohama od skály. Aby si uchoval vnitřní klid, stoupal pomalu, vypouštěl zbytky vzduchu asnažil se mít všechno pod kontrolou. Jeho tělo směřovalo proti stěsnaným rybím tělům, jež ho oddělovala od povrchu vodní hladiny, od slunečního záření aod jeho člunu. Vhejnu mezitím ustal jakýkoli pohyb, proměnilo se vtupě hledící masu lhostejnosti. Apřesto měl Ucañan pocit, že se všechny ty ryby vynořily zničeho jen kvůli němu, jako by tu na něj čekaly.

Snaží se mě zadržet, blesklo mu hlavou. Chtějí mi zabránit, abych se dostal ke člunu.

Vtom jím projel studený děs. Srdce se mu rozbušilo.

Už nemyslel na svou rychlost, ani na roztrhaný calcala bóji, ba ani svému caballitu nevěnoval jedinou myšlenku. Myslel jenom na to, jak prorazit onu děsivou neprostupnost nad sebou, jak se dostat zpátky nad hladinu, na světlo, do svého živlu, do bezpečí.

Několik ryb uhnulo stranou.

Zjejich středu se kUcañanovi cosi vlnilo jako had.

Po hodné chvíli se zvedl vítr.

Na obloze dosud nebyl ani mráček. Byl pořád ještě nádherný den. Příboj rozhodně nezesílil do takové míry, aby to muži vmalém člunu mohlo být nepříjemné.

Ale žádného muže nebylo vidět.

Nikde široko daleko.

Jen caballito, jeden zposledních svého druhu, který byl pomalu unášen na širé moře.

PRVNÍ DÍL

Anomálie

Zatím druhý anděl vylil koflík svůj na moře, avšechno učiněno jest jako krev umrlého, avšeliká duše živá vmoři umřela. Potom třetí anděl vylil koflík svůj na řeky ana studnice vod, iobráceny jsou vkrev. Islyšel jsem anděla vod, řvoucího: Spravedlivý jsi…

Zjevení Janovo, kapitola 16

Na chilské pobřeží bylo minulý týden vyplaveno obrovské, nedefinovatelné mrtvé tělo, které se na vzduchu rychle rozkládalo. Podle sdělení chilské pobřežní stráže se utéto beztvaré hmoty jedná pouze omalou část větší hmoty, jež byla předtím spatřena, jak je unášena vodou. Chilští odborníci nenašli žádnou kost, kterou by obratlovec vtomto stavu ještě mohl mít. Hmota byla příliš veliká na kůži zvelryby, aani tak nepáchla. Dle dosavadních poznatků překvapivě vykazuje paralely stakzvanými globstery. Tyto rosolovité hmoty jsou opakovaně vyplavovány na některé části pobřeží. Avšak zkterého druhu zvířete pocházejí, to se můžeme jen dohadovat.

CNN, 17. dubna 2003

4. března

Trondheim, pobřeží Norska

Pro vysoké školy avýzkumná střediska bylo město až příliš útulné. Zvlášť vBakklandetu nebo na Mollenbergu nemohlo ani za nic docílit obrazu technologické metropole. Vpestré idyle modernizovaných dřevěných domů, parků avenkovsky působících kostelů, domů na kůlech uřeky apitoreskních zadních dvorů, se cit pro pokrok úplně ztratil, přestože NTNU, největší norská technická univerzita, stála hned za rohem.

Sotva které město vsobě dokázalo skloubit minulé abudoucí tak geniálně jako Trondheim. Právě proto se Sigur Johanson cítil tak šťastný, že může bydlet vmollenbergské Kirkegatě, kde jako by se zastavil čas, vpřízemí okrového domečku slomenicovou střechou, bíle natřeným vnějším schodištěm adveřním překladem, při pohledu na nějž by každému hollywoodskému režisérovi vyhrkly slzy. Třebaže vděčil osudu za to, že ho svázal sbiologií moře atím isjedním znejsoučasnějších oborů lidského konání, teda. Tady ho zajímalo jen velice málo. Johanson byl vizionář ajako všichni vizionáři planul nadšením jak pro všechno nejnovější, tak pro ideály minulosti. Jeho život se nesl vduchu Julesa Vernea. Nikdo nedokázal výstižněji vědomě spojit žhavý dech věku strojů, bytostnou rytířskost atouhu po nemožném jako tento veliký Francouz. Přítomnost byla jenom šnek, jenž ssebou ve svém domečku vláčí tlak nutnosti avěci profánní. Pro ty vmikrokosmu Sigura Johansona nebylo místa. Johanson přítomnosti sloužil, věděl, co od něj požaduje, obohacoval její fundus apohrdal jí za to, jak s ním nakládá.

Když onoho pozdního dopoledne seděl za volantem svého Jeepu ajel přes zimní Ovre Bakklandet do vědeckého areálu NTNU apo pravici měl výhled na bystrý tok Nidelvy, minulost si nárokovala právo na prodloužený víkend. Johanson pobýval vlesích anavštěvoval odlehlé vesnice, které se minuly sčasem. Vlétě jezdil Jaguárem avkufru měl piknikový koš sčerstvě upečeným chlebem, ve staniolu zabalenou paštiku zhusích jater zlahůdkářství aláhev červenéhotramínu, oblíbený ročník 1985. Co se sem Johanson přestěhoval zOslo, přijal za vlastní celou řadu míst, kde se to nehemží turisty ani lufťáky zTrondheimu. Před dvěma lety ho náhoda přivedla na břeh skrytého jezera, kde narazil na malý venkovský domek, jenž potřeboval renovaci. Byl jím zcela uchvácen. Dopátrat se majitele ho stálo spoustu času – pracoval ve vedoucí pozici vnorské státní společnosti pro těžbu ropy Statoila bydlel zatím ve Stavangeru –, ale oto rychleji pak proběhla transakce. Majitel byl rád, že se našel někdo, kdo se péče odům chopí, aprodal ho za směšnou cenu. Vnásledujících týdnech Johanson zaměstnal opravou domu několik Rusů pobývajících ilegálně vNorsku ati mu ho dali do pořádku tak, aby odpovídal jeho představě venkovského sídla jakožto refugia podle vkusu bonvivánů devatenáctého století.

Zde, svýhledem na jezero, trávil dlouhé letní večery na verandě. Četl vizionářskou klasiku od Thomase Morea po Jonathana Swifta aH. G. Wellse, poslouchal Mahlera aSibelia, hru na klavír Glenna Goulda aCelibidacovy nahrávky Ravelových symfonií. Opatřil si obsáhlou knihovnu astejně jako cédéčka si pořizoval isvé oblíbené knihy dvojmo, aby je měl po ruce, ať se nachází tu či onde.

Johanson přijížděl se svým vozem na mírně stoupající pozemek. Před ním stála hlavní budova NTNU, mohutná stavba zpočátku dvacátého století, podobná zámku, pokrytá sněhovým popraškem. Za ní se rozprostíral vlastní areál univerzity sbudovami pro výuku alaboratořemi. Celý prostor obývalo deset tisíc studentů abylo to malé město samo pro sebe. Všude panoval čilý ruch. Johanson si blaženě povzdychl. Jak krásně bylo ujezera, jak inspirující byla samota! Minulé léto tam vzal několikrát ssebou asistentku vedoucího kardiologického oddělení ašli poměrně rychle hned na věc. Ale koncem léta Johanson prohlásil vztah za ukončený. Nechtěl se vázat, poté co si uvědomil realitu. Bylo mu šestapadesát, ona byla otřicet roků mladší. Na pár týdnů to bylo hezké, ale nepřicházelo to vúvahu pro život. Během něj Johanson beztak jen málokomu dovolil překročit svůj práh. Zaparkoval na svém vyhrazeném místě akráčel naproti do budovy přírodovědecké fakulty. Cestou do kanceláře se ještě jednou vmyšlenkách vrátil kjezeru atéměř přehlédl Tinu Lundovou, jež stála uokna aotočila se, když Johanson vstoupil.

„Jdeš trochu pozdě,“ rýpnula si. „Bylo to červené víno, nebo tě někdo nechtěl pustit?“

Johanson se zašklebil. Lundová pracovala pro Statoil apohybovala se toho času přednostně po výzkumných pracovištích Sintefu. Nadace Sintef patřila knejvětším nezávislým výzkumným zařízením vEvropě. Speciálně norský „offshore“, pobřežní průmysl, jí vděčil za několik průkopnických řešení. Vneposlední řadě to byla itěsná spolupráce Sintefu aNTNU, co založilo věhlas Trondheimu jakožto střediska technologického výzkumu. Zařízení Sintefu byla roztroušena po celém trondheimském okolí. Lundová, jež vkrátké době udělala strmou kariéru astala se zástupkyní vedoucího projektu objevování nových zásob ropy, před pár týdny rozbila svůj stan vinstitutu mořských technologií Marintek, rovněž pobočce Sintefu.

Johanson si prohlížel její vysokou, štíhlou postavu, zatímco se soukal zkabátu. Tinu Lundovou měl rád. Před pár lety si už málem něco spolu začali, ale pak si vpůli cesty tak nějak uvědomili, že bude lepší zůstat přáteli. Od té doby si povídali osvé práci ašli se občas spolu najíst.

„Starý člověk se potřebuje vyspat,“ odvětil Johanson. „Dáš si kafe?“

„Jo, jestli tu nějaký je.“

Nahlédl do sekretariátu aobjevil tam plnou konvici. Sekretářku nikde neviděl.

„Jenom smlíkem!“ zavolala na něj Lundová.

„Já vím.“ Johanson nalil kávu do dvou velkých pohárků ado jejího přidal mléko. Pak se vrátil do kanceláře. „Já přece otobě vím všechno. Copak jsi zapomněla?“

„Tak daleko ses nikdy nedostal.“

„Ne, díky bohu. Sedni si. Co tě sem přivádí?“

Lundová si vzala svou kávu, trochu zní usrkla, ale ksezení se neměla.

„Myslím, že nějaký červ.“

Johanson zvedl obočí apřejel ji zkoumavým pohledem. Lundová mu ten pohled vrátila, jako by čekala jeho stanovisko dřív, než mu položí otázku. Bylo to pro ni typické. Měla značně netrpělivou povahu.

Johanson se napil.

„Ty myslíš?“

Místo odpovědi vzala zokenního parapetu kontejner zmatné oceli apostavila ho před Johansona na psací stůl. Kontejner byl uzavřený. „Podívej se dovnitř!“

Johanson odjistil víko aodklopil ho. Kontejner byl do poloviny naplněn vodou auvnitř plavalo něco dlouhého achlupatého. Johanson si obsah pozorně prohlížel.

„Máš tušení, co to je?“ zeptala se Lundová.

Johanson pokrčil rameny.

„Červi. Dva kousky. Pěkní mackové.“

„To si myslíme taky, ale lámeme si hlavu, co je to za druh.“

„Však taky nejste biologové. Jsou to Polychaeta. Mnohoštětinatci, jestli ti to něco říká.“

„Já vím, co jsou Polychaeta.“ Ale pak zaváhala. „Mohl bys je prozkoumat azařadit? Posudek potřebujeme co nejdřív.“

„Tak jo.“ Johanson se sklonil níž kmalé nádrži. „Jak už jsem řekl, jsou to skonečnou platností mnohoštětinatci. Mimochodem pěkní, hezky pestří. Mořské dno je přece plné takových potvor, sčím si tedy lámete hlavu?“

„To kdybychom věděli.“

„Ani to nevíte?“

„Pocházejí zkontinentálního okraje. Zhloubky sedm set metrů.“

Johanson se podrbal na bradě. Živočichové vkontejneru sebou trhli aotočili se. Chtějí žrát, uvědomil si Johanson. Jenže tady není nic, co by žrát mohli. Shledal pozoruhodným, že jsou vůbec ještě naživu. Většině organismů nedělá dobře, když se dostanou zhloubky takhle nahoru.

Johanson vzhlédl.

„Musím si je prohlédnout. Stačí zítra?“

„To by bylo fajn.“ Odmlčela se. „Bylo ti na nich něco nápadné, viď? Viděla jsem ti to na očích.“

„Možná.“

„Co to je?“

„To nemůžu sjistotou říct. Nejsem taxonom. Existují mnohoštětinatci všech možných barev atvarů. Ani já je neznám všechny, aže jich znám hodně. Tady ti mi připadají… Jenže to právě nevím.“

„Škoda.“ Lundová se zakabonila. Ale pak se hned usmála. „Aproč se do toho nepustíš hned? Mohl bys mi pak uoběda rovnou říct, na co jsi přišel.“

„Takhle narychlo? Co si vlastně myslíš, že tady dělám?“

„No…, teda když uvážím, vkolik hodin jsi dorazil, tak se tu určitě nepřetrhneš.“

Bylo to hloupé, ale měla pravdu.

„No tak jo,“ povzdychl si Johanson. „Sejdeme se vjednu vkavárně. Můžu si znich kousek uříznout, nebo snimi chceš navázat bližší přátelství?“

„Udělej, co uznáš za vhodné. Tak zatím, Sigure!“

Lundová vystřelila ven. Johanson se za ní díval auvažoval, jestli to přece jenom nemohla být docela legrace, kdyby se bývali dali dohromady. Jenže Tina Lundová trávila život vpoklusu, ato bylo příliš hektické pro někoho, kdo měl rád své pohodlí anerad dobíhal za ostatními.

Prošel poštu, vyřídil plno zmeškaných hovorů apak konečně dopravil kontejner sčervy do laboratoře. Nebylo pochyb, že to jsou Polychaeta. Patří stejně jako pijavice do kmene Annelida, kroužkovců, avzásadě nepředstavují žádnou složitou formu života. Zoology fascinují zúplně jiného důvodu. Polychaeta patří knejstarším známým živočichům vůbec. Nálezy zkamenělin dokazují, že existují vtéměř nezměněné formě od středního kambria, ato přece bylo před pěti sty miliony let. Zatímco vsladké vodě nebo ve vlhké půdě na ně narazíme jen zřídka, vhojném počtu obývají všechna moře ahloubky. Kypří sediment aslouží za potravu rybám arakům. Většina lidí si je oškliví už proto, že konzervací vlihu ztrácejí své nádherné barvy. Naproti tomu Johanson vnich spatřoval přežívající zástupce dávno minulého světa, ato, co viděl, se mu jevilo jako výjimečně krásné.

Několik minut pozoroval vnádrži růžová těla stykadlovitými výběžky abílými chomáčky štětin. Pak jednoho červa po druhém pokropil roztokem chloridu hořečnatého, aby je relaxoval. Existují různé způsoby, jak červa usmrtit. Běžně se dávají do alkoholu, vodky nebo čirého aquavitu. Zpohledu člověka je to smrt vopojení, tedy ne právě nejhorší způsob loučení se životem. Ovšem červi to vidí jinak avsmrtelném boji se stahují do tvrdých chuchvalců, pokud se předtím nezrelaxují. Ktomu právě slouží chlorid hořečnatý. Svaly živočichů ochabnou anásledně si snimi můžeme dělat, co chceme.

Johanson jednoho červa pro jistotu zmrazil. Vždycky je dobré mít jeden rezervní exemplář, kdyby chtěl vbudoucnu provést genetickou analýzu nebo zkoumat stabilní izotopy. Druhého červa fixoval valkoholu, znovu ho chvíli pozoroval apak ho položil na pracovní plochu azměřil. Byl dlouhý skoro sedmnáct centimetrů. Potom ho podélně rozřízl avyrazil ze sebe tiché hvízdnutí.

„Hochu, hochu,“ řekl si. „Ty máš ale pěkná kusadélka.“

Izevnitř ukazovala charakteristická stavba živočicha jednoznačně na kroužkovce. Sosák, který Polychaeta při lapení kořisti dokáže bleskurychle vysunout, měl stočený uvnitř tělesné schránky. Byl osazený chitinovými čelistmi svícero řadami nepatrných zubů. Johanson už viděl pěknou řádku podobných stvoření zvenčí izevnitř, ale velikost těchto čelistí překonávala všechno, co doposud znal. Čím déle červa pozoroval, tím silněji v něm klíčilo podezření, že tento druh ještě nebyl evidován.

To je praktické, pomyslel si. Čest asláva! Kdy se zas jednou podaří objevit nový druh?

Ale úplně jistý si ještě nebyl, atak se odebral kintranetu. Chvíli bloudil vdžungli dat abylo to vskutku ohromující. Jednou tenhle červ existoval, apak zase ne. Johanson začal být opravdu zvědavý. Byl natolik zaujat svou prací, že skoro zapomněl, proč vlastně živočicha zkoumá. Když se potom konečně pod skleněnými střechami univerzitních ulic hnal do kavárny, měl už čtvrt hodiny zpoždění. Vtrhl dovnitř, vypátral Lundovou ustolu vrohu aspěchal k ní. Seděla ve stínu palmy amávala na něj.

„Promiň,“ řekl. „Čekáš dlouho?“

„Věčnost. Umírám hlady.“

„Mohli bychom si dát krůtí nudličky,“ navrhl Johanson. „Minulý týden je tu měli výtečné.“

Lundová přikývla. Kdo Johansona znal, ten věděl, že votázkách chuti se na něj může plně spolehnout. Ona si kjídlu objednala kolu, on si dopřál sklenku chardonnay. Zatímco ji držel před nosem, jestli neucítí zápach po korku, Lundová se neklidně vrtěla na židli.

„Tak co?“

Johanson se trochu napil amlaskl rty.

„Slušné. Svěží avýrazného charakteru.“

Lundová na něj pohlédla naprosto nechápavě apak protočila panenky.

„No dobře.“ Odložil sklenku apřehodil nohu přes nohu. Bavilo ho napínat její trpělivost. Přinejmenším tehdy, když mu hned vpondělí ráno naložila práci, si natáhnout na skřipec zasloužila. „Annelida, třída Polychaeta, to už jsme věděli. Doufám, že nečekáš obsáhlou zprávu, protože to bude trvat týdny aměsíce. Předběžně bych oba tvé exempláře zařadil buď jako mutace, nebo jako nový druh. Nebo jako obojí, abych byl přesný.“

„Jsi všechno možné, jen ne přesný.“

„Promiň. Kde přesně jste je našli?“

Lundová mu popsala místo. Nacházelo se velký kus od pevniny tam, kde se norský šelf propadá do hlubokého moře. Johanson zamyšleně naslouchal.

„Můžu se zeptat, co tam děláte?“

„Zkoumáme tresky obecné.“

„Ohó! Aony ještě nějaké existují? Jak potěšitelné!“

„Nech si ty vtipy. Znáš přece ty problémy, když se snažíš dostat kropě. Nechceme, aby nám pak předhazovali, že jsme něco zanedbali.“

„Stavíte ropné plošiny? Myslel jsem, že těžba klesá.“

„To teď není můj problém,“ odpověděla Lundová mírně podrážděně. „Můj problém je, jestli se tam vůbec dá stavět. Tak daleko vmoři jsme ještě nikdy nevrtali. Potřebujeme vyzkoušet technické možnosti. Musíme dokázat, že nenarušujeme životní prostředí. Jdeme se tedy podívat, co všechno tam dole plave ajaké povahy je ekosystém, abychom mu nešlapali na paty.“

Johanson přikývl. Lundová se oháněla výsledky konference oSeverním moři, uspořádané potom, co norské ministerstvo rybolovu upozornilo, že se denně do moře pumpují miliony tun zamořené technické vody. Ta se těží zmořského dna vnesčetných „offshore“ zařízeních vSeverním moři apřed pobřežím Norska spolu sropou, kníž byla po miliony let přimísena aza tu dobu nasycena chemikáliemi. Odpadní voda se při těžbě obyčejně jen mechanicky oddělovala od ropy aodváděla zpátky do moře. Po celá desetiletí tuto praxi nikdo nezpochybňoval, dokud norská vláda nezadala Oceánografickému institutu studii, jejíž kvintesence vyděsila stejnou měrou ochránce životního prostředí iropné koncerny. Jisté substance odpadní technické vody poškozovaly rozmnožovací cyklus tresky obecné. Působily jako ženské hormony. Samčí ryby se stávaly neplodnými nebo měnily pohlaví. Mezitím se ukázalo, že jsou ohroženy idalší druhy. Byl vznesen požadavek na okamžité zastavení těžby, což nutilo producenty zkoumat alternativy.

„To je vnaprostém pořádku, když dokážete dohlédnout dál než na špičku vlastního nosu,“ řekl Johanson. „Čím dál, tím líp.“

„Ty seš mi teda pomocník,“ povzdychla si Lundová. „Každopádně když jsme se šťourali ve svahu, dostali jsme se dost hluboko. Provedli jsme seizmická měření aposlali robota do hloubky sedmi set metrů, aby tam pořídil obrázky.“

„Červů.“

„Byli jsme dokonale překvapeni. Vůbec jsme nečekali, že se tam dole budou vyskytovat.“

„Nesmysl. Červi jsou všude. Anad těmi sedmi sty metry? Taky jste je tam našli?“

„Ne.“ Lundová se netrpělivě vrtěla na židli. „Tak co je stěmi zatracenými potvorami? Ráda bych tu věc odložila ad acta, protože máme před sebou ještě obrovskou fůru práce.“

Johanson si podepřel bradu rukama.

„Problém stvým červem je ten,“ řekl Johanson, „že to jsou vlastně červi dva.“

Lundová nic nechápala.

„Samozřejmě. Přinesla jsem přece dva červy.“

„Tak jsem to nemyslel. Jde oživočišný rod. Jestli se nemýlím, patří knedávno popsanému druhu, okterém se doposud nic nevědělo. Byl objeven vMexickém zálivu, kde se pohybuje po mořském dně azjevně profituje zbakterií, které zas jako zdroj energie arůstu využívají metan.“

„Říkáš metan?“

„Ano. Ateď to začíná být napínavé. Tvoji červi jsou na svůj druh příliš velcí. Tedy, existují mnohoštětinatci měřící dva metry ivíc. Ovšem jsou taky staří. Ale tohle je docela jiný kalibr apochází odněkud úplně odjinud. Jestli jsou tví červi identičtí stěmi zMexického zálivu, pak museli od svého objevení pořádně vyrůst. Tamti měří maximálně pět centimetrů, ti tvoji jsou třikrát větší. Akromě toho na norském kontinentálním svahu nebyli dosud popsáni.“

„To je zajímavý. Jak si to vysvětluješ?“

„Děláš si srandu? Já pro to nemám vysvětlení. Jediná odpověď, kterou ti můžu dát, je, že jste narazili na nový druh. Blahopřeju. Navenek se podobá mexickému ledovému červu, ale velikostí ajistými znaky zase úplně jinému druhu. Přesněji řečeno předku červa, okterém jsme se domnívali, že už dávno vyhynul. Malá obluda zkambria. Jen mě udivuje…“

Johanson zaváhal. Ropné společnosti měly region pod lupou tak důkladně, že takhle veliký červ by jim musel být už dávno nápadný.

„Co tě udivuje?“ naléhala Lundová.

„No, buď jsme byli všichni úplně slepí, nebo tady ti tvoji kamarádi nikdy předtím nebyli. Možná pocházejí zještě větší hloubky.“

„Což nás přivádí kotázce, jak se mohli dostat tak vysoko nahoru.“ Lundová se na chvíli odmlčela. Potom řekla: „Kdy tu zprávu můžeš mít hotovou?“

„Vidím, že už se zase stresuješ.“

„Vžádným případě na tu zprávu nemůžu čekat měsíc!“

„No tak dobře,“ pozvedl Johanson konejšivě ruce. „Budu ty tvoje červy muset poslat kolem světa, ale na to mám koneckonců lidi. Dej mi dva týdny. Anepokoušej se smlouvat. Rychleji to při nejlepší vůli opravdu nejde.“

Lundová na to neřekla nic. Zatímco nepřítomně civěla, přinesli jim jídlo. Ale ani se ho nedotkla.

„Ati červi se živí metanem?“

„Bakteriemi požírajícími metan,“ opravil ji Johanson. „Ale to platí pro červa, okterém se domnívám, že je příbuzný stím tvým. Nemáme ještě žádný důkaz.“

„Jestli je větší než ten zMexického zálivu, pak má taky větší hlad,“ zamudrovala si Lundová.

„Každopádně větší než ty,“ podotkl Johanson při pohledu na netknutý talíř. „Mimochodem, pomohlo by mi, kdybys mohla sehnat ještě další exempláře.“

„Oty není taková nouze.“

„Máte ještě nějaké?“

Lundová přikývla se zvláštním výrazem vočích. Pak se bez dalších řečí pustila do jídla.

„Asi tucet,“ odpověděla po chvíli. „Ale tam dole je jich mnohem amnohem víc.“

„Kolik?“

„To bych musela hádat,“ udělala přestávku. „Ale řekla bych, že pár milionů určitě.“

12. března

Vancouver Island, Kanada

Dny ubíhaly, ale déšť neustával.

Leon Anawak si už ani nevzpomínal, vkterém roce naposledy pršelo takhle vjednom kuse. Díval se do dálky na jednotvárně hladký oceán. Obzor se jevil jako čára barvy rtuti mezi vodní plochou amohutnými, nízkými mraky. Tam vzadu to vypadalo na přestávku vnepřetržitém dešti. Nic bližšího se nedalo říct. Zrovna tak se mohla zvednout mlha. Tichý oceán sesílal, co se mu zlíbilo, anic předem neohlašoval.

Aniž by přestal sledovat linii obzoru, zrychlil Anawak Blue Sharka apopojel dál dopředu. Zodiak, jak se říkalo velkým nafukovacím člunům se silným motorem, byl plně obsazen. Dvanáct lidí voveralech do deště, vyzbrojených dalekohledy akamerami, to právě přestalo bavit. Vydrželi hodinu apůl vnaději, že spatří plejtvákovce šedé akeporkaky dlouhoploutvé, kteří vúnoru opouštějí teplé zátoky kolem Baja California avody uHavaje anastupují pouť do letních nalezišť potravy vArktidě. Pokaždé přitom urazí šestnáct tisíc kilometrů tam azpět. Jejich cesta vede zPacifiku Beringovým aČukotským mořem až khranici, kde se kupí ledové kry, aby si vtomhle ráji nacpali břicha blešivci agarnáty. Aaž se dny opět začnou zkracovat, vydají se na dlouhou cestu zpátky do Mexika. Zde, chráněni před svým úhlavním nepřítelem – kosatkami – přivedou na svět mladé. Dvakrát ročně míjejí stáda obrovských mořských savců Britskou Kolumbii avody uVancouver Islandu. Vtěchto měsících bývají místa jako Tofino, Ucluelet aVictoria ijejich velrybí pozorovací stanice zcela vyprodané.

Ne tak letos.

Zástupci jednoho či druhého druhu by se byli museli už dávno ukázat azapózovat před objektivy. Pravděpodobnost potkat zde touto dobou obří savce byla tak veliká, že Davies Whaling Station zaručovala pozorování velryb avpřípadě neúspěchu nabízela opakování zdarma. Nespatřit velrybu pár hodin se sice mohlo přihodit, ale celý den, to už byla vyložená smůla. Týden bez velryb už byl důvodem kstarostem, to se však ještě nikdy nestalo.

Tentokrát se ovšem zdálo, že se zvířata ztratila někde mezi Kalifornií aKanadou. Ani dnes se žádné dobrodružství nekonalo. Kamery se opět zapakovaly adoma nebude očem vyprávět, leda tak oplavbě podél půvabného skalnatého pobřeží, které prosvítalo vdešťových clonách.

Anawakovi, jenž byl zvyklý podávat ke všem pozorováním zasvěcený výklad, se už lepil jazyk na patro. Za poslední hodinu apůl odvyprávěl všechny místní historky adal klepšímu pár anekdot, aby nálada úplně nevyhasla. Začínalo mu připadat, že ovelrybách amedvědech baribalech už nikdo nechce nic slyšet. Anawakovy zásoby zastíracích manévrů byly do dna vyčerpané. Hlavou se mu honila otázka po místě pobytu velryb. Měl by se spíš starat opobyt platících turistů, ale vysvléknout se ze své kůže nedokázal.

„Vrátíme se,“ oznámil.

Rozhostilo se zklamané mlčení. Pro návrat skrz Clayoquot Sound budou potřebovat dobré tři čtvrtě hodiny. Rozhodl se, že odpoledne aspoň ukončí razantně. Zodiak byl vybaven dvěma nadupanými motory, které, vytočené do plných obrátek, zaručovaly jízdu na vysoké hladině adrenalinu. Poslední, co těm lidem Anawak ještě mohl nabídnout, byla rychlost.

Když se objevilo Tofino se svými domy na kůlech amolem ustanice, přestalo najednou pršet. Kopce ahorský hřbet vypadaly jako vystřižené zšedivého papundeklu, vrcholy byly zahalené vpáře amracích.

Anawak pomohl pasažérům vystoupit, ale předtím zodiak uvázal. Schody kmolu klouzaly. Na terase staniční budovy byli shromážděni další dobrodruzi, kteří své dobrodružství budou hledat marně. Anawak jim nevěnoval pozornost. Nepřipouštěl si starosti těch druhých.

„Jestli to takhle půjde dál, budeme muset přesedlat na něco jiného,“ řekla Susan Stringerová, když Anawak vstoupil do haly, kde se prodávaly jízdenky asuvenýry. Stála za pultem arovnala prospekty do stojanu. „Můžeme třeba pozorovat veverky vlese, co říkáš?“

Whaling Station byl celkem příjemný bazar nacpaný výrobky uměleckých řemesel, suvenýry, oděvy aknihami. Susan Stringerová pracovala uDavies jako office manager. Jako kdysi Anawak, iona si tu vydělávala na studia. Anawak promoval už před čtyřmi lety azůstal Davies věrný jako skipper, kapitán aprůvodce vjedné osobě. Letní měsíce ni imilých roků využil k tomu, aby napsal avydal velice ceněnou knihu O Inteligenci asociální struktuře mořských savců, asvými spektakulárními experimenty si získal uznání odborného světa. Zatím sAnawakem zacházeli jako svycházející hvězdou. Dostával zajímavé nabídky, lákali ho na štědře dotované posty, vedle nichž nenáročný život uprostřed přírody na Vancouver Islandu ztrácel na drsnosti. Anawak věděl, že se ho dříve nebo později bude muset vzdát apřestěhovat se do jednoho ztěch měst, odkud nabídky přicházely. Jeho další dráha byla předznamenaná. Bylo mu jednatřicet let. Brzy získá docenturu nebo badatelský post na některém velkém institutu, bude publikovat články vodborných časopisech, jezdit na kongresy aobývat hořejší patro domu, jehož základy budou otřásat dopravní špičky.

Začal si rozepínat svůj mundúr do deště.

„Kdyby se aspoň dalo něco dělat,“ řekl zasmušile.

„Aco?“

„Hledat.“

„Nechceš si promluvit sRodem Palmem ovyhodnocení telemetrických výzkumů?“

„Už jsem s ním mluvil.“

„No a?“

„Zas tak moc se neděje. Vlednu opatřili pár delfínů alvounů tachografy ato je všechno. Data jsou kdispozici, ale veškeré zápisy končí krátce po začátku migrace. Apak: konec vysílání.“

Stringerová pokrčila rameny. „Nedělej si hlavu. Ony přijdou. Několik tisíc velryb se přece nemůže jen tak ztratit.“

„To asi ne.“

Stringerová se ušklíbla. „Třeba trčí vzácpě před Seattlem. Před Seattlem je vždycky zácpa.“

„To je fakt sranda.“

„Ale no tak, pusť to zhlavy! Vminulých letech se taky několikrát opozdily. Co říkáš, uvidíme se večer uSchooneru?“

„Já… ne. Musím připravovat pokus sběluhou.“

Podívala se na něj přísně. „Já si myslím, že už to stou prací trochu přeháníš.“

Anawak zavrtěl hlavou.

„Musím to udělat, Susan. Moc mi na tom záleží akrom toho se nevyznám vkurzech akcií.“

Narážka platila Roddymu Walkerovi, příteli Stringerové. Byl brokerem ve Vancouveru atrávil pár dní vTofinu. Jeho představa odovolené se zakládala na tom, že střídavě někomu lezl na nervy buď se svýmmobilem nebo nějakými finančními tipy, což oboje prováděl na vysoké decibely. Stringerová už dávno pochopila, že ztoho žádné přátelství nevzejde, zvlášť potom, co Walker Anawaka celý večer mučil vyptáváním se po jeho původu.

„Asi mi to nebudeš věřit,“ řekla, „ale Roddy se umí bavit ioúplně jiných věcech.“

„Vážně?“

„Když ho hezky poprosíš…“

Znělo to trochu jako rýpnutí.

„No tak dobře,“ odpověděl Anawak. „Stavím se později.“

„Kecy. Stejně nepřijdeš.“

Anawak se zašklebil.

„Když mě hezky poprosíš…“

Samozřejmě že nepřijde. Věděl to aStringerová taky. Přesto mu ještě řekla: „Budeme tam vosm, kdyby sis to rozmyslel. Taky bys moh někdy zvednout tu svou prdel, co ti obrůstá mušlema. Bude tam Tomova sestra, ata po tobě jede.“

Tomova sestra, to nebyl špatný argument. Jenže Tom Shoemaker byl uDavies odpovědným vedoucím prodeje aAnawakovi se nezamlouvala myšlenka vázat se na místo, které se sám sobě právě pokoušel rozmluvit.

„Ještě to zvážím.“

Stringerová se zasmála, zavrtěla hlavou aodešla.

Anawak chvíli obsluhoval zákazníky, dokud nepřišel Tom apro zbytek dne ho nevystřídal. Anawak vyšel na tofinskou hlavní třídu. Davies Whaling Station stála hned uvjezdu do obce. Byl to hezký dům, typická dřevěná budova sčervenou lomenicí, zastřešenou terasou atrávníkem před domem, na němž se jako poznávací znamení tyčila do výšky sedmimetrová ocasní ploutev velryby zcedrového dřeva. Vtěsném sousedství začínal hustý jedlový les. Vypadalo to tu přesně tak, jak si Evropané představují Kanadu. Zdejší obyvatelé k tomu značnou měrou přispívali vyprávěním při svíčkách osetkání smedvědem vpředzahrádce nebo ojízdě na hřbetě velryby. Ne všechno ztoho byla pravda, ale většina ano. Vancouver Island horlivě pečoval osvůj mýtus kvintesence všeho kanadského. Pás západního pobřeží mezi Tofinem aPort Renírew smírně se svažujícími plážemi, kde kolem zálivů, močálů ařek rostou včlenité krajině osamělé stoleté jedle acedry, lákal každoročně davy návštěvníků. Strochou štěstí bylo možné pozorovatpřímo ze břehu plejtvákovce šedé, vydry alvouny, kteří se slunili blízko pobřeží. Aikdyž moře seslalo na zem záplavu deště, stejně mnohým ostrov připadal jako ráj.

Anawak pro tohle neměl smysl.

Šel kousek směrem kměstu apak odbočil kmolu. Tam kotvila dvanáct metrů dlouhá plachetnice, stará azchátralá. Patřila Daviemu. Šéf stanice se děsil, kolik by stálo učinit ji znovu schopnou plavby. Místo toho ji za směšnou sumu pronajímal Anawakovi, který tu žil asvůj vlastní domov, maličký byt ve Vancouver City, navštěvoval jen zřídka. Vzal jím zavděk pouze tehdy, když měl delší čas co dělat ve městě.

Sešel do podpalubí, vzal si tam balík podkladů aběžel zpátky na stanici. Ve Vancouveru sice měl auto, zrezavělou fordku, ale na ostrově mu stačilo, když si občas půjčil Shoemakerův starý Landcruiser. Nastoupil, nastartoval motor ajel do Wickaninnish Inn, prvotřídního hotelu jen pár kilometrů odtud. Stál na skalním výběžku askýtal fantastický výhled na oceán. Dobře udržovaná silnice vedla hustým lesem. Po deseti minutách odstavil vůz na malém parkovišti apokračoval pěšky kolem padlých apomalu tlejících obrovských stromů. Stoupající stezka se vinula zeleným přítmím abyla cítit vlhkou zemí. Voda skapávala zvětví borovic apod nimi bujelo kapradí amech. Všechno ožívalo.

Ještě než se před ním objevil Wickaninnish Inn, začalo působit krátké odloučení od společnosti lidí. Když se teď mírně vyjasnilo, mohl si se svými materiály vklidu sednout na pláž. Světlo ještě chvíli vydrží. Apak, napadlo ho, zatímco sestupoval po dřevěných schodech klikatících se od hotelu kmoři, si třeba dopřeje večeři ve Wickaninnish Inn, kuchyni tu mají báječnou. Náladu mu ještě zlepšila představa, že tady ho Walker a jeho protivné počínání nedostihne abude vklidu moci pozorovat západ slunce.

Asi deset minut potom, co se uvelebil skonceptem alaptopem uvyvráceného stromu, uviděl nějakou postavu, jak schází po schodech dolů aloudá se podél pláže. Odliv pokročil apísek byl poset vyplaveným dřevem, které se lesklo na slunci. Ta osoba zjevně nikam nespěchala, ale bylo jasné, že velkým obloukem míří kAnawakovu stromu. Zamračil se asnažil se vypadat co nejvíc zaměstnaně. Po chvíli uslyšel měkký, křupavý zvuk blížících se kroků. Dál usilovně civěl do svých podkladů, ale soustředění bylo vháji.

„Hallo!“ zazněl hluboký hlas.

Anawak vzhlédl.

Před ním stála drobná, atraktivní žena scigaretou apřátelsky se usmívala. Muselo jí být hodně přes padesát. Nakrátko ostříhané vlasy měla chladně šedivé ajejí snědý obličej byl protkán spoustou vrásek. Šla jen tak naboso, na sobě měla džínsy avětrovku.

„Hallo!“ Zaznělo to méně stroze, než zamýšlel. Ve chvíli, kdy k ní zvedl oči, přestal její přítomnost pociťovat jako rušivou. Její temně modré oči zářily zvědavostí. Zamlada musela být velice žádoucí. Pořád ještě zní vyzařovalo něco neurčitě erotického.

„Copak to tady děláte?“ zeptala se.

Za jiných okolností by byl dal neurčitou odpověď ahleděl si svého. Existuje řada způsobů, jak někomu naznačit, aby táhl kčertu.

Místo toho slyšel sám sebe, jak odpovídá. „Pracuji tu na zprávě oběluhách. Avy?“

Žena potáhla zcigarety. Pak se posadila vedle něj na kmen, jako kdyby ji pozval. Prohlížel si její profil, úzký nos avysoké lícní kosti, anajednou mu přišlo, že ji zná. Že už ji někde viděl.

„Taky dělám na zprávě,“ řekla. „Ale obávám se, že si ji nikdo nebude chtít přečíst, až bude připravená kzveřejnění.“ Odmlčela se apodívala se na Awanaka. „Byla jsem dnes na vašem člunu.“

Tak proto mu byla povědomá. Malá žena ve slunečních brýlích akapucou přes hlavu.

„Co je to svelrybami?“ zeptala se. „Neviděli jsme ani jednu.“

„Žádné tu nejsou.“

„Aproč?“

„Otom právě přemýšlím, kudy chodím.“

„Vy to nevíte?“

„Ne.“

Žena přikývla, jako by jí to bylo všechno jasné.

„Dovedu si představit, co se vám honí hlavou. Ti moji taky nepřicházejí, ale na rozdíl od vás znám příčinu.“

„Vaši co nepřicházejí?“

„Asi byste měl přestat čekat azačít hledat,“ navrhla mu, aniž by odpověděla na jeho otázku.

„Však taky hledáme.“ Odložil papíry stranou adivil se své vlastní otevřenosti. Bylo mu, jako kdyby mluvil se starou známou. „Hledáme každým myslitelným způsobem.“

„Ajak to děláte?“

„Přes satelit. Pozorování na dálku. Jsme schopni lokalizovat pohyby skupin cestou echonavigace. Je spousta možností.“

„Apřesto vám unikají?“

„Nikdo nepočítal stím, že se nedostaví. Začátkem března se ještě prováděla pozorování zvýšky uLos Angeles. Abyly tam.“

„Asi jste se za nimi měli dívat lépe.“

„To asi měli.“

„Azmizely všechny?“

„Ne, všechny ne.“ Anawak si povzdychl. „To je trochu složitější. Chcete si to poslechnout?“

„Jinak bych se vás neptala.“

„Jsou tu velryby. Rezidenti.“

„Rezidenti?“

„Před Vancouver Islandem pozorujeme třiadvacet různých druhů velryb. Některé tudy táhnou pravidelně, jako třeba plejtvákovci šedí, běluhy mořské aplejtváci, aněkteré tu žijí stále. Máme tři druhy takzvaných mečovek.“

„Mečovek?“

„Kosatky.“

„Aha! Zabijáci!“

„Tohle pojmenování je naprostý nesmysl,“ řekl Anawak nazlobeně. „Kosatky jsou přátelské, nejsou doloženy žádné jejich útoky na člověka ve volné přírodě. Velryba zabiják, tyhle pitomosti rozšířili hysterici jako Cousteau. Svět se nechal zblbnout apovažuje kosatky za nepřítele člověka číslo jedna. Nebo Plinius a jeho Dějiny přírody! Víte, co tam píše? Nestvůrná kupa masa, ozbrojená barbarskými zuby. Taková slabomyslnost! Copak mohou být zuby barbarské?“

„Zubaři mohou být barbaři.“ Potáhla ze své cigarety. „Jasně, chápu. Co to vlastně znamená – kosatka?“

Anawak byl překvapen. Tuhle otázku mu ještě nikdo nepoložil.

„Je to vědecké názvosloví.“

„Aco to znamená?“

„Orcinus Orca. Ten, jenž náleží říši mrtvých. Ale neptejte se mě proboha, kdo to vymyslel!“

Žena se neznatelně usmála.

„Říkal jste, že existují tři druhy kosatek.“

Anawak ukázal na oceán. „Otěch prvních toho víme velice málo. Přitáhnou azas odejdou, většinou ve velikém houfu. Převážně se zdržují daleko na volném moři. Transienti naproti tomu putují jako nomádi vmalých skupinách. Ti snad nejspíš odpovídají vaší představě zabijáka.

Žerou všechno možné. Tuleně, lvouny, delfíny, taky ptáky, dokonce napadají iplejtváky obrovské. Tady, kde je pobřeží skalnaté, se zdržují výhradně ve vodě, ale vJižní Americe najdete transienty, kteří loví na pláži. Vyrážejí na souš aútočí na tuleně adalší zvířata. Je to fascinující!“

Zastavil se vočekávání další otázky, ale žena mlčela, jen vyfoukla trochu kouře do večerního vzduchu.

„Třetí druh žije bezprostředně kolem ostrova,“ pokračoval Anawak. „Rezidenti. Velké rodiny. Znáte ostrov?“

„Tak trochu.“

„Na východě, mezi pevninou aostrovem, je mořská úžina. Johnstone Strait. Tam žijí rezidenti po celý rok. Žerou výhradně lososy. Od počátku sedmdesátých let zkoumáme jejich sociální strukturu.“ Udělal přestávku azmateně se rozhlížel. „Jak jsme se k tomu dostali? Co jsem vám to vlastně chtěl povídat?“

Žena se zasmála. „Promiňte, je to moje vina. Vyvedla jsem vás zkonceptu, ale já musím vědět všechno úplně přesně. Asi vám stím svým vyptáváním lezu strašně na nervy.“

„Choroba zpovolání?“

„Mám to vrozené. Ostatně, chtěl jste mi vysvětlit, které velryby zmizely akteré ne.“

„Ano, to jsem chtěl, ale…“

„Nemáte na to čas.“

Anawak zaváhal. Vrhl pohled na své papíry alaptop. Během večera tu zprávu bude muset sepsat. Ale večer byl ještě dlouhý. Amimoto začínal mít hlad.

„Bydlíte ve Wickaninnish Inn?“ zeptal se.

„Ano.“

„Co děláte dnes večer?“

„Ohó!“ Zvedla obočí ausmála se na něj. „Tak na tohle se mě někdo naposledy ptal před deseti lety. Jak vzrušující!“

Anawak opětoval úsměv. „Abych byl upřímný, mám už hlad. Myslel jsem, že bychom mohli pokračovat uvečeře.“

„Bezva nápad!“ Svezla se zkmene stromu, típla cigaretu anedopalek zastrčila do kapsy ubundy. „Ale varuju vás. Mluvím splnou pusou. Mluvím avyptávám se nepřetržitě, pokud mě ovšem někdo nebaví zrovna takovým způsobem, že nejsem mocna slova. Takže se předveďte. Mimochodem,“ napřáhla k němu pravou ruku, „Samantha Croweová. Říkejte mi Sam, dělají to všichni.“

Ukořistili místo uokna vrestauraci prosklené kolem dokola. Ta trůnila na skále před hotelem, jako kdyby se chystala vyplout na moře. Vyvýšená pozorovatelna poskytovala fantastické panorama Clayoquot Soundu s jeho ostrovy, zálivu alesů rozprostírajících se za ním. Bylo to ideální místo ke sledování velryb. Ovšem letos se pozorovatel na tomto vysoce exponovaném místě musel spokojit smořskými živočichy, kteří přicházeli zkuchyně.

„Problém je, že transientní kosatky ani ty, co se zdržují na volném moři, nedorazily,“ vysvětloval Anawak. „Proto na západním pobřeží momentálně žádné nevidíme. Rezidenti jsou ve stejném počtu jako obvykle, ale nechce se jim vůbec na tuhle stranu, třebaže jim Johnstone Strait začíná být nepohodlný.“

„Aproč?“

„Jak by bylo vám, kdybyste svůj domov musela sdílet sneustále rostoucím počtem trajektů, nákladních lodí, luxusních parníků asportovních rybářů? Vrčí tady spousta motorových člunů. Anavíc region žije zdřevoprůmyslu. Cargolinery odvážejí celé lesy do Asie. Až stromy zmizí, řeky se zanesou pískem alososi přijdou osvá trdliště. Arezidenti přece nežerou nic jiného než lososy.“

„Chápu. Ale vy si neděláte starosti jen kvůli kosatkám, že ne?“

„Zplejtvákovců šedých akeporkaků dlouhoploutvých nám může prasknout hlava. Třeba udělali okliku nebo se už nechtějí nechat očumovat zčlunů.“ Anawak zavrtěl hlavou. „Ale tak jednoduché to právě není. Když velká stáda počátkem března dorazí kVancouver Islandu, neměla už měsíce nic vžaludku. Během zimy vBaja California žijí znahromaděného tuku. Aten jim jednou dojde. Teprve tady zas poprvé něco pozřou.“

„Třeba táhly kolem ohodně dál.“

„Tam pro ně není dost jídla. Například plejtvákovcům šedým poskytuje Wickaninnish Bay hlavní součást potravy, která se votevřeném oceánu nevyskytuje. Je to Onuphis elegans.“

„Elegans? To zní dobře.“ Anawak se zasmál.

„To je červ. Dlouhý atenký. Záliv je písčitý ačervů je v něm neuvěřitelné množství. Plejtvákovci je žerou sgustem. Bez tohohle chodu by těžko zvládli cestu do Arktidy.“ Napil se vody. „Vpolovině osmdesátých let se už stalo, že velryby netáhly. Ale to jsme znali příčinu. Plejtvákovci šedí byli tenkrát prakticky vyhubeni. Uštváni ksmrti. Od té doby jsme je zase vypiplali. Odhaduju, že byste po celém světě napočítala tak dvacet tisíc exemplářů aztoho většinu ve zdejších vodách.“

„Všichni nepřitáhli?“

„Imezi plejtvákovci jsou rezidenti. Ti tady jsou. Ale je jich málo.“

„Akeporkakové?“

„Stejná historie. Zmizeli.“

„Neříkal jste, že pracujete na zprávě oběluhách?“

Anawak si ji prohlížel.

„Aco kdybyste mi pro změnu řekla něco osobě vy?“ řekl. „Iostatní lidé jsou totiž zvědaví.“

Croweová na něj vrhla pobavený pohled.

„Vážně? To nejdůležitější už přece víte. Lezu každému na nervy apořád se ptám.“

Přišel číšník anaservíroval jim grilované obří garnáty sšafránovou rýží. Vlastně jsem tu dneska večer chtěl sedět sám, vzpomněl si Anawak. Ane sněkým žvanit. Ale Croweová se mu líbila.

„Na co se ptáte? Koho aproč?“

Croweová vyloupla garnáta vonícího česnekem zkrunýře.

„Úplně jednoduše. Ptám se: je tam někdo?“

„Je tam někdo?“

„Opravdu?“

„Ajak zní odpověď?“

„Ještě jsem žádnou nedostala.“

Garnátí maso nenávratně zmizelo mezi dvěma řadami pravidelných bílých zubů.

„Asi byste se měla ptát víc nahlas,“ prohodil Anawak jako narážku na její komentář na pláži.

„To bych ráda,“ odpověděla Croweová žvýkajíc, „ale momentálně dostupné prostředky mě omezují na okruh kolem dvou set světelných let. Ale itak jsme vpůlce devadesátých let vyhodnotili šedesát bilionů měření, aosedmatřiceti si dodnes nejsme jisti, zda jsou přirozeného původu, nebo jestli nás opravdu někdo pozdravil.“

Anawak na ni jenom zíral.

„SETI?“ zeptal se. „Vy jste od SETI?“

„Naprosto správně. Search for Extra Terrestrial Intelligence. Výzkumný projekt PHOENIX, abych byla přesná.“

„Vy odposloucháváte vesmír?“

„Asi tisíc hvězd podobných Slunci, které jsou starší než tři miliardylet. Je to jeden projekt zmnoha, ale patrně ten nejdůležitější, abych byla trochu ješitná.“

„Krucinál!“

„Zadržte, Leone! Zas tak mimořádná věc to není. Vy analyzujete zpěv velryb apokoušíte se vypátrat, jestli si spolu něco povídají. My zas nasloucháme vesmíru, protože jsme přesvědčeni, že se to v něm inteligentními civilizacemi jen hemží. Vy budete se svými velrybami pravděpodobně mnohem dál než my.“

„Já mám jenom několik oceánů, vy máte kompletní univerzum.“

„Přiznávám, že máme naprosto rozdílná měřítka. Proto pořád slyším, že ohloubkách oceánů toho víme méně než ovesmíru.“

Anawak žasl.

„Avy jste opravdu už někdy zachytili signály, které inteligentní život dokazují?“

Croweová zavrtěla hlavou.

„Ne. Zachytili jsme signály, které nemůžeme zařadit. Šance navázat kontakt je nepatrná. Je dokonce mimo jakoukoli pravděpodobnost. Přesně vzato, musela bych frustrovaná skočit zprvního mostu, ale já strašně ráda jím tyhlety věci amimoto jsem tou věcí naprosto posedlá. Asi jako vy svými velrybami.“

„Okterých vím aspoň to, že existujou.“

„Teď zrovna to asi nevíte,“ zasmála se Croweová.

Anawak cítil, že se potřebuje zeptat na tisíc věcí. SETI ho odjakživa zajímalo. Projekt hledání mimozemských inteligencí odstartovala NASA počátkem devadesátých let, symbolicky vroce výročí Kolumbova příchodu do Ameriky. Vportorickém Arecibu nainstalovali největší radioteleskop na světě asúplně novým programem. Mezitím SETI díky velkorysým sponzorům rozjelo další projekty, které se po celé zeměkouli věnovaly hledání života ve vesmíru. PHOENIX patřil k těm nejznámějším.

„Vy jste ta žena, kterou hrála Jodie Fosterová vKontaktu?“

„Jsem žena, která by ráda nastoupila do vesmírné lodi, co ve filmu odnáší Jodie Fosterovou kmimozemšťanům. Víte, Leone, udělám výjimku. Normálně začnu ječet jako tur, když se mě lidi vyptávají na mou práci. Pokaždé musím vysvětlovat celou věčnost, co vlastně dělám.“

„To já taky.“

„No právě. Vy už jste mi něco pověděl ajá jsem vám tím pádem zůstala dlužná. Co byste chtěl vědět?“

Anawak se nemusel, pokud jde ootázky, dlouho rozmýšlet.

„Proč jste dosud neměli žádný úspěch?“

Croweovou to pobavilo. Naložila si na talíř dalšího garnáta asodpovědí si dala načas.

„Akdo říká, že jsme žádný neměli? Krom toho, naše Mléčná dráha obsahuje na sto miliard hvězd. Dokázat existenci planet podobných Zemi je obtížné, protože jejich světlo je moc slabé. Můžeme je vyhmátnout jen nějakými vědeckými triky, ovšem teoreticky je jich tam spousta. Ale – odposlouchávejte sto miliard hvězd!“

„Pravda,“ pousmál se teď Anawak. „Sdvaceti tisíci velrybami je to nesrovnatelně lehčí.“

„Vidíte přece, jak nad tímhle úkolem člověk zestárne azešediví. Je to jako byste měl dokázat existenci jedné nepatrné rybky, amusel kvůli tomu postupně zvlášť podrobně prozkoumat každý litr vody, která teče voceánu. Jenže ryba se pohybuje. Tuhle proceduru můžete opakovat do soudného dne atřeba dojdete kzávěru, že dotyčná ryba vůbec neexistuje. Ale ona se ve skutečnosti vyskytuje vobrovském množství, akorát že plave vždycky vjiném litru oceánu než vtom, který právě zkoumáte. PHOENIX sice nabírá víc litrů najednou, ale zato se omezuje řekněme na Strait of Georgia. Chápete? Tam nahoře jsou civilizace. Nemůžu to dokázat, ale jsem přesvědčená, že jejich počet je nekonečný. Avesmír je jako naschvál ještě nekonečně větší. To zužuje naše šance tak, že jsou slabší než cestičky, kterými se vArecibu promačkává pára vautomatu na espresso.“

Anawak zauvažoval.

„NASA nikdy sama nevyslala poselství do vesmíru?“

„Ach tak.“ Vočích se jí blýsklo. „Myslíte jako, že tu nemáme jen tak pasivně sedět aposlouchat, ale sami se pěkně nahlas ozvat. Ano, vyslala. Vroce 1974 jsme zAreciba odpálili poselství do M 13, to je hvězdokupa hned za rohem. Byla by to neuvěřitelná náhoda, kdyby ho někdo zachytil. Mimoto je poslouchání cennější než vysílání.“

„Ale itak. Zvýšilo by to vaše šance.“

„Třeba to ani nechceme!“

„Aproč ne?“ zeptal se zaskočený Anawak. „Já myslím, že…“

„My to chceme. Ale plno lidí se na to dívá skepticky. Leckde převládá názor, že by bylo lepší vůbec na sebe neupozorňovat. Oni by mohli přijít a sebrat nám naši překrásnou Zemi. Baf! Sežrat by nás mohli!“

„To je přece blbost.“

„Nevím, jestli je to blbost. Já osobně si taky myslím, že inteligence, která to dotáhla až kmezihvězdným kosmickým letům, už musí mít stadium nepokojů dávno za sebou. Ale na druhé straně – nemyslím si, že tenhle argument lze jen tak smést ze stolu. Lidé by se měli lépe zamyslet nad tím, jak na sebe chtějí upozornit. Jinak totiž hrozí nebezpečí, že dojde knedorozumění.“

Anawak mlčel. Najednou byl znovu zaujat velrybami.

„Neztrácíte někdy odvahu?“ zeptal se.

„Akdo by ji neztrácel. Ale od toho jsou cigarety avideofilmy.“

„Akdyž svého cíle dosáhnete?“

„Dobrá otázka, Leone.“ Croweová se odmlčela abezmyšlenkovitě jezdila prsty po stole. „Vpodstatě se ptám už léta, co je vlastně náš skutečný cíl. Myslím, že kdybych znala odpověď, přestala bych nad tím bádat. Odpověď vždycky znamená konec hledání. Třeba nás trápí osamělost naší existence. Ta představa, že jsme jen náhodou, která se nikde nezopakovala. Ale třeba taky chceme získat opačný důkaz, že kromě nás nic jiného neexistuje aže ve stvoření zaujímáme zvláštní místo, které nám údajně náleží. Nevím. Aproč vy zkoumáte velryby adelfíny?“

„Já… jsem zvědavý.“

Ne, to není tak úplně pravda, pomyslel si vtémž okamžiku. Je to víc než jen pouhá zvědavost. Takže, co já to hledám?

Croweová měla pravdu. Vpodstatě dělali oba totéž. Každý naslouchal svému kosmu adoufal, že se dočká odpovědi. Každý znich vsobě nesl hlubokou touhu po společnosti. Společnosti inteligentních bytostí, jež nejsou lidmi.

Je to ujeté. Všechno.

Croweová zjevně uhodla Anawakovy myšlenky.

„Na konci nestojí jiná inteligence,“ řekla. „Nic si nenamlouvejme. Na konci stojí otázka, co znás ta jiná inteligence ponechá. Kým pak budeme. Akým už nebudeme.“ Zabořila se do opěradla ausmála se svým přátelským, hezkým úsměvem.

„Víte, Leone, já si myslím, že na konci zcela jednoduše stojí otázka po smyslu.“

Dál už si povídali ovšem možném, jen ne ovelrybách ani omimozemských civilizacích. Kolem půl jedenácté, když si ukrbu vsalonu dali ještě jeden drink – Croweová bourbon, Anawak jako obyčejně vodu – se rozloučili. Croweová mu oznámila, že pozítří zase odjede.

Pak ho doprovodila ven. Mraky se definitivně roztáhly. Nad nimi se rozpínala hvězdná obloha azdálo se, že je chce do sebe vtáhnout. Chvíli se jen tak dívali na nebe.

„Nemáte někdy těch svých hvězd už dost?“

„Anemáte vy někdy už dost těch svých velryb?“

Zasmál se. „Ne, to určitě ne.“

„Velice doufám, že svá zvířata zase najdete.“

„Budu vám otom povídat, Sam.“

„Tak jako tak se to dozvím. Známosti jsou pomíjivé. Byl to pěkný večer, Leone. Bude mě těšit, když se naše cesty zase někdy zkříží, ale víte, jak to chodí. Opatrujte své chráněnce. Myslím, že zvířata ve vás mají skvělého přítele. Jste dobrý člověk.“

„Jak to můžete vědět?“

„Vmé situaci se nacházejí víra avědění nevyhnutelně na stejné vlnové délce. Dávejte na sebe pozor!“

Potřásli si rukama.

„Třeba se znovu potkáme jako kosatky,“ zažertoval Anawak.

„Proč zrovna jako kosatky?“

„Indiáni kmene Kwakiutl věří, že každý, kdo byl ve svém životě dobrým člověkem, se znovu narodí jako kosatka.“

„Vážně? To se mi líbí!“ Croweové se rozšířil úsměv přes celý obličej. Většina těch jejích vrásek, konstatoval Anawak, je určitě od toho, jak se směje.

„Avěříte tomu?“

„Samozřejmě že ne.“

„Aproč ne? Nejste snad jeden znich?“

„Jeden co?“ zeptal se, ikdyž mu bylo jasné, co tím myslela.

„Indián.“

Anawak cítil, jak uvnitř tuhne. Viděl se jejíma očima. Středně veliký muž spřikrčenou postavou, široké, vysedlé lícní kosti akůže měděné barvy, přivřené oči adlouhé, husté, lesklé černé vlasy padající do čela.

„Něco na ten způsob,“ řekl po dlouhé odmlce.

Samantha Croweová si ho prohlížela. Pak vytáhla zkapsy větrovky krabičku scigaretami, jednu si zapálila amocně potáhla.

„Jo. Tímhle jsem bohužel taky posedlá. Mějte se hezky, Leone.“

„Mějte se hezky, Sam.“

13. března

Norské pobřeží a moře

Sigur Johanson oTině Lundové nevěděl nic celý týden. Mezitím zaskakoval za onemocnělého profesora aměl pár přednášek mimo plán. Navíc byl zaměstnán článkem pro National Geographic arozšiřováním svého vinného sklípku, pročež obnovil uspanou korespondenci sjedním známým valsaském Riquewihru, jenž byl zástupcem renomovaného vinařství Hugel & Fils aurčitě měl nějaké rarity. Jednu takovou si Johanson chtěl dopřát knarozeninám. Kromě toho sehnal gramodesku sPrstenem Nibelungů zroku 1959 řízeným sirem Georgem Soltim akrátil si jí dlouhé večery. Červi Tiny Lundové se pod spojeným tlakem Hugela aSoltiho stáhli do druhé řady, přinejmenším do té doby, než budou nějaké další výsledky.

Devátý den od jejich setkání se Lundová konečně ozvala aměla skvělou náladu.

„Jsi parádně rozpustilá,“ konstatoval Johanson. „Mám si snad dělat starosti otvou vědeckou objektivitu?“

„Třeba jo,“ řekla záhadně.

„To mi teda vysvětli!“

„Později. Poslouchej mě! Thorvaldson bude zítra ukontinentálního okraje spouštět robota. Nechceš být utoho?“

Johanson si vduchu projel své termíny.

„Dopoledne mám práci,“ řekl. „Musím studenty důkladně obeznámit se sexappelem sirných bakterií.“

„To je blbý. Loď vyráží už za časného rána.“

„Odkud?“

„ZKristiansundu.“

Kristiansund se nacházel dobrou hodinu jízdy autem jihozápadně od Trondheimu na skalnatém pobřeží bičovaném větry avlnami. Zblízkého letiště startovaly vrtulníky kvrtným ostrovům, které se táhly podél Norského příkopu. Jen před Norskem bylo na sedm set plošin sloužících ktěžbě ropy aplynu.

„Můžu dorazit později?“ navrhl Johanson.

„Snad ano,“ řekla po krátké odmlce. „To není špatný nápad. Když otom tak přemýšlím, mohli bychom tam jet spolu. Co děláš pozítří?“

„Nic, co by se nedalo přesunout.“

„Pak je všechno vcajku. Přijedeme tam spolu, přenocujeme na Thorvaldsonu abudeme mít spoustu času na pozorování avyhodnocování.“

„Rozuměl jsem dobře? Ty tam chceš jet taky?“

„No jo. Já totiž… Napadlo mě, že bych mohla strávit půlden na pobřeží, aty dorazíš brzy odpoledne. Poletíme pak společně na Gullfaks atam si vezmeme transfer na Thorvaldson.“

„Tohle miluju, ty tvoje improvizace. Smím vědět, proč si to tak komplikuješ?“

„Jak to? Já ti to přece zjednodušuju.“

„Ano, mně. Ale ty bys přece mohla být na palubě už od rána.“

„Bude mi potěšením dělat ti společnost.“

„Jak šarmantní lež,“ řekl Johanson. „Budiž po tvém. Takže budeš na pobřeží. Kde tě mám nabrat?“

„Jeď do Sveggesundetu.“

„Panebože! Do takový díry? Proč zrovna do Sveggesundetu?“

„Je to velice půvabné hnízdo,“ řekla Lundová důrazně. „Sejdeme se ve Fiskehusetu. Víš, kde to je?“

„Scivilizačními vymoženostmi Sveggesundetu jsem obeznámen dostatečně. Je to restaurace na pobřeží vedle starého dřevěného kostela.“

„Přesně.“

„Ve tři?“

„Ve tři je to vpohodě. Postarám se ovrtulník. Ten nás tam vyzvedne.“ Pak udělala přestávku. „Dostals už nějaké výsledky?“

„Bohužel ještě ne. Ale snad zítra.“

„To by bylo skvělý!“

„Bude. Nedělej si starosti.“

Lundová ukončila hovor. Johanson vraštil čelo. A je zase tady, ten červ! Protlačil se zpátky na přední místo anehodlá se snikým dělit opozornost.

Ve skutečnosti to je úžasné, když se objeví jen tak zničeho vpodrobně známém ekosystému nový druh. Samo osobě na červech nebylo nic znepokojivého. Nechtěli, aby se jimi kdekdo zabýval, alidem by se zásadně nelíbila představa organického kolektivu, což mělo především psychologické důvody. Jinak byli červi spíš užiteční.

Dokonce to má smysl, že tu jsou, uvažoval Johanson. Ajestli jsou skutečně příbuzní ledového červa, živí se nepřímo metanem. Azásoby metanu jsou na všech kontinentálních svazích, ipřed Norskem.

Ale kuriózní to bylo.

Výsledky taxonomů abiochemiků dají odpověď na všechny otázky. Ale dokud nejsou na stole, může se Johanson zrovna tak dobře věnovat červeným tramínům ze svahu. Ty se na rozdíl od červů vyskytují jen opravdu zřídka. Přinejmenším jisté ročníky.

Když Johanson druhý den vstoupil do kanceláře, našel tam dva dopisy adresované jemu osobně. Obsahovaly taxonomické posudky. Navýsost spokojen přelétl rezultáty achystal se je odložit. Ale pak si je přečetl ještě jednou apečlivěji.

Pozoruhodní živočichové, vskutku!

Nacpal to všechno do aktovky ašel na přednášku. Odvě hodiny později už seděl vJeepu ajel kopcovitou krajinou nad fjordy směrem na Kristiansund. Nastalo tání. Velká část sněhu už zmizela aobnažila černohnědou krajinu. Vtomhle počasí bylo těžké správně se obléknout. Polovina osazenstva univerzity byla nachlazená. Johanson se na to patřičně připravil asbalil si kufr, jehož váha byla pro vrtulník ještě přípustná. Neměl náladu na to, aby na Thorvaldsonu chytil rýmu, ale také se nechtěl vybavit jen tím nejnutnějším. Kdyby mohlo být po jeho, přibalil by ještě přenosnou saunu. Krom toho jeho zavazadlo obsahovalo ipár věcí, kterých si lze užít ve dvou, když člověk tráví noc společně na lodi. Johanson aLundová byli sice přátelé, ale kvůli tomu snad člověk nemusí hned držet odstup.

Johanson jel pomalu. Do Kristiansundu by mohl dojet za hodinu, ale nerad spěchal. Vpůli cesty vedla silnice podél vody apřes řadu mostů. Kochal se pohledem na divoké panorama. UHalsy si vzal přívoz přes fjord apokračoval dál do Kristiansundu. Aznovu vedly mosty přes břidlicově šedé moře. Kristiansund se rozkládal na několika ostrovech. Johanson projel městem apřesunul se na památný ostrov Averoy, jedno zprvních míst, jež bylo osídleno hned po skončení poslední doby ledové. Sveggesundet ležel na nejodlehlejším cípu ostrova abyla to hezká rybářská vesnice. Ve vrcholné sezóně se to tu hemžilo davy turistů. Čluny vyjížděly bez ustání kokolním ostrovům. Teď ovšem nebylo místo tak frekventované adřímalo vočekávání lukrativního léta.

Nebyl zde skoro nikdo, když Johanson po téměř dvou hodinách jízdy zamířil se svým Jeepem na štěrkové parkoviště před Fiskehusetem, restaurací sterasou avýhledem na moře. Měli zavřeno. Lundová nedbajíc chladu seděla ujednoho zdřevěných stolů před domem. Doprovázel ji mladý muž, kterého Johanson neznal. Podle toho, jak vedle sebe dřepěli na dřevěné lavici, začalo vJohansonovi klíčit podezření. Přistoupil blíž azakašlal.

„Nejsem tu moc brzy?“

Lundová k němu vzhlédla. Vočích měla zvláštní lesk. Johanson pohlédl na mladého muže vedle ní. Byl to atleticky stavěný skoro třicátník, špinavý blonďák sdobře tvarovaným obličejem, a jeho podezření se změnilo vjistotu.

„Můžu přijít jindy,“ řekl váhavě.

„Kare Sverdrup,“ představovala Lundová. „Sigur Johanson.“

Blonďák se na Johansona usmál anapřáhl k němu pravici.

„Tina mi ovás hodně vyprávěla.“

„Doufám, že neříkala nic, co by vás muselo znepokojovat.“

Sverdrup se zasmál.

„Prý jste byl mimořádně atraktivní zástupce cechu přednášejících.“

„Mimořádně atraktivní vysloužilec,“ opravila ho Lundová.

„Vilný vysloužilec,“ doplnil Johanson. Posadil se na lavici proti nim, vyhrnul si límec větrovky apoložil vedle sebe desky sposudky. „Taxonomická část. Velice podrobná. Můžu ti ji shrnout.“ Podíval se na Sverdrupa. „Neradi bychom vás nudili, Kare. Řekla vám Tina, oč tu kráčí, nebo jen zamilovaně vzdychala?“

Lundová na něj vrhla zlostný pohled.

„Rozumím.“ Johanson otevřel desky avyndal znich obálku sposudky. „Takže, jednoho ztěch tvých červů jsem poslal do Senekenbergova muzea ve Frankfurtu adruhého do Smithsonian Institute. Tam itam působí nejlepší taxonomové, jaké znám. Další červ putoval do Kielu na rastrovou elektronovou mikroskopii. Zprávu ještě nemám aze spektrometrické analýzy hmoty taky ne. Především ti řeknu, včem se experti shodují.“

„Avčem?“

Johanson se zaklonil apřehodil si nohu přes nohu.

„Shodují se vtom, že se vničem neshodují.“

„Velmi poučné.“

„Vtom podstatném potvrdili můj první dojem. Spravděpodobností, která hraničí sjistotou, se jedná odruh Hesiocaeca methanicola, známý též jako ledový červ.“

„Metanožrout?“

„Není to korektní výraz, miláčku, ale to je fuk. Potud díl první. Díl druhý je, že si otom oba myslí, že mají enormně vyvinuté čelisti ařady zubů. Takové známky vykazují buď dravci, nebo živočichové, kteří se zavrtávají nebo potravu drtí. Ato je vzácné.“

„Proč?“

„Protože methanicoly takové obří aparáty vůbec nepotřebují. Mají sice čelisti, ale podstatně menší.“

Sverdrup se rozpačitě zasmál.

„Promiňte, pane doktore, já těmhle živočichům moc nerozumím, ale zajímá mě to. Proč nepotřebujou čelisti?“

„Protože žijí vsymbióze,“ vysvětloval Johanson. „Pohlcují bakterie, které se zase živí metanhydrátem…“

„Hydrátem?“

Johanson krátce pohlédl na Lundovou. Ta pokrčila rameny.

„Vysvětli mu to!“

„Je to prosté,“ vysvětloval Johanson. „Snad jste slyšel, že oceány jsou plné metanu.“

„Ano. Teď se otom pořád někde píše.“

„Metan je plyn. Jeho velké zásoby jsou uloženy vmořském dně ana kontinentálních svazích. Část metanu na dně zmrzne. Voda ametan se spojí do formy ledu, která může existovat jen pod vysokým tlakem apři nízkých teplotách. Proto ho nacházíme až vurčitých hloubkách. Tento led se nazývá metanhydrát. Je zatím všechno jasné?“

Sverdrup přikývl.

„Dobrá. Všude voceánu jsou bakterie. Některé zužitkovávají metan. Požírají ho avylučují sirovodík. Bakterie sice mají pouze mikroskopickou velikost, ale je jich tak obrovské množství, že pokrývají mořské dno jako matrace. Mluvíme obakteriových trávnících. Takové trávníky nacházíme především tam, kde je uložen metanhydrát. Dotazy?“

„Ještě ne,“ řekl Sverdrup. „Domnívám se, že teď se zapojí do hry vaši červi.“

„Domníváte se správně. Existují červi, kteří se živí tím, co bakterie vylučují. Navazují snimi symbiotické vztahy. Vněkterých případech červ bakterie požírá aty jsou uvnitř něho, vjiných zas bakterie žijí na povrchu červů. Tak či onak, bakterie zásobují červy potravou. Červa to tedy přitahuje khydrátům. Tam se pohodlně usadí, dopřává si řádné porce bakterií adohromady nic nedělá. Nemusí se například nikam zavrtávat, protože nežere led, nýbrž bakterie na něm. Všechno, co se děje, je to, že svým vlněním roztaví vledu malou prohlubeň atam spokojeně setrvává.“

„Rozumím,“ řekl Sverdrup pomalu. „Červ nemá důvod pronikat hlouběji. Ajiní červi to dělají?“

„Existují nejrůznější druhy červů. Někteří žerou sediment nebo látky, které se vsedimentu nacházejí, někteří zpracovávají detritus.“

„Detritus?“

„Všechno, co od mořské hladiny klesne do hloubky. Zdechliny, jejich části, zbytky všeho druhu. Řada červů, kteří nežijí vsymbióze sbakteriemi, disponuje silnými čelistmi, aby mohli uchopit kořist nebo se někam zahrabat.“

„Ledový červ vžádném případě čelisti nepotřebuje.“

„Možná ano, aby rozmělnil nepatrná množství hydrátu apřefiltroval si znich bakterie. Řekl jsem ano, má jakési čelisti. Ale ne takovéhle bagry jako Tininy exempláře.“

Sverdrupa ta věc začínala bavit.

„Jestliže červi, které Tina objevila, žijí vsymbióze sbakteriemi…“

„… musíme si položit otázku, kčemu ten zbrojní arzenál čelistí azubů slouží.“ Johanson přikývl. „Ateď to bude ještě napínavější. Taxonomové totiž našli druhého červa, kněmuž se zdánlivě hodí ona struktura čelistního aparátu. Jmenuje se Nereis, je to dravec avyskytuje se ve všech možných hloubkách. Tinin miláček má tedy čelisti azuby zNereis, ovšem utvořené tak, že spíš můžeme myslet na prehistorického předka Nereis. Řekněme na Tyrannereis rex.“

„To zní hrozivě.“

„Zní to jako bastard. Musíme počkat na mikroskopii agenetickou analýzu.“

„Na kontinentálním svahu je nekonečně metanhydrátu,“ řekla Lundová. Vzamyšlení si skousla dolní ret. „To do sebe zapadá.“

„Vyčkáme.“ Johanson si odkašlal aměřil si Sverdrupa.

„Aco děláte vy, Kare? Taky vropě?“

Sverdrup zavrtěl hlavou.

„Ne,“ řekl zvesela. „Mě jenom zajímá všechno, co se dá jíst. Já jsem totiž kuchař.“

„No to je mi obzvláště milé! Nemáte tušení, jak člověka vyčerpává, když se dennodenně dohaduje sakademiky.“

„Vaří fantasticky,“ řekla Lundová.

Pravděpodobně nejen to, pomyslel si Johanson. Je to bída. Ale přesto se sLundovou rozdělí opochoutky, které veze ssebou. Tina Lundová ho sváděla už kolikrát, ale sotva vypadla zpokoje, pokaždé znovu děkoval osudu, že odolal. Zkrátka ho příliš unavovala.

„Ajak jste se vlastně seznámili?“ zeptal se Johanson, aniž by ho to dvakrát zajímalo.

„Loni jsem převzal Fiskehuset,“ řekl Sverdrup. „Tina tu párkrát byla, ale vlastně jsme se jenom tak zdravili.“ Položil jí ruku kolem ramen aona se k němu přitulila. „Až do minulého týdne.“

„Bylo to asi, jako když udeří blesk,“ řekla Lundová.

„Ano,“ pronesl Johanson, zatímco se díval na nebe. Zdálky se blížil rachot motorů. „To je hned znát.“

Za půl hodiny už seděli vhelikoptéře spolu stuctem naftařů. Johanson se mlčky díval ven. Pod nimi se táhla jednotvárná, šedivá avířící mořská hladina. Neustále přelétávali tankery sropou aplynem, nákladní lodě atrajekty. Od té doby, co zde americká naftařská společnost jedné bouřlivé zimní noci roku 1969 objevila ropu, se Severní moře proměnilo vbizarní průmyslovou krajinu, která stála na pilotech arozprostírala se od Holandska po Haltenskou lavici před Trondheimem. Za jasných dnů bylo izčlunu možno přehlédnout jedním pohledem tucty gigantických plošin. Zhelikoptéry působily jako hračky pro obry.

Prudké nárazy větru strojem silně otřásaly. Ten neustále klesal astoupal. Všichni měli protihlukové chrániče aochranné oděvy. Bylo tu tak těsno, že se dotýkali koleny akaždý pohyb musel být koordinován. Povídat si vtom rámusu nemohli. Lundová zavřela oči. Létala sem často auž si na ten kravál zvykla.

Vrtulník se naklonil do zatáčky aházel sebou dál směrem na jihozápad. Jejich cíl, Gullfaks, byla soustava plošin vmajetku ropné společnosti Statoil. Těžební zařízení Gullfaks C patřilo knejvětším plošinám na horním okraji Severního moře. Posádka dvou set osmdesáti lidí tvořila téměř malou obec. Přísně vzato, Johanson by zde ani nesměl vystoupit. Před lety sice absolvoval předepsaný kurz, kterým se musel prokázat každý, kdo chtěl získat přístup na plošinu, ale bezpečnostní předpisy se od té doby zpřísnily. Lundová však zapojila své kontakty. Beztak šlo jen omezipřistání, po kterém hned nastoupí na palubu Thorvaldsonu, který už dobrou hodinu kotvil před Gullfaksem.

Prudká turbulence najednou srazila helikoptéru dolů. Johanson se pevně chytil opěradla. Jinak nikdo nereagoval. Pasažéři byli převážně muži zvyklí na bouře jiného kalibru. Lundová otočila hlavu, na okamžik otevřela oči azamrkala na Johansona.

Kare Sverdrup byl něco jako dítko Štěstěny.

Ale jestli tohle dítko štěstěny zvládne životní tempo Lundové, to se teprve ukáže.

Po chvíli šla helikoptéra dolů aznovu nalétávala do zatáčky. Moře se přivrátilo směrem kJohansonovi. Objevil se vysoký bílý dům, který se jakoby vznášel nad vodou. Na chvíli byl postranním oknem vidět celý Gullfaks C. Kolos na čtyřech železobetonových sloupech vážil jeden apůl milionu tun a jeho celková výška byla skoro čtyři sta metrů. Jeho větší polovina byla pod vodou, kde sloupy vyrůstaly zlesa nádrží. Vysoký bílý dům, vněmž byl obytný trakt, tvořil jen malou část celého gigantu. To hlavní se laikovi jevilo jako změť přes sebe naskládaných palub přeplněných technikou azáhadnými přístroji apospojovaných propletencem metr tlustého potrubí. Zásobovací jeřáby po stranách korunovaly tuto katedrálu naftařů atěžařství. Zvrcholu obrovského ocelového ramena výložníku daleko nad mořem šlehal nikdy nevyhasínající plamen. To se bez užitku odstraňoval plyn oddělený od ropy.

Helikoptéra klesala na přistávací plochu před obytným traktem. Pilot sní přistál překvapivě hladce. Lundová zívla, protáhla si údy, jak to vtom těsném prostoru jen šlo, ačekala, až se rotory zastaví.

„Byl to docela příjemný let,“ řekla.

Někdo se zasmál. Výstup se otevřel avšichni sešplhávali do volného prostoru. Johanson postoupil ke kraji přistávací plochy apodíval se dolů. Moře pěnilo skoro sto padesát metrů pod ním. Rezavý vítr nadouval jeho overal.

„Existuje možnost, že by se ta věc převrátila?“

„Všechno se může převrátit. Pojď, ať mi tu nezapustíš kořeny!“ Lundová ho popadla za paži atáhla ho za ostatními pasažéry, kteří už zpřistávací plochy zmizeli. Malý, podsaditý muž smohutným bílým knírem stál na jednom stupni ocelového schodiště amával na ně.

„Tino!“ zavolal. „Zastesklo se ti po naftě?“

„Toje Lars Jörensen,“ řekla Tina. „Odpovídá za dohled nad vzdušnou alodní dopravou na Gullfaksu C. Ten se ti bude moc líbit, je to vynikající šachista.“

Jorensen jim vyšel vstříc. Měl na sobě tričko slogem Statoilu aJohansonovi připadal spíš jako hlídač nádrže.

„Zastesklo se mi po tobě,“ zasmála se Lundová.

Jorensen se zašklebil. Přitiskl si Lundovou na prsa, což mělo za následek, že jeho bílá kštice zmizela pod její bradou. Pak Johansonovi potřásl rukou.

„Nevybrali jste si hezkej den,“ řekl. „Za pěknýho počasí vidíte celou pýchu norskýho ropnýho průmyslu. Jeden ostrov vedle druhýho.“

„Děje se toho teď hodně?“ zeptal se Johanson sestupuje po točitých schodech.

Jorensen zavrtěl hlavou.

„Ne víc než jindy. Byls už někdy na plošině?“ Jörensen jako většina Skandinávců přešel rychle na tykání.

„Kdysi dávno. Kolik těžíte?“

„Obávám se, že čím dál míň. Na Gullfaksu je to už dlouho stabilní množství, kolem dvou set tisíc barelů zjedenadvaceti vrtů. Vlastně bychom měli být spokojení. Ale nejsme. Konec je vdohledu.“ Ukázal na moře. Oněkolik set metrů dál uviděl Johanson tanker kotvící ubóje.

„Zrovna ho naplňujeme. Přijede ještě jeden ato je pro dnešek konec. Časem to bude pořád míň. Tady už ropa pomalu dochází astím nic nenaděláme.“

Místa těžby nebyla přímo pod plošinou, ale vširokém okruhu kolem ní. Když se ropa dostala nahoru, čistila se vodou asolí, oddělil se plyn aropa se skladovala vnádržích kolem pilotů plošiny. Odtud se pumpovala skrz potrubí do plovoucích nádrží. Kolem plošiny bylo bezpečnostní pásmo pěti set metrů ažádná loď do něj nesměla vplout – kromě opravářských, které patřily kplošině.

Johanson se zvědavě rozhlížel přes železné zábradlí.

„Nemá tu někde být Thorvaldson?“ zeptal se.

„Je ujiný bóje. Tady odtud ho neuvidíte.“

„Ani výzkumné lodě sem nesmějí?“

„Ne, nepatří ke Gullfaksu ana náš vkus je moc velká. Šmytec! Stačí, že pořád vysvětlujeme rybářům, aby si ráchali prdel ve vodě někde jinde.“

„Nazlobíte se srybáři hodně?“

„Celkem to ujde. Minulej tejden jsme jich pár sbalili, pronásledovali hejno až pod plošinu. Ale tohle je tu každou chvíli. Zato na Gullfaksu Ato bylo posledně horký. Narazil do nich malej tanker, měl poškozený stroje. Poslali jsme tam pár našich lidí, aby jim ho pomohli odtlačit, ale nakonec to zvládli sami.“

Co Jörensen vyprávěl celkem lhostejně, to ve skutečnosti popisovalo možnou katastrofu, které se každý děsil. Po okraj naplněný tanker se utrhne ažene se kplošině. Menší ostrovy by kolize mohla rozhoupat, ale mnohem větší bylo nebezpečí výbuchu. Ikdyž plošina byla vybavena hasicím systémem, který při sebemenším náznaku ohně uvede do pohybu tuny vody, exploze tankeru by znamenala konec. Taková neštěstí se ovšem stávala jen zřídka aspíš vJižní Americe, kde se bezpečností opatření berou dost laxně. VSeverním moři se dodržovaly předpisy. Když foukal silný vítr, tankery se vůbec nenakládaly.

„Ty jsi zhubl,“ všimla si Lundová, zatímco jí Jörensen přidržoval otevřené dveře. Vstoupili dovnitř obytného prostoru akráčeli chodbou, zníž po obou stranách vedly úplně stejné dveře do ubikací. „Nevaří vám tu dobře?“

„Až moc dobře,“ uchechtl se Jörensen. „Kuchař je vážně skvělej. Měli byste vidět naši jídelnu,“ pokračoval směrem kJohansonovi. „Hotel Ritz je proti tomu stánek sbuřtama. Zato šéf naší plošiny má něco proti severomořským pupkům avydal nařízení, že všechny přebytečný kila musej dolů, jinak končíme.“

„Vážně?“

„Direktiva Statoilu. Nevím, jestli by opravdu zašli tak daleko, ale ta hrozba funguje. Nikdo nechce přijít opráci.“

Došli kúzkému schodišti ašli dolů. Naproti nim stoupali naftaři. Jörensen je pozdravil apokračovali na dolní platformu.

„Tak, a jsme na konečný. Můžete si vybrat. Doleva znamená, že si ještě můžete půl hodinky poklábosit ukafe. Doprava se jde ke člunu.“

„Já bych si docela rád dal kávu…,“ začal Johanson.

„Díky,“ skočila mu do řeči Lundová. „Je to tak tak.“

„Thorvaldson bez vás stejně neodpluje,“ odmlouval Jörensen. „Klidně si ještě můžete…“

„Nechci nastoupit na palubu až na poslední zvonění. Příště si udělám čas, slibuju. ASigura vezmu zase ssebou. Už je načase, aby ti to někdo natřel.“

Jorensen se rozesmál aspokrčením ramen vyšel ven. Lundová aJohanson ho následovali. Vítr jim bičoval tváře. Nacházeli se na dolním bočním kraji obytného bloku. Podlaha průchodu, kterým pokračovali, byla svařena ztlustého ocelového mřížoví. Skrz oka mříží bylo vidět mořské vlny. Byl zde ještě větší hluk než na přistávací ploše pro vrtulníky. Vzduch naplňovalo neustálé syčení adunění. Jörensen je přivedl na krátký přístupový můstek. Na jeřábu tu visel oranžový krytý člun zumělé hmoty.

„Co budete dělat na Thorvaldsonu?“ zeptal se jen tak zběžně. „Slyšel jsem, že Statoil chce stavět ještě dál na moři.“

„Možná,“ odpověděla Lundová.

„Plošinu?“

„To neřekli. Možná taky SWOP.“

SWOP byla zkratka pro Single Well Offshore Production System. Od hloubky vrtu tři sta padesát metrů se používala tato zařízení, obrovské nádrže sčerpacím systémem. Byla to ohebná vrtná vedení spojená svrtací hlavou. Těmi se surová ropa pumpovala zmořského dna atankery sloužily zároveň jako mezisklady.

Jörensen pohladil Lundovou po tváři.

„Ať mi tam nedostaneš mořskou nemoc, maličká.“

Nastoupili do člunu. Byl velký aprostorný, stvrdým pažením ařadami lavic. Mimo Lundovou aJohansona byl na palubě už jen kormidelník. Trupem lodi proběhlo lehké škubnutí, když se naviják jeřábu dal do pohybu ačlun začal klesat. Anajednou se houpal na vlnách. Za postranními okénky zmizela popraskaná šedivá betonová plocha. Apak už se háky navijáku uvolnily ačlun podjel plošinu.

Johanson se postavil za kormidelníka. Jen snámahou se udržel na nohou. Ale teď mohl spatřit Thorvaldson. Záď výzkumné lodi se vyznačovala charakteristickým výložníkem, kterým se do moře spouštěly vědecké přístroje aponorky. Kormidelník natočil člun bokem. Přirazili avystupovali po ocelovém, apo obou stranách jištěném žebříku. Johanson snámahou vlekl své zavazadlo, ahned mu přišlo na mysl, že to nebyl dobrý nápad, brát si ssebou půl šatníku. Lundová, která šplhala před ním, se otočila.

„Ten tvůj kufr vypadá, jak kdyby sis vyrazil na prázdniny,“ řekla naprosto bezvýrazně.

Johanson odevzdaně vzdychl.

„Ajá už myslel, že si toho nevšimneš.“

Každé větší pobřeží na světě obklopuje zóna relativně mělkých vod zvaných šelfy, které jsou hluboké nanejvýš dvě stě metrů. Vpodstatě není šelf nic jiného než podmořské pokračování kontinentální desky. Vněkterých částech světa je šelf velice úzký, jinde se zas šelfové moře táhne stovky kilometrů, než se dno propadne do hlubokého moře. Na mnoha místech je přechod náhlý astrmý, jinde zas terasovitý aspíše mírný. Za šelfy začíná neznámé univerzum, oněmž věda skutečně ví méně než okosmu.

Na rozdíl od hlubokých moří mají lidé šelfy pod téměř dokonalou kontrolou. Přestože mělká moře představují jen osm procent světové mořské hladiny, výnosy skoro celého světového rybolovu pocházejí právě odtud. Suchozemské zvíře člověk žije zvody, pročež dvě třetiny zástupců tohoto druhu sídlí na šedesát kilometrů úzkých pruzích kolem pobřeží.

Před Portugalskem aseverním Španělskem se šelfy na oceánografických mapách jeví jako úzké proužky. Britské ostrovy aSkandinávie jsou naopak obklopeny šelfy tak velkoplošnými, až přecházejí jeden do druhého atvoří Severní moře, které je poměrně mělké, protože jeho hloubka se pohybuje mezi dvaceti asto padesáti metry.

Na první pohled nebylo nic zvláštního na malém moři na severu Evropy isjeho složitým prouděním ateplotními poměry. Vdnešní podobě existovalo teprve deset tisíc let. Přesto mělo pro světové hospodářství ústřední význam. Patřilo knejfrekventovanějším zónám na zemi, ve státech sousedících s ním vedle sebe žily vysoce vyspělé průmyslové národy abyl zde největší přístav všech dob – Rotterdam. Kanál La Manehe, třicet kilometrů široká mořská úžina, se stal nejpoužívanější silnicí na světě. Nákladní lodě, tankery atrajekty zde manévrovaly na velmi stísněném prostoru.

Je tomu už tři sta milionů let, co obrovské bažiny spojovaly kontinent sAnglií. Oceán se zde střídavě rozléval azase ustupoval. Mohutné řeky naplavily do severních pánví bláto, rostliny azbytky zvířat. To vše se časem navrstvilo do kilometr vysokého sedimentu. Vznikly uhelné sloje, zatímco území dál klesalo. Jedna na druhou se hromadily nové anové vrstvy aslisovaly ty nejspodnější sedimenty na písek avápník. Vhloubkách se zároveň oteplovalo. Vorganických zbytcích vhornině probíhalysoustavy chemických procesů apod tlakem ažárem je měnily na ropu a plyn. Něco ztoho prosakovalo porézní horninou kmořskému dnu a ztrácelo se ve vodě, ale většina zůstala vpodzemních skladištích.

Šelf potom nerušeně odpočíval miliony let.

Ropa přinesla změnu. Norsko, jež pochopilo, že jako rybářský národ upadá, se vrhlo na nově objevené bohatství stejně jako Anglie, Holandsko aDánsko aběhem třiceti let se vyvinulo vdruhého největšího vývozce ropy na světě. Většina zásob atím ipolovina všech evropských zdrojů byla uložena vnorském šelfu. Norské zásoby plynu se ukázaly být stejně mohutné. Stavěla se jedna plošina za druhou. Technické problémy se řešily na úkor životního prostředí. Vrty byly stále hlubší aprvní jednoduché konstrukce ustoupily vrtným věžím vysokým jako Empire State Building. Byly vypracovány plány na podmořské kompletně dálkově řízené plošiny azačínaly se měnit ve skutečnost. Jásot vpodstatě neměl mít konce.

Ale skončil dřív, než se dalo očekávat. Výnosy rybolovu klesaly stejně rychle jako na celém světě apodobně se snižovala itěžba ropy. Co vznikalo miliony roků, to zmizelo za necelých čtyřicet let. Mnoho nalezišť všelfových mořích bylo vyčerpáno. Objevilo se strašidlo obřího vrakoviště vpodobě odstavených plošin, kterých se nebylo jak zbavit, protože na světě neexistovala síla, která by jimi pohnula zmísta. Zmizérie vedla jen jedna cesta, do které se ropné národy samy vmanévrovaly. Za šelfy, na kontinentálních svazích avrozsáhlých hlubokomořských pánvích existovala nedotčená naleziště. Stávající vrtné plošiny zde nebyly použitelné. Co plánovala skupina Lundové pro využití těchto nalezišť, byla zařízení zcela jiného druhu. Svah nebyl všude strmý. Tvořil stupňovité terasy askýtal ideální terén pro podmořské továrny. Sohledem na riziko, jež se pojilo sprojektem tak vzdáleným od šelfu, byly lidské pracovní síly zredukovány na minimum. Sklesající těžbou zapadala ihvězda naftařů, kteří byli vsedmdesátých aosmdesátých letech ctěni, váženi askvěle placeni. Pro Gullfaks C se plánovalo zredukovat personál na něco přes dvacet lidí. Plošiny jako z „přistání člověka na Měsíci“, projekt století vhodný pro naleziště plynu nad Trollem vNorském příkopu, pracovaly plně automaticky.

Severomořská ropná společnost byla vpodstatě ztrátová. Jenže zastavení propadu by ssebou bylo přineslo ještě větší problémy.

Když Johanson vyšel ze své kajuty, na palubě Thorvaldsonu panovala klidná, rutinní nálada. Loď nebyla nijak zvlášť velká. Na výzkumném gigantu, jakým byla bremerhavenská Polarstem, by byli mohli přistát shelikoptérou, ale Thorvaldson potřeboval místo pro nejrůznější přístroje. Johanson se loudal kpalubnímu zábradlí arozhlížel se. Za dvě hodiny plavby nechali za sebou celé sídliště plošin, jehož ostrovy byly navzájem spojeny jen vzdušnou cestou. Nyní se nacházeli nad Shetlandskými ostrovy, už za šelfem. Tak daleko na širém moři byl stěžbou konec. Vdálce byly rozpoznatelné siluety vrtných věží, ale jinak to tu už vypadalo víc jako moře než jako průmyslová zóna. Pod kýlem byla hloubka asi sedm set metrů. Kontinentální svah byl sice proměřen azmapován, ale nějaké dojmy zříše věčné tmy byly sotva možné. Silné reflektory mohly posvítit na to či ono místo, ale ucelený obraz dokázaly podat asi jako jedna jediná pouliční lucerna vnoci nad celým Norskem.

Johanson myslel na bordeaux ana malou kolekci francouzských aitalských sýrů ve svém kufru. Vydal se hledat Lundovou anašel ji při kontrole robota. Automat visel vdržácích výložníku. Byla to hranatá almara zpotrubí, vysoká dobré tři metry anacpaná technikou. Na uzavřené horní straně stálo jméno: Victor. Vpřední části Johanson rozpoznal kamery asložené uchopovací rameno.

Lundová na něj zazářila.

„Zíráš, co?“

„Velký žlutý vysavač,“ odpověděl.

„Defétisto!“

„No dobře. Ve skutečnosti mě to fascinuje. Kolik ta věc váží?“

„Čtyři tuny. Hej, Jeane!“

Zpoza bubnu skabelem vyšel hubený muž se zrzavými vlasy. Lundová mu dala znamení rukou, aby přišel blíž.

„Jean-Jacques Alban je první důstojník na téhle plovoucí kupě šrotu,“ představovala Lundová zrzka. „Sigur je děsně zvědavý achce oVictorovi vědět úplně všechno. Buď tak hodný apostarej se oněj.“

Azmizela poklusem. Alban se za ní díval spobaveně bezmocným výrazem ve tváři.

„Myslím, že máte důležitější práci než mi vysvětlovat Victora,“ domýšlel se Johanson.

„Žádný problém,“ ušklíbl se Alban. „Tina jednou předhoní isama. Vy jste ten člověk zNTNU, že? Zkoumal jste ty červy.“

„Jenom jsem k nim vyslovil svůj názor. Proč si stěmi červy pořád lámete hlavu?“

Alkin udělal odmítavé gesto.

„Děláme si spíš starosti opovahu dna tady na svahu. Červy jsme objevili náhodou apoutají především Tininu fantazii.“

„Myslel jsem, že roboty spouštíte kvůli červům,“ divil se Johanson.

„To vám Tina říkala?“

Alban se podíval na automat naproti azavrtěl hlavou. „Ne, to je jen část naší mise. Samozřejmě nebereme nic na lehkou váhu, ale hlavně připravujeme nasazení stanice pro dlouhodobé měření. Umístíme ji přímo nad detekované naleziště ropy. Když dojdeme kzávěru, že to místo je zaručené, přijde sem podmořská těžební stanice.“

„Tina říkala něco oSWOP.“

Alban vrhl na Johansona pohled, jako by si nebyl jistý, jak na to má odpovědět.

„Vlastně ne. Továrna pod vodou je už tak jako tak jistá. Jestli se mělo něco změnit, tak mi to uniklo.“

Aha. Takže to nebude žádná plovoucí plošina. Asi bylo lepší tohle téma už dál nerozvíjet. Johanson se proto raději dál vyptával Albana na podmořského robota.

„Je to Victor 6000, Remotely Operated Vehicle, zkráceně ROV,“ vysvětloval Alban. „Může proniknout až do hloubky šest tisíc metrů apracovat tam několik dní. Řídíme ho tady odtud shora apřijímáme veškerá data vreálném čase, všechno přes kabel. Tentokrát zůstane dole osmačtyřicet hodin. Kromě toho má nacucnout spoustu červů. Statoil si nechce nechat předhazovat, že narušuje biodiverzitu.“ Odmlčel se. „Co si otěch potvorách myslíte?“

„Nic,“ řekl Johanson vyhýbavě. „Aspoň prozatím.“ Ozval se rachot strojů. Johanson viděl, jak se rameno jeřábu dává do pohybu azvedá Victora.

„Pojďte,“ řekl Alban. Odvedl Johansona doprostřed lodi, kde bylo instalováno pět kontejnerů vysokých jako člověk. „Většina lodí není pro nasazení Victora vůbec zařízená. Vypůjčili jsme si ho zPolarstern, protože k nám se ještě tak tak vejde.“

„Co je vtěch kontejnerech?“

„Hydraulické jednotky pro naviják, agregáty avšemožné krámy. Vtom předním je kontrolní stanoviště ROV. Neuhoďte se do hlavy!“

Prošli nízkými dveřmi. Vkontejneru bylo těsno. Johanson se rozhlédl. Polovinu prostoru zabíral řídicí pult sdvěma řadami monitorů. Některé byly vypnuté, další zobrazovaly provozní data ROV anavigační informace. Před obrazovkami sedělo několik mužů. Byla mezi nimi iLundová.

„Ten uprostřed vpojízdném křesle je pilot,“ vysvětloval Alban. „Napravo od něj sedí druhý pilot, který také obsluhuje uchopovací rameno. Victor pracuje citlivě aprecizně, ale člověk musí být náležitě šikovný, aby si s ním rozuměl. Další sedadlo patří koordinátorovi. Ten udržuje spojení sdůstojníkem ve službě na můstku, aby robot aloď optimálně spolupracovaly. Na druhé straně sedí vědci. Tamhle je Tinino místo. Obsluhuje kamery anahrává obraz. – Jste připraveni?“

„Můžete ho spustit,“ řekla Lundová.

Zbývající monitory naskočily jeden po druhém. Johanson poznal část zádi avýložníku, nebe amoře.

„Teď vidíte, co vidí Victor.“

„Je vybaven osmi kamerami. Jednou hlavní se zoomem, dvěma pilotními objektivy pro navigaci apěti přídavnými kamerami. Kvalita obrazu je mimořádně dobrá, ivněkolikatisícových hloubkách pořizujeme scény použitelné pro film. Jsou dokonale ostré amají brilantní barvy.“

Kamera měnila perspektivu. Robot klesal. Moře se blížilo apak voda cákla na objektivy. Na monitorech se ukázal modrozelený svět, jenž pomalu temněl.

Kontejner se plnil muži iženami, kteří předtím pracovali ujeřábu. Bylo tu ještě těsněji.

„Zapnout reflektory,“ řekl koordinátor.

Prostor před Victorem se najednou rozjasnil. Světlo bylo difúzní. Modrozelená vybledla akontrastovala snasvícenou černí. Do záběru se dostalo pár malých rybek apak se zdánlivě vše naplnilo nepatrnými vzduchovými bublinkami. Johanson věděl, že ve skutečnosti jdeoplankton, miliardy miniaturních živočichů. Kolem táhly červené medúzy aprůsvitné žebernatky.

Hejno částic po chvíli prořídlo. Hloubkoměr ukazoval pět set metrů.

„Co přesně bude dělat Victor, až dosedne na mořské dno?“ zeptal se Johanson.

„Odebírat vzorky vody asedimentu, avedle toho sbírat živočichy,“ odpověděla Lundová, aniž by se otočila. „Ale především bude dodávat videomateriál.“

Do obrazu vlezlo cosi rozeklaného. Victor klesal podél strmé stěny. Červené aoranžové langusty mu kynuly dlouhými tykadly. Tady dole už byla naprostá tma, ale díky reflektorům kamery přenášely úžasně přirozené barvy živočichů. Victor pozvolna klesal dál, kolem mořských hub aokurek, až dosedl na rovný terén.

„Ajsme tam,“ řekla Lundová. „Šest set osmdesát metrů.“

„Okay.“ Pilot se naklonil dopředu. „Uděláme otáčku.“

Svah zmizel zobrazovek. Nějakou dobu zas viděli volnou vodu, pak se vmodročerné hloubce najednou opět ukázalo mořské dno.

„Victor je navigován smilimetrovou přesností,“ řekl Alban Johansonovi sneskrývanou pýchou. „Kdybyste chtěl, navlékne vám klidně nit do jehly.“

„Děkuji, oto se postará můj krejčí. Kde přesně teď je?“

„Přímo nad jednou plošinou. Vpodzemí je uloženo obrovské množství ropy.“

„Imetanhydrátu?“

Alban se na něj zamyšleně podíval. „Ano, jistě. Proč se ptáte?“

„Jen tak. Atady chce Statoil postavit továrnu?“

„Znašeho hlediska je to ideální poloha, pokud nebude nic mluvit proti tomu.“

„Například červi.“

Alban pokrčil rameny. Johanson si všiml, že Francouz tohle téma nemá rád. Přihlíželi, jak robot přelétá cizí svět, předhání utíkající mořské pavouky aryby, které vířily sediment. Kamery zabraly sídliště hub, talířovek svítivých asépií. Moře zde nebylo nijak zvlášť obydlené, zato tu byla spousta nejrozmanitějších obyvatel jeho dna. Po chvíli začala být podmořská krajina strohá azjizvená jako od neštovic. Po dně se táhly pruhované struktury.

„Sedimenty přeskupené následkem sesuvu,“ hlásila Lundová. „Na norském svahu se toho sesulo už víc.“

„Jak vznikly ty rýhované struktury?“ zeptal se Johanson. Dno se opět změnilo.

„To způsobuje proudění. Míříme teď kokraji plošiny.“ Udělala přestávku. „Kousek odtud jsme našli ty červy.“

Upnuli se kmonitorům. Ve světle reflektorů se objevilo něco jiného. Světlá, velkoplošná zabarvení.

„Bakteriové rohože,“ poznamenal Johanson.

„Ano, známky metanhydrátu.“

„Tam,“ řekl pilot.

Do záběru se dostaly popraskané bílé plochy. Zde se zmrzlý metan nacházel přímo na dně. Johanson náhle rozpoznal ještě něco. Iostatní to viděli. Kontrolní místností se rozlilo ticho jako vhrobě.

Kusy hydrátu mizely pod růžovým hemžením. Zpočátku se ještě dala rozeznat jednotlivá těla, ale pak už bylo množství vlnících se červů nepřehledné. Růžové trubice sbílými chomáčky štětin lezly jedna přes druhou.

Jeden zmužů za pultem projevil hlasitou zámku nevole. Lidé už jsou zkrátka takoví, pomyslel si Johanson. Oškliví si všechno, co leze, plazí ahemží se, apřitom je to normální. Museli bychom si ošklivit sami sebe, kdybychom viděli, jak se vnašich pórech pohybují hordy roztočů aživí se naším tukem, jak se vnašich matracích roztahují miliony nepatrných pavoukovitých ajak miliardy bakterií obývají náš trávicí trakt.

Přesto se mu nelíbilo, co viděl. Obrázky zMexického zálivu ukazovaly podobně velké populace, ale červi byli malí apřebývali nečinně ve svých prohlubních. Tihle živočichové se točili avlnili nad ledem. Byla to obrovská, škubající se živá hmota, jež pokrývala celé dno.

„Kurs křížem krážem,“ řekla Lundová.

ROV se začal pohybovat, jako kdyby jel obří slalom. Zabíraný obraz se nezměnil. Červi byli všude, kam až oko dohlédlo.

Dno se náhle propadlo. Pilot kormidloval robota dál, až ke kraji plošiny. Ani osm silných osmibodových reflektorů neumožňovalo delší výhled než jen pár metrů. Přesto se zdálo, že ta stvoření pokrývají celý svah. Johanson měl dojem, že červi jsou ještě větší než exempláře, které mu Lundová přinesla kprozkoumání.

Vnásledujícím okamžiku bylo všude černo. Victor se vrhl přes hranu. Zde to šlo asi sto metrů svisle do hloubky. Robot jel plnou rychlostí dál.

„Otočit,“ řekla Lundová. „Podíváme se na svahovou stěnu.“

Pilot manévroval Victora do zatáčky. Ve světle reflektorů vířily částice.

Něco velkého asvětlého se postavilo před objektivy kamer, vyplnilo na vteřinu jejich zorná pole apak bleskurychle zmizelo.

„Co to bylo?!“ vykřikla Lundová.

„Pozice zpět!“

ROV letěl do zatáčky vopačném směru.

„Je to pryč.“

„Kruhový pohyb!“

Victor se zastavil azačal se točit kolem své osy. Nebylo vidět nic než neproniknutelnou tmu aozářený plankton vkuželu světla.

„Něco to bylo,“ potvrdil koordinátor. „Nejspíš ryba.“

„To musela být zatraceně velká ryba,“ zavrčel pilot, „když vyplnila celý záběr.“

Lundová otočila hlavu apodívala se na Johansona. Ten jenom zavrtěl hlavou.

„Nemám tušení, co to mohlo být.“

„Okay. Podíváme se níž.“

ROV se zastavil na svahu. Po několika vteřinách se objevila propadlina. Vyčnívaly zní kusy sedimentu, zbytek byl pokryt růžovými těly.

„Jsou všude,“ řekla Lundová.

Johanson se postavil vedle ní.

„Máte přehled ozdejším výskytu hydrátu?“

„Tady je všude plno metanu. Hydráty, vzduchové bubliny uvnitř země, unikající plyn…!“

„Mám na mysli speciálně led na povrchu.“

Lundová něco vyťukala na klávesnici svého terminálu. Na monitoru se objevila mapa mořského dna. „Tady ty světlé skvrny. Tahle naleziště jsme mapovali.“

„Můžeš mi ukázat Victorovu momentální polohu?“

„Někde tady.“ Ukázala na oblast, která vykazovala velkoplošné zbarvení.

„Dobře. Zajeď mi tam. Přímo přes.“

Lundová udělila pilotovi pokyny. Reflektory znovu nasvítily mořské dno, ale žádní červi zde nebyli. Po chvíli začali stoupat apak se ztemnot vynořila strmá stěna.

„Výš,“ řekla Lundová. „Pěkně pomalu.“

Už po několika metrech se objevil týž obraz jako předtím. Hadicovitá růžová těla sbílými štětinami.

„Klasika,“ řekl Johanson.

„Co tím myslíš?“

„Jestli vaše mapa souhlasí, jsou přesně zde velké plochy hydrátu. Takže: bakterie táboří na ledu apřeměňují metan. Červi žerou bakterie.“

„Je taky klasika, že se jich tu sešly hned miliony?“

Johanson zavrtěl hlavou. Lundová se zabořila do opěradla.

„Tak jo,“ řekla muži, který měl pod kontrolou uchopovací rameno. „Odstavíme Victora. Nabere nám nějaké živočichy arozhlédne se dál po okolí. Pokud se ovšem při tomhle návalu dá ještě onějakém okolí vůbec mluvit.“

Bylo deset pryč, když někdo zaklepal na dveře Johansonovy kajuty. Otevřel avstoupila Lundová. Svezla se na malou sedačku, která spolu smalým stolečkem představovala veškerý luxus vkajutě.

„Já jen zírám,“ řekla. „Alban to vzal na chvíli za mě.“

Její pohled se svezl na sýrovou mísu aotevřenou láhev bordeaux.

„To jsem si mohla myslet,“ zasmála se. „Tak proto jsi zdrhnul.“

Johanson odešel zmonitorovací místnosti před půlhodinou, aby všechno připravil.

„Brie de Meaux, Taleggio, Munster, zralý kozí sýr atrochu Fontiny zpiemontských hor,“ představoval sýry jeden po druhém. „Bageta amáslo.“

„Ty jsi blázen!“

„Dáš si skleničku?“

„Samozřejmě že si dám. Co je to?“

„Pauillac. Musíš mi prominout, že jsem ho nepřelil do karafy, ale na Thorvaldsonu je nedostatek společensky použitelného skla. Viděli jste ještě něco zajímavého?“

Lundová zvedla sklenici avypila ji do poloviny.

„Ty zatracený potvory obléhají hydráty. Všude.“

Johanson si sedl proti ní na kraj postele azamyšleně mazal bagetu máslem.

„Vskutku pozoruhodné.“

Lundová si vzala sýr. „Ostatní si už teď taky myslí, že máme důvod kznepokojení. Aze všech nejvíc Alban.“

„Při první návštěvě dole jste jich tolik neviděli?“

„Ne. Tedy na můj vkus jich bylo víc než dost, jenže já ho mám jiný než ostatní.“

Johanson se na ni usmál.

„Znáš to přece. Kdo má vkus, ten je vždycky vmenšině.“

„Na každý pád se Victor zítra brzy ráno vynoří apřinese další červy. Můžeš si snimi hrát, jestli na to máš náladu.“

Vstala, přežvykujíc sýr, apodívala se zokna kajuty. Venku se vyjasnilo. Pruh měsíčního světla se rozléval nad vlnami, jež ho odrážely vkomíhajících záblescích. „Přehrávala jsem si tu pasáž na videu aspoň stokrát. Tu světlou věc. Alban si taky myslí, že to byla ryba, ale kdyby to byla pravda, musela by mít rozměry jako manta atlantská nebo ještě větší. Krom toho nešlo rozeznat žádný tvar těla.“

„Třeba to byl světelný odraz,“ navrhl Johanson.

Lundová se k němu otočila zpátky.

„Ne. Bylo to vzdálené několik metrů, přesně na hranici viditelnosti. Bylo to obrovské aploché ableskurychle se to stáhlo, jako kdyby to nesnášelo světlo nebo mělo strach, že bude objeveno.“

„To mohlo být všechno možné.“

„Ne, nemohlo to být všechno možné.“

„Hejno ryb taky může cuknout zpátky. Když ryby plavou těsně usebe, vzniká dojem…“

„To nebylo hejno ryb, Sigure! Bylo to ploché. Souvislá plocha, něco jako… sklo. Jako velká medúza.“

„Velká medúza. Amáš to.“

„Ne. Ne!“ Udělala přestávku apokračovala dál. „Podívej se na to sám. Nebyla to medúza.“

Chvíli jedli mlčky.

„Ty jsi Jörensenovi lhala,“ řekl Johanson znenadání. „Žádný SWOP nebude. Každopádně nebude nic, co by zaměstnalo naftaře.“

Lundová vzhlédla. Přitáhla si sklenici, napila se apoložila ji opatrně zpátky. „Je to tak.“

„Aproč? Bála ses, že mu to zlomí srdce?“

„Možná.“

Johanson zavrtěl hlavou.

„Beztak mu to srdce zlomíte. Pro naftaře žádná práce nebude, že?“

„Poslouchej, Sigure, já jsem mu nechtěla lhát, ale… Sakra práce, celej tenhle průmysl prochází změnou. Alidský pracovní síly zůstanou na ulici. Co já stím nadělám? Jörensen ví, že to tak je. Ví ito, že posádka Gullfaksu C se má zredukovat na desetinu. Vyjde levněji celou plošinu komplet přebudovat, než na ní zaměstnávat dvě stě sedmdesát lidí. Statoil se zaobírá myšlenkou, že posádku na Gullfaksu B vůbec celou zruší. Ten se dá řídit na dálku zjiné plošiny, aitohle závisí jen na dobré vůli.“

„Chceš mi namluvit, že se ten váš byznys už nevyplácí?“

„Těžba na moři se vyplatila, teprve když OPEC začátkem sedmdesátých let vyšroubovala ceny. Ale od poloviny osmdesátých zaseklesají. Aúměrně tomu se propadne iseverní Evropa, až vyčerpáme zdroje. Takže musíme vrtat dál vmoři, kde už je hloubka, amusíme si vzít na pomoc ROV aAUV.“

AUV byla zkratka ze slovníku explorace hlubokých moří amomentálně jí měl plná ústa kdekdo. Autonomous Underwater Vehicle fungoval vprincipu stejně jako Victor, ale nebyl už svázán umělou pupeční šňůrou smateřskou lodí. Průmysl mimo pevninu měl velký zájem otyhle novodobé potápěcí roboty, kteří jako planetární zvědové pronikali do nejnehostinnějších krajů. Byli mimořádně flexibilní apohybliví avurčitém rozsahu dokonce schopní činit vlastní rozhodnutí. Spomocí AUV se blížila realitě možnost budovat těžební stanice vhloubce pěti nebo šesti set metrů ajenom na ně dohlížet.

„Nemusíš se omlouvat,“ řekl Johanson, když doléval víno. „Ty za to opravdu nemůžeš.“

„Já se neomlouvám,“ namítla Lundová vzpurně. „Akromě toho si za to můžeme všichni. Kdyby lidstvo tak neplýtvalo pohonnými hmotami, tak bychom tyhle problémy neměli.“

„Měli. Jenom oněco později. Ale tvé ekologické uvědomění je ti ke cti.“

„No a?“ odsekla jedovatě. Výsměšný podtón vjeho hlase jí neunikl. „Ropné firmy se to taky učí, ikdyž ty si myslíš, že to není možné.“

„Aco se učí?“

„Vpříštích desetiletích si musíme poradit slikvidací víc než šesti set plošin, protože jsou neekonomické atechnika na nich je odepsaná! Víš, co to bude stát? Miliardy! Ale to už bude šelf totálně vypumpovaný! Tak se netvař, jako bychom byli banda lumpů.“

„No dobře.“

„Samozřejmě že se teď všechno vrhne na podmořské továrny bez lidské posádky. Když to neuděláme, od zítřka bude Evropa záviset na ropovodech zBlízkého východu aJižní Ameriky. Anám zůstane akorát hřbitov na moři.“

„Proti tomu já nic nenamítám. Pouze se ptám, jestli vždycky víte přesně, co děláte.“

„Co tím myslíš?“

„Musíte vyřešit ohromné technické problémy, abyste mohli provozovat ty podmořské továrny.“

„Pochopitelně.“

„Plánujete průtok obrovského množství suroviny za extrémních tlakových podmínek asvysoce korozivními příměsemi, ato pokud možno bez lidské obsluhy.“ Johanson zaváhal. „Ale ve skutečnosti nevíte, jak to tam dole vypadá.“

„Zjišťujeme to.“

„Jako dneska? Tak otom pochybuju. Mně to připadá, jako když babička odovolené nacvaká spoustu náhodných fotek amyslí si, že teď ví něco ozemi, ve které byla. Vy máte sklon vybrat si jedno místo, vykolíkovat ho jako zlatokop svůj claim ahledět si jej, jen dokud si od něj můžete slibovat úspěch. Proto ještě dlouho nebudete vědět, do jakého systému zasahujete.“

„Auž je to tady zase,“ zasténala Lundová.

„Nemám snad pravdu?“

„Slovo ekosystém mě pronásleduje na každým kroku, dokonce ive spaní. Ty jsi teď najednou proti těžbě ropy?“

„Ne. Já jsem pouze pro to, aby se člověk důvěrně seznámil se světem, do něhož vstupuje.“

„Aco myslíš, že tady děláme?“

„Jsem si jistý, že opakujete staré chyby. Koncem šedesátých let jste měli svou zlatou horečku aobestavěli jste Severní moře. Ateď vám ty krámy stojí vcestě. Měli byste se vhlubokém moři vyvarovat podobných unáhleností.“

„Kdybychom se unáhlovali, proč bych ti byla posílala ty zatracené štětinaté červy?“

„Máš pravdu. Ego te absolvo.“

Kousla se do spodního rtu. Johanson se rozhodl, že změní téma.

„Kare Sverdrup je mimochodem docela milý chlapík. – Abych dnes večer řekl taky něco pozitivního.“

Lundová se zamračila. Pak se uvolnila azasmála se.

„Myslíš?“

„Absolutně.“ Johanson rozpřáhl ruce. „Nebylo od něj hezké, že se mě napřed nezeptal, ale já ho chápu.“

Lundová kroužila vínem ve sklenici.

„Je to všechno ještě moc čerstvé,“ řekla tiše.

Pak chvíli mlčeli.

„Je to velká láska?“ zeptal se Johanson do ticha.

„Zmé strany? Zjeho?“

„Zté tvé.“

„Hm,“ usmála se. „Věřím, že ano.“

„Věříš?“

„Jsem badatelka. Musím to napřed vybádat.“

Byla půlnoc, když konečně odešla. Ode dveří se ještě ohlédla na prázdné sklenice akůrky od sýra.

„Před pár týdny bys mě byl na tohle dostal,“ řekla. Znělo to skoro lítostivě.

Johanson ji jemně vystrčil na chodbu.

„Vmém věku už se přes to člověk přenese,“ mínil. „Tak honem! Utíkej bádat.“

Vykročila ven. Pak se sklonila adala mu pusu na tvář.

„Díky za víno.“

Život se skládá zkompromisů mezi promarněnými příležitostmi, zauvažoval Johanson, když zavíral dveře. Ale pak se ušklíbl atuhle myšlenku zavrhl. Využil už vživotě až příliš mnoho příležitostí, než aby si mohl stěžovat.

18. března

Vancouver aVancouver Island, Kanada

Leon Anawak zadržoval dech.

Tak pojď, říkal si. Udělej nám radost!

Bylo to pošesté, co běluha připlula kzrcadlu. Malá skupina novinářů astudentů, kteří se shromáždili vpodzemní pozorovatelně vancouverského akvária, setrvávala vnábožném tichu. Skrz obrovské skleněné stěny viděli celý vnitřek bazénu. Příkře dopadající sluneční paprsky tančily po stěnách apo dně. Samotná pozorovací místnost se nacházela ve tmě avodní hladina proto kouzlila na tvářích kolemstojících hru světel astínů.

Anawak označil běluhu nejedovatým inkoustem. Její spodní čelist teď zdobil barevný kruh. Místo bylo zvoleno proto, že velryba mohla označení vidět, jen když se sama pozorovala vzrcadle. Do reflexních skleněných stěn bazénu byla zapuštěna dvě zrcadla akjednomu znich teď právě běluha plula mocným tempem. Činila tak cílevědomě aAnawak nepochyboval, že jeho experiment bude úspěšný. Plovoucí bílé tělo se lehce otočilo, jako kdyby běluha chtěla pozorovatelům předvést své označení. Pak se zastavila před skleněnou stěnou aspustila se kousek níž, až byla ve stejné úrovni jako zrcadlo. Chvíli stála, pak se postavila na ocas apohybovala hlavou kjedné idruhé straně. Zjevně se pokoušela vyzkoumat, zkterého úhlu pohledu nejlépe uvidí svůj namalovaný kruh. Chvíli se takhle vznášela před zrcadlem, pohybovala ploutvemi aotáčela sem atam malou hlavu scharakteristickou čelní klenbou.

Jakkoli se běluha nepodobala člověku, vtuto chvíli ho připomínala až nepříjemně. Na rozdíl od delfínů jsou běluhy mocné různých výrazů vobličeji. Teď momentálně se zdálo, že se velryba usmála. Mnohé ztoho, co lidé rádi přisuzují delfínům aběluhám, spočívá právě na tomto domnělém úsměvu. Do výšky vytažené ústní koutky skutečně mají původ vřadě fyziognomických zvláštností, jež slouží ke komunikaci. Běluhy dokonce umějí koutky zas stáhnout, aniž by tím vyjadřovaly rozmrzelost. Umějí dokonce špulitrty avypadat přitom, jako kdyby si vdobré náladě pohvizdovaly.

Vpříštím okamžiku běluha ztratila zájem. Možná došla kzávěru, že zrcadlo prozkoumala už dostatečně. Každopádně teď stoupala elegantní křivkou khladině avzdalovala se od prosklené stěny.

„To bylo něco,“ řekl Anawak tiše.

„Aco to tedy znamená?“ zeptala se jedna novinářka zklamaná tím, že už se velryba nevrátila.

„Ví, kdo je. Pojďme nahoru!“

Vystoupili zpodzemí zpátky na sluneční světlo. Po levé straně měli bazén adívali se do něj. Těsně pod rozčeřenými vlnami viděli prohánět se obě běluhy. Průběh experimentu Anawak pozorovatelům záměrně předem podrobně nevyložil. Naopak si nechal vylíčit jejich dojmy, aby si do chování velryby sám neimplantoval něco, co by mohlo být pokládáno za jeho zbožné přání.

Jeho pozorování se bez výjimky potvrdila.

„Blahopřeji,“ řekl konečně. „Byli jste svědky pokusu, jenž vstoupil do dějin výzkumu chování jako zrcadlo sebepoznání. Ví otom někdo zvás něco bližšího?“

Studenti to znali, novináři už méně.

„To nic,“ řekl Anawak. „Já vám to stručně přiblížím. Zrcadlo sebepoznání se datuje od sedmdesátých let. Tento test se po desetiletí omezoval přednostně na primáty. Nevím, jestli vám něco říká jméno Gordon Gallup…“ Asi polovina kolemstojících přikývla, ostatní zavrtěli hlavou. „Tak tedy, Gallup je psycholog znewyorské State University. Jednoho dne dostal hodně ztřeštěný nápad: konfrontovat nejrůznější druhy opic sjejich obrazem vzrcadle. Většina opic ho ignorovala, jiné na obraz zaútočily vdomnění, že se jedná ocizího vetřelce. Až konečně pár šimpanzů se vzrcadle poznalo apoužili ho, aby zkoumali sami sebe. To bylo pozoruhodné, protože převážná většina zvířat sama sebe poznat vzrcadle nedokáže. Zvířata existují, cítí, jednají areagují. Ale nejsou si vědoma sama sebe. Nedokážou vnímat sama sebe jako svébytná individua, která se liší od svých spolupříslušníků kdruhu.“

Anawak vysvětloval dál, jak Gallup označil opice na čele barvou apak je posadil před zrcadlo. Šimpanzi pochopili rychle, koho vidí vzrcadle. Prohlíželi si značku, sahali na ni apak čichali kprstům. Gallup podrobil testu idalší opice, papoušky aslony. Ale jediná zvířata, která utestu se zrcadlem obstála, byli šimpanzi aorangutani.

Tak Gallup učinil závěr, že disponují uvědoměním si sama sebe, atím ijistým sebevědomím.

„Ale Gallup šel ještě dál,“ vysvětloval Anawak. „Dlouhou dobu zastával názor, že zvířata se nemohou vcítit do psychiky jiného druhu. Pokusy se zrcadlem však jeho názor vyvrátily. Dnes věří, že jistá zvířata si nejen sama sebe uvědomují, nýbrž že jsou díky tomu také schopná proniknout do myšlení druhých. Šimpanzi aorangutani předvídají chování jiných jedinců a jsou schopni soucitu. Na základě vlastního psychického rozpoložení dokážou odhadovat emocionální rozpoložení druhých. To je tedy Gallupova teze, jež si mezitím získala řadu stoupenců.“

Anawak udělal přestávku. Bylo mu jasné, že musí novináře trochu přibrzdit. Nechtěl se zanedlouho dočíst, že běluhy jsou lepší než psychiatři, delfíni založili klub pro zachraňování trosečníků ašimpanzi profesní komoru.

„Každopádně je příznačné,“ pokračoval po chvíli Anawak, „že až do devadesátých let se zrcadlové testy prováděly výhradně se suchozemskými zvířaty. Přitom se už dávno spekulovalo ointeligenci velryb adelfínů, ale podat otom důkaz, to se křížilo splány potravinářského průmyslu. Opičí maso akůže zajímá jen velmi nepatrnou část obyvatelstva zeměkoule. Hon na velryby adelfíny se naproti tomu jen těžko slučuje sinteligencí asebeuvědoměním lovených. Celá řada lidí nebyla nijak nadšena, když jsme před pár lety začali provádět zrcadlové testy sdelfíny. Vyložili jsme bazén částečně tabulemi zreflexního skla ačástečně skutečnými zrcadly. Pak jsme delfíny označili černou fixkou. Velice nás udivilo, že naši probandi tak dlouho prohledávali stěny, až našli zrcadlo. Bylo jim jasné, že označení uvidí tím lépe, čím dokonalejší zrcadlený obraz je. Ale šli jsme ještě dál. Zvířata jsme střídavě pomalovávali skutečnou barvou afixem, který místo barvy obsahoval jenom vodu. Mohlo se stát, že delfíni budou reagovat pouze na taktilní podráždění značkovačem. Ale oni opravdu setrvávali před zrcadlem déle adéle se prohlíželi, když bylo značení viditelné.“

„Dostávali delfíni nějakou odměnu?“ zeptal se jeden student.

„Ne. Aani jsme je na test nijak nepřipravovali. Dokonce jsme během testu označovali různé tělesné partie, abychom vyloučili efekty učení se anávyku. Před několika týdny jsme provedli stejné testy sběluhami. Šestkrát jsme velrybu označili skutečně, dvakrát jen placebo-tužkou. Viděli jste, co se stalo. Pokaždé plavala kzrcadlu ahledala symbol. Dvakrát nic nenašla apředčasně pokus ukončila. Podle mého soudu jsme podali důkaz, že běluha disponuje stejným stupněm sebepoznání jako šimpanz. Velryby alidé jsou si vněkolika bodech podobnější, než jsme si dosud mysleli.“

Jedna studentka zvedla ruku. „Chtěl jste říct…,“ zaváhala. „Chtěly výsledky říci, že delfíni aběluhy mají duši avědomí? Je to tak správně?“

„Ano, správně.“

„Avčem spočívá důkaz?“ Anawak strnul.

„Copak jste to právě neslyšela? Nebyla jste předtím dole?“

„Ale ano. Viděla jsem, jak zvíře registrovalo svůj obraz vzrcadle. Ví tedy: tohle jsem já. Vyvozujete ztoho nutně vědomí sebe?“

„Sama jste si na otázku odpověděla. Zvíře ví: tohle jsem já. Má tedy vědomí svého já.“

„Tak jsem to nemyslela.“ Popošla okrok dopředu. Anawak ji pozoroval se svraštěným obočím. Měla zrzavé vlasy, malý, špičatý nos imírně předimenzované řezáky. „Váš pokus podsouvá vědomí, pozornost atělesnou identitu. Ajak se zdá, úspěšně. Ale to ještě zdaleka nemusí znamenat, že tato zvířata vykazují vědomí permanentní identity aže ztoho lze vyvozovat nějaké důsledky pro zacházení sjinými živočichy.“

„To jsem také neřekl.“

„Ale ano. Zastával jste Gallupovu tezi, že se jistá zvířata mohou vmyslet do druhých.“

„Opice.“

„Což je mimochodem sporné. Na každý pád jste tato tvrzení nikterak nevymezil, když jste později mluvil odelfínech aběluhách. Nebo jsem něco nepochopila?“

„Vtakových případech se nemusí nic vymezovat,“ odpověděl Anawak mrzutě. „Že se zvířata poznávají, to je dokázáno.“

„Ano, některé pokusy vzbuzují tuto domněnku.“

„Kam tím míříte?“

Vypnula ramena apodívala se na něj vykuleným očima. „Není to snad jasné? Vy můžete vidět, jak se běluha chová. Ale jak máme vědět, co si myslí? Já znám tu Gallupovu práci. On si myslí, že dokázal, žejedno zvíře se dokáže vcítit do druhého. To předpokládá, že zvířata myslí avnímají podobně jako my. Co jste nám dnes předvedl, to byl pokus opolidštění.“

Anawak ztratil řeč. Zrovna stímhle na něj musela vyrukovat.

„Máte skutečně takový dojem?“

„Řekl jste, že velryby nám jsou možná podobnější, než jsme si doposud mysleli.“

„Proč mě dobře neposloucháte, slečno…“

„Delawareová. Alicia Delawareová.“

„Slečno Delawareová,“ sebral se Anawak. „Řekl jsem, že velryby alidé si mohou být navzájem podobnější, než jsme mysleli.“

„Avčem je rozdíl?“

„Ve stanovisku. Nechtěli jsme dokázat, že velryby jsou lidem tím víc podobnější, čím víc paralel zjistíme, nýbrž zásadní příbuznost…“

„Ale já nevěřím, že vědomí sebe uzvířete je srovnatelné sčlověkem. Základní předpoklady se prostě příliš rozcházejí. Začíná to tím, že lidé mají permanentní vědomí sebe, kterým…“

„Chyba,“ přerušil ji Anawak. „Iučlověka se vědomí sebe vyvíjí pouze za určitých podmínek. To je dokázáno. Ve věku osmnáct až dvacet čtyři měsíců začínají malé děti rozeznávat svůj obraz vzrcadle. Do té doby nejsou schopné své já reflektovat. Nejsou si svého duševního stavu vědomy stejně jako velryba, kterou jsme právě viděli. Apřestaňte se dovolávat pořád jenom Gallupa. My se zde snažíme zvířatům porozumět. Oco se snažíte vy?“

„Chtěla jsem přece jen…“

„Co jste chtěla? Víte, jak by na běluhu působilo, kdyby pozorovala vás, jak se prohlížíte vzrcadle? Co by si myslela otom, že jste si pomalovala obličej? Došla by kzávěru, že můžete být identická sosobou vzrcadle. Všechno ostatní by jí připadalo naprosto debilní. Apodle toho, jaký máte vkus na doplňky, oblečení amake-up, by dokonce pochybovala, že dokážete poznat svůj obraz vzrcadle. Zpochybnila by váš duševní stav.“

Alicia Delawareová zrudla. Chystala se odpovědět, ale Anawak ji nepustil ke slovu.

„Samozřejmě že tyhle testy jsou jenom začátek,“ pokračoval. „Nikdo, kdo vážně zkoumá velryby adelfíny, nechce znovu oživovat mýtus veselého přítele člověka. Velryby adelfíny pravděpodobně lidé nezajímají právě proto, že existují vjiném životním prostoru, mají jiné potřeby aprodělali jinou evoluci. Ale když naše práce přispěje k tomu, aby se snimi zacházelo světším respektem aabychom je mohli lépe chránit, pak to stojí za každou námahu.“

Odpověděl ještě na několik dotazů, tak stručně, jak jen mohl. Alicia Delawareová se celá zaražená stáhla do pozadí. Konečně se Anawak rozloučil se skupinou avyčkal, až všichni zmizí. Pak se domlouval se svým vědeckým týmem, stanovil příští termíny apostup. Když byl konečně sám, přistoupil kbazénu, pořádně se nadechl auvolnil se.

Práce sveřejností mu dvakrát neseděla. Ale vbudoucnu se jí nevyhne. Jeho kariéra probíhala až příliš podle plánu. Pověst novátora ve výzkumu inteligence ho předcházela. Bude se tedy muset inadále hádat sAliciemi Delawareovými, které právě vyšly zuniverzity apro samé knihy neviděly jediný litr moře zevnitř.

Dřepl si amáchal prsty ve studené vodě bazénu pro běluhy. Bylo časné ráno. Testy avědeckou práci prováděli vždy buď předtím, než se akvárium otevřelo pro veřejnost, nebo po zavírací hodině. Po několika deštivých týdnech se březen zaskvěl řadou výjimečně krásných dní aranní slunce se Anawakovi příjemně opíralo do kůže.

Co říkala ta studentka? Že se pokouší polidštit zvířata?

Ta výčitka v něm hlodala. Anawak se snažil provozovat vědu střízlivě. Celý svůj život pojednával snejvětší možnou střízlivostí. Nepil, nechodil na večírky anecpal se do popředí, aby se tam oháněl nějakými spekulativními tezemi. Nevěřil vBoha anepřijímal ani jakoukoli formu religiózně utvářeného chování. Při každé příležitosti zavrhoval projekci lidské stupnice hodnot na zvířata. Zvlášť delfíni se čím dál víc stávali obětí romantické představy, jež nebyla onic méně nebezpečná než nenávist aarogance: že jsou lepší než lidé aže lidé by se mohli polepšit, kdyby se pokusili horlivě napodobovat velryby adelfíny Týž šovinismus, který se vyznačoval bezpříkladnou brutalitou, vyvolával bezuzdné zbožňování, kterému byli delfíni vystaveni. Budou-li ksmrti trápeni, nebo ksmrti milováni.

Azrovna jeho vlastní stanovisko chtěla ta zubatá slečna Delawareová zviklat. Anawak se dál ráchal rukou ve vodě. Po chvíli k němu připlavala označená běluha. Byla to čtyřmetrová samice. Vystrčila hlavu anechala se hladit. Tiše přitom pískala. Anawak si položil otázku, jestli běluha sdílí nějaké lidské pocity achce je dodatečně projevit. Ale pro něco takového opravdu neexistoval nejmenší důkaz. Aspoň vtomhleměla Alicia Delawareová pravdu.

Ale zrovna tak neexistoval žádný důkaz pro to, že to není možné. Běluha zacvrlikala askryla se pod vodou. Na Anawaka dopadl stín. Otočil hlavu auviděl vedle sebe pár zdobených kovbojských bot. Ne! proběhlo mu hlavou. Ke všemu ještě tohle! „Tak co, Leone,“ řekl muž, který přistoupil kokraji nádrže. „Kohopak trápíme dneska?“

Anawak se postavil zpříma aprohlížel si příchozího. Jack Greywolf vypadal, jako kdyby vyskočil zwesternu. Jeho rozložitá, svalnatá postava vězela vumaštěném koženém obleku. Na hrudi široké jako almara mu visel indiánský náhrdelník. Zpod klobouku zdobeného péry mu padaly černé, hedvábně lesklé vlasy přes ramena až na záda. Jedině ty vlasy na Jacku Greywolfovi působily pěstěně, protože jinak vypadal, jako kdyby se dlouhé týdny protloukal prérií bez vody amýdla. Anawak se podíval do jeho dohněda opálené tváře, vníž se zračil posměch, atrochu se na něj usmál.

„Kdo tě sem pustil, Jacku? Sám velký Manitou?“

Greywolf se zakřenil ještě víc. „Mám zvláštní povolení,“ odpověděl. „Vážně? Aodkdy?“

„Od té doby, co máme od papeže dispens klepnout vás přes prsty. Prdlajs, Leone. Přišel jsem jako všichni ostatní. Před pěti minutama otevřeli.“

Anawak se zmateně podíval na hodinky. Greywolf měl pravdu. Zaujat běluhou úplně zapomněl na čas.

„Doufám, že je to jen náhodné setkání,“ podotkl. Greywolf našpulil rty. „Ne tak úplně.“

„Takže jsi přišel za mnou?“ Anawak se dal pomalu do pohybu anutil Greywolfa, aby šel s ním. Už se sem začali courat první návštěvníci. „Co pro tebe můžu udělat?“

„Ty víš přesně, co pro mě můžeš udělat.“

„Zase ta stará písnička?“

„Přidej se k nám!“

„Na to zapomeň.“

„No tak, Leone. Jseš přece jeden znás. Přece nemůžeš mít zájem na tom, aby nějaká banda tady těch bohatejch sráčů ufotografovala velryby ksmrti.“

„Jistěže nemám.“

„Lidi na tebe dají. Když se oficiálně vyslovíš proti whale watchingu, diskuse nabere úplně jinej rozměr. Někdo jako ty by nám mohl bejt hodně užitečnej.“

Anawak se zastavil avyzývavě se na Greywolfa podíval.

„Máš pravdu. Vám bych mohl být užitečný. Ale já nechci být užitečný nikomu kromě těch, kdo to mají zapotřebí.“

„Tam!“ Greywolf ukázal napřaženou rukou kbazénu sběluhami. „Ty to mají zapotřebí! Je mi na blití, když tě tady vidím. Vpříkladný svornosti se zajatci! Zavíráte je tady, nebo je štvete – to je vražda na splátky. Pokaždý, když vyrazíte vtěch vašich člunech, tak ty zvířata zase okousek přiusmrtíte.“

„Ty jsi vegetarián?“

„Cože?“ Greywolf zmateně přimhouřil oči.

„Zrovna mě tak napadlo, zkoho jsi stáhl kůži pro to svý kvádro?“

Ašel dál. Greywolf zůstal okamžik zaraženě stát, ale pak Anawaka dlouhými kroky dohnal.

„To je přece něco jinýho. Indiáni vždycky žili ve shodě spřírodou. Zkůže zvířat si…“

„Ušetři mě toho.“

„Ale je to přece tak.“

„Chceš vědět, co je tvůj problém, Jacku? Přísně vzato, máš problémy dva. Jeden je, že se halíš do pláštíku ochránce životního prostředí, ale místo toho vedeš zástupnou válku za Indiány, kteří si své záležitosti už dávno vyřešili jinak. Atvůj druhý problém je, že vůbec nejsi opravdový Indián.“

Greywolf zbledl. Anawak věděl, že jeho protějšek byl už několikrát souzen za ublížení na těle. Zvažoval, jak moc ještě může toho obra dráždit. Jedna Greywolfova rána dlaní na plocho, dokáže ukončit každý spor spatřičnými následky.

„Proč mi vykládáš tyhle kraviny, Leone?“

„Jsi jen poloviční Indián,“ řekl Anawak. Zastavil se před bazénem s mořskými vydrami adíval se, jak jejich tmavá těla střelhbitě brázdí jako torpéda. Jejich kůže se leskla vranním slunci. „Aani to ne. Ty jsi Indián, asi jako je sibiřský medvěd lední. To je tvůj problém, že nevíš, kam patříš, protože nikdy nic nedotáhneš do konce, protože imyslíš, že tím svým ekologizováním můžeš pár lidem dupnout na nohu apak na ně shodit odpovědnost. Mě ztoho vynech!“

Greywolf zamhouřil oči proti slunci. „Tohle nemůžu poslouchat, Leone,“ řekl. „Neslyším žádný slova. Slyším jenom hovadiny. Zvuky. Rachot, jako když někdo sype trakař štěrku na vlnitej plech.“

„Húú!“

„Kčertu, přece se nebudeme hádat. Co od tebe chci? Jenom trošku podpořit!“

„Ale já tě nemůžu podporovat.“

„Podívej se, já jsem dokonce tak vstřícnej, že jsem ti přišel ohlásit naši příští akci. Anemusel bych.“

Anawak zpozorněl. „Co máte za lubem?“

„Tourist watching.“ Greywolf se hlasitě zasmál. Jeho bílé zuby zářily jako slonovina.

„Aco to jako bude?“

„No, vyrazíme fotit turisty. Budou jen vejrat. Pojedem těsně vedle nich abudem je zkoušet chytat. Aby si udělali představu, jaký to je, když je někdo chytá aosahává.“

„To můžu nechat zakázat.“

„Tak to právě nemůžeš, poněvadž tohle je svobodná země. Nikdo nám nebude předepisovat, kam se svými čluny smíme plout. Chápeš? Akce je připravená anačasovaná. Ale kdybys nám trošku vyšel vstříc, mohl bych uvažovat otom, že ji odpískáme.“

Anawak na něj jenom zíral. Pak se otočil ašel dál. „Beztak žádné velryby nepotáhnou,“ řekl.

„Protože jste je zahnali.“

„My ne.“

„No ovšem, člověk nikdy není vinen. Ty pitomý zvířata si za to můžou samy. Pořád najíždějí proti harpunám nebo pózujou pro nablblý fotky do rodinnýho alba. Ale já slyšel, že zas potáhnou. Copak se tu nedávno neobjevilo pár keporkaků?“

„Jenom pár.“

„Ta vaše živnost se brzo položí. Chceš riskovat, že vám srazíme obrat ještě níž?“

„Trhni si, Jacku.“

„Hele, to je moje poslední nabídka.“

„To mě uklidňuje.“

„Krucinál! No tak, Leone. Tak se za nás aspoň někde přimluv! Financujem to zdarů. – Leone! Zůstaň stát. Jde přece odobrou věc, copak mě nechápeš? Chceme přece oba to samý.“

„Ne, nechceme oba to samé. Sbohem, Jacku!“

Anawak zrychlil krok. Nejradši by utíkal, ale nechtěl, aby získal Greywolf dojem, že utíká před ním. Ochránce životního prostředí zůstal stát.

„Ty kreténe zabejčenej!“ řval za ním.

Anawak mu na to neodpověděl. Cíleně minul delfinárium amířil kvýchodu.

„Leone, víš, co je tvůj problém? Já možná nejsem opravdovej Indián, ale tvůj problém je, že ty opravdovej Indián jseš.“

„Já nejsem Indián,“ zavrčel Anawak.

„No jistě, promiň!“ zakřičel Greywolf, který ho slyšel. „Ty jsi něco úplně zvláštního. Proč radši nejseš tam, odkud jsi vzešel akde tě potřebujou?“

„Hajzle!“ zasyčel Anawak. Vztek v něm jenom vřel. Napřed ta vzpurná koza, ateď ještě Jack Greywolf. Apřitom to mohl být tak nádherný den. Začal přece úspěšným pokusem, ale on, místo aby měl radost, se cítil vycucnutý anešťastný.

Odkud jsi vzešel…

Co si to ta hora svalů bez mozku dovoluje? Kde se v něm bere ta drzost předhazovat mu jeho původ?

Kde tě potřebujou!

„Jsem tam, kde mě potřebují,“ soptil Anawak.

Kolem něj prošla nějaká žena azmateně za ním civěla. Anawak se ohlédl. Stál venku na ulici. Když došel ksvému vozu, pořád ještě s ním cloumal vztek. Odjel kpřístavišti vTsawwassenu anastoupil na přívoz zpátky na Vancouver Island.

Druhý den ráno byl Anawak brzy na nohou. Všest už nemohl spát. Pár minut jen tak civěl do nízkého stropu apak se rozhodl, že půjde na stanici.

Obzor pokrývaly červánky. Obloha se začala pomalu vyjasňovat. Narovné hladině se temně zrcadlily okolní hory, domy na kůlech ičluny. Za pár hodin tu budou první turisté. Anawak došel na koneczátoky kzodiaku aopřel se odřevěné zábradlí. Měl rád tuhle klidnou náladu, když se před člověkem probouzela příroda. Nikdo mu tady nelezl na nervy. Lidé jako nesnesitelný přítel Stringerové leželi vposteli adrželi klapačku. Pravděpodobně spala iAlicia Delawareová spokojeným spánkem ignoranta.

I Jack Greywolf.

Ovšem jeho slova Anawak nemohl vypudit zmysli. Greywolf sice mohl být naprostý debil, ale bohužel se mu zase jednou podařilo zjitřit jeho ránu.

Kolem pluly dva malé kutry. Anawak uvažoval, jestli má zavolat Stringerové apřemluvit ji, aby vyrazila s ním. Skutečně byli spatřeni první keporkakové. Táhli senormním zpožděním, což bylo na jednu stranu potěšitelné, ale na druhé straně to nikterak nevysvětlovalo, kde se tak dlouho zasekli. Snad se jich podaří pár identifikovat. Stringerová na to měla dobré oči akromě toho měl rád její společnost. Patřila k těm nemnoha lidem, kteří nepátrali po jeho původu, nezajímalo ji, jestli je Anawak Indián. Nebo Asiat. Nebo tak něco.

Samantha Croweová se ho na to zeptala. Je to zvláštní, ale jí by byl možná osobě řekl něco víc. Jenže badatelka ze SETI vtuto hodinu už asi nastoupila zpáteční cestu domů.

Anawak se rozhodl, že Stringerovou nechá spát avyrazí sám. Šel do stanice anacpal si do vodotěsného zavazadla akumulátorový laptop, kameru, dalekohled, magnetofon, hydrofon, sluchátka astopky. Ktomu přibalil müsli tyčinky advě plechovky sledovým čajem avšechno to odnesl kBlue Sharkovi. Nechal svůj člun pohodlně bublat na malé obrátky skrz celou lagunu azrychlil, teprve když už měl domy za zády. Příď zodiaku se zvedla. Vítr ho šlehal do obličeje avyháněl mu zhlavy chmurné myšlenky.

Bez pasažérů amezipřistání bylo všechno rychlejší. Po necelých dvaceti minutách se už proplétal skupinou nepatrných ostrůvků na antracitově stříbrné otevřené moře. Za ním se valily doširoka rozevřené vlny. Zatímco se zodiak vpočínajícím ránu vzdaloval od pobřeží, Anawak hleděl dopředu apokoušel se vytěsnit poraženecké myšlenky, které se v něm už téměř usídlily. Velryby byly zpozorovány skonečnou platností. Nebyli to žádní rezidenti. Byli to migranti zKalifornie aHavaje.

Dál na moři vypnul motor. Okamžitě ho obklopilo dokonalé ticho. Otevřel plechovku sledovým čajem, vypil ji ausadil se sdalekohledem na přídi.

Trvalo to skoro celou věčnost, než uvěřil, že něco vidí. Ale tmavý oblouk hned zase zmizel.

„Ukaž se,“ šeptal. „Vím, že tam jsi.“

Napjatě pozoroval oceán. Dlouhé minuty se nic nedělo. Pak se vdálce jedna po druhé vynořily zvody dvě ploché siluety. Jejich ozvěnoubyl zvuk znějící jako výstřely zpušky. Nad jejich hřbety tryskala oblaka páry jako dým zústí hlavně. Anawak zíral svykulenýma očima.

Keporkakové!

Začal se smát. Smál se štěstím. Jako všichni zkušení cetologové ion poznal druh velryby podle jejího gejzíru. Uobrovských velryb výměna vzduchu obnášela vždy několik krychlových metrů. Starý obsah plic se stlačil avycházel pravidelným pohybem úzkými otvory. Venku se roztáhl azároveň ochladil akondenzoval do kapénkové mlhy na způsob spreje. Podle tvaru avýšky gejzíru bylo možné rozlišovat iuvnitř jednoho druhu včetně délky ponoru avelikosti zvířete. Také vítr zde hrál svou roli. – Ale tohle byly jednoznačně charakteristické keřovité kondenzované oblaky keporkaků.

Anawak otevřel laptop anastartoval program. Měl tam uloženy popisy stovek velryb, které tudy pravidelně táhly. To málo, co se ukázalo na povrchu, by nezkušenému oku napovědělo sotva druh, natož jednotlivou konkrétní velrybu. Zvlášť když uvážíme, že viditelnost ztěžovalo ještě bouřlivé moře, pára, déšť nebo oslňující sluneční světlo. Přesto mělo každé zvíře svou značku. Nejsnáze se identifikovalo podle ocasní ploutve. Při ponořování se často napřímila vysoko nad vodou. Žádná spodní strana nebyla stejná jako ujiného zvířete. Každá byla opatřena konkrétním vzorem aformou astrukturou hrany se odlišovala mírně nebo výrazně. Anawak měl uloženo vhlavě hodně ocasních ploutví, ale laptop sfotoarchivem mu práci značně ulehčoval.

Byl si téměř jistý, že vobou velrybách tam daleko potkal staré známé.

Po chvíli se černé hřbety vynořily znovu. Napřed se téměř nepostřehnutelně objevily malé vyvýšeniny spuchýřovými dírami. Opět zaznělo hřmotné syčení atéměř synchronně vystřelily dva atomové hřiby. Tentokrát se velryby nepotopily hned, nýbrž zvedly své hřbety do značné výšky. Ploché, tupé hřbetní ploutve byly vidět, naklonily se ztěžka dopředu azařízly se do vody. Anawak zřetelně rozeznal zadní část těla vroubkovanou od páteře. Velryby se začaly potápět ateprve teď pomalu zvedly zvody své ocasy.

Anawak rychle zdvihl dalekohled kočím, aby si bleskově prohlédl spodní části těla, ale nepodařilo se mu to. Nevadí. Byly tady. První ctností pozorovatele velryb je trpělivost azbývalo ještě dost času, než dorazí turisté. Otevřel druhou plechovku sledovým čajem apřiložil ji kústům.

Už zakrátko se jeho trpělivost vyplatila – nedaleko člunu najednou brázdilo vodu pět hřbetů. Anawak cítil, jak mu srdce bije rychleji. Zvířata byla nyní velice blízko. Celý napjatý čekal, až ukážou ocasní ploutve. Byl tak zaujatý tím divadlem, že si zprvu nevšiml siluety vedle člunu. Ale ta ho rychle přerůstala, až konečně otočil hlavu – aotřásl se.

Zapomněl na pět hřbetů aotevřel pusu dokořán. Velrybí lebka se vynořila zhlubin téměř neslyšně. Byla tak blízko, že se skoro dotýkala gumového obložení člunu. Čněla do výšky více než tři apůl metru. Zavřená strašná tlama porostlá žaludovci auzlovitými ztluštěninami. Nad staženým ústním koutkem civělo oko, velké jako pěst muže vzodiaku, téměř ve výšce jeho očí. Nad vlnami byly vidět izačátky mohutných prsních ploutví. Hlava vyčnívala zvody nehybně jako skála.

Bylo to nejimpozantnější uvítání, jaké kdy Anawak zažil. Nejednou viděl velryby úplně zblízka. Přibližoval se k nim při ponořování, sáhl si na ně adržel se jich. Jezdil na nich. Plejtvákovci, kosatky ikeporkakové často vystrkovali hlavy zvody blízko člunu, aby se rozhlédli po orientačních bodech azhodnotili zodiak. Ale tohle bylo něco jiného.

Anawakovi připadalo, že nepozoruje on velrybu, nýbrž velryba jeho. Zdálo se, že člun obra vůbec nezajímá. Jeho oko, uložené pod svraštělým víčkem jako oko slona, si prohlíželo výhradně osobu uvnitř. Jakkoli velryba viděla pod vodou ostře, silná klenba očních čoček ji odsuzovala ke krátkozrakosti, jakmile opustila svůj vlastní živel. Ale na tak krátkou vzdálenost musela Anawaka vidět stejně ostře jako on ji. Pomalu, aby zvíře nevyplašil, natáhl ruku ahladil ji po hladké mokré kůži. Její oko se mírně koulelo sem atam apoté opět spočinulo na Anawakovi. Byl to téměř groteskně intimní výjev. Velryby se obvykle rozhlížejí jen pár vteřin. Udržet se tak dlouho ve svislé poloze je stojí velkou námahu.

„Kde jsi byl celou tu dobu?“ zeptal se tiše.

Na druhé straně zodiaku se ozvalo skoro neslyšitelné plesknutí. Anawak se otočil právě včas, aby uviděl, jak zvody vyrůstá další hlava. Druhá velryba byla oněco menší, ale zrovna tak blízko. Ijejí tmavé oko si vzalo Anawaka na mušku.

Anawak zapomněl hladit první zvíře. Co chtějí?

Začínalo mu ztoho být úzko. Ten utkvělý pohled, to bylo něco naprosto neobvyklého, neřku-li rovnou bizarního. Anawak nikdy předtím nic podobného nezažil. Přesto se sehnul pro svou tašku, vytáhl zní rychle malou digitální kameru, podržel ji ve výšce ařekl:

„Zůstaňte hezky takhle.“

Možná udělal chybu. Pokud ano, bylo to poprvé vdějinách whale watchingu, že keporkakové projevili otevřenou averzi vůči kamerám. Obě obří hlavy se potopily jako na povel. Dva ostrovy klesaly do moře zároveň. Hlasité klokotání amlaskání, pár bublin aAnawak byl zase široko daleko sám.

Ohlédl se.

Nad blízkým pobřežím vycházelo slunce. Mezi horami visela mlha. Klidný příboj se barvil do modra.

Nikde žádné velryby.

Anawak vydechl na jeden ráz. Teprve teď si uvědomil, jak divoce mu buší srdce. Uložil kameru zpátky do otevřené tašky, vzal znovu do ruky dalekohled arozmyslel se jinak. Oba jeho noví přátelé nemohli být daleko. Vytáhl záznamové zařízení, nasadil si sluchátka apomalu spustil hydrofon do vody. Podvodní mikrofony byly tak citlivé, že zachycovaly izvuk stoupajících vzduchových bublin. Ve sluchátkách to šumělo, praskalo adunělo, ale nic ztoho neukazovalo na velryby. Anawak vytrvale čekal na jejich charakteristický zvuk, ale bylo ticho.

Konečně vytáhl hydrofon zpátky na palubu.

Po chvíli zahlédl daleko na moři několik atomových hřibů. Atím to skončilo. Ať se mu chtělo nebo ne, byl čas knávratu.

Cestou zpátky do Tofina si představoval, jak by na tohle divadlo reagovali turisté. Určitě by se to rozkřiklo. Davie a jeho cvičené velryby! Ty by se před poptávkou zájemců těžko zachránily.

Fantazie!

Zatímco zodiak za sebou vklidné vodě zálivu nechával brázdu, Anawak putoval zrakem po okolních lesích.

Bylo to všechno nějak trochu moc fantastické.

23. března

Trondheim, Norsko

Sigur Johanson byl vytržen ze spánku. Někdo zvonil. Zmateně šmátral po budíku, dokud mu nedošlo, že je to telefon. Sklením se narovnal amnul si oči. Jeho orientační smysl nechtěl začít fungovat apořád padal na záda. Vhlavě se mu všechno pletlo.

Co se to seběhlo včera večer? Zasekli se, on apár kolegů. Byli tam istudenti. Přitom se chtěli jenom navečeřet vHaviruenu, přestavěné sýpce blízko Gamle Bybru, starého městského mostu. VHaviruenu měli vynikající rybí kuchyni apár značek dobrého vína. Několik velice dobrých vín, jak si najednou vzpomněl. Seděli uokna adívali se na řeku, kde byla proti proudu přístavní hráz auní malé soukromé čluny. Sledovali, jak Nidelva pomalu teče, jak se vlévá do blízkého Trondheimského fjordu, ajejich hrdly také něco proteklo. Někdo začal vyprávět vtipy. Potom šel Johanson svrchním do sklepa anechal si předvést dobře uložené poklady, které šéf nevytahoval na světlo. Problém tohoto časného rána spočíval mimo jiné vtom, že je nakonec přece jen vytáhl. Johanson si povzdychl.

Je mi šestapadesát, říkal si, zatímco se zvedal atentokrát už vydržel sedět. Neměl bych takové věci dělat. Ne, špatně, měl bych je dělat, ale neměl by mi nikdo volat, potom co jsem něco takového udělal.

Telefon zvonil dál. Vytrvale. Spřehnaným vzdycháním, jak si musel přiznat – protože tu nebyl nikdo, kdo by to slyšel – se postavil na nohy apotácel se do obýváku. Nemá dneska přednášku? Ta myšlenka ho zasáhla jako rána pěstí. Hrůza! Strašná představa, že tam bude stát, přesně tak starý, jak doopravdy je, asotva bude schopen zvednout skleslou hlavu. Bude si povídat slímcem akravatou, pokud mu to jazyk vůbec dovolí. Ten mu okamžitě ztuhnul vústech aodmítal všechno, co nějak souviselo spohybem aartikulací.

Když konečně zvedl sluchátko, napadlo ho najednou, že je sobota. Jeho nálada se rázem zlepšila.

„Johanson,“ ohlásil se překvapivě zřetelně.

„Panebože, tobě to trvá,“ řekla Tina Lundová.

Johanson obrátil oči vsloup aupadl do televizního křesla.

„Kolik je hodin?“

„Půl sedmé. Proč?“

„Je sobota.“

„Já vím, že je sobota. Je ti něco? Slyším to na tobě.“

„Není mi nijak zvlášť dobře. Co mi vlastně chceš vtuhle naprosto nepřípustnou dobu?“

Lundová se uchichtla.

„Chtěla jsem tě přemluvit, abys přišel do Tyholtu.“

„Do institutu? Pro všechno na světě, proč?“

„Myslela jsem, že by bylo hezké dát si spolu snídani. Kare je na pár dní vTrondheimu aurčitě tě rád uvidí.“ Pak se krátce odmlčela. „Akrom toho jsem se tě chtěla na něco zeptat.“

„To mi bylo jasné hned. Divil bych se, kdybys chtěla jít se mnou na snídani jen tak.“

„Ne, ty mi dobře nerozumíš. Chtěla bych jenom slyšet tvůj názor.“

„Na co?“

„To nejde po telefonu. Přijdeš?“

„Potřebuju hodinu,“ řekl Johanson azívl tak, až se lekl, že si vykloubí čelisti. „Ne, dvě hodiny potřebuju. Stavím se ještě na univerzitě. Třeba přišly další nálezy k těm tvým červům.“

„To by bylo bezva. No není to ujetý? Napřed jsem to byla já, kdo vždycky všechny zblbnul, ateď je to obráceně. Tak hezky vklídku, ale hoď sebou!“

„Provedu!“ zamumlal Johanson.

Ploužil se do sprchy aměl pořád ještě závrať. Po půlhodině vydatného ráchání aostřikování začínal být zase svěží. Skutečnou kocovinu po těch vínech neměl. Spíš to jenom rozhodilo jeho vnímání. Vzrcadle se chvíli viděl dvojmo. Byla otázka, jestli vtomhle stavu může řídit.

Bude to muset vyzkoušet.

Venku svítilo slunce abylo teplo. Kirkegata byla liduprázdná. Barvy na domech zářily včasně ranním světle aprvní zeleň na stromech byla neobyčejně intenzivní. Trondheim vypadal jako ogenerální zkoušce na jaro. Vnezvykle hezkém počasí roztál poslední sníh. Johanson si uvědomil, že se mu tento den mimořádně líbí. Najednou se mu dokonce líbila iokolnost, kvůli které ho Lundová vytáhla zpostele. Začal si pískat Vivaldiho, což ještě zlepšilo jeho už beztak dobrou náladu anekladlo to žádné velké nároky na jeho ducha atělo, zatímco se svým Jeepem stoupal na Gloshaugen. NTNU byla ovíkendech oficiálně zavřená, ale nikdo to nedodržoval. Naopak to byla nejlepší doba na vyřízení pošty a e-mailů apříležitost nerušeně pracovat.

Johanson vešel do rozdělovny pošty, prohrabal svou přihrádku avytáhl tlustou obálku. Byl to dopis ze Senekenbergova muzea ve Frankfurtu. Určitě obsahoval laboratorně-technický nález, na který Lundová tak toužebně čekala. Vzal obálku, aniž by ji otevřel, odešel zuniverzity ajel do Tyholtu.

Marintek, Námořní technický institut, byl těsně propojen sNTNU, Sintefem avýzkumným střediskem Statoilu. Vedle různých simulačních nádrží avlnových tunelů zde byla inejvětší mořská pánev na světě používaná kvýzkumným účelům. Každé poněkud větší plovoucí výrobní zařízení na norském podstavci se zkoušelo vtéhle pánvi dlouhé osmdesát ahluboké deset metrů. Dva systémy na výrobu vln vytvářely proudění anárazy vminiaturním formátu až do vln vysokých jeden metr, což zpod zorného úhlu modelu plošiny představovalo ničivý rozměr. Johanson soudil, že tady Lundová zkouší ipodmořskou továrnu, kterou chce postavit na kontinentálním svahu.

Skutečně ji taky našel vhale sbazénem, kde oněčem debatovala se skupinou vědců. Byla to legrační scenérie. Vzelené vodě plavaly ponorky mezi vrtnými plošinami velikosti hraček. Minitankery křižovaly mezi personálem ve veslicích. Celkovým dojmem ztoho byla směs laboratoře, hračkářství aletního pikniku na člunu, ale zdání klamalo. Vcelém tom průmyslu na moři se nemohlo uskutečnit nic bez požehnání Marinteku.

Lundová uviděla Johansona apřerušila hovor sostatními. Vyrazila k němu, ikdyž kvůli tomu musela obejít nádrž. Jako obyčejně to vzala poklusem.

„Proč jsi nejela člunem?“ zeptal se Johanson. „Protože tady nejsme na rybníku,“ odpověděla. „Všechno se musí koordinovat. Kdybych tím prošuměla, stovky naftařů přijdou oživot vrozbouřených vlnách avina by byla na mně.“

Dala mu pusu na tvář. „Škrábeš.“

„Všichni vousatí muži škrábou,“ řekl Johanson. „Buď ráda, že se Kare holí, protože jinak bys neměla důvod dávat mu přednost přede mnou. Na čem děláte? Řešíte to podmořské zařízení?“

„Snažíme se. Hloubku tisíc metrů pod mořem vbazénu nasimulujeme, ale dál už to není moc přesné.“

„Pro váš projekt to přece stačí, ne?“

„Ale itak necháváme vypočítat nezávislé scénáře. Někdy se odchylují od výsledků zbazénu apak měníme parametry tak dlouho, dokud se neshodneme.“

„Shell projektuje továrnu vhloubce dva tisíce metrů. Bylo to včera vnovinách. Máte konkurenci.“

„Já vím. Shell tím pověřil Marintek. Ale je to tvrdý oříšek. Pojď na tu snídani!“

Venku na chodbě Johanson řekl: „Pořád nechápu, proč nechcete nasadit ty vaše SWOP. Není lehčí pracovat na plovoucích konstrukcích, odkud pokládáte dolů pružné vedení?“

Zavrtěla hlavou. „To je příliš riskantní. Plovoucí konstrukce se musí ukotvit…“

„To všechno vím.“

„…amůže se utrhnout.“

„Ale na šelfu je ukotvena spousta stanic!“

„Ano, ale vmalé hloubce. Ve velké hloubce panují úplně jiné poměry, co se týče proudění avln. Ostatně nejde jen oukotvení. Čím výš stavíš stoupací potrubí, tím je nestabilnější, amy přece nechceme způsobit ekologickou katastrofu. Mimoto nikdo nestojí oto, pracovat tak daleko na moři na plovoucí palubě. Ity nejotrlejší nátury by tam vypustily duši. Tudy nahoru!“

Vystoupali po schodišti.

„Myslel jsem, že jdeme na snídani,“ řekl Johanson udiveně.

„To ano, ale napřed ti chci něco ukázat.“

Lundová rozrazila dveře. Nacházeli se vkanceláři nad bazénem. Široká fronta oken skýtala výhled na řadu lomenicových domečků zalitých sluncem ana pěstěnou zeleň, která se táhla až kfjordu.

„Jaké to požehnané ráno,“ sykl Johanson.

Lundová přistoupila kpracovnímu stolu. Přitáhla dvě rezopalové židle aotevřela laptop svelkou obrazovkou. Bubnovala prsty po stole, zatímco vpočítači nabíhal program. Objevila se stránka sfotografiemi, které byly Johansonovi nějak povědomé. Ukazovaly světlou, mléčnou plochu, která se na okrajích ztrácela včerni. Najednou si tu scénu vybavil.

„To jsou ty snímky, které pořídil Victor,“ řekl. „Ta věc na svahu.“

„Ta věc, která mi ne anedá pokoje,“ přikývla Lundová.

„Zjistili jste už mezitím, co to je?“

„Ne. Ale zato víme, co to není. Není to medúza, není to hejno ryb. Prohnali jsme tu sekvenci snad přes tisíc filtrů. Tohle je maximum, co jsme ztoho dostali.“ Zvětšila první fotografii. „Když jsme to stvoření dostali před objektiv, bylo vystaveno silnému náporu světla zreflektorů. Viděli jsme jenom jeho část, ale samozřejmě úplně jinak, než jak bychom to viděli bez umělého světla.“

„Bez umělého světla byste vté hloubce neviděli vůbec nic.“

„Ale jdi!“

„Může být, že před sebou máme případ bioluminiscence a…“

Johanson se zarazil. Lundová působila navýsost spokojeně. Její prsty zatančily po klávesnici aobraz se opět změnil. Tentokrát byl vidět výřez zpravého horního kraje. Tam, kde ozářená plocha přecházela do tmavého, se něco slabě rýsovalo. Záření jiného druhu, tmavě modré aprocházely jím světlejší linie.

„Když nasvítíš luminiscenční objekt, jeho vlastní vyzařování už nevidíš. AVictorovy reflektory přesvítí všechno. Až na krajní oblast, kde už neměly takovou intenzitu. Atam už se dá něco rozeznat. Podle mého soudu je to důkaz, že máme co dělat se světélkujícím tvorem. Ato pořádně velkým.“

Schopnost svítit byla vlastní celé řadě obyvatel mořských hlubin. Využívali k tomu bakterie, se kterými žili vsymbióze. Existovaly isvětélkující organismy při mořském povrchu, jako třeba řasy amalé sépie. Ale vlastní světlo moře začínalo až tam, kam sluneční světlo nedosáhlo.

Johanson civěl na obrazovku. Modrou spíš tušil, než viděl. Necvičené oko by to nerozeznalo. Ale kamera vrobotu pořizovala snímky sextrémně vysokým rozlišením. Lundová měla možná pravdu.

Johanson se podrbal ve vousech. „Co myslíš, jak ta věc byla veliká?“

„Těžko říct. Podle toho, jak rychle zmizela, plavala jen na okraji světelného horizontu. Byla několik metrů od objektivu. Přesto její povrch vyplnil téměř celý záběr. Co ztoho vyplývá?“

„Část, kterou jsme viděli, mohla být velká deset až dvanáct čtverečních metrů.“

„Kterou jsme viděli,“ Lundová udělala pauzu. „Podle světla na okrajích jsme pravděpodobně většinu neviděli.“

Johanson dostal nápad.

„Mohlo by to být planktonické povahy,“ řekl. „Mikroorganismy. Jsou takové, které svítí.“

„Ajak si vysvětlíš ten vzorek?“

„Ty světlé linie? Náhoda. Okanálech na Marsu jsme si taky mysleli, že je to vzor.“

„Nevěřím, že je to plankton.“

„Tak dobře to zas vidět není.“

„Ale je. Podívej se!“

Lundová vyvolala další obrázky. Objekt se stahoval čím dál víc do tmy. Skutečně byl vidět méně než jednu vteřinu. Druhá atřetí zvětšenina ukazovaly pořád ještě slabě luminiscenční plochu sliniemi, které vprůběhu sekvence měnily svou polohu. Na čtvrté všechno zmizelo.

„Vypnulo to světlo,“ řekl Johanson překvapeně.

Uvažoval. Jisté druhy krakatic komunikovaly pomocí bioluminiscence. Anebylo vůbec nic mimořádného, když živočich tváří vtvář náhlému ohrožení jakoby zmáčkl vypínač aztratil se ve tmě. Ale tohle zvíře bylo strašně veliké. Větší než jakákoli známá krakatice.

Vnucoval se závěr, který se mu vůbec nelíbil. Tenhle živočich nepatří na norský kontinentální okraj.

„Architheutis,“ řekl. „Krakatice obrovská.“

Lundová přikývla. „Ta myšlenka se přímo vnucuje. Ale bylo by to poprvé, kdy se ukázala vtěchto vodách.“

„Bylo by to poprvé, kdy se něco takového ukázalo živé.“

Ale to nebyla tak úplně pravda. Historky oArchitheutis byly dávno stejně otřepané jako námořnické povídačky. Ale pak vyplavené mrtvoly přinesly důkaz ojejich existenci. Tedy téměř přinesly, protože maso krakatic bylo jako guma. Čím víc se natahovalo, tím bylo delší. Dokonce ive stadiu rozkladu. Před pár lety vědcům východně od Nového Zélandu konečně uvízla vsíti mláďata, jejichž genetický profil bezpochyby vykazoval, že by se byla během roku apůl proměnila ve dvacet metrů dlouhé adeset metráků těžké obří olihně. Jediná vada na kráse byla, že člověk takové zvíře nikdy nespatřil živé. Architheutis pobývaly vhlubokém moři, ajestli svítily, bylo víc než sporné.

Johanson svraštil čelo. Pak zavrtěl hlavou.

„Ne.“

„Co ne?“

„Spousta věcí mluví proti. Tohle prostě není prostředí pro krakatice.“

„Ano, ale…“ Lundová mávala rukama ve vzduchu. „Ve skutečnosti nevíme, kde se vyskytují. Nevíme to.“

„Nepatří sem.“

„Ti červi sem taky nepatří.“ Rozhostilo se mlčení.

„Aikdyby,“ řekl konečně Johanson. „Architheutis jsou plaché. Co se tak staráš? Dodnes krakatice obrovská nezaútočila na člověka.“

„Očití svědci říkají něco jiného.“

„Panebože, Tino! Možná se tu atam objevily unějaké lodi. Ale my se tu přece nebavíme vážně oohrožení těžby ropy krakaticemi. Musíš přiznat, že je to ksmíchu.“

Lundová si skepticky prohlížela zvětšeniny. Pak zavřela databázi. „No dobře. Máš pro mě něco? Nějaké výsledky?“ Johanson vytáhl obálku aotevřel ji. Byl vní tlustý fascikl hustě potištěného papíru.

„No nazdar!“ vyhrkla Lundová. „Počkej. Musí tu být nějaké shrnutí. – Tady!“

„Ukaž!“

„Hned.“ Přelétl stručnou zprávu. Lundová vstala ašla koknu. Pak začala přecházet po místnosti. „Tak mluv!“

Johanson svraštil obočí alistoval vpapírech. „Hm. To je zajímavé.“

„Tak už to vybal!“

„Potvrzují, že se jedná oPolychaeta. Mimo to sdělují, že sice nejsou taxonomové, ale že došli kvýsledku, že ten červ vykazuje zarážející podobnost sHesiocaeca methanicola. Vtéto souvislosti se podivují nad extrémně vyvinutými čelistmi adál píšou… To jsou zase podrobnosti… Aha, tady. Zkoumali čelisti. Jsou jednoznačně určeny kvrtání ahrabání.“

„To jsme přece věděli taky,“ vykřikla Lundová netrpělivě.

„Počkej! Prováděli s ním idalší věci. Zkoumání stabilního izotopového složení, ataky analýza ze spektrometrie hmoty. – Ouha! Náš červ je odevadesát promile lehčí.“

„Můžeš se vyjádřit srozumitelně?“

„Je skutečně metanotrofní. Žije vsymbióze sbakteriemi, které odbourávají metan. Moment, jak bych ti to vysvětlil? Takže izotopy… Víš, co jsou izotopy?“

„Atomy jednoho chemického prvku se stejným nábojem jádra, ale rozdílné váhy.“

„Velmi dobře. Například uhlík existuje vrozdílné váze. Máme uhlík 12 auhlík 13. Když budeš žrát něco, co obsahuje převážně lehčí uhlík, tedy lehčí izotop, budeš taky vážit míň. Je to jasné?“

„Pokud ovšem budu vůbec něco žrát. Ano. To má logiku.“

„Avmetanu je velice lehký uhlík. Když červ žije vsymbióze sbakteriemi, které žerou tenhle metan, bakterie se tím stanou lehčími, akdyž pak červ sežere bakterie, bude taky lehčí. Aten náš je ohodně lehčí.“

„Vy biologové jste divní lidé. Jak na to můžete přijít?“

„Děláme strašné věci. Usušíme červa, rozemelem ho na prášek aten nasypeme do měřícího zařízení. Tak se podíváme dál. Rastrová elektronová mikroskopie… přibarvili DNA… velice důkladný postup…“

„No tak se vyžvejkni!“ Lundová přešla k němu avytrhla mu papír. „Já nejsem zvědavá na žádnou akademickou přednášku, já chci vědět, jestli tam dole můžeme vrtat!“

„Můžete…“ Johanson jí vytáhl papír zruky ačetl poslední řádky. „Skvělé!“

„Aco?“

Johanson zvedl hlavu. „Ty potvory jsou plné bakterií. Zevnitř izvenku. Endosymbióza iexosymbióza. Tví červi jsou doslova autobusy pro bakterie.“

Lundová se nejistě ohlédla. „Aco to znamená?“

„Je vtom rozpor. Tvůj červ žije jednoznačně vmetanhydrátu. Je nacpaný bakteriemi až kprasknutí. Neloví kořist anevrtá díry. Místo toho se jen tak líně povaluje vledu atloustne. Přesto má obrovské čelisti na vrtání aty jejich hordy tam na svahu mi přišly jako všechno možné, jenom ne jako líné atlusté. Ti červi byli vysloveně agilní.“

Opět se na chvíli rozhostilo ticho. Konečně se ozvala Lundová:

„Co tam dole dělají, Sigure? Co je to za živočichy?“

Johanson pokrčil rameny.

„Třeba opravdu právě přišli rovnou zkambria. Nemám tušení, co tam dělají.“ Pak zaváhal. „Azrovna tak nemám tušení, jestli to hraje nějakou roli. Co by mohli tak velkého provést? Válí se po dně, ale těžko vám můžou nahlodat ropovod.“

„Cotedy nahlodávají?“

Johanson si prohlížel shrnutí zprávy.

„Je tu ještě jedna adresa, na které by nám otom mohli něco říct. Ajestli ani ti na to nepřijdou, budeme asi muset počkat, dokud na to nepřijdeme sami.“

„Na to bych čekala velice nerada.“

„Dobrá. Pošlu jim pár exemplářů.“ Johanson si protáhl údy azívl. „Třeba budeme mít štěstí aoni se sem vypraví svýzkumnou lodí, aby se na to podívali sami. Každopádně se budeš muset obrnit trpělivostí. Do té doby nemůžeme dělat nic. Pročež, jestli dovolíš, bych teď rád konečně posnídal audělil Karemu Sverdrupovi nějaké dobré rady.“

Lundová se zasmála. Ale nijak zvlášť spokojeně nevypadala.

5. dubna

Vancouver Island aVancouver, Kanada

Obchod se zase rozjel.

Za jiných okolností by Anawak bezvýhradně sdílel Shoemakerovu radost. Velryby se vrátily. Obchodní vedoucí nemluvil oničem jiném. Askutečně se postupně dostavily: plejtvákovci šedí akeporkakové, kosatky adokonce několik plejtváků. Anawak byl zjejich návratu samozřejmě šťastný. Po ničem jiném tolik netoužil. Nyní ovšem jejich návrat spojoval sněkterými otázkami. Kde se potloukaly celou tu dobu, že je nevypátral žádný satelit ani měřicí sonda? Navíc mu nešlo zmysli to pozoruhodné setkání, při němž si připadal jako laboratorní krysa. Velryby si ho klidně adůkladně vzaly pod lupu, jako kdyby ležel na pitevním stole.

Byli to zvědové?

Aco chtěli vyzvědět?

To je přece scestné!

Anawak zavřel pokladnu avyšel ven. Turisté už se shromáždili na konci mola. Oblečení voranžových kombinézách vypadali jako nějaké zvláštní komando. Anawak nabral do plic čerstvý ranní vzduch ašel za nimi.

Uslyšel, jak se za ním někdo žene klusem.

„Doktore Anawaku!“

Zastavil se aotočil hlavu. Vedle něj stála Alicia Delawareová. Její rudé vlasy byly tentokrát spletené do copu ana očích měla módní modré sluneční brýle.

„Vezmete mě ssebou?“

Anawak si ji prohlédl. Pak se podíval naproti ktrupu Blue Sharka.

„Jsme plně obsazeni.“

„Utíkala jsem celou cestu.“

„Je mi líto. Za půl hodiny vyplouvá Lady Wexham. Ta je komfortní. Velká, má vyhřívané kabiny aje tam snack bar.“

„Tam nechci. Určitě máte ještě někde místo. Třeba vzadu!“

„Jsme vkabině dva, Susan ajá.“

„Nepotřebuju sedět.“ Usmála se. Stěmi velkými zuby vypadala jako pihovatý králík. „Prosím vás! Přece nemáte důvod být na mě ošklivý. Chtěla bych jet svámi. – Vlastně jenom svámi, abych řekla pravdu.“

Anawak svraštil čelo.

„Nedívejte se tak!“ Delawareová protočila oči. „Četla jsem vaše knihy aobdivuju vaši práci. To je všechno.“

„Neměl jsem ten dojem.“

„Posledně vakváriu?“ Udělala rukou zamítavé gesto. „Nechte to plavat. Prosím vás, pane doktore, jsem tu jenom na jeden den. Udělal byste mi velikánskou radost.“

„Máme své předpisy.“ Znělo to chabě amalodušně.

„Poslouchejte mě, vy jeden zarputilče,“ řekla. „Mám slzy na krajíčku. Varuju vás. Jestli mě nevezmete ssebou, budu brečet celou cestu letadlem zpátky do Chicaga. Vezmete si to na svědomí?“

Upírala na něj oči. Anawak nemohl jinak. Musel se smát.

„Tak dobře. Pro mě za mě, pojeďte se mnou.“

„Vážně?“

„Ano. Ale necháte moje nervy na pokoji. Schovejte si své pomatené teorie pro sebe.“

„To nebyla moje teorie. To byla teorie od…“

„Pokud možno buďte zticha, jak nejdéle to dokážete.“

Delawareová se už už chystala odpovědět, ale hned si to rozmyslela apřikývla.

„Počkejte tady,“ řekl Anawak. „Přinesu vám overal.“

Alicia Delawareová dodržela svůj slib plných deset minut. Sotva domy Tofina zmizely za prvním zalesněným horským svahem, postavila se vedle Leona anapřáhla ruku.

„Říkejte mi Licia.“

„Licia?“

„To je od Alicie, jenže Alicia je prokletý jméno. Aspoň pro mě. Moji rodiče si to samozřejmě nemysleli, ale člověka se nikdo neptá, jak se chce jmenovat. Mně to připadá trapný aje mi ztý Alicie na blití. Vy jste Leon, že jo?“

Uchopil podávanou ruku. „Těší mě, Licio.“

„Dobře. Ateď si musíme stručně něco vyjasnit.“

Anawak hledal očima zastání uStringerové, která kormidlovala zodiak. Ta sice opětovala jeho pohled, ale jen pokrčila rameny adál hlídala kurs.

„Aco?“ zeptal se opatrně.

„Kvůli posledně. Byla jsem blbá aneviděla si do huby, tam vakváriu. Je mi to líto.“

„To už je pryč.“

„Ale ty se mi musíš taky omluvit.“

„Já? Aza co?“

Delawareová sklopila oči. „To bylo vpořádku, žes mi to tam před lidmi vytmavil, ale už ne to, cos říkal otom, jak vypadám.“

„Já jsem ne…“ Kčertu!

„Řekls, že běluha, která by mě viděla při šminkování, by musela pochybovat omým rozumu.“

„Tak jsem to přece nemyslel. To bylo abstraktní přirovnání.“

„Blbý přirovnání.“

Anawak se podrbal ve kštici. Zlobil se na Delawareovou, protože podle jeho soudu přišla do akvária spředpojatými argumenty aprojevila se jako naprostá ignorantka. Určitě ji urazil, jak měl vztek.

„Dobrá. Omlouvám se.“

„Beru.“

„Ty se odvoláváš na Povinelliho,“ konstatoval.

Delawareová se usmála. Těmi slovy jí dal najevo, že ji bere vážně. Daniel Povinelli byl prominentní odpůrce Gordona Gallupa votázce, jak jsou primáti adalší zvířata skutečně inteligentní anakolik si uvědomují sami sebe. Souhlasil sGallupem, že šimpanzi, kteří se poznali vzrcadle, mají představu osobě samých. Oto rozhodněji však popíral, že by jim tato schopnost dávala možnost chápat duševní stavy své vlastní ijiných živočichů. Podle Povinelliho ještě zdaleka nebylo prokázáno, že vůbec někdy nějaké zvíře projevilo psychologické porozumění, jaké je vlastní člověku.

„Povinelli se vydal odvážnou cestou,“ řekla Delawareová. „Jeho názory působí jako předvčerejší, ale to on bere vpotaz. Gallup to má jednodušší, protože je elegantní, když staví šimpanze adelfíny abůhví koho ještě za rovnoprávné partnery člověka.“

„Oni jsou jeho rovnoprávní partneři,“ řekl Anawak.

„Vetickém smyslu.“

„Nezávisle na něm. Etika je vynález člověka.“

„Otom nikdo nepochybuje. Ani Povinelli.“

Anawak přelétl pohledem záliv. Vjejich zorném poli se objevilymenší ostrovy.

„Vím, kam směřuješ,“ řekl po krátké pauze. „Ty si myslíš, že to není správná cesta, snažit se objevit ve zvířatech co nejvíc lidského, abychom snimi zacházeli lidsky.“

„Je to arogantní!“ vykřikla Delawareová.

„Dávám ti za pravdu. Neřeší to ani jediný problém. Ale většina lidí se drží představy, že život zvířete je tím víc hoden ochrany, čím víc se podobá člověku. Je abude vždycky lehčí usmrtit zvíře než člověka. Těžší to bude teprve tehdy, až začneme zvíře považovat za blízkého příbuzného. Většina lidí už je k tomu svolná, ale jen strašně málo lidí se zatím smířilo smyšlenkou, že zřejmě nejsme korunou všeho stvoření aže na stupnici hodnot náš život nestojí nad životy ostatních tvorů, nýbrž vedle nich. Tím vzniká dilema: jak si můžu zvířete nebo rostliny cenit stejně jako člověka, když zároveň život člověka stavím výš než život mravence, opice nebo delfína?“

„Hurá!“ Delawareová zatleskala rukama. „Takže jsme přece jen zajedno!“

„Téměř. Myslím, že jsi trochu… že se na to díváš poněkud mesianisticky. Já osobně jsem toho názoru, že psýcha šimpanze nebo běluhy vykazuje jisté prvky lidské psychiky.“ Delawareová chtěla odpovědět, ale Anawak zvedl ruce. „Dobře, zkusíme to formulovat jinak: na stupnici hodnot běluhy – pokud ovšem velryby takové myšlenky vůbec napadají – možná stoupáme oto výš, okolik víc důvěrně známého objevují velryby vnás.“ Zasmál se. „Třeba nás běluhy dokonce považují za inteligentní. Takhle se ti to líbí líp?“

Delawareová nakrčila nos. „Já nevím, Leone. Proč mám pořád dojem, že se mě snažíš vlákat do pasti?“

„Lvouni!“ zakřičela Stringerová. „Tam vpředu!“

Anawak si zaclonil oči rukou. Blížili sekostrovu, spoře porostlém stromy. Na útesech se vyhřívala na slunci skupina lvounů. Někteří zvedli hlavu adívali se na člun.

„Vůbec nejde oGallupa nebo Povinelliho, nemám pravdu?“ Přiložil kameru koku, přiblížil si zvířata zoomem apořídil pár snímků. „Navrhuju ti jinou debatu. Shodujeme se vtom, že žádná stupnice hodnot neexistuje aže je to jen lidská představa, od které se tímto musíme odpoutat. Každý znás jednoznačně odmítá polidšťování zvířat. Já jsem přesvědčen, že vjistých mezích je přece jen možné pochopit vnitřní svět zvířat. Řekněme intelektuálně pochopit. Navíc věřím, že sněkterými toho máme společného víc než sjinými aže najdemezpůsob, jak sněkterými znich navázat komunikaci. – Ty naopak věříš, že všechno nelidské nám zůstane navěky cizí. Do hlavy zvířete nemáme přístup. Žádná komunikace tedy nemůže nastat, dělicí čára bude mezi námi ajimi existovat vždycky amy se musíme spokojit stím, že necháme zvířata na pokoji.“

Delawareová chvíli mlčela. Zodiak minul pomalou rychlostí ostrov se lvouny. Stringerová vykládala zajímavosti ozvířatech aosazenstvo stejně jako Anawak hned vytáhlo kamery afotilo atočilo.

„Musím otom přemýšlet,“ řekla konečně.

Askutečně přemýšlela. Aspoň během další plavby, dokud se zodiak neocitl na otevřeném moři, neřekla skoro nic. Anawak byl spokojen. Bylo dobře, že vyhlídková túra začala lvouny. Populace velryb totiž pořád ještě nedosáhla svého obvyklého počtu. Útes plný lvounů naladil expedici pozitivně amožná by inapomohl skousnout, kdyby se už dál nic moc nedělo.

Ale jeho obavy se ukázaly jako neopodstatněné.

Hned upobřeží narazili na stádo plejtvákovců. Jsou oněco menší než keporkakové, ale itak je jejich velikost impozantní. Někteří připluli dost blízko ana krátkou dobu zůstali trčet zvody, čímž byli pasažéři naprosto uchváceni. Mohutné, jakoby kropenaté čelisti velryb ověšené žaludovci, zooplanktonem apřirostlými parazity vypadaly jako oživlé kameny barvy břidlice. Většina účastníků fotila atočila jako posedlá. Další se jen dívali jako uvytržení. Anawak už zažil dospělé muže, kterým při vynoření se velryb vhrkly slzy do očí.

Vjisté vzdálenosti se pohybovaly další tři zodiaky ajedna větší loď spevným trupem. Všechny měly vypnuté motory. Stringerová se jim ohlásila vysílačkou. Co zde prováděli, byl ještě snesitelný způsob whale watchingu, pozorování velryb, ale iproti němu vytáhl Jack Greywolf do boje.

Jack Greywolf byl idiot.

Navíc nebezpečný idiot. Anawakovi se nelíbilo, co plánoval. Tourist watching. Ksmíchu! Ale kdyby došlo ke střetu, Greywolf bude mít média na své straně. Davies ztratí kredit, aje úplně fuk, jak svědomitě azodpovědně postupují. Narušitelské akce ochránců zvířat, ikdyž je provádějí party pochybných magorů jako Greywolfovy Seaguards, by jen potvrdily předsudky. Sotva kdo si dá práci rozlišovat mezi počínáním seriózních organizací afanatiky ražení Jacka Greywolfa. To se taky dělo až pak, když tisk rozebral fakta aškoda už byla způsobena.

Abůh ví, že Greywolf nebyl Anawakovou jedinou starostí.

Pozorně sledoval oceán, kameru vpohotovosti. Ptal se sám sebe, jestli znovu netrpí paranoiou, kterou vyvolalo setkání se dvěma keporkaky. Viděl strašidla, nebo se vchování zvířat skutečně projevila nějaká změna?

„Napravo!“ vykřikla Stringerová.

Hlavy lidí vzodiaku se otočily ve směru její napřažené ruky. Několik plejtvákovců se přiblížilo kčlunu aprovádělo zdánlivý potápěcí manévr. Osádce se zdálo, že jí mávají ocasními ploutvemi. Anawak nacvakal něco fotek do archivu. Shoemaker by se byl při tom pohledu roztleskal. Byl to výlet jako zvýpravné obrázkové knihy, jako kdyby se zvířata domluvila, že whale watchers odškodní velkolepou show za jejich dlouhé čekání. Vdálce před nimi čněly zvody tři velké šedivé hlavy.

„To nejsou plejtvákovci, že ne?“ zeptala se Delawareová. Dívala se na Anawaka žvýkajícího žvýkačku, jako kdyby čekala na odměnu.

„Ne. To jsou keporkakové.“

„Vždyť to přece říkám. Odkud mají to strašný pojmenování?“

„To je eskymácky. Znamená to hrbatá ryba.“

„Vždyť žádný hrb nemají. Aspoň já nic nevidím.“

„To nemají, ale dělají ho při potápění. Myslím, že keporkakové dostali jméno právě podle toho charakteristického zakřivení.“

Delawareová udiveně zvedla obočí. „Já bych spíš řekla, že je to podle těch malých hrbů na tlamě. Vypadají jako nádory.“

Anawak si povzdychl.

„Už zase musíš být ze všech nejchytřejší, Licio?“

„No tak promiň.“ Najednou rozčileně zamávala rukama. „Hej! Co to tam dělají? Co to je?!“

Tři velrybí hlavy rozčísly hladinu současně. Keporkakové měli dokořán otevřené obrovské tlamy, takže byl vidět růžově zbarvený provazec uprostřed patra nad úzkou horní čelistí. Mohutné pytle kolem hrdla vypadaly jako nafouknuté. Mezi velrybami vířila pěna aještě něco – lesklo se to jako pouťové cetky. Byly to divoce se třepetající malé rybky. Zčista jasná se objevila hejna racků apotáplic. Ptáci kroužili nad celým tím divadlem avrhali se střemhlav dolů, aby se také přiživili.

„Žerou,“ řekl Anawak, zatímco fotografoval.

„Vypadají, jako kdyby chtěly sežrat nás!“

„Licio! Nedělej se ještě hloupější, než doopravdy jsi.“

Delawareová si přehodila jazykem žvýkačku zjedné strany na druhou. „Ty taky nerozumíš srandě,“ řekla znuděně. „Já přece vím, že se velryby živí planktonem, ráčky avšemi těmi malými živočichy. Jenom jsem nikdy neviděla, jak to dělají. Myslela jsem, že brázdí vodu sotevřenou tlamou.“

„Velryby shladkým břichem to tak dělají,“ řekla Stringerová přes rameno. „Keporkakové mají svou vlastní metodu. Zaplujou pod hejno malých ryb nebo ráčků audělají kolem nich kruh ze vzduchových bublin. Malí živočichové se chtějí vyhnout rozvířené vodě, utíkají od bublinové opony co nejdál ashluknou se tak těsně uprostřed kruhu. Avelryby během vynořování otevřou tlamy audělají chlamst.“

„Nic jí nevysvětluj,“ řekl Anawak. „Ta ví beztak všechno nejlíp.“

„Chlamst?“ zapitvořila se Delawareová.

„Velryby srýhovaným břichem to zkrátka dělají takhle. Hltají. Můžou vzepřít hltan, aproto vypadají jako napumpované. Anáhlým rozevřením se jejich hrdla promění vobrovskou zásobárnu potravy. Jedním obrovským hltem nasajou plankton aryby aty se zachytí okostice, když pak velryba ze sebe zase vytlačuje vodu.“

Anawak se postavil vedle Stringerové. Delawareová zřejmě pochopila, že si chtějí promluvit osamotě. Snámahou udržujíc rovnováhu popošla od kormidelny dopředu kpasažérům azačala jim vysvětlovat, jak velryby dělají chlamst.

Anawak po chvíli řekl: „Jak ti dneska připadají?“

Stringerová otočila hlavu. „Velryby?“

„Ano.“

„Co je to za divnou otázku?“ Pak se na okamžik zamyslela. „Jako vždycky, řekla bych. Tobě připadají jinak?“

„Zdají se ti normální?“

„Jasně. Mají euforii ztoho, jak se předvádějí, jestli myslíš tohle. Adneska jsou pěkně rozparáděný.“

„Nemáš dojem, že jsou jako… jako vyměněné?“

Stringerová přimhouřila oči. Ve vodě se odráželo slunce. Blízko člunu se vynořil kropenatý šedivý hřbet azase zmizel. Keporkakové se opět stáhli pod hladinu.

„Vyměněné?“ řekla zvolna. „Jak to myslíš?“

„Říkal jsem ti přece otěch dvou Megapterae, kteří se mi zčistajasna vynořili vedle člunu.“ Anawak pronesl vědecké pojmenování keporkaků naprosto spontánně. Co se mu honilo hlavou, bylo už uhozené víc než dost. Takhle to aspoň znělo zdáním serióznosti. „No a?“

„No jo. Bylo to divný.“

„Tos už říkal. Zkaždý strany jeden. Jak já ti závidím! Naprosto snovej zážitek, ajá utoho zase nebyla.“

„Nevím, jestli to byl snovej zážitek. Spíš mi to připadalo, jako by dělali průzkum… jako kdyby měli něco za lubem…“

„Mluvíš vhádankách.“

„Nebylo to zrovna příjemné.“

„Zrovna příjemné?“ Stringerová zklamaně zavrtěla hlavou. „Máš všech pět pohromadě? To je přesně ten zážitek, okterým s ním. Přála bych si tam být místo tebe.“

„Nemyslím si, že bys měnila. Určitě bys ztoho taky neměla žádné potěšení. Já si celou tu dobu kladu otázku, kdo vlastně pozoroval koho aza jakým účelem.“

„Leone! Byly to velryby, ane tajní agenti.“

Anawak si přejel rukou přes oči apak pokrčil rameny. „Tak dobře, zapomeň na to. Je to všechno nesmysl. Musel jsem se splést.“

Ve walkie-talkie Stringerové to zapraskalo. Ozval se kvákavý hlas Toma Shoemakera.

„Susan? Přejdi na 99.“ Všechny whaling stations vysílaly apřijímaly na frekvenci 98. Bylo to praktické, protože tak všichni měli přehled opozorování. Frekvenci 98 používala ipobřežní stráž aTofino Air – abohužel inejrůznější sportovní rybáři, jejichž představa owhale watching byla podstatně drsnější. Pro soukromé hovory měla každá stanice svůj vlastní kanál. Stringerová přepnula.

„Máš tam někde Leona?“ zeptal se Shoemaker.

„Je vedle mě.“

Podala Anawakovi vysílačku. Ten chvíli mluvil se Shoemakerem anakonec řekl: „Dobře, jedu tam. – Jasně, jde to ikrátkodobě. – Řekni jim, že poletím, hned jak se vrátíme. – Tak zatím.“

„Oco šlo?“ chtěla vědět Stringerová, když jí vracel vysílačku.

„Onějaký dotaz. Inglewood.“

„Inglewood? To rejdařství?“

„Jo. Volali zředitelství. Nechtěli Tomovi říct žádný podrobnosti, jenom že potřebujou moji radu. Aže to dost spěchá. – Je to divný. Tomovi se zdálo, že by mě nejradši teleportovali.“

Inglewood poslal vrtulník. Ani ne dvě hodiny poté, co hovořil vysílačkou sShoemakerem, viděl Anawak, jak se pod ním vzdaluje spektakulární krajina Vancouver Islandu. Kopce porostlé jedlemi se střídaly spříkrými vrcholy hor, mezi nimi se blyštěly řeky avábila modrozelená jezera. Krása ostrova však nedokázala zakrýt, jak zle dřevoprůmysl poznamenal lesy. Ten se za posledních sto let vyvinul vnejdůležitější průmyslové odvětví regionu. Holotěžbu na obrovských plochách nešlo přehlédnout.

Nechali za sebou Vancouver Island aletěli přes vysoce frekventovaný Strait of Georgia, luxusní linkové lodě, trajekty, nákladní lodě asoukromé jachty. Kdesi daleko se táhl impozantní horský pás Rocky Mountains svrcholky pokrytými sněhem. Věže zmodrého anarůžovělého skla lemovaly do daleka se rozpínající záliv, na kterém přistávaly azněhož vzlétaly hydroplány jako ptáci, neméně pestré ačetné.

Pilot hovořil se zemí. Vrtulník se snesl níž, vybral zatáčku azamířil kdoku. Krátce nato přistál na volném prostranství rozměrů obrovského parkoviště. Ze dvou stran se na něm tyčily srovnané hromady cedrového dřeva, které čekalo na transport. Kousek dál byly haldy kubíků síry auhlí. Unavigace kotvil mohutný cargoliner. Anawak spatřil skupinu lidí, od níž se oddělil jeden člověk ašel jim naproti. Vír vzduchu od vrtule mu rozcuchal vlasy. Byl oblečený vkabátě aramena měl vytažená proti studenému víření. Anawak rozepnul svůj bezpečnostní pás abyl připraven vystoupit.

Muž odsunul dveře. Byl velký astatný, táhlo mu na šedesát, měl kulatý přátelský obličej abystré oči. Usmíval se, když Anawakovi podával ruku.

„Clive Roberts,“ řekl. „Managing director.“

Potřásli si rukama. Anawak pak vykročil spolu sRobertsem ke skupině, která se zřejmě zabývala inspekcí nákladní lodě. Viděl námořníky icivilní osoby. Neustále se dívali nahoru na pravobok, chodili podél něj sem atam, zastavovali se agestikulovali.

„To jste hodný, že jste přijel tak rychle,“ řekl Roberts. „Musíte nás omluvit. Za normálních okolností nikoho takhle nepřepadáme, ale hoří nám koudel uzadku.“

„Nemáte se zač omlouvat,“ odpověděl Anawak. „Oco jde?“

„O nehodu. Pravděpodobně.“

„Na téhle lodi?“

„Ano, to je Barrier Queen. Přesněji řečeno, máme problém svlečnými loděmi, které ji měly dopravit do domovského přístavu.“

„Víte přece, že jsem odborník na kytovce? Cetolog. Zkoumám chování velryb adelfínů.“

„Aprávě oto jde. Vysvětlit chování.“

Roberts mu představil zúčastněné osoby. Tři patřily kmanagementu rejdařství, ostatní zastupovaly technického smluvního partnera. Opodál dva muži právě vykládali zdodávky potápěčskou výzbroj. Anawak se podíval do jejich ustaraných obličejů apak si ho Roberts vzal stranou.

„Momentálně bohužel nemůžete mluvit sposádkou,“ řekl. „Ale dám vám kopii důvěrné zprávy, jakmile ji budu mít kdispozici. Nechceme se oté věci zbytečně šířit. Můžu se na vás spolehnout?“

„Samozřejmě.“

„Dobře. Teď vám shrnu sled událostí avy se pak rozhodnete, jestli tu zůstanete, nebo zase odletíte. Ať už tak nebo onak, uhradíme vám všechny ztráty anepříjemnosti, které jsme vám způsobili.“

„Nezpůsobili jste mi vůbec nic.“

Roberts se na něj vděčně podíval. „Musíte vědět, že Barrier Queen je poměrně nová loď. Nedávno byla důkladně prověřena, vzorně, se všemi náležitostmi, adostala řádný certifikát. Je to nákladní loď ovýtlaku šedesáti tisíc tun, kterou jsme doposud bez problémů přepravovali těžké náklady. Většinou do Japonska azpět. Do její bezpečnosti vrážíme spoustu peněz, víc, než bychom museli. Každopádně, Barrier Queen byla při zpáteční cestě plně naložená.“

Anawak beze slova přikývl.

„Před šesti dny dosáhla zóny dvou set mil před Vancouverem. Kolem tří hodin ráno. Kormidelník změnil kurs opět stupňů, byla to rutinní korektura. Nepovažoval za hutné podívat se na ukazatel. Daleko vpředu byla vidět světla jiné lodi, podle kterých se dalo orientovat pouhýma očima. Vlastně se ta světla měla posunout napravo. Ale zůstala tam, kde byla. Barrier Queen plula pořád rovně. Kormidelník otočil kormidlem víc, ale žádná změna kursu nenastala. Otočil tedy až na doraz, anajednou se to podařilo. – Bohužel se to podařilo až moc.“

„Najel do někoho?“

„Ne. Druhá loď byla příliš daleko. Ale zřejmě se zablokovalo kormidlo. Teď bylo na doraz auvízlo znovu. Nedalo se jím otočit zpátky. Kormidlo na doraz při rychlosti dvacet uzlů… Takhle velikou loď nemůžete zastavit jen tak! Barrier Queen se při té vysoké rychlosti začala otáčet vextrémně úzkém kruhu. Položila se na bok – isnákladem. Náklon deset stupňů, umíte si představit, co to znamená?“

„To tedy umím.“

„Těsně nad vodní hladinou se nacházejí otvory pro odvodňování paluby. Při vysokých vlnách se jimi neustále prolévá voda azrovna tak rychle teče zpátky. Jenže při takovéhle poloze lodi by se mohlo stát, že otvory zůstanou trvale pod vodou. To se pak loď může vokamžiku potopit. Moře bylo díkybohu klidné, ale situace to byla kritická. Kormidlo nešlo vrátit zpátky.“

„Co bylo příčinou?“

Roberts se na okamžik odmlčel.

„To nevíme. Víme jen, že teprve teď se celá šlamastyka pořádně rozjela. Barrier Queen zastavila stroje, vysílala „Mayday“ ačekala. Nebyla schopná manévrovat. Různé lodě vokolí prozřetelně změnily kurs azamířily k ní. ZVancouveru vyrazily dva záchranné remorkéry. Dorazily za dva apůl dne, včasném dopoledni. Šedesát metrů dlouhý oceánský remorkér apětadvacetimetrový člun. To nejtěžší vždycky je, vrhnout lano zremorkéru tak, aby ho zachytili na palubě. Při bouřce to může trvat hodiny, je to nekonečná procedura. Napřed slabé lano, pak silnější anakonec těžké, ocelové. Ale vtomhle případě… Neměl to být problém. Počasí bylo pořád hezké amoře klidné. Ale remorkérům něco bránilo.“

„Bránilo? Aco?“

„Víte…“ Roberts stáhl obličej, jako by mu bylo trapné otom dál mluvit. „Vypadá to úplně, jak kdyby… Panebože! Slyšel jste někdy, že by velryby zaútočily?“

Anawak přikývl.

„Myslíte na lodě?“

„Ano. – Na velké lodě.“

„Je to mimořádně vzácné.“

„Vzácné?“ Roberts poslouchal. „Ale stalo se to někdy.“

„Je jeden známý případ. Stal se vdevatenáctém století. Melville otom napsal román.“

„Myslíte Bílou velrybu? Ale to je přece jen kniha.“

Anawak zavrtěl hlavou.

„Moby Dick je příběh velrybářské lodi Essex. Ta byla skutečně lapena vorvaněm. Essex byla dvaačtyřicet metrů dlouhá loď, ale dřevěná apravděpodobně už trochu ztrouchnivělá. Ale přesto. Velryba do ní narazila aona se během pár minut potopila. Posádka pak byla týdny unášena mořem vzáchranných člunech… Apak jsou tu dva případy, které se odehrály minulý rok před pobřežím Austrálie! Vobou případech se jednalo orybářské čluny.“

„Jak se to stalo?“

„Rozdrtila je ocasní ploutev. Velryba má největší sílu vocasu.“ Anawak zauvažoval. „Jeden muž přišel oživot. Ale myslím, že zemřel na srdeční slabost. Když se zřítil do vody.“

„Jaké to byly velryby?“

„To nikdo neví. Zvířata zase velice rychle zmizela. Akromě toho, když se něco takového stane, každý ze svědků vidí něco jiného.“ Anawak se podíval naproti na obrovskou Barrier Queen. Stála tu, zdánlivě nepoškozená. „Rozhodně si neumím představit, že by velryba zaútočila na takovouhle loď.“

Roberts sledoval jeho pohled.

„Napadeny byly remorkéry,“ řekl. „Ne Barrier Queen. Remorkéry byly odsunuty stranou. Očividně se to stalo tak, že se měly obě lodě převrhnout. Ale to se nepodařilo. Pak šlo oto, aby se nepovedlo přehodit lano. Apak…“

„Útok?“

„Ano.“

„Na to zapomeňte!“ Anawak udělal odmítavé gesto. „Velryba může převrhnout něco menšího nebo nanejvýš tak velikého jako je ona sama. Ale nic většího. Ataky nic většího nenapadne, pokud k tomu není donucena.“

„Posádka přísahá na život ana smrt, že to tak bylo. Velryby…“

„Jaké velryby?“

„Panebože, jaké velryby? Copak jste to před chvílí neřekl sám, když jsem se vás ptal? Každý vidí něco jiného.“

Anawak svraštil čelo. „Dobře, tak si to přehrajeme. Začneme na maximu. Že byl remorkér napaden plejtvákem. Plejtvák obrovský, Balaenoptera musculus, je dlouhý až třiatřicet metrů aváží až sto dvacet tun. Každopádně je to největší zvíře, jaké kdy žilo na zemi. Dejme tomu, že se plejtvák pokouší potopit člun, který je stejně dlouhý jako on sám. Musí být nejméně stejně rychlý jako člun apokud možno rychlejší. Ale dobře, padesát až šedesát kilometrů za hodinu na krátké trati zvládne hravě. Má proudnicový tvar anemusí překonávat skoro žádný odpor třením. Ale jaký impulz může vyvinout? Ajaký protiimpulz vyvine člun? Jednoduše řečeno, kdo koho přetlačí, když lidé na palubě tlačí proti němu?“

„Sto dvacet tun je obrovská váha.“

Anawak ukázal hlavou na nákladní vůz. „Dokážete ho zvednout?“

„Co? Ten náklaďák? Samozřejmě že ne.“

„Ato se přitom můžete vzepřít. Plovoucí tělo ne. Ve vodě nedokážete zvednout nic těžšího, než sám vážíte. A je jedno, jestli jste velryba nebo člověk. Rovnicím hmotnosti se nevyhnete. Ale především musíte vypočítat váhu velryby proti vodě jí vytlačené. Mnoho vám nezbude. Jenom dopředná síla ocasní ploutve. Je možné, že se tím loď vychýlí zkursu. Ale taky může úhel dopadu vyrovnat do úhlu odrazu. Je to tak trochu jako vkulečníku, rozumíte mi?“

Roberts se podrbal na bradě. „Někteří si myslí, že to byli keporkakové. Jiní zas tvrdí, že to byl plejtvák myšok, ati na palubě Barrier Queen věří, že viděli vorvaně…“

„Tři druhy, které nemohou být rozdílnější.“

Roberts zaváhal.

„Pane Anawaku, já jsem střízlivě uvažující člověk. Vnucuje se mi myšlenka, že tahač prostě vjel do stáda. Třeba nenarazily velryby do lodě, ale naopak. Třeba si posádka počínala hloupě. Ale faktem zůstává, že velryby menší remorkér potopily.“

Anawak nechápavě zíral na Robertse.

„Když bylo napnuto vlečné lano,“ pokračoval Roberts, „ze zádě na příď Barrier Queen. Silně napnutý železný řetěz. Zvody vyskočilo plno velryb avrhly se na něj. Anebyli to žádní zakrslíci, ale řádné kousky, jak říkají námořníci.“ Roberts se odmlčel. „Velryby napadly remorkér aten se položil na bok. Potopil se.“

„Panebože! Aco posádka?“

„Dva pohřešovaní. Ostatní se zachránili. – Umíte si představit, proč to ta zvířata udělala?“

To je příhodná otázka, pomyslel si Anawak. Delfíni aběluhy se poznají vzrcadle. Myslí? Plánují? Způsobem, který dokážeme pochopit ivnáznacích? Aco je k tomu vede? Vědí velryby, co znamená včera nebo zítra? Ajaký zájem mohou mít na tom, zahnat nebo potopit velkou loď?

Dejme tomu, že je remorkéry ohrožovaly. Nebo jejich mláďata.

Ale jak ačím?

„Tohle všechno mi kvelrybám vůbec nesedí,“ řekl Anawak.

Roberts vypadal bezmocně. „Taky to tak cítím. Ale posádka to vidí jinak. Velryby podobně zaútočily ina větší remorkér. Nakonec se podařilo tažné lano upevnit ažádný další útok už nenásledoval.“

Anawak se zamyšleně díval na vlastní nohy.

„Je to náhoda,“ řekl. „Děsivá náhoda.“

„Myslíte?“

„Asi bychom byli oněco moudřejší, kdybychom věděli, co se stalo skormidlem.“

„Na to jsme zavolali potápěče,“ odpověděl Roberts. „Za pár minut se do toho pustí.“

„Mají vautě jednu náhradní soupravu?“

„Myslím že ano.“

Anawak přikývl.

„Dobře. Půjdu tam snimi.“

Přístavní vody jsou noční můrou potápěčů. Všude na světě. Špinavá břečka, ve které plave přinejmenším tolik neřádstva jako molekul vody. Dno je většinou pokryto aspoň metrovou vrstvou bláta, ze které se neustále rozviřují do výšky různé částečky aorganický materiál. Když se moře nad Anawakem zavřelo, položil si vjednu chvíli otázku, jestli vtomhle můžou vůbec něco najít. Měl pocit, jako kdyby se ponořil do hnědé mlhy. Před sebou viděl jen temné obrysy obou potápěčů na pozadí neostré tmavé plochy, což byla záď Barrier Queen.

Potápěči se na něj podívali audělali palcem znamení O. K. Anawak jim odpověděl stejně. Vypustil vzduch ze své vesty asnášel se podél zádě dolů. Po pár metrech potápěči zapnuli lampy připevněné na čelech. Světlo bylo silné. Skvěle prozařovalo všechno, co plavalo ve vodě. Bublání vypouštěného vzduchu Anawaka bolelo vuších během klesání do hloubky. Zpolotmy se vynořilo kormidlo. Bylo zubaté astrakaté. Anawak nahmatal hloubkoměr. Osm metrů. Stálo šikmo. Potápěči před ním zmizeli za listem kormidla. Zpoza něj světélkovaly jejich lampy.

Anawak se blížil zdruhé strany. Napřed viděl jenom hranaté kraje askořápky, které prorůstaly do bizarních skulptur. Došlo mu, že kormidlo je zarostlé neskutečným množstvím mušlí. Vrýhách aškvírách, kde se točilo proti vyhloubení vtrupu, byly organismy rozemlety nakompaktní kamennou kaši. Není divu, že se kormidlo nemohlo otočit zpátky. Bylo pevně zakousnuté.

Potopil se hlouběji. Itady bylo plno mušlí. Opatrně si na ně sáhl. Malí, nanejvýš tři centimetry velcí živočichové seděli pevně jeden na druhém. Skrajní opatrností, aby se nepořezal oostré lastury, za ně tahal, až překonal jejich odpor autrhl je. Mušle byly napůl otevřené. Zevnitř vyčnívala propletená vlákna, kterými se držely. Anawak je zasunul do schránky, kterou měl připevněnou na opasku, apřitom uvažoval.

Vlasturovitých se dvakrát nevyznal. Existovaly druhy mušlí – návky, které měly byssus, roztřepenou lepkavou nohu. Nejznámější anejobávanější návkou byla Area zebra, zavlečená ze Středního východu. Vminulých letech se rozšířila vamerickém aevropském ekosystému azačala devastovat tamní faunu. Pokud to byly návky zebra, čím zarostlo kormidlo Barrier Queen, pak nebylo žádným překvapením, že jich byla tak silná vrstva. Kdekoli se zebry vyskytly, šířily se vnepředstavitelném množství.

Anawak obrátil na dlani utrženou mušli.

Kormidlo bylo napadeno návkami zebra. Všechno tomu nasvědčovalo. Ale jak se to mohlo stát? Tyhle mušle ničily výhradně sladkovodní ekosystémy. Přežívaly sice ive slané vodě, ale to nevysvětlovalo, jak mohly napadnout pohybující se loď na širém moři, kde nebylo nic než kilometrové hloubky. Nebo se nabalily už vpřístavu?

Loď připlula zJaponska. Mělo Japonsko problém se zebra mušlemi?

Stranou pod ním, mezi kormidlem azádí, vyčnívaly zčirého nic dvě lopatky. Impozantní aneskutečných rozměrů. Anawak se spustil níž ašlapal ploutvemi, dokud nebyl schopen se chytit kraje lopatky, opadla ho tíseň. Celá vrtule měla průměr čtyři apůl metru. Byl to ocelový odlitek vážící přes osm tun. Na okamžik si představil, jaké to musí být, když se lodní šroub točí na plné obrátky. Nepřichází vúvahu, že by se takového kolosu něco mohlo jen letmo dotknout, co se k němu přiblížilo, muselo být neodvratně rozdrceno. Jenže mušle byly přirostlé ina vrtuli.

Anawakovi se vnucoval závěr, který se mu pranic nelíbil. Pomalu postupoval až ke středu vrtule. Jeho prsty se dotkly něčeho kluzkého.

Shluky světlé substance se uvolnily amířily k němu. Sáhl po nich, uchopil apodržel si ho těsně před maskou.

Je to rosolovité. Jako guma.

Anawak otáčel roztřepenou věcí sem atam. Pak si ji dal do schránky,hmatal dál dopředu. Zprotější strany se k němu blížil jeden zpotápěčů. Se svítilnou nad maskou vypadal jako filmový Vetřelec. Naznačil mu, že ho má následovat. Anawak se odrazil aproplul mezi kormidlem ašroubem. Pomalu klesal, až jeho ploutve narazily do hřídele, na níž byla nasazena vrtule. Zde té hlenovité hmoty bylo víc. Hřídel jí byla obalená. Potápěči se pokoušeli kus utrhnout. Anawak jim pomáhal. Namáhali se marně. Bylo to tak pevně spojené slodním šroubem, že to rukama odstranit nešlo.

Na mysli mu vytanula Robertsova slova. Velryby se prý pokusily odtlačit remorkér. To je absurdní.

Co mohla chtít velryba, která sabotovala odvlečení lodi do doku? Aby se Barrier Queen potopila? Při vysokém vlnobití by tohle nebezpečí stejně vzniklo, protože nákladní loď nebyla schopná manévrovat. Avysoké vlny jednou přijít musely. Chtěly velryby zabránit Barier Queen dostat se do bezpečných vod? Anawak se podíval na finimetr.

Kyslíku měl ještě dost. Palcem nahoru naznačil oběma potápěčům, že chce ohledat trup. Ti mu dali znamení, že je to O.K. Všichni nechali šroub být aplavali podél palubní stěny. Anawak nejníže, tam, kde se trup zakřivuje ke kýlu. Jeho svítilna na přilbě pátrala po ocelové kůži lodi. Nátěr vypadal jako dost nový, pouze na pár místech byly znát škrábance nebo zabarvení. Sestoupil dál ke dnu, kde byla ještě větší tma.

Snevolí se podíval nahoru. Dvě rozptýlené světelné skvrny mu ukázaly, kde potápěči prohledávají stěnu trupu.

Co že se to stalo? Konec konců věděl, kde je. Přesto ho něco bolestně svíralo vprsou. Odrážel se nohama aplaval podél trupu. Nebylo vidět nic, co by připomínalo poškození.

Vpříštím okamžiku paprsek zjeho svítilny zeslábl. Anawakova pravice vyjela nahoru. Zjistil, že příčina není vlampě, ale vtom, na co svítí. Nátěr lodi rovnoměrně odrážel světlo. To však bylo nyní pohlceno zubatou hmotou mušlí, pod nimiž mizela část korpusu Barrier Queen. Kde se vzalo to neskutečné množství mušlí?

Anawak se rozmýšlel, jestli se má připojit kpotápěčům. Ale pak se rozhodl jinak asestoupil ještě hloub pod trup. Porost mušlí sahal až ke kýlu. Jestliže byla spodní část Barrier Queen porostlá mušlemi, musela její váha podstatně narůst. Není možné, aby si stavu lodi ni kdo nevšiml. Taková přítěž by musela nákladní loď na volném moři znatelně zpomalit.

Anawak byl nyní natolik hluboko pod kýlem, že se musel položit na záda. Pár metrů pod ním už začínala blátivá pustina přístavní pánve. Voda zde byla tak kalná, že skoro nic neviděl. Jen bující hory mušlí nad sebou. Rychlými rázy ploutví se Anawak přesouval dopředu, když porost najednou skončil – stejně, jako na opačné straně začal. Teprve teď viděl, jak je mušlový masiv obrovský. Pod Barrier Queen byla téměř dvoumetrová deka.

Co to bylo?

Na okraji porostu se rozvírala štěrbina.

Anawak před ní nerozhodně postával. Pak sáhl kholeni, kde měl vúchytu nůž, vytáhl ho azabodl ho do mušlové hory.

Krusta praskla.

Něco zní vystřelilo, plesklo ho do obličeje amálem mu vytrhlo zúst trubici dýchacího přístroje. Anawaka to odmrštilo, až narazil hlavou olodní trup. Před jeho očima explodovalo pronikavé světlo. Chtěl vystoupat, ale byl pořád ještě pod kýlem. Hektickými údery ploutví se pokoušel dostat od mušlí pryč. Otočil se auviděl další mušlovou hmotu. Na okrajích se zdálo, že je přilepená ktrupu něčím rosolovitým. Udělalo se mu nevolno. Nutil se do klidu apokoušel se vrozvířeném bahně rozeznat, co na něj zaútočilo.

Ale ta věc zmizela. Nebylo už vidět nic, jenom bizarní slepence mušlí.

Teprve teď si uvědomil, že vpravé ruce něco svírá. Nůž. Nepustil ho zruky. Na čepeli se něco přichytilo, cár mléčně průsvitné hmoty. Anawak ji přidal kostatním vzorkům. Pak už jen hleděl dostat se odtud. Jeho potřeba dobrodružství byla prozatím uspokojena. Začal kontrolovanými pohyby stoupat adbal na to, aby se jeho tep zpomalil. Až se konečně ocitl vedle lodního boku avdálce spatřil slabá světla lamp obou potápěčů. Zamířil k nim. Ioni narazili na porosty. Jeden z nich dobýval nožem jednotlivé exempláře. Anawak snapětím přihlížel. Čekal, že každým okamžikem musí něco vyskočit, ale nestalo se nic.

Druhý potápěč dal zvednutým palcem znamení avšichni začali spolu stoupat khladině. Postupně se rozjasňovalo, ale ještě na posledním metru byla voda kalná. Pak najednou zase všechno dostalo zasejasné obrysy. Anawak mžoural do slunce. Stáhl si masku avděčně nabral do plic čerstvý vzduch. Na molu stál Roberts sostatními.

„Tak co se děje tam dole?“ Manažer se k nim naklonil. „Našli jstetam něco?“

Anawak si odkašlal avyplivl přístavní vodu. „To si teda pište!“

Postavili se za dodávkový vůz. Anawak se dohodl spotápěči, že se ujme role zpravodaje.

„Kormidlo zablokovaly mušle?“ zeptal se Roberts nevěřícně.

„Ano. Návky zebra.“

„Ale jak se to proboha mohlo stát?“

„To je dobrá otázka.“ Anawak otevřel schránku se vzorky, kterou měl na opasku, anechal rosolovitý cár opatrně sklouznout do nádržky smořskou vodou. Stav tkáně mu dělal starosti. Vypadalo to, že už nastal rozklad. „Jsou to jenom domněnky, ale podle mě se to seběhlo takhle: Kormidelník pootočí kormidlo opět stupňů. Ale to se nepohne. Je zablokováno mušlemi, které se nalepily všude. Zastavit pohon kormidla není vzásadě tak těžké, to víte líp než já. Jenže takový případ nikdy nenastane. Ví to ikormidelník, aproto ho nenapadne, že by kormidlo mohlo něco blokovat. Myslí si, že zatočil málo, atak ještě přidá, ale kormidlo se pořád nehýbá. Ve skutečnosti však strojní pohon kormidla pracuje na plné otáčky. Nakonec jde muž ukormidla až na doraz alist se konečně uvolní. Když se otáčí, rozemele mušle vmeziprostoru, ale ty neodpadnou. Rozmačkané mušle blokují kormidlo dál jako písek vsoukolí. To se pevně zakousne anejde už zpátky.“ Anawak si odhrnul mokré vlasy zčela apodíval se na Robertse. „Ale to vlastně není to, co nás znepokojuje.“

„Nýbrž?“

„Skipy jsou volné, ale vrtule je taky porostlá. Je plná mušlí. Nemám tušení, jak se to na loď vůbec dostalo, ale jedno vám řeknu snaprostou jistotou: na rotující vrtuli se nepřilepí ani ta nejúpornější mušle. Takže buď se tam nahromadily už vJaponsku – ale to bych se divil, protože až do dvousté míle před Kanadou kormidlo fungovalo bezvadně – nebo přišly těsně předtím, než se zastavily stroje.“

„Chcete říct, že napadly loď na volném moři?“

„Přelezly na ni jako piráti, to by bylo výstižnější. Pokouším se představit si, co se mohlo stát. Hejno mušlí se pevně usadí na kormidlu. Když zablokují jeho list, loď se nakloní. Pár minut nato se zastaví motor. Vrtule se nehýbe. Přicházejí neustále nové mušle, aby blokádu takříkajíc zabetonovaly. Přitom se dostanou ina lodní šroub azbytek trupu.“

„Kde by se tam vzaly tuny vzrostlých mušlí?“ zeptal se Roberts abezradně se ohlédl po ostatních. „Uprostřed oceánu!“

„Proč velryby odtlačují remorkéry askáčou na tažné lano? To vy jste začal stěmi podivnými historkami, ne já.“

„No ano, tak dobře…“ Roberts se kousl do spodního rtu. „Tohle všechno se událo současně. Já taky nevím, ale zdá se, jako by to spolu souviselo. Ale nedává to přece žádný smysl. Mušle avelryby.“

Anawak zaváhal.

„Kdy se naposledy kontroloval spodek Barrier Queeri?“

„Kontroluje se neustále. ABarrier Queen má speciální nátěr. Nebojte se, je ekologický! Ale moc se toho na něm usadit nemůže. Možná pár žaludovců.“

„Tohle je rozhodně víc než pár žaludovců.“ Anawak se zarazil azahleděl se do prázdna. „Ale máte pravdu! Ty mušle tam nemají co dělat. Může to budit dojem, jako by Barrier Queen byla celé týdny vystavena invazi mušlích larev, akromě toho… Byla tam ta věc vmušlích…“

„Jaká věc?“

Anawak popisoval, jak na něj cosi vyskočilo zté kupy mušlí. Přitom jak vyprávěl, prožíval tu scénu znovu. Ten veliký úlek ajak ho to narazilo hlavou na kýl. Ještě teď ho brněla. Viděl hvězdičky…

Ne, světelné záblesky.

Jeden světelný záblesk, aby byl přesný.

Najednou ho napadlo, že se mu vůbec nezablesklo vhlavě, ale že to bylo ve vodě.

Ta věc bleskla!

Na chvíli úplně ztratil řeč. Zapomněl pokračovat vhlášení, protože mu svitlo, že ten živočich byl luminiscenční. Jestli to byla pravda, pocházel nejspíš zhlubších vrstev. Ale pak se sotva mohl přichytit na trupu Barrier Queen vpřístavu. Musel se tam dostat spolu smušlemi ještě na volném moři. Třeba ho mušle přilákaly, protože mu slouží za potravu. Nebo jako ochrana. Ajestli to byla krakatice…

„Doktore Anawaku?“

Anawak zaostřil svůj pohled zpátky na Robertse.

Ano, krakatice, pomyslel si. Ta by to nejspíš být mohla. Na medúzu to bylo moc rychlé. Ataky silné. Mušle to doslova rozstřelilo, jako kdyby to byl jediný elastický sval. Pak ho ještě napadlo, že ta věc explodovala, právě když zabodl nůž do škvíry. Musel ji přitom zranit. Přinejmenším tím nožem spustil reflex…

Jenom nepřeháněj, říkal si. Cos vté břečce tam dole vlastně viděl tak velikého? Hlavně ses lekl.

„Měli byste nechat prohledat dno přístavu,“ řekl Robertsovi. „Ale především tyhle vzorky“ – ukázal na uzavřené přepravky –“pošlete co možná nejrychleji do výzkumného ústavu vNanaimu. Naložte je do vrtulníku ajá poletím snimi. Vím, komu je tam mám předat kprozkoumání.“

Roberts přikývl. Pak si Anawaka odtáhl stranou.

„Krucinálfagot, Leone! Co si otom všem doopravdy myslíte?“ zašeptal. „To přece není možné, aby se za tak krátkou dobu vytvořila metrová vrstva. Loď přece nikde netrčela tak dlouho.“

„Ty mušle jsou jako mor, pane Robertsi…“

„Clive.“

„Clive, ty bestie se nehromadí postupně. Ty se objeví vždycky naráz jako přepadové komando. Tolik je aspoň známo.“

„Ale přece ne zas tak rychle.“

„Každá ztěch zatracených mušlí může každoročně přivést na svět tisíc potomků. Larvy unáší proudění nebo se jako černí pasažéři uchytí všupinách ryb apeří vodních ptáků. Vamerických jezerech se našla místa, kde jich jeden čtvereční metr osídlilo devět set tisíc. Anastěhovaly se tam opravdu přes noc. Obsazují zásobárny pitné vody, chladicí systémy průmyslových zařízení poblíž řek, ucpávají aničí potrubí ave slané vodě se zjevně cítí úplně stejně dobře jako vjezerech ařekách.“

„No dobře, ale vy mluvíte olarvách.“

„Omilionech larev.“

„Pro mě za mě omiliardách, atřeba vpřístavu vOsace nebo na volném moři. Hraje to nějakou roli? Chcete mi vážně namluvit, že během pár posledních dnů všechny dospěly, komplet islasturami? – Aještě si říkám, jestli jste si vůbec jistý, že opravdu máme co do činění snávkami zebra?“

Anawak se podíval přes rameno kpotápěčské dodávce. Nakládali svou výzbroj. Zajištěné přepravky se vzorky stály vplastové bedně před autem.

„Řešíme rovnici sněkolika neznámými,“ řekl. „Jestliže se velryby skutečně pokusily zahnat remorkér, musíme si položit otázku proč.Protože se na lodi děje něco, co je třeba zastavit? Protože se má loď potopit, poté co ji ochromily mušle? Apak je tu ten neznámý organismus, který se dal na útěk, když jsem vyšťáral jeho úkryt. – Jaký ztoho máte dojem?“

„Jako zpokračování Dne nezávislosti jinými prostředky. Opravdu si myslíte…“

„Počkejte! Vezměme si tutéž rovnici. Hejno poněkud nervózních plejtvákovců nebo keporkaků se cítí obtěžováno Barrier Queen. Ktomu všemu do nich začnou vrážet dva remorkéry. Avelryby jim to vracejí. Čirou náhodou je loď navíc napadena biologickým morem, který si přivezla zciziny jako turista neštovice. Ana volném moři krakatice náhodou zabloudí do kupy mušlí.“

Roberts na něj jenom zíral.

„Víte, já nevěřím na science-fiction,“ pokračoval Anawak. „Je to všechno jen otázka interpretace. Pošlete tam dolů pár lidí. Ať oškrábou ten porost adávají pozor, jestli tam nejsou ještě další hosté jako překvapení, akdyž ano, pokusí se je chytit.“

„Kdy myslíte, že můžeme počítat svýsledky zNanaima?“

„Myslím, že to bude za pár dní. – Ostatně by mi pomohlo, kdybych dostal jeden exemplář hlášení.“

„Ale je to důvěrné,“ zdůraznil Roberts.

„Samozřejmě. Azrovna tak důvěrně bych si rád popovídal sposádkou těch lodí.“

Roberts přikývl. „Já vté věci nemám poslední slovo. Ale uvidím, co se dá dělat.“

Vrátili se kdodávce aAnawak si oblékl svou bundu.

„Je běžné zatahovat do takových případů vědce?“ zeptal se.

„Hlavně vůbec nejsou běžné takové případy.“ Roberts potřásl hlavou. „Byl to můj nápad. Četl jsem vaši knihu avěděl jsem, že vás najdeme na Vancouver Islandu. Vyšetřovací komise ztoho není nijak nadšená. – Ale myslím, že jsem udělal správně. My velrybám tolik nerozumíme.“

„Dělám, co umím. Naložte vzorky do vrtulníku. Čím dřív je dopravíte do Nanaima, tím lépe. Dáme je do rukou přímo Sue Olivierové. To je vedoucí laboratoře. Molekulární bioložka. Mimořádně zkušená.“

Anawakovi zazvonil mobil. Byla to Stringerová.

„Máš se vrátit, hned jak to půjde,“ oznámila.

„Co se děje?“

„Dostali jsme hlášení vysílačkou zBlue Sharka. Jsou venku na moři amají potíže.“

Anawak tušil nejhorší.

„Svelrybami?“

„Blbost!“ Stringerová to řekla, jako by nebyl při smyslech. „Jaké my bychom mohli mít potíže svelrybami? To zas vyvádí to hovado, debil jeden zasranej.“

„Kterej debil?“

„No kterej asi! Jack Greywolf.“

6. dubna

Kiel, Německo

Dva týdny poté, co předal Tině Lundové závěrečné zprávy oanalýze červů, seděl Sigur Johanson vtaxíku, který ho vezl na nejrenomovanější evropskou adresu ve světě oceánografie ageoinformatiky, do výzkumného centra Geomar.

Kdykoli šlo ostavbu, vznik ahistorii mořského dna, konzultovalo se svědci zKielu. Nikdo menší než James Cameron byl vKielu pečený vařený, aby si odtud odnesl poslední požehnání pro své projekty Titanic aPropast. Vysvětlit veřejnosti práci vědců zGeomaru by bylo dost těžké. Přehrabování se vsedimentech aměření obsahu soli je na první pohled velice nepatrný příspěvek kzodpovězení otázek kladených dychtivým lidstvem. Beztak by si těžko někdo uměl představit, čemu ještě počátkem devadesátých let ani většina vědců nechtěla věřit: žena dně moří, daleko od slunečního světla atepla, se nerozprostírá prázdná, skalnatá poušť. Naopak, životem se to tam jen hemží. Dávno už se sice vědělo ospolečenstvích různých exotických druhů podél vulkanických komínů, ale teprve když byl roku 1989geochemik Erwin Sucss zOregon State University povolán do výzkumného centra Geomaru, vyprávěl obizarních věcech: ooázách života, otajemných chemických energiích, které vystupují znitra země – aohromadném výskytu substance, které se doposud jako domnělému náhodnému produktu sotva věnovala pozornost: ometanhydrátu.

Teprve nyní nauky oZemi ageoinformatika vystoupily ze stínu, který – stejně jako většina vědních oborů – až příliš dlouho samy nic neznamenaly. Začaly rozdmýchávat naději, že vbudoucnu bude možné předvídat aovlivňovat přírodní katastrofy izměny klimatu aživotníhoprostředí. Metan se zdál být odpovědí na energetické problémy zítřka.

Vyvolalo to hlad médií po nových zprávách avědci se naučili – zpočátku váhavě, ale brzy převzali manýry popových hvězd – využívali probuzeného zájmu.

Taxikář, jenž vezl Johansona ke Kielskému fjordu, pro tohle všechnoneměl pochopení. Už dvacet minut mu vykládal, že nechápe, jakmohli výzkumné středisko za těžké miliony dát do rukou bláznům, kteří každých pár měsíců vyrážejí na nákladné výpravy, zatímco našinec sotva vyjde. Johanson uměl výborně německy, ale neměl nejmenší náladu uvádět věci na pravou míru. A tak to na něj šofér chrlil bez přestávky. Šermoval přitom rukama, že se auto co chvíli nebezpečně vychýlilo ze směru.

„Nikdo nemá tušení, co tam vůbec dělají,“ nadával. „Vy jste od novin?“ zeptal se nakonec, když mu Johanson vůbec neodpovídal.

„Ne. Já jsem biolog.“

Taxikář okamžitě změnil téma apřešel plynule na nekonečné následky skandálů kolem potravin. Nepokrytě pokládal Johansona za jednoho ztěch, kdo jsou za to zodpovědní, nadával teď na geneticky modifikovanou zeleninu apředražené bioprodukty avrhal na svého pasažéra vyzývavé pohledy.

„Tak vy jste biolog. Víte, co se ještě dá jíst? Řekněte mi to na rovinu! Já to teda nevím. Podle mě se už nedá jíst nic. Člověk by už vůbec neměl jíst to, co mu prodávají. Ani cent by už jim za to neměl dát!“ Vůz se dostal do protisměru.

„Když nebudete jíst, zemřete hlady,“ řekl Johanson.

„No a? To je přece fuk, na co umřu. Nebo ne? Když nebudu jíst, umřu hlady. Akdyž budu jíst, tak umřu na to, co jím.“

„Máte jistě pravdu. Ale já osobně bych radši umřel na modifikovaný řízek než na srážku stámhletou cisternou.“

Řidiče se to nijak nedotklo. Strhl volant arazantním tempem to vzal napříč přes tři jízdní pruhy kvýjezdu. Cisternový vůz prohučel kolem nich. Johanson uviděl po své pravici vodu. Jeli podél východního břehu Kielského fjordu. Na protější straně se teď tyčily knebi obrovské jeřáby.

Taxikář si Johansonovu poslední poznámku určitě špatně vyložil, protože mu už od té chvíle nestál za jediné slovo. Projeli předměstskými ulicemi, kde stály domy slomenou střechou, apak se před nimi objevil rozsáhlý komplex budov zbetonu, skla aoceli, který ani náhodou nezapadal do maloměšťáckého poklidu. Řidič ostře odbočil kvýzkumnému areálu azastavil na místě, až gumy zaječely. Motor sblafnutím zhasl. Johanson se zhluboka nadechl, zaplatil avystupoval spřesvědčením, že to nejhorší už má za sebou. Vydržet poslední čtvrt hodinu bylo horší než letět vrtulníkem Statoilu.

„Ale já bych opravdu rád věděl, co tam vevnitř vlastně dělají,“ ozval se taxikář ještě naposledy.

Johanson se sklonil apodíval se zamyšleně na řidiče skrz otevřené pravé dveře vozu.

„Vážně to chcete vědět?“

„Jo.“

„Pokoušejí se zachránit vaši taxikářskou živnost.“

Řidič se na něj podíval naprosto nechápavě.

„Tak často sem zas lidi nevozíme,“ řekl nejistě.

„To ne. Ale abyste je sem mohli vozit, musíte jezdit autem. Aaž dojde benzin, můžete svoje fára buď dát do šrotu, nebo je předělat na jiný pohon. Aten leží vmoři. Metan. Pohonná hmota. Pokoušejí se ji využít.“

Šofér svraštil čelo. Pak nadhodil: „Víte, včem je problém? Že to jednomu nikdo nevysvětlí.“

„Píše se otom ve všech novinách.“

„Vnovinách, které čtete vy, pane. Ale nikdo se nenamáhá, aby to vysvětlil mně.“

Johanson se chystal odpovědět, ale pak jen přikývl azavřel dveře. Taxík se otočil aodsvištěl pryč.

„Doktore Johansone!“

Zprosklené kulaté budovy vyšel dohněda opálený muž ašel mu naproti. Johanson mu potřásl napřaženou rukou.

„Gerhard Bohrmann?“

„Ne. Heiko Sahling. Biolog. Doktor Bohrmann přijde za čtvrt hodiny, má ještě přednášku. Mohu vás tam dovést, anebo se podíváme do kantýny, jestli už dostaneme kafe.“

„Co je vám milejší?“

„To co je milejší vám. Mimochodem, ti vaši červi jsou doopravdy velice zajímaví.“

„Vy jste se jimi zabýval?“

„Všichni jsme se jimi zabývali. Pojďte, necháme to kafe na později. Gerhard hned skončí amy už tu přešlapujeme na místě dost dlouho.“

Vešli spolu do velkého, vkusně uspořádaného foyeru. Sahling vedl Johansona nahoru po schodech přes ocelový most ve volném prostoru. Na vědeckou instituci úžasné, napadlo ho, Geomar by mohl kandidovat na cenu za design.

„Přednášky se obyčejně konají vposluchárně,“ pokračoval Sahling. „Ale máme tady právě jednu školu na exkurzi.“

„To je chvályhodné.“

Sahling se zašklebil. „Patnáctiletí nepoznají posluchárnu od školní třídy. Protáhli jsme je celým institutem, všude se směli podívat askoro na všechno si sáhnout. Litotéku jsme si nechali nakonec. Gerhard jim tam vykládá pohádku na dobrou noc.“

„Očem?“

„Ometanhydrátech.“

Sahling otevřel posuvné dveře. Za nimi pokračoval most. Litotéka byla veliká asi jako střední hangár. Na straně knábřeží byla budova otevřená aJohansonův pohled utkvěl na značně velké lodi. Podél stěn byly naskládané bedny.

„Tady je mezisklad vzorků,“ vysvětloval Sahling. „Především jádra sedimentů avzorky mořské vody. Je to archivovaná historie Země a jsme na ni patřičně pyšní.“

Pozvedl ruku azdola mu stejně odpověděl na pozdrav vysoký muž, jenž se hned zase dál věnoval skupině výrostků, která se kolem něj shlukla. Johanson se opřel ozábradlí anaslouchal hlasu nesoucímu se zdola.

„… jeden znejnapínavějších okamžiků, jaké jsme kdy zažili,“ vykládal právě doktor Gerhard Bohrmann. „Vhloubce téměř osmi set metrů vydolovalo rypadlo několik metráků sedimentu promíchaného sbílou substancí avysypalo ho isní na pracovní palubu. Respektive to, co zté substance cestou nahoru zbylo.“

„To bylo vPacifiku,“ vysvětloval tiše Sahling. „Roku 1996 na Sonne, asi sto kilometrů před Oregonem.“

„Museli jsme si pospíšit. Metanhydrát je totiž velice nestabilní anespolehlivá věc,“ pokračoval Bohrmann. „Myslím, že oněm asi moc nevíte, proto se vám to pokusím vysvětlit tak, abyste přitom neusnuli. – Co se děje hluboko vmoři? Mimo jiné tam vzniká plyn. Například biogenní metan, který se tvoří miliony let rozkládáním ostatků živočichů arostlin, když řasy, plankton aryby tlejí auvolňují obrovské množství organického uhlíku. Rozklad obstarávají především bakterie. Anyní, vtakové mořské hloubce je nízká teplota amimořádně silný tlak. Každých deset metrů stoupá tlak vody ojeden bar. Potápěči sdýchacími přístroji se dostanou do hloubky padesáti, maximálně sedmdesáti metrů, ale dál ne. Údajný rekord vhlubinném potápěníse stlačeným vzduchem je sto čtyřicet metrů, zkoušet to bych však nikomu nedoporučoval. Takové pokusy končí většinou smrtí. Amy zde hovoříme ohloubkách nad pět set metrů! Tady se fyzika ubírá po úplně jiných cestách. Když například vysoce koncentrovaný metan vystoupí znitra země na mořské dno, stane se tam dole něco mimořádného. Plyn se se studenou spodní vodou spojí vled. Vnovinách tu atam narazíte na pojem „metanový led“. To není tak úplně správně. Není to metan, co zmrzne, ale voda, jež ho obklopuje. Molekuly vody krystalizují do maličkých struktur podobných kleci, vjejímž středu se nachází vždy jedna molekula metanu. Voda komprimuje plyn astlačuje ho do co nejmenšího prostoru.“

Jeden žák váhavě zvedl ruku.

„Nějaký dotaz?“

Chlapec nevěděl, jak se vyjádřit.

„Pět set metrů není zrovna velká hloubka, viďte?“ řekl konečně.

Bohrmann na něm na okamžik utkvěl ohledem.

„Na tebe to asi nedělá moc velký dojem, že?“

„Ale ano. Jenom jsem myslel… Jacques Picard byl ve své ponorce vMariánském příkopu, aten je hluboký jedenáct kilometrů. Myslím, že to je teprve opravdová hloubka! Proč se ten led nevyskytuje takhle hluboko?“

„Klobouk dolů, ty máš nastudované dějiny potápění. Co si otom myslíš ty sám?“

Hoch začal uvažovat, ale pak jen pokrčil rameny.

„To je přece jasný,“ odpověděla za něj jedna zdívek. „Tak hluboko už skoro není život. Od tisíce metrů níž se rozkládá už jen trocha organického materiálu, takže tam vzniká málo metanu.“

„Já to věděl,“ zamumlal si nahoře na mostě Johanson sám pro sebe. „Ženy jsou zkrátka inteligentnější.“

Bohrmann se na děvče přátelsky usmál. „Správně. Existují samozřejmě výjimky. Opravdu nacházíme metanhydrát ivhlubších oblastech, dokonce itři kilometry hluboko, když jsou do nich naplavovány sedimenty svysokým obsahem organického materiálu. To je případ některých okrajových moří. Ostatně jsme zmapovali koncentrace metanhydrátu ive velice mělkých vodách, kde vlastně není dostatečný tlak. Ale dokud je teplota uspokojivě nízká, tvoří se hydrát ipřes to, například vPolárním šelfu.“ Otočil se zase zpátky kostatním. „Přesto však hlavni zásoby jsou uloženy mezi pěti sty atisícem metrů. Nedávno jsme zkoumali podmořské pohoří ubřehů Severní Ameriky. Je vysoké půl kilometru adlouhé pětadvacet. Zpřevážné většiny je tvořeno právě metanhydrátem. Něco je ho hluboko vhornině, další leží volně na mořském dně. Zatím jsme zjistili, že oceány jsou jej plné, ale víme ještě víc: podmořské kontinentální svahy drží díky metanhydrátu vůbec pohromadě! Ta věc funguje jako malta. Kdybychom si všechen metanhydrát odmysleli, kontinentální svahy by byly děravé jako ementál. Ovšem stím rozdílem, že ementál drží pohromadě istěmi dírami. Naproti tomu svahy by se zřítily!“ Bohrmann dopřál svým slovům chvíli, aby zapůsobila. „Ale to ještě není všechno. Metanhydráty jsou, jak už jsem řekl, stabilní jen pod velmi vysokým tlakem ave spojení smimořádně nízkou teplotou. To znamená, že nezmrzne všechen plynný metan, nýbrž pouze jeho horní vrstvy. Směrem kzemskému jádru totiž teplota zase stoupá ahluboko vusazeninách jsou veliké metanové bubliny, které nezmrzly. Zůstávají vplynném skupenství. Ale protože zmrzlá vrstva nad nimi působí jako víko, metanové bubliny nemohou unikat.“

„Něco jsem otom četla,“ ozvala se zase ona dívka. „Japonci se prý pokoušejí metan těžit. Je to pravda?“

Johanson se bavil. Vrátil se zpátky do školních let. Vkaždé třídě byl jedinec, který byl vždycky na všechno výjimečně dobře připravený auž předem znal polovičku ztoho, co se teprve měl naučit. Usuzoval, že to děvče nebude zrovna dvakrát oblíbené.

„Nejen Japonci,“ odpověděl Bohrmann. „Celý svět by ho chtěl těžit. Jenže to je těžko proveditelné. Když jsme kousky hydrátu ze skoro osmi set metrů pod hladinou dopravovali nahoru, vpoloviční hloubce se znich už uvolňovaly plynové bubliny. Vtom, co jsme nakonec dostali na palubu, ho bylo sice ještě dost, ale pořád jenom část toho, co jsme tam dole nabrali. Jak jsem řekl, metanhydrát rychle ztrácí na stabilitě. Kdybychom teplotu vody vpětisetmetrové hloubce zvýšili jen ojeden jediný stupeň, mohlo by se stát, že všechen tamní hydrát bude rázem nestabilní. Šli jsme tedy rychle na věc aúlomky jsme uložili do nádrží stekutým dusíkem, který udržuje stabilitu. Pojďte sem, kousek blíž!“

„Dělá to dobře,“ poznamenal Johanson, zatímco Bohrmann šel se skupinou školáků kjednomu regálu znahrubo svařených ocelových rámů. Byly v něm naskládané nádržky anádoby různých velikostí. Úplně dole stály čtyři stříbrné předměty připomínající nádrže. Bohrmann jeden znich vytáhl, navlékl si rukavice aotevřel víko. Zasyčelo to. Zevnitř stoupala bílá pára. Někteří žáci mimoděk ustoupili okrok.

„To je jen dusík.“ Bohrmann sáhl dovnitř avytáhl kousek veliký jako pěst, který vypadal jako špinavá sněhová koule. Po několika vteřinách začala hrouda tiše syčet apraskat. Pokynul snaživé dívce, aby přišla k němu, ulomil kousíček hroudy apodal jí ho.

„Neboj se,“ řekl. „Je to studené, ale můžeš to vzít bez obav do ruky.“

„Smrdí to,“ ošklíblo se děvče.

Několik spolužáků se začalo smát.

„Správně. Smrdí to jako zkažená vejce. To je plyn. Právě uniká.“ Rozlomil hroudu na další kousky arozdal je. „Tady vidíte, co nastane. Ty špinavé proužky vledu jsou částice sedimentu. Za pár vteřin ztoho všeho nezůstane víc než těch pár drobků aloužička vody. Led ta je, molekuly metanu se dostávají ze svých klecí amizí. Co bylo ještě před chvílí pevným kouskem mořského dna, proměnilo se během kraťoučké chvilky vnic. To jsem vám chtěl ukázat.“

Udělal přestávku. Žáci se soustředili na syčící azmenšující se kousek. Tu atam padla poznámka ozápachu. Bohrmann počkal, až se ukázka celá rozpustí, apak pokračoval:

„Právě se stalo ještě něco, co jste nemohli vidět. Ato je rozhodující pro náš respekt, který khydrátům oprávněně chováme. Říkal jsem už předtím, že ledové klece dokážou metanhydrát komprimovat. Zkaždého krychlového centimetru hydrátu, který jste právě měli vrukou, se uvolnilo sto šedesát pět krychlových centimetrů metanu. Když hydrát roztaje, jeho objem se zvětší stopětašedesátkrát. Ato najednou. Co zůstane, je jen ta loužička na vaší dlani. Můžeš si jí líznout,“ řekl Mohrmann děvčeti. „Pověz nám, jak to chutná.“

Žákyně se na něj podívala nedůvěřivě.

„Ty smradlavý věci?“

„Už to nesmrdí. Plyn unikl. Ale jestli si nevěříš, udělám to sám.“

Nastalo chichotání. Dívka pomalu sklonila hlavu aopatrně si lízla masy na dlani.

„Je to sladká voda!“ vykřikla překvapeně.

„Správně. Když voda zmrzne, vyloučí ze sebe sůl. Proto je celá Antarktida největší zásobárnou sladké vody na světě.“ Bohrmann zavřeltlakovou nádobu stekutým dusíkem azasunul ji zpátky do regálu.“Toho jsme právě byli svědky, to je důvodem, proč se na těžbu metanhydrátu díváme rozporuplně. Kdyby náš zásah zbavil hydráty jejich stálosti, mohly by nastat řetězové reakce. Co by se stalo, kdyby zmizela malta, která drží pohromadě kontinentální svahy? Jaký by to mělo účinek na světové klima, kdyby metan zmořské hloubky unikal do atmosféry? Metan je skleníkový plyn. Mohl by ještě víc ohřát atmosféru ata by zas ještě víc oteplila moře atak dál apořád dokola. Všechny tyhle otázky nám dělají velké starosti.“

„Aproč se teda vůbec zkouší metan těžit?“ zeptal se jiný žák. „Proč se jednoduše nenechá ležet tam dole?“

„Protože by to vyřešilo problémy senergií,“ vykřikla dívka aposunula se odalší kus dopředu. „Psali to oJaponsku. Japonci nemají žádné vlastní suroviny, musí všechno dovážet. Metan by jejich problémvyřešil.“

„To je blbost,“ namítl hoch. „Když to nadělá ještě víc problémů, než kolik jich to ze světa odstraní, tak se tím nevyřeší vůbec nic.“

Johanson se začal potutelně usmívat.

„Máte pravdu oba dva.“ Bohrmann zvedl ruce. „Mohlo by to vyřešit energetické problémy. Proto už to taky všechno není jen čistě vědeckou záležitostí. Výzkumu se chopily energetické koncerny. Odhadujeme, že vmořských plynových hydrátech je vázáno dvakrát tolik metanového uhlíku jako ve všech nalezištích zemního plynu, ropy auhlí na celé zeměkouli dohromady. Jenom na americkém hydrátovém hřbetu, což je prostor orozloze pouhých dvacet šest tisíc čtverečních kilometrů, je ho uloženo pětatřicet gigatun. To je stonásobek roční spotřeby zemního plynu vcelých Spojených státech!“

„To zní impozantně,“ řekl Johanson tiše Sahlingovi. „Vůbec jsem nevěděl, že je toho tolik.“

„Je toho ještě mnohem víc,“ odpověděl biolog. „Já si ta čísla nikdy nezapamatuju, ale on je ví přesně.“

Jako kdyby je byl Bohrmann slyšel, řekl: „Je možné – můžeme se otom samozřejmě jen dohadovat – že vmořích leží přes deset tisíc gigatun zmrzlého metanu. Ktomu ještě musíme přidat rezervoáry na pevnině, vnikdy nerozmrzající zemi na Aljašce ana Sibiři. Jenom abyste si dokázali porovnat množství: veškerá ložiska uhlí, ropy azemního plynu, jimiž dnes disponujeme, obnášejí pět tisíc gigatun, tedy asi polovinu. Není divu, že energetickému průmyslu se ztoho může hlava rozskočit, jak se snaží objevit možnost těžby. Jediné procento ztoho by naráz zdvojnásobilo rezervy pohonných hmot USA, aže tyjich spotřebovávají svelkým náskokem před ostatními většinu. Ale je to jako vždycky se vším: průmysl vtom vidí zásoby energie, věda časovanou bombu. Snažíme se tedy vycházet spolu jako partneři, samozřejmě vždy vzájmu lidstva. – Tak, atím je naše exkurze ukonce. Děkujeme za návštěvu.“ Pak se usmál. „Chci říct, že jste pozorně naslouchali.“

„Aže jste ztoho taky něco pochopili,“ zamumlal Johanson.

„Doufejme,“ doplnil ho Sahling.

„Pamatuji si vás jinak,“ řekl Johanson pár minut poté, když si sBohrmannem potřásal rukou. „Na internetu jste měl knír.“

„Oholil jsem si ho.“ Bohrmann se dotkl svého horního rtu. „Avpodstatě vaší vinou.“

„Jak to?“

„Přemýšlel jsem ovašich červech. Ještě dnes ráno. Stál jsem před zrcadlem avduchu přede mnou lezl červ avpůli těla udělal otočku. Moje ruka, ve které jsem držel holicí strojek, ho znepochopitelných důvodů kopírovala. Kus kníru byl pryč, atak jsem na oltář vědy obětoval iten zbytek.“

„Takže já mám na svědomí váš knír.“ Johanson protáhl obočí. „To jsou mi věci.“

„Žádný problém. Jen co zas vyrazíme na expedici, naroste mi nový. Na moři zaroste každý. Nevím proč. Třeba máme utkvělou představu, že musíme vypadat jako dobrodruzi, abychom nedostali mořskou nemoc. Pojďte, půjdeme do laboratoře. Nechcete si předtím dát šálek kávy? Můžeme to vzít přes kantýnu.“

„Ne, jsem zvědavý. Káva počká. Vyrážíte zas brzy na expedici?“

„Na podzim,“ přikývl Bohrmann, zatímco kráčeli po prosklených přechodech achodbách. „Chceme prozkoumat subdukční zóny na Aleutách astudené prameny. Před dvěma týdny jsem se zrovna vrátil zAntarktidy, byl jsem na moři skoro osm měsíců. Zavolal jste mi hnedka den nato.“

„Můžu se zeptat, co jste dělal vAntarktidě tak dlouho?“

„Naváděl jsem do ledu přezi.“

„Přezi?“

Bohrmann se zasmál.

„Přezimovače. Vědce atechniky. Vprosinci zahájili práci na stanici, která je zrovna dole, odebírá vrtná jádra zhloubky čtyř setpadesáti metrů. Není to neuvěřitelné? Ten starý led vsobě nese historii klimatu za posledních sedm tisíc let!“ Johanson si vzpomněl na taxikáře.

„Na většinu lidí to nedělá zvláštní dojem,“ řekl. „Nikdy nepochopí, jak může historie klimatu pomoci překonat hladovění nebo vyhrát příští mistrovství světa ve fotbale.“

„Na tom nejsme tak docela bez viny. Věda byla většinu své existence zakuklená do svého vlastního univerza.“

„Myslíte? Vaše dnešní malá přednáška byla všechno možné, jen ne zakuklená.“

„Jenže nevím, jestli celý ten tyátr pro veřejnost má nějaký význam,“ řekl Bohrmann, zatímco sestupovali po schodech. „Ani těch pár dnů otevřených dveří na všeobecném nezájmu mnoho nezmění. Brzy se bude konat další. Byla to vždycky velká sranda, ale kdybyste se pak někoho zeptal, jestli nám povolí dalších deset milionů…“ Johanson chvíli mlčel. Potom pronesl:

„Myslím, že problém představují spíš univerza, která oddělují od sebe nás, vědce. Co vy na to?“

„Jako že spolu málo komunikujeme?“

„Ano. Nebo mezi vědou aprůmyslem, mezi vědou aarmádou. Všichni spolu hovoří příliš málo.“

„Nebo mezi vědou aropnými koncerny?“ Bohrmann si ho dlouho prohlížel. Johanson se usmál.

„Jsem zde proto, že někdo potřebuje odpověď,“ řekl. „Ne proto, abych si ji vynutil.“

„Průmysl aarmáda jsou na vědce odkázány, ať se jim to líbí nebo ne,“ poznamenal Sahling. „My spolu mluvíme. Spíš se mi zdá, že problém je vtom, že si nedokážeme navzájem zprostředkovat svůj úhel pohledu.“

„Což ostatně ani nechceme!“

„Správně. Co ti lidé provádějí vledovci, může pomoci odvrátit hladomor. Ale zrovna tak to může vést kvyvinutí nové zbraně. Díváme se na totéž, ale každý vidí něco jiného.“

„Apřehlíží všechno ostatní.“ Bohrmann přikývl. „Ti živočichové, co jste mi poslal, pane kolego, jsou dobrým příkladem. Nevím, jestli kvůli nim někdo zpochybní projekt na kontinentálním svahu. Ale já se kloním k tomu vzít ho in dubio arád bych je od toho úmyslu odvrátil. Ato je asi ten zásadní rozdíl mezi vědou aprůmyslem. My říkáme: dokud není dostatečně prokázáno, jakou roli ten červ hraje, nedoporučujeme provádět vrty. Průmysl vychází ze stejné premisy, ale dochází kúplně jinému rezultátu.“

„Dokud není dostatečně prokázáno, jako roli ten červ hraje, nehraje žádnou roli.“ Johanson se na něj podíval. „Aco si myslíte vy? Hraje nějakou roli, nebo ne?“

„To ještě nemůžu říct. Co jste nám poslal, to je… mírně řečeno skutečně neobvyklé. Nerad bych vás zklamal, to, na co jsme dosud přišli, bych vám byl mohl říci do telefonu, ale… Myslel jsem, že byste se otom rád dozvěděl víc. Amy vám můžeme ledacos ukázat.“

Došli ktěžkým ocelovým dveřím. Bohrmann je uvedl vypínačem na stěně do chodu adveře se nehlučně odsunuly. Uprostřed haly před nimi stála obrovská bedna, vysoká jako dvoupatrový dům. Vní byla vpravidelných odstupech kruhová lodní okna. Ocelové žebříky vedly ke kruhovým ochozům adál kaparaturám, které byly sbednou spojeny potrubími.

Johanson přistoupil blíž.

Viděl sice obrázky té věci na internetu, ale na takovéhle rozměry nebyl připraven. Do jeho myšlenek se vkrádal zvláštní pocit. Jaký nestvůrný tlak musí panovat vnádrži svodou, žádný člověk by v něm nepřežil ani minutu. Ta bedna byla pravým důvodem, proč Johanson poslal do institutu tucet červů. Byl to hlubokomořský simulátor. Skrýval vsobě uměle vytvořený svět včetně mořského dna, kontinentálního svahu ašelfu.

Bohrmann nechal dveře zase zavřít.

„Jsou lidé, kteří pochybují osmyslu tohoto zařízení,“ řekl. „Simulátor sám osobě nám může zprostředkovat jen přibližný obraz skutečných podmínek, ale je to lepší než pokaždé vyrážet na moře. Na problému geologického výzkumu moře se nic nemění, získáváme jenom nepatrné výřezy skutečnosti. Ale aspoň modelově jsme schopni stanovit obecně platné teze. Můžeme například lépe zkoumat dynamiku metanhydrátů za měnících se podmínek.“

„Vy tam uvnitř máte metanhydrát?“

„Asidva apůl metráku. Nedávno se nám podařilo něco zjistit, ale neradi otom mluvíme. Průmysl by totiž rád, aby simulátor fungoval plně v jeho službách. Amy bychom zase rádi od průmyslu víc peněz. Ale ne, abychom mu za ně prodali svobodné bádání.“

Johanson zaklonil hlavu apodíval se vzhůru. Vysoko nad ním stála skupina vědců na nejhořejším ochozu. Scenérie působila zvláštním, trochu neskutečným dojmem, asi jako ve filmu sJamesem Bondem zosmdesátých let.

„Tlak ateplotu vnádrži lze nastavovat na různé stupně,“ pokračoval Bohrmann. „Momentálně odpovídají mořské hloubce kolem osmi set metrů. Na samém dně je uložena vrstva stabilních hydrátů. Je dva metry silná aodpovídá dvaceti – až třicetinásobku ve volné přírodě. Pod touto vrstvou simulujeme ohřev znitra země amáme co do činění svolným plynem. Je to tedy kompletní mořské dno provedené jako model.“

„To je fantazie,“ řekl Johanson. „Ale co přesně tady děláte? Myslím, že můžete na pokračování sledovat, jak se vyvíjejí vaše metanhydráty, ale…“ Johanson hledal slova. Na pomoc mu přispěchal Sahling.

„Co tady děláme kromě toho, že se díváme?“

„Ano.“

„Teď zrovna se pokoušíme napodobit vývojovou periodu, která se odehrávala před padesáti pěti miliony let. Někdy na rozhraní paleocénu aeocénu se na Zemi zřejmě odehrály obrovské přírodní katastrofy. Oceán se pravidelně převracel. Sedmdesát procent všeho živého na dně moře zahynulo, především jednobuněční. Celé oblasti hlubokého moře se na přechodnou dobu proměnily vživotu nepřátelské zóny. Naproti tomu na kontinentech došlo kbiologické revoluci. VArktidě se objevili krokodýli aze subtropických pásem putovali primáti amoderní savci do Severní Ameriky. Byl to fenomenální zmatek.“

„Odkud to všechno víte?“

„Zvrtných jader. Za všechno, co víme oklimatických katastrofách, vděčíme jednomu vrtnému jádru zmořské hloubky dvou kilometrů.“

„Prozradilo jádro také něco opříčinách?“

„Metan,“ odpověděl Bohrmann. „Moře se vté době muselo ohřát, čímž větší množství metanhydrátu ztratilo stálost. Následkem toho se zřítily kontinentální svahy auvolnily další zásoby metanu. Během několika málo tisíciletí, možná jen staletí, unikaly miliardy tun plynu do oceánů aatmosféry. Je to začarovaný kruh. Metan podporuje skleníkový efekt třicetkrát silněji než CO2. Ohřál atmosféru, ta zase znovu ohřála oceány, rozpadlo se ještě víc hydrátů ato celé se opakovalo do nekonečna. Země se proměnila vkovářskou výheň.“ Bohrmann se zadíval na Johansona. „Voda vhloubkách měla teplotu patnáct stupňů namísto dnešních dvou až čtyř, to už něco je!“

„Pro jedny katastrofa, pro jiné… no ano, počátek oteplování. Rozumím. Vpříští kapitole naší kultivované zábavy nejspíš popíšeme zánik lidstva, že?“

Sahling se zasmál.

„Ten tak rychle nenastane. Ale opravdu existují náznaky, že se právě nacházíme ve fázi jemných výkyvů zrovnováhy. To je důvod, proč vašemu červu věnujeme tak velkou pozornost.“

„Co může takový štětinatý červ změnit na poměrech stability metanhydrátu?“

„Vlastně nic. Ledový červ žije na povrchu několik set metrů tlusté vrstvy ledu. Roztaví pár centimetrů aspokojí se sbakteriemi.“

„Ale ten červ má čelisti.“

„Ten červ je stvoření, které nedává smysl. Nejlepší bude, když se na něj podíváte.“

Přistoupili kpůlkulatému řídicímu pultu na konci haly. Johansonovi připomínal velín na Victorovi, jenom byl oněco větší. Většina zasi dvou tuctů monitorů byla zapnutá aukazovala záběry zevnitř nádrže. Službu konající technik je pozdravil.

„Veškeré dění sledujeme simultánně dvaadvaceti kamerami akromě toho je každý krychlový centimetr vody podrobován neustálým měřením,“ vysvětloval Bohrmann. „Ty bílé plochy na monitorech vhorní řadě jsou hydráty. Vidíte? Tady nalevo je pole, kam jsme vysadili dva Polychaeta. Včera dopoledne.“

Johanson přimhouřil oči.

„Vidím jenom led, řekl.“

„Podívejte se pořádně!“

Johanson studoval každou podrobnost na obraze. Najednou si šiml dvou tmavých skvrn. Ukázal na ně.

„Co je to? Prohlubně?“

Sahling prohodil pár slov stechnikem. Obraz se vyměnil. Náhle byli vidět oba červi.

„Ty skvrny, to jsou díry,“ řekl Sahling. „Přehráváme teď film jako časosběr.“

Johanson přihlížel, jak se červi melou aobracejí na ledě. Chvíli lezli sem atam, jako by se pokoušeli zavětřit vůni. Štětinaté chomáčky obou růžových těl se chvěly jako elektrizované.

„Teď dávejte pozor!“

Jeden zčervů se zastavil. Jeho tělem probíhaly pulzující vlny.

Pak najednou zčistajasna zmizel vledu.

Johanson tiše hvízdl mezi zuby.

„Krucinál! On se zavrtává.“

Druhý živočich ležel pořád ještě okousek dál. Pohyboval hlavou jako do taktu neslyšitelné hudby. Najednou vyrazil dopředu rypákem schitinovými čelistmi.

„Oni se zažírají do ledu!“ vykřikl Johanson.

Zíral na videozáznam jako ochromený. Co se divíš, pomyslel si vtémž okamžiku. Žijí vsymbióze sbakteriemi, které zpracovávají metanhydrát, apřesto jsou vybaveni čelistmi kvrtání.

Celé to vedlo kjedinému závěru. Červi se chtěli dostat kbakteriím, které vězely hlouběji vledu. Včasosběru se jim třásly zadky těl.

Najednou zmizeli. Zůstaly po nich jen díry jako tmavé skvrny na ledu.

Není důvod se znepokojovat, říkal si. Ijiní červi vrtají. Avrtají rádi. Někteří provrtávají půdu nebo posílají lodě ke dnu. Ale proč navrtávají hydráty?

„Kde jsou ti červi teď?“ zeptal se Sahling se podíval na monitor. „Jsou mrtví.“

„Mrtví?“

„Uhynuli. Udusili se. Červi potřebují kyslík.“

„Vím. To je smysl celé symbiózy. Bakterie vyživují červa ačerv je svým vířením zásobuje kyslíkem. Ale co se stalo tady?“

„Tady se stalo to, že se červi provrtali ke své vlastní smrti. Vyžrali díry vledu, jako by to byla sladká kaše, až se dostali do plynové bubliny, kde se udusili.“

„Kamikadze,“ zamumlal Johanson. „Opravdu to vypadá jako sebevražda.“ Johanson přemýšlel. „Nebo je něco špatně navedlo.“

„Možná ano. Ale co? Uvnitř hydrátu není nic, co by mohlo být spouštěcím mechanismem takového chování.“

„Třeba volný plyn tam dole?“ Bohrmann se poškrábal na bradě.

„Tohle nás už taky napadlo. Ale to pořád ještě nevysvětluje, proč spáchali sebevraždu.“

Johanson si vybavil před očima to hemžení na mořském dně.

Jeho tíseň ještě vzrostla. Když se miliony červů zavrtají do ledu, co bude následovat?

Bohrmann jako by uhodl jeho myšlenky.

„Ti živočichové nemohou destabilizovat led,“ řekl. „Vmoři jsou hydrátová pole nesrovnatelně silnější než zde. Ty bláznivé potvůrky poškrábou jenom povrch, nanejvýš desetinu ledové vrstvy. Pak nevyhnutelně zemřou.“

„Co teď? Budete testovat další červy?“

„Ano. Ještě jich pár máme. Snad využijeme příležitosti apoohlédneme se po místě samém. Myslím, že to Statoil uvítá. Sonnemá vnejbližších týdnech vyrazit do Grónska. Můžeme start expedice uspíšit avykonat návštěvu na místě, kde jste Polychaeta objevil.“ Bohrmann zvedl ruce do výšky. „Ale otom já nerozhoduji. To musí schválit jiní. Heiko ajá jsme jen dostali takový okamžitý nápad.“

Johanson se ohlédl přes rameno kobří nádrži. Myslel na mrtvé červy uvnitř.

„Je to dobrý nápad,“ řekl.

Johanson pak odjel do hotelu, aby se převlékl. Zkoušel zavolat Lundové, ale nebrala to. Vytanulo mu před očima, jak ji Kare Sverdrup svírá vnáručí. Pokrčil rameny azavěsil.

Bohrmann ho pozval na večeři do bistra, které bylo vKielu vyhlášené. Johanson se vykoupal achvíli se pozoroval vzrcadle. Usoudil, že jeho vous potřebuje přistřihnout. Byl nejméně odva milimetry přerostlý. Vlasy měl pořád husté, bujný porost mu vlál zčela dozadu, ale už jím prosvítaly šediny. Pod dlouhými černými řasami mu oči pořád ještě jiskřily jako dřív. Byly situace, kdy se zamilovával do svého vlastního charismatu. Ale pak zase své charisma marně hledal, zejména brzy po ránu. Dosud vždycky stačilo pár šálků čaje atrochu kosmetiky, aby se dal zase do pořádku. Jedna studentka ho nedávno přirovnala kněmeckému herci Maximilianu Schellovi aJohanson tím byl polichocen. Ale jen dokud si neuvědomil, že Schellovi už je přes sedmdesát. Poté přesedlal na jiný pleťový krém.

Přehrabal svůj kufr, vybral si pulovr se zipem, nacpal se v něm do saka od obleku akolem krku si omotal šálu. Nebyl dobře oblečen,právě to měl rád: nebýt dobře oblečen. Aopravdu se nikdy kžádnépříležitosti nehodilo, co měl právě na sobě. Pěstoval si svou nedbalost. Dávala mu dobrý pocit, že není otrokem módy. Pouze ve chvílích probuzené sebereflexe byl ochoten přiznat, že jeho ledabylý outfit představuje módu jako takovou, jíž podléhal stejně jako jiní lidé diktátu haute couture, aže mu zabere víc času vypadat neučesaný, než většině lidí spořádaný účes.

Vrhl ještě jeden pohled do zrcadla, pak vyšel zhotelu anechal se odvézt taxíkem na místo schůzky.

Bohrmann už na něj čekal. Dlouho mluvili ovšem možném, pili víno ajedli vynikající mořský jazyk. Po chvíli se hovor opět stočil na mořské hlubiny.

Při dezertu se Bohrmann jen tak zběžně zeptal:

„Víte vůbec něco bližšího oplánech Statoilu?“

„Jen vhrubých rysech,“ odpověděl Johanson. „Naftařství zas tolik nerozumím.“

„Co vůbec plánují? Těžko budou stavět plošinu tak daleko.“

„Ne. To nebude plošina.“

Bohrmann upil ze svého espressa.

„Promiňte, nechci na vás tlačit. Nevím, na kolik je ta věc důvěrná, ale…“

„To je vpořádku. Já jsem vyhlášená drbna. Jak se mi něco svěří, tak už to není žádné tajemství.“

Bohrmann se zasmál.

„Takže co myslíte, že se tam venku staví?“

„Uvažují ořešení pod vodou. Měla by to být plně automatická továrna.“

„Něco jako subsis?“

„Co je subsis?“

„Subsea Separation and Injetction System. Podmořská továrna. Funguje jich už několik na Trollfeldu vNorském příkopu.“

„Otom jsem nikdy neslyšel.“

„Zeptejte se svého zadavatele. Subsis je těžební stanice. Stojí na dně moře vhloubce tří set padesáti metrů aodděluje tam ropu aplyn od vody. Momentálně tenhle proces probíhá ještě na plošinách aodpadní voda teče zpátky do moře.“

„Ano, to je pravda!“ Lundová na to narážela. „Odpadní voda. Nastal totiž problém, že ryby jsou po ní neplodné.“

„A právě tenhle problém řeší subsis. Špinavá voda se okamžitě zatlačí do díry po vrtu, vytlačí nahoru další ropu, znovu se od ní oddělí azase se nacpe dolů atak pořád dokola. Ropa a plyn se pakvedou potrubím rovnou na břeh. Samo osobě je to celkem jednoduchá záležitost.“

„Ale?“

„Nevím, jestli existuje nějaké ale. Subsis údajně pracuje bez problémů ivhloubce patnáct set metrů. Výrobce si myslí, že ani dva tisíce by neměly být problém, aropné koncerny by si přály pět tisíc.“

„Je to uskutečnitelné?“

„Ve střednědobém horizontu ano. Myslím, že všechno, co funguje vmalém měřítku, vychází ive velkém avýhody máte na dlani. Automatické továrny velice brzy nahradí těžbu na plošinách.“

„Nevypadáte, jako byste sdílel všeobecnou euforii,“ poznamenal Johanson.

Nastala pauza. Bohrmann se poškrábal vzadu na hlavě. Vypadalo to, že neví, co by odpověděl.

„Otovárnu samotnou si starosti nedělám. Obavy ale mám zté jejich naivity, sjakou kvěci přistupují.“

„Stanice je ovládaná na dálku?“

„Kompletně. Všechno ze země.“

„To znamená, že případné opravy aúdržbu provádějí roboti.“

Bohrmann přikývl.

„Rozumím,“ řekl Johanson po chvíli.

„Ta věc má svoje pro iproti,“ pokračoval Bohrmann. „Když proniknete na neznámé území, je to vždycky riskantní. Ahluboké moře je neznámé území, jen si nic nenamlouvejme. Potud je to správné, když se pokoušíme automatizovat použité prostředky, místo abychom ohrožovali lidské životy. Je vpořádku, když posíláme ponorkové roboty, aby tam pozorovaly procesy nebo odebíraly vzorky. Ale tady jde oněco jiného. Jak chcete dostat zpátky pod kontrolu nehodu, při které zvrtu stříká ropa pod vysokým tlakem jako gejzír, když tohle všechno je pět kilometrů hluboko? Vždyť ani pořádně neznáme terén. Jediné, co známe, jsou měření. Ale tam vhloubce jsme jako slepci. Můžeme spomocí satelitů, vějířového sonaru nebo seizmických vrtů sestavit mapu morfologie mořského dna, dokonce spřesností jednohometru. Detekujeme naleziště ropy aplynu pomocí reflektorů napodobujících dno, takže prosvícená mapa řekne: tady můžeš vrtat, je tu ropa. Tady jsou hydráty atamhle naproti si musíš dát pozor… Ale co je tam dole, co je tam doopravdy? –To přesto nevíme.“

„Moje řeč,“ zamumlal Johanson.

„My totiž nevidíme dopad našeho konání. Nemůžeme se jen tak spustit dolů, když továrna začne jančit. Nevykládejte si to špatně, já vůbec nejsem proti těžbě surovin. Ale jsem proti opakování chyb. Když se spustil ropný boom, nikdo si nelámal hlavu, jak se jednou zase odstraní všechen ten šrot, který jsme nadšeně rozestavěli po moři. Odpadní vody achemikálie se odváděly do moře ado řek podle hesla, že voda už to nějak spolkne, že radioaktivita zmizí na dně oceánů. Rabovali jsme zdroje aničili formy života, aniž bychom se zatěžovali myšlenkou, že to všechno tvoří komplex souvislostí.“

„Ale ty automatické továrny nakonec budou?“

„Bezpochyby. Jsou hospodárné, objevují naleziště aobejdou se bez lidské pracovní síly. Avbudoucnu se všechno vrhne na metan. Jeho spalování je čistší než uvšech ostatních fosilních paliv. – To je pravda! – Přechod zropy auhlí na metan zpomalí skleníkový efekt. – To je taky správné. – Všechno je správné, dokud se to odehrává videálních podmínkách. Ale průmysl zaměňuje ideál za realitu. Chce ho nahradit skutečností. Ze všech prognóz si vybere vždycky jenom ty optimistické, aby mohl rychle přejít kvěci, ikdyž se nic neví osvětě, do kterého zasahujeme.“

„Ale jak by se to vůbec mělo provést?“ zeptal se Johanson. „Jak chcete těžit hydrát, když se vám cestou na povrch rozloží?“

„Zde jsou opět ve hře automatické továrny. Hydrát se roztaví tam vhloubce, například se ohřeje, uvolněný plyn se jímá do trychtýřů avede se potrubím nahoru. Zní to skvěle, ale kdo zaručí, že takováhle ohřívací akce nespustí řetězovou reakci aže se nezopakuje katastrofa zpaleocénu?“

„Opravdu myslíte, že je to možné?“

Bohrmann rozpřáhl ruce.

„Každý neuvážený zásah je jako sebevražedné komando. Ale už se to rozjelo. Indie, Japonsko aČína jsou velice čilé.“ Bohrmann se smutně usmál. „Ati také nevědí, co je tam dole. Nevědí vůbec nic.“

„Červi,“ zamumlal Johanson.

Myslel na videozáznam shemžením na mořském dně, který pořídil Victor. Ana zlověstné stvoření, které tak rychle zmizelo ve tmě.

Červi. Monstra. Metan. Klimatická katastrofa.

To chce honem rychle zapít.

11. dubna

Vancouver Island a Clayoquot Sound, Kanada

Ten pohled vzbudil vAnawakovi vztek.

Zvíře měřilo od hlavy ke konci ocasní ploutve přes deset metrů. Byla to jedna znejvětších transientních kosatek, jaké kdy viděl, mohutný samec. Zpolootevřené tlamy vysvítaly husté, sevřené řady kuželovitých zubů. Zvíře už bylo pravděpodobně dost staré, ale přesto se zdálo, že oplývá silou. Jen při bližším pohledu byla znát místa, kde se černobílá kůže už neleskla, ale byla strupatá aopotřebovaná. Jedno oko měla otevřené, druhé zavřené.

Jakkoli byla kosatka veliká, žádnému lososovi už nemohla být nebezpečná. Ležela na boku na mokrém písku abyla mrtvá.

Anawak ji hned poznal. Měl ji ve svém registru pod označením 1-19, ale pro svou hřbetní ploutev zahnutou jako šavle si vysloužila přezdívku Čingischán. Anawak prošel kolem kosatky akousek stranou našel Johna Forda, ředitele výzkumného programu mořských savců zvancouverského akvária, jak hovoří se Sue Olivieraovou, vedoucí laboratoře vNanaimu, aještě sdalším mužem. Ford pokynul Anawakovi, aby šel k nim.

„Doktor Ray Fenwick zKanadského institutu pro oceánografii arybolov,“ představil neznámého.

Fenwick dorazil proto, aby provedl pitvu. Když Čingischánova smrt vešla ve známost, Ford navrhl, aby se autopsie pro změnu nekonala za zavřenými dveřmi, nýbrž přímo na pláži. Chtěl totiž zasvětit do anatomie kosatky co nejvíce novinářů astudentů.

„Akromě toho to na pláži působí jinak,“ dodával. „Ne tak sterilně aodtažitě. Máme mrtvou kosatku amoře přímo před nosem. Je to její životní prostor, ne náš. Kosatka tu leží jakoby před svým vlastnímprahem. Když provedeme pitvu zde, vzbudíme tím větší porozumění,soucit avětší úžas. Je to sice trik, ale zabírá.“

Máme příležitost promluvit si ve čtyřech. Ford, Fenwick, Anawak, loď Palm známořní výzkumné stanice na Strawberry Isle, malém ostrůvku vzálivu uTofina. Lidé ze Strawberry Isle zkoumali ekosystémy Clayoquot Soundu. Sám Palm si udělal jméno naukou opopulaci kosatek. Velice rychle se shodli, že provedou veřejnou pitvu, protože to určitě vzbudí pozornost. Abůh ví, že kosatky publicitu potřebovaly.

„Podle vnějších známek zemřela na bakteriologickou infekci,“ odpověděl Fenwick na Anawakovu otázku. „Ale nechci se dopouštět nějakých ukvapených, předčasných závěrů.“

„Ničeho se nedopouštíte,“ řekl Anawak zachmuřeně. „Vzpomínáte na rok 1999? Sedm mrtvých kosatek, všechny infikované.“

„The torture never stops,“ zabroukala Olivieraová jeden verš ze starého songu Franka Zappy. Podívala se na něj audělala konspirativní pohyb hlavou. „Pojď se mnou.“

Anawak ji následoval kmrtvole. Byly zde už připraveny dva velké kovové kufry akontejner. Ve všem byly pitevní nástroje. Pitvat kosatku je něco jiného než rozřezat člověka. Je to úmorná práce se spoustou krve asilným zápachem.

„Za chvíli tu budou novináři aza nimi vzávěsu houf doktorandů astudentů,“ řekla Olivieraová spohledem na hodinky. „Když už se naše cesty zkřížily na tomhle smutném místě, mohli bychom si ještě rychle něco říct ovyhodnocení tvých vzorků.“

„Pokročili jste dál?“

„Tak trochu.“

„Azasvětili jste do toho Inglewood?“

„Ne. Myslela jsem, že to probereme napřed spolu.“

„Zní to, jako kdybyste neměli vruce nic průkazného.“

„Řekněme to asi takhle – na jedné straně jsme udivení, ana druhé bezradní,“ odpověděla Olivieraová. „Co se týče mušlí, tak rozhodně neexistuje literatura, která by je popisovala.“

„Byl bych přísahal, že jsou to návky zebra.“

„Na jednu stranu ano. Ale na druhou zase ne.“

„Tak to mi vysvětli.“

„Můžeme uvažovat dvěma způsoby. Buď máme co činit spříbuznými návek zebra, nebo sjejich mutací. Vypadají jako zebra, jsou uspořádány stejně, ale jejich byssus je nějak divný. Vlákna, která tvoří nohu, jsou trochu moc tlustá adlouhá. – Napůl zlegrace jsme jim začali říkat tryskomušle.“

„Tryskomušle?“ Olivieraová stáhla obličej. „Nic lepšího nás nenapadlo. Mohli jsmejich spoustu pozorovat živých, disponují… zkrátka nepohybují se jako obyčejné návky zebra, ale mají do jisté míry schopnost navigace. Nasávají vodu azase ji vylučují. Zpětný ráz je pohání dopředu. Azároveň používají vlákna kurčování směru. Jako malé nastavitelné vrtulky. Nepřipomíná ti to něco?“

Anawak přemýšlel.

„Sépie plavou na raketový pohon.“

„Některé. A je tu ještě jedna paralela. Té si sice všimne jenom opravdický koumák, ale těch přece máme vlaboratoři dost. Mluvím oDinoflagellata. Někteří ztěchto jednobuněčných mají na konci těla dva bičíky. Jedním určují směr, druhý se točí apohybuje jimi.“

„Není to už poněkud přehnané?“

„Řekněme, že je to velkoryse pojatá konvergence. Chytáme se úplně všeho. Já každopádně neznám žádnou mušli, která by se pohybovala podobným způsobem. Tyhle jsou mobilní jako hejno ryb anavzdory lasturám se jim nějak dostává vztlaku.“

„To by ovšem vysvětlovalo, jak se na volném moři mohly dostat ktrupu Barrier Queen,“ uvažoval Anawak. „Ato vás udivilo?“

„Ano.“

„Anad čím jste bezradní?“

Olivieraová přistoupila kboku mrtvé velryby apřejela rukou po její černé kůži.

„Nad tím kouskem tkáně, který jsi tam dole vylovil. Nevíme, co si stím máme počít, apopravdě řečeno, už stím taky nic dělat nemůžeme. Substance se dávno rozpadla. Ta troška, co nám zůstala kanalýze, aspoň připouští závěr, že hmota zlodního šroubu ato, co ti zůstalo na špičce nože, je jedno atotéž. Ale dál už to nepřipomíná nic, co bychom znali.“

„Myslíš, že jsem ztrupu seškrábl E.T.?“

„Zdá se, že tkáň má schopnost kontrakce přesahující její proporce. Je velice pevná azároveň enormně flexibilní. Nevíme, co to je.“

Anawak svraštil čelo. „Aznámky bioluminiscence?“

„Možná. Proč?“

„Protože jsem měl dojem, že ta věc krátce bleskla.“

„To, co přes tebe vyplavalo zté hromady?“

„Vyskočilo to, když jsem se šťoural vnánosu.“

„Možná jsi toho kousek uřízl, což mu nepřipadalo vtipné. Ikdyž pochybuju, že by ta tkáň vůbec mohla vykazovat něco jako nervy. Tedy myslím tím, že by mohla pociťovat bolest. Vlastně je to jen… buněčná hmota.“

Blížily se hlasy. Po pláži přicházela skupina lidí. Někteří nesli kamery, další psací podložky.

„A je to tady,“ povzdychl si Anawak.

„Ano.“ Olivieraová se dívala bezradně. „Co mám teď dělat? Mám poslat ta data do Inglewoodu? Upřímně řečeno, byla bych radši, kdybych mohla dostat ještě další vzorky. Hlavně té substance.“

„Spojím se sRobertsem.“

„Dík. Ateď se pustíme do té řezničiny.“

Anawak pozoroval nehybnou kosatku amísil se v něm vztek abezmoc. Byl ztoho deprimován. Napřed se velryby ocelé týdny opozdí, ateď zase leží jedna mrtvá na pláži.

„Do prdele práce!“

Olivieraová jen pokrčila rameny. Mezitím už přicházeli také Fenwick aFord.

„Nech si ty výlevy pro novináře,“ řekla Anawakovi,

Autopsie trvala přes hodinu, během níž Fordův asistent Fenwick kosatku rozřízl, vyňal zní vnitřnosti, srdce, játra aplíce avysvětlil jejich anatomickou stavbu. Také rozložil obsah žaludku, který obsahoval napůl stráveného tuleně. Na rozdíl od rezidentů kosatky transientní apobřežní žraly lvouny, sviňuchy adelfíny skákavé ave smečce se dokonce vrhaly ina velryby zčeledi kosticovitých.

Vědečtí novináři byli mezi diváky vmenšině, zato tu bylo hodně zástupců deníků, časopisů atelevize. Vpodstatě ta skupina, sníž počítali, ale ukteré nemohli předpokládat odborné znalosti. Fenwick proto jako první popsal specifické znaky stavby těla.

„Má tvar jako ryba, ale jen proto, že příroda převzala tento stavební plán pro živočicha, jenž přesídlil ze země do vody. To se stává často. Říkáme tomu konvergence. Naprosto rozdílné druhy vytvářejí konvergentní, tedy ve výsledku stejnorodé struktury, aby zvládly nároky, jež na ně klade prostředí.“

Oddělil části tlusté kůže aodebral zpod ní tuk.

„A je tu ještě jeden rozdíl: ryby, obojživelníci aplazi mění teplotu, jsou tedy studenokrevní. To znamená, že jejich tělesná teplota vždy odpovídá teplotě daného prostředí. Například makrely žijí jak na Severním mysu, tak ve Středozemním moři, ale na Severním mysu bychom naměřili jejich tělesnou teplotu 4°C, naproti tomu ustředomořských 24°C. Pro velryby to neplatí. Jsou teplokrevné – stejně jako my.“

Anawak pozoroval kolemstojící.

Fenwick právě pronesl maličkost, která vždycky zafungovala: „… jako my.“ Na to lidé slyšeli. Velryby jsou jako my. Abyly tu zas, ty blízko vytýčené hranice, vnichž lidé začínají přisuzovat životu cenu.

Fenwick pokračoval: „Ať se zdržují právě teď vArktidě, nebo vKalifornském zálivu, velryby si udržují konstantní tělesnou teplotu 37°C. Proto žerou tolik, aby se jim vytvořila tuková vrstva, kterou nazýváme blubber. Vidíte tu mastnou bílou hmotu? Voda odnímá teplo, ale tato vrstva ztrátě tělesné teploty zabraňuje.“

Podíval se kolem dokola. Jeho rukavice byly červené od krve aumazané od šlemu zvelrybího tuku.

„Blubber však na druhé straně může pro velrybu znamenat rozsudek smrti. Problém všech velryb uvázlých na pláži je jejich tělesná hmotnost aprávě tato úžasná tuková vrstva. Plejtvák, který měří třicet tři metrů při váze sto třiceti tun, váží čtyřikrát víc než kterýkoli druhohorní plaz, který kdy žil na Zemi. Ikosatka váží až devět tun. Takoví živočichové mohou žít jen ve vodě, vníž jsou podle Archimedova zákona nadlehčováni silou, která se rovná váze vody jimi vytlačené. Na souši velryby stlačuje jejich vlastní váha aizolační účinek tukové vrstvy dokoná dílo zkázy, protože rostoucí okolní teplota není odnímána. Spousta velryb, které uvíznou na břehu, uhyne na šok zpřehřátí.“

„Tahle taky?“ zeptala se jedna novinářka.

„Ne. Vposledních letech přibývá případů, kdy se zhroutí imunitní systém zvířat. Umírají na infekce. J-22 bylo dvaadvacet let. Nebyla tedy už mladá, ale kosatky se vprůměru mohou dožít třiceti let. Její smrt byla tedy předčasná, apřitom nikde nevidíme žádné zranění zboje. Já to odhaduji na bakteriologickou infekci.“

Anawak postoupil okrok dopředu.

„Pokud chcete vědět, jak je to možné, ito vám můžeme vysvětlit,“ pronesl se snahou udržet věcný tón řeči. „Existuje řada toxikologických vyšetření ata ukázala, že kosatky kolem Britské Kolumbie jsou zamořeny PCB adalšími jedy, které poškozují životní prostředí. Letos vtukové tkáni jedné kosatky naměřili přes sto padesát miligramů.“

Imunitní systém žádného člověka by neměl šanci něco takového přežít. Obličeje diváků se obrátily k němu. Anawak viděl vjejich očích směs úžasu arozhořčení. Právě jim dodal story. Věděl, že teď má publikum vhrsti.

„Zlo těchto jedů spočívá vtom, že jsou rozpustné vtuku. To znamená, že se ve formě mateřského mléka přenášejí na mláďata.“

„Pane doktore,“ novinář si odkašlal. „Co by se stalo, kdyby člověk snědl maso ztéto velryby?“

„Pak by se do jeho těla dostala ičást jedovatých látek.“

„Se smrtelnými následky?“

„Možná – kdyby tak činil dlouhodobě.“

„Anení to tak, že podniky, které bezmyšlenkovitě vypouštějí jedovaté látky do moře, třeba dřevozpracující průmysl, jsou rovněž nepřímo odpovědné za to, že lidé onemocní aumírají?“

Ford se bleskurychle podíval na Anawaka. Ten zaváhal. Byla to choulostivá věc. Ten člověk měl samozřejmě pravdu, ale vancouverské akvárium se snažilo vyhnout každé přímé konfrontaci smístním průmyslem araději vždy postupovalo diplomaticky. Označit hospodářskou apolitickou elitu Britské Kolumbie za bandu potenciálních vrahů by přiostřilo situaci na všech frontách, aAnawak rozhodně nechtěl hatitFordovy plány.

„Jíst kontaminované maso vkaždém případě ohrožuje lidské zdraví,“ odpověděl vyhýbavě.

„Maso, které průmysl vědomě kontaminuje.“

„Snažíme se vté věci dojít křešení. Společně stěmi, kdo jsou za to zodpovědní.“

„Rozumím.“ Novinář si něco poznamenal. „Myslím speciálně na lidi ve vaší vlasti, pane doktore…“

„Moje vlast je zde,“ pronesl Anawak stroze.

Novinář se na něj díval nechápavě. Jak by tomu taky mohl rozumět? Pravděpodobně si jen udělal důkladné rešerše.

„Tak jsem to nemyslel,“ řekl. „Ale tam, odkud pocházíte…“

„VBritské Kolumbii se velrybí ani tulení maso příliš nejí,“ vpadl mu Anawak do řeči. „Naproti tomu se silné otravy projevují uobyvatel za polárním kruhem. VGrónsku ana Islandu, na Aljašce adál na severu, ale přirozeně také na Sibiři aKamčatce ana Aleutách. Všude tam, kde mořští savci představují každodenní potravu. Problém nevězí zas tolik vtom, kde se zvířata otráví, ale vtom, že migrují.“

„Myslíte si, že jsou si velryby té otravy vědomy?“ zeptal se jeden znejmladších studentů.

„Ne. To si skutečně myslet nemohu.“

„Ale ve svých publikacích píšete ojejich jisté inteligenci. Kdyby zvířata pochopila, že sjejich potravou není něco vpořádku…“

„Lidé kouří tak dlouho, dokud jim neamputují nohu nebo nezemřou na rakovinu plic. Jsou si možné otravy dobře vědomi, apřesto tak činí. Přitom jsou lidé rozhodně inteligentnější než velryby.“

„Jak si můžete být tak jistý? Třeba je to právě naopak.“

Anawak si povzdychl. Odpověděl tak vlídně, jak jen to dokázal:

„Musíme se dívat na velryby jako na velryby. Jsou vysoce specializované, ale právě tato specializace je také omezuje. Kosatka je živé torpédo, má ideální proudnicový tvar, ale zato jí chybí nohy aruce, nedisponuje mimikou anemá bipolární vidění. Totéž platí pro delfíny, sviňuchy akaždý druh ozubených ikosticovitých kytovců. Nejsou to žádní „téměř lidé“. Kosatka je možná chytřejší než pes, běluha je tak inteligentní, že si je vědoma vlastní individuality, adelfín má bezpochyby jedinečný mozek. Ale položte si prosím otázku, co stím nakonec dokážou. Ryby obývají stejný životní prostor jako velryby adelfíni, jejich způsob života je vmnohém podobný, apřesto si vystačí se čtvrtinou náprstku neuronů.“

Anawak byl skoro rád, že mu tiše zabzučel mobil. Dal Fenwickovi znamení, aby pokračoval vpitvě, poodešel kousek stranou aohlásil se.

„Ahoj, Leone,“ pozdravil ho Shoemaker. „Můžeš se urvat tam odtud, kde právě jsi?“

„Snad jo. Co se děje?“

„Už je tady zas.“

Anawakův vztek stoupl na nejvyšší možnou míru.

Když se před pár dny překotně vrátil na Vancouver Island, Jack Greywolf se ise svými seaguards už zase stáhl anechal po sobě dva čluny naložené rozzlobenými turisty, kteří se hlasitě zapřísahali, že byli okukováni afotografováni jako dobytek. Shoemakerovi se horko těžko podařilo lidi uklidnit. Některé musel pozvat bezplatně na novou vyjížďku. Pak se nade vším jakoby zavřela voda. Přesto Jack Greywolf dosáhl první věci, které chtěl. Postaral se orozruch.

UDavies vyhodnotili všechny možnosti. Mají proti ochráncům životního prostředí zakročit, nebo je ignorovat? Ubírat se oficiální cestou by znamenalo zajistit jim publicitu. Lidé jako Greywolf byli seriózním organizacím trnem voku stejně jako whale watchers, ale nakonec by tak jako tak všechno vyústilo vproces, který neinformované veřejnosti nabídne úplně zkreslený obraz. Vpřípadě pochybností by pak mnozí měli sklon sympatizovat sGreywolfovými výroky.

Neoficiálně by si to sGreywolfem mohli vyřídit po zlém. Akam takové střety vedou, ukazovaly Greywolfovy předchozí tresty, záleželo jen na Davies, jestli se nechají Greywolfem zastrašovat, nebo ne. Apomohlo by to jen málo. Měli spoustu jiných věcí na práci atřeba tohle byl Greywolfův ojedinělý výpad.

Rozhodli se, že ho budou ignorovat.

Anawak vedl svůj malý motorový člun podél pobřeží přes Clayoquot Sound aříkal si, že to asi byla chyba. Možná měli poskytnout nějaké zadostiučinění Greywolfově touze uplatnit se. Kdyby mu byli aspoň napsali dopis, ve kterém by vyjádřili svou nelibost. Něco, čím by mu dali najevo, že ho berou na vědomí.

Pozorně obhlížel mořskou hladinu. Člun plul rychle aAnawak nechtěl riskovat, že vyděsí velryby nebo je dokonce zraní. Vdálce spatřil několik obrovských ocasních ploutví ajednou blízko člunu prořízly hladinu černě lesklé kosatky. Během cesty se domlouval vysílačkou se Susan Stringerovou na Blue Sharkovi.

„Co dělají ti chlapi?“ zeptal se. „Provádějí něco?“

Ve vysílačce to zapraskalo.

„Ne,“ ozval se hlas Stringerové. „Fotografujou jako posledně anadávají nám.“

„Kolik jich je?“

„Dva čluny. Vjednom Greywolf aještě někdo, vdruhém člunu tři další. – Asakra! Teď ještě začali zpívat.“

Rytmický zvuk se slabě prodral ichrčením vysílačky.

„Bubnujou,“ křičela Stringerová. „Greywolf mlátí do bubnu aostatní zpívají. Indiánský písně! To nechápu.“

„Zachovejte klid, rozumíš? Nenechte se vyprovokovat. Za pár minut jsem uvás.“

Daleko před ním se jako světlé skvrny objevily dva čluny.

„Leone? Co je ten sráč vlastně za Indiána? Já nevím, co to tam dělá, ale jestli přivolává duchy svých předků, tak chci aspoň vědět, kdo se tu zjeví jako první.“

„Jack je jen hochštapler,“ řekl Anawak. „Není to vůbec Indián.“

„Není? Já myslela…“

„Jeho matka je poloviční Indiánka. To je všechno. Chceš vědět, jak se doopravdy jmenuje? O’Bannon. Jack O’Bannon. Proto si taky radši říká Greywolf.“

Odmlčeli se, zatímco se Anawak vysokou rychlostí blížil koběma člunům. Mezitím se bubnování doneslo po hladině až k němu.

„Jack O’Bannon,“ protáhla Stringerová. „To je teda prča. Myslím, že mu to hned…“

„Nebudeš mu vůbec nic. Vidíš mě přijíždět?“

„Vidím.“

„Tak nic nedělej. Jenom čekej.“

Anawak odložil vysílačku aširokým obloukem zamířil od břehu na moře. Teď viděl celou scénu. Blue Shark aLady Wexham se nacházely uprostřed do daleka roztažené skupiny keporkaků. Tu atam bylo vidět potápějící se ocasy aoblaka páry. Bílý trup dvaadvacet metrů dlouhé Lady Wexham odrážel sluneční světlo. Dva malé, zchátrale vyhlížející sportovní rybářské čluny, oba natřené křiklavě červeně, kroužily kolem Blue Sharka tak těsně, až to vypadalo, jako kdyby greywolfovci chtěli na zodiak přelézt. Bubnování stále sílilo ado něj se mísil monotónní zpěv.

Ikdyž Greywolf viděl, že se Anawak blíží, nedal to znát. Stál vzpřímeně na svém člunu, tloukl do indiánského bubnu azpíval. Jeho lidé na druhém člunu, dva muži ajedna žena, zpívali s ním aprokládali zpěv zaříkáváním anadávkami. Přitom fotografovali osazenstvo na Blue Sharkovi aházeli po něm něčím lesklým. Byly to ryby. Ne, byl to rybí odpad. Lidé se krčili, někteří ten sajrajt házeli zpátky. Anawakovi se najednou zachtělo narazit do Greywolfova člunu apokochat se pohledem, jak ten obr letí přes palubu, ale ovládl se. Nebyl to dobrý nápad, předvádět turistům okázalý souboj.

Přirazil těsně k němu akřikl: „Přestaň stím, Jacku! Promluvíme si.“

Greywolf bubnoval neúnavně dál. Ani se neotočil. Anawak hleděl do nervózních, vystresovaných tváří turistů. Zvysílačky se ozval mužský hlas: „Tě bůh Leone. To jsem rád, že tě vidím.“

Byl to skipper zLady Wexham, která se nacházela asi osto metrů dál. Lidé na horní palubě se opírali ozábradlí adívali se na obléhaný zodiak. Někteří si to fotili.

„U tebe všechno dobrý?“ informoval se Anawak.

„Vnaprostým pořádku. Co uděláme stěmi hajzlíky?“

„Teď nevím,“ odpověděl Anawak. „Zkusím to napřed po dobrým.“

„Dej mi vědět, až tu bandu budu moct převálcovat.“

„Já se pak stavím.“

Červené motorové čluny seaguards začaly narážet do Blue Sharka. Greywolf se zakymácel, když jeho člun narazil do gumového trupu, ale bubnoval dál. Péra na klobouku mu vlála ve větru. Za čluny mával velrybí ocas, ale velryby vtuhle chvíli nikoho nezajímaly. Stringerová hleděla nepřátelsky přes palubu na Greywolfa.

„Hej, Leone! Leone!“ Anawak uviděl, jak na něj někdo zpasažérů Blue Sharka mává, apoznal, že je to Alicia Delawareová. Měla na nose ty svoje modré brýle aposkakovala nahoru adolů. „Co je to za týpky? Proč jsou tady?“

Anawak se zarazil. Netvrdila mu před pár dny důrazně, že je na ostrově poslední den?

Ale to teď nebylo důležité.

Obrátil svůj člun kolem Greywolfova, zastavil ho napříč azatleskal rukama.

„Dobrý, Jacku. Díky. Byla to fakt skvělá muzika. Teď konečně řekni, co chceš.“

Greywolf začal zpívat ještě hlasitěji. Monotónní stoupání aklesání hlasu, archaicky znějící slabiky, bylo to velmi žalostné azároveň značně agresivní.

„Tak sakra, Jacku!“

Najednou bylo ticho. Obr nechal buben klesnout aotočil hlavu kAnawakovi.

„Ano prosím?“

„Řekni svým lidem, ať stím přestanou. Pak můžeme mluvit. Promluvíme si ovšem, ale řekni jim, ať se stáhnou.“

Greywolfova tvář se zpitvořila. „Nikdo se nikam nestáhne!“ zakřičel zuřivě.

„Kčemu je to divadlo? Čeho tím chceš dosáhnout?“

„Chtěl jsem ti to vysvětlit posledně vakváriu, ale tos byl moc velká fajnovka, aby sis mě poslechl.“

„Neměl jsem čas.“

„Ateď nemám čas já.“

Greywolfovi lidé se smáli aječeli.

„Mám pro tebe návrh, Jacku,“ řekl Anawak, který se jen snámahou ovládal. „Ty to tady odtroubíš asejdeme se dnes večer vDavies. Tam nám všem řekneš, co máme podle tebe dělat.“

„Máte odtud zmizet. To máte udělat.“

„Aproč? Co špatného, podle tebe, tady děláme?“

Vbezprostřední blízkosti člunu se vynořily dva tmavé ostrovy, zbrázděné akropenaté jako zvětralé kamení. Velice blízko. Byly by to fantastické snímky, ale Greywolf zmařil celý podnik.

„Odjeďte pryč!“ křičel Greywolf. Díval se přímo na turisty vBlue Sharkovi azvedl paže na znamení přísahy. „Vraťte se domů anerušte už přírodu. Žijte vsouladu spřírodou aneočumujte ji. Motory vašich lodí zamořují vzduch ivodu. Zraňujete zvířata, lodními šrouby. Štvete je kvůli fotkám. Usmrcujete je hlukem. Toto je svět velryb. Vraťte se. Pro člověka zde není místo.“

To jsou ale žvásty, pomyslel si Anawak. Jestlipak aspoň Greywolf sám věří tomu, co tady zněj padalo? Ale jeho lidé mu nadšeně tleskali.

„Jacku! Smím ti připomenout, že tohle všechno podnikáme pro ochranu velryb? Provádíme výzkum! Whale watching otevřel lidem nový pohled na věc. Když rušíš naši práci, sabotuješ tím zájem zvířat.“

„Chceš nám vykládat, jaké zájmy mají velryby?“ posmíval se Greywolf. „Ty jim snad vidíš do hlavy, ty výzkumníku?“

„Jacku, přestaň si hrát na Indiány. Řekni – co chceš?!“

Greywolf chvíli mlčel. Jeho lidé přestali fotografovat pasažéry Blue Sharka aházet na ně odpad zryb. Všichni se teď dívali na svého vůdce.

„Chceme před veřejnost,“ odpověděl Greywolf.

„Pane na nebi, akde tu veřejnost máš?“ Anawak ukázal rukou kolem dokola. „Těch pár lidí ve člunu? Prosím, Jacku. Budeme stebou chvíli diskutovat, ale předstup snámi před skutečnou veřejnost. Vyměníme si argumenty, akdo neobstojí, ten uzná, že prohrál.“

„To je ksmíchu,“ řekl Greywolf. „Takhle mluví bílý muž.“

„Do prdele!“ Anawakovi došla trpělivost. „Já jsem jistě míň běloch než ty, O’Bannone! Už si to konečně přiznej.“

Greywolf zůstal civět na Anawaka, jako kdyby ho byl zasáhl blesk. Pak se mu náhle po obličeji roztáhl široký úškleb. Ukázal rukou na Lady Wexham.

„Proč akoho asi, myslíš, že ti lidé na vaší druhé lodi tak pilně fotí afilmujou?“

„Natáčejí si tebe, jak tady šaškuješ.“

„Správně,“ smál se Greywolf. „Velice správně.“

Anawakovi se rázem zatmělo před očima. Mezi pozorovateli na Lady Wexham byli novináři. Greywolf je pozval, aby zhlédli jeho představení.

Ten hajzl zatracenej!

Chystal se pronést ještě jednu trefnou poznámku, ale vtom mu přišlo nápadné, že Greywolf ukazuje rukou adívá se kLady Wexham. Anawak se také podíval tím směrem azastavil se mu dech.

Přímo před lodí se zvody katapultoval keporkak. Kvymrštění mohutného těla bylo zapotřebí nepředstavitelné síly. Chviličku to vypadalo, jako by se zvíře opíralo ohladinu jen ocasní ploutví. Pod vodou byl jenom její koneček, zbytek těla strměl do vzduchu apřevyšoval můstek Lady Wexham. Rýhy podél tlamy ana břiše byly jasně vidět. Neúměrně dlouhé postranní ploutve byly roztažené jako bílá křídla, na nichž svítilo černé žilkování auzlovité okraje. Zdálo se, jako by se velryba chtěla zvednout zvody celá, azLady Wexham se ozývaly výkřiky úžasu. Pak se obrovské tělo pomalu překlopilo na stranu apo jeho dopadu na hladinu následovala exploze zpěněné vody.

Lidé na horní palubě ustoupili dozadu. Část Lady Wexham zmizela za stěnou zvodní pěny. Vní bylo vidět něco tmavého amohutného. Zhloubky vystřelila druhá velryba. Letěla vzhůru mnohem blíže lodi, zahalená ve třpytícím se mlžném oparu. Ještě než na obou lodích vypukl zděšený křik, bylo Anawakovi jasné, že tenhle skok minul cíl. Velryba dopadla proti Lady Wexham takovou silou, že se parník prudce rozkolísal. Bouchlo to atřesklo. Zvíře se potopilo. Lidé zhorní paluby spěchali dolů.

Kolem lodi to vířilo apěnilo ado toho se ze strany blížilo několik dalších hřbetů. Znovu se zvody vymrštila dvě tmavá těla avrhla se vší silou proti lodnímu trupu.

„To je pomsta!“ křičel Greywolf ahlas mu přeskakoval. „Toto je pomsta přírody!“

Lady Wexham měřila dvacet dva metrů abyla delší než kterýkoli keporkak. Byla schválena ministerstvem dopravy aodpovídala bezpečnostním předpisům Kanadské pobřežní stráže pro čluny scestujícími, co se týče rozbouřeného moře, metrového příboje ináhodné srážky spomalu plující velrybou. Ina tohle byla Lady Wexham konstruovaná. Ale ne na útok.

Anawak slyšel, jak naproti startují motory. Pod silou dopadajících těl se loď nebezpečně naklonila na stranu. Na obou vyhlídkových palubách vypukla nepředstavitelná panika. Bylo jasně vidět, že na dolní palubě jsou všechna okna rozbitá. Zpoza nich se dral křik abezhlavě prchající lidé zakopávali jeden odruhého. Lady Wexham se rozjela, ale nedoplula daleko. Opět se zmoře katapultovalo zvíře anarazilo doboku smůstkem. Ani tento útok nedokázal loď převrátit, ale ta se nyní rozhoupala mnohem prudčeji akolem jen pršely trosky.

Anawak přemýšlel na plné obrátky. Trup už bude nejspíš na několika místech proražený. Musí něco udělat. Snad se mu podaří velryby odlákat.

Jeho ruka uchopila plynovou páku.

Vtémž okamžiku rozčísl vzduch mnohohlasý křik. Nenesl se však zparníku, ale ozval se hned za ním. Anawak se obrátil.

Naskytl se mu surrealistický výjev. Přímo nad člunem ochránců zvířat se tyčilo tělo obrovského keporkaka. Působilo téměř jako ve stavu beztíže, jako bytost monumentální krásy. Okoralá tlama mířila kmrakům apořád ještě stoupala vzhůru. Deset, dvanáct metrů nad hlavy lidí. Velryba vteřinu dlouhou celou věčnost jen tak visela znebe. Pomalu se otáčela ajejí metrové ploutve jako by mávaly nebesům.

Anawak sledoval pohledem skákající kolos. Nikdy neviděl nic tak děsivého avelkolepého zároveň. Všichni, Jack Greywolf, lidé vzodiaku ion zaklonili hlavy aupírali zraky na to, co na ně mělo dopadnout.

„Panebože…,“ zašeptal Anawak.

Tělo velryby se naklánělo jako ve zpomaleném záběru. Jeho stín se roztáhl nad červeným rybářským člunem ochránců, přerostl příď Blue Sharka aprodlužoval se, jak se obří tělo převracelo rychleji arychleji…

Anawak dupl na plyn. Zodiak vystřelil zmísta. Také Greywolfův řidič bleskově vystartoval, ale špatným směrem. Hlučný rybářský člun se rozkymácel směrem kAnawakovi. Srazili se. Anawaka strhl náraz dozadu. Viděl, jak řidič letí přes palubu aGreywolf na dno člunu. Ten se rychle rozjel opačným směrem aplnou rychlostí mířil na Blue Sharka. Keporkakova devítitunová hmota pohřbívala před Anawakovýma očima rybářský člun, tlačila ho isposádkou pod vodu apak narazila do přídě Blue Sharka. Zpěněná voda stříkala jako obrovské fontány. Záď zodiaku se vymrštila do výšky alidé včervených overalech létali vzduchem. Blue Shark chvíli balancoval na špici, kroužil piruety kolem své osy apak se převrátil na bok. Anawak se přikrčil. Jeho člun proletěl pod převracejícím se zodiakem, narazil na něco masivního pod hladinou audělal skok. Anawak na chvíli ztratil půdu pod nohama, pak zas konečně popadl oběma rukama kormidlo, strhl ho do zatáčky a zabrzdil.

Před sebou spatřil nepopsatelné. Zčlunu ochránců přírody zbyly jen trosky. Blue Shark se houpal na vlnách kýlem nahoru. Lidé viseli ve vodě, zuřivě pádlovali akřičeli, další byli nehybní. Jejich obleky se automaticky nafoukly, takže se nikdo nemohl potopit, ale Anawak tušil, že někteří znich musí být mrtví, zabití váhou velryby. Okus dál viděl Lady Wexham sprůrvou vboku, jak se snaží uniknout zobklíčení hřbetů aocasů. Vtom lodí otřásl náraz ata se položila ještě víc na bok.

Opatrně, aby nikoho nezranil, projížděl Anawak mezi plovoucími těly, vysílal stručné hlášení na frekvenci 98 audával polohu.

„Máme problémy,“ dodal jedním dechem. „Pravděpodobně jsou imrtví.“

Tísňové volání uslyší všechny čluny vokolí. Na víc mu nezbýval čas. Nebylo kdy vysvětlovat, co se stalo. Na palubě Blue Sharka bylo dvanáct pasažérů amimo ně Stringerová ajejí asistent. Ktomu ještě ti tři ochránci přírody. Celkem sedmnáct lidí, ale ve vodě jich napočítal podstatně méně. „Leone!“

To byla Stringerová! Plavala k němu. Anawak ji chytil za ruce avytáhl na palubu. Skašláním asupěním dopadla dovnitř. Vjisté vzdálenosti spatřil Anawak hřbetní ploutve vícero kosatek. Černé hlavy ahřbety se pohupovaly ve vlnách, jak vysokou rychlostí mířily kmístu neštěstí.

Projevovaly cílevědomost, která se Anawakovi pranic nelíbila. Tamhle plavala Delawareová. Držela nad vodou hlavu mladého muže, jehož oblek se na rozdíl od ostatních stlačeným vzduchem nenafoukl. Anawak se naklonil zčlunu ke studentce. Vedle se zapřela Stringerová. Společně vytáhli do člunu napřed chlapce vbezvědomí apotom děvče. Delawareová podala Anawakovi ruku ahned se nahnula přes kraj člunu apomáhala Stringerové vytahovat další lidi. Jiní se blížili vlastními silami, natahovali ruce abyli vytaženi dovnitř. Člun se rychle plnil. Byl mnohem menší než Blue Shark avlastně už teď byl přeplněný. Anawak pátral po vodní hladině.

„Tamhle plave ještě jeden!“ vykřikla Stringerová.

Ve vodě viselo nehybné lidské tělo obličejem dolů. Byla to mužská postava sširokými rameny azády. Žádný overal. Byl to jeden zochránců životního prostředí. „Rychle!“

Anawak se nahnul přes zábradlí, Stringerová vedle něj. Uchopili muže za podpaží atáhla ho nahoru.

Šlo to snadno.

Příliš snadno.

Mužova hlava přepadla dozadu, uviděli jeho vyhaslé oči. Ještě než si Anawak pořádně prohlédl mrtvého, bylo mu jasné, proč bylo tělo tak lehké. Končilo tam, kde býval pas. Nohy apánev chyběly. Ztorza visely krvavé cáry masa, žíly astřeva.

Stringerová těžce vydechla apustila ho. Mrtvý se převrátil, vyklouzl Anawakovi zrukou apleskl sebou zpátky do vody.

Napravo inalevo od nich brázdily vodu vysoké hřbetní ploutve kosatek. Bylo jich aspoň deset, možná víc. Zodiakem otřásl náraz. Anawak přiskočil ke kormidlu, přidal plyn avyrazil. Před ním se klenuly zvln tři mohutné hřbety, musel proto říznout krkolomnou zatáčku. Zvířata se potopila. Zdruhé strany přicházely další dvě kosatky amířily ke člunu. Anawak znovu řízl zatáčku. Uslyšel křik apláč. Ion měl děsivý strach. Prostupoval jím jako elektrický proud, dělalo se mu nevolno, ale přitom řídil zodiak naprosto neomylně všíleném slalomu mezi černobílými těly, jež se neustále znovu pokoušela odříznout jim cestu.

Zprava se ozvala rána. Anawak reflexivně otočil hlavu auviděl Lady Wexham, jak se třese voblaku zpěněné vody apřevrací se.

Později si uvědomil, že to byl právě ten pohled, tenhle okamžik nepozornosti, co zpečetilo jejich osud. Věděl, že se neměl ohlížet za velkou lodí. Možná by byli unikli. Určitě by byl viděl šedivý kropenatý hřbet, jak se velryba potápí, jak se zvody zvedá její ocasní ploutev přímo vjejich dráze.

Takhle spatřil vymrštivší se ocas, až když už bylo pozdě.

Ploutev je udeřila do boku. Za normálních okolností by takováhle rána nestačila vyhodit člun zdráhy, ale jeli příliš rychle, moc klopili zatáčku apřeskakovali vlny. Rána je zasáhla vokamžiku, kdy se člun nacházel ve stavu fatální nestability. Byl vymrštěn vzhůru, chvíli se vznášel vprázdnu, dopadl na bok apřevrátil se.

Anawaka to vyhodilo ven.

Letěl. Otáčel se ve vzduchu. Pak vpěně azelené vodě. Vnásledujícím okamžiku se potopil aklesal do tmy. Ztratil orientaci, nevěděl, kde je nahoře akde dole. Začal ho štípat mráz. Pohyboval se ze všech sil aprobojovával se zpátky khladině. Bojoval okaždé nadechnutí azase se octl hlavou pod vodou. Tentokrát mu ledová voda natekla do nosu, zmocnila se ho panika, kopal nohama ještě víc, zabíral rukama jakosmyslů zbavený aznovu se propracoval nad hladinu. Kašlal aplival vodu. Nikde neviděl člun ani jeho osádku. Do jeho zorného pole se dostalo pobřeží. Poskakovalo nahoru adolů. Otočil se, nadzvedla ho vlna akonečně uviděl hlavy ostatních. Nebyli zdaleka všichni, asi jenom šest lidí. Tamhle byla Delawareová, tam Stringerová. Amezi nimi černé ploutve kosatek. Pročesávaly vodu mezi skupinou plovoucích lidí, potopily se, anajednou zmizela jedna hlava pod hladinou, aby se už nikdy nevynořila.

Starší žena viděla muže mizet pod vodou azačala křičet. Mlátila rukama do vody avočích se jí zračil děs. „Kde je člun?“ křičela.

Kde byl člun? Ke břehu by nikdy nedoplavali. Kdyby se dostali do člunu, snad by v něm našli ochranu. Ikdyby byl poškozený. Mohli by do něj vlézt adoufat, že kdalšímu útoku už nedojde. Ale člun nebylo nikde vidět ažena volala stále hlasitěji azoufaleji opomoc.

Anawak plaval k ní. Viděla ho, jak se blíží, anapřáhla k němu ruce. „Prosím vás,“ plakala, „pomozte mi.“

„Pomůžu vám,“ volal Anawak. „Zůstaňte vklidu.“

„Já se potopím. Utopím se!“

„Neutopíte se.“ Mířil k ní dlouhými tempy. „To se nemůže stát. Overal vás nadnáší.“

Zdálo se, že ho žena neslyší.

„Tak mi, prosím vás, pomozte! Bože, nenech mě prosím umřít! Já nechci umřít!“

„Nemějte strach, já…“

Vtom žena vykulila oči. Její křik se proměnil vkloktání, jak ji to táhlo pod vodu.

Něco zavadilo oAnawakovy nohy.

Zmocnil se ho nepopsatelný strach. Postavil se ve vodě, podíval se přes vlny – atamhle byl zodiak. Obrácený kýlem nahoru. Jen pár plaveckých temp oddělovalo malou skupinu trosečníků od ostrova záchrany. Jen pár metrů – atři černá živá torpéda, která se k nim blížila.

Anawak hleděl na blížící se kosatky naprosto paralyzován. Něco v něm protestovalo: ještě nikdy předtím nezaútočila kosatka na člověka ve volném moři. Kosatky se vůči lidem chovaly buď zvědavě, přátelsky nebo lhostejně. Velryby neútočily na lodě. Prostě to nedělaly. Nic ztoho, co se tu událo, nebylo možné. Anawak byl natolik zaujat nepochopitelností toho všeho, že sice uslyšel hluk, ale nedošlo mu hned, co to je: dunění avrčení, které se blížilo, nabíralo na síle abylo velmi, velmi hlasité. Pak ho zasáhl příval vody aněco červeného se vsunulo mezi něj avelryby. Někdo ho popadl avytáhl přes zábradlí.

Greywolf mu nevěnoval pozornost. Popojel se sportovním člunem ke zbytku plavců, znovu se nahnul přes zábradlí auchopil napřaženou ruku Alicie Delawareové. Bez námahy ji vytáhl zvody aposadil na lavici. Anawak se taky vyklonil, popadl supícího muže avtáhl ho dovnitř. Rozhlížel se po ostatních. Kde je Stringerová?

„Tam!“

Vynořila se mezi dvěma hřebeny vln spolu sženou, která plavala napůl vbezvědomí. Kosatky obklíčily převrácený zodiak ablížily se zobou stran. Jejich černé, lesklé hlavy čeřily vodu. Ze škvíry mezi pootevřenými pysky se leskly řady zubů barvy slonové kosti. Jen pár vteřin, auž by byly dostihly Stringerovou itu ženu. Ale Greywolf už byl zase ukormidla abezpečně manévroval člunem.

Anawak se pokoušel dostat ke Stringerové.

„Napřed tu paní!“ zakřičela.

Greywolf mu pomohl. Dopravili ženu do bezpečí. Stringerová se mezitím pokoušela dostat nahoru vlastními silami, ale nezvládla to. Za ní se vynořily velryby.

Najednou si připadala, že je na světě sama. Moře prázdné apusté. Nikde nikdo mimo ni.

„Leone?“

Natáhla ruce, vočích děs. Anawak se vyklonil apodařilo se mu zachytit její pravou ruku. Vmodrozelené vodě vyrazilo něco neuvěřitelnou rychlostí vzhůru. Čelisti se rozevřely, objevily se světlé řady zubů před růžovým patrem azavřely se těsně pod hladinou. Stringerová vykřikla. Začala tlouct pěstí do tlamy, která ji svírala.

„Odprejskni!“ křičela. „Pryč, ty neřáde!“

Anawak ji chytil za bundu. Stringerová se dívala k němu nahoru. V očích měla strach ze smrti.

„Susan! Podej mi druhou ruku!“

Držel ji pevně, rozhodnut, že to nevzdá. Kosatka sevřela Stringerovou uprostřed těla. Rvala ji neuvěřitelnou silou. Zhrdla Stringerové se vydralo vytí. Napřed zoufalé abolestné, pak kolísající aječivé. Přestala tlouct kosatku rukou po tlamě auž jenom křičela. Potom ji strašné trhnutí vytrhlo Anawakovi zrukou. Viděl mizet pod vodou její hlavu ipaže atřesoucí se prsty. Kosatka ji nemilosrdně stáhla pod vodu.

Ještě na vteřinku zasvítil její overal jako rozbitý kaleidoskop, jehož barva bledla, rozpouštěla se amizela.

Anawak nechápavě zíral do vody. Zhloubky vystupovalo něco lesklého. Příval vzduchových bublin. Sšuměním vyprchávaly na vodní hladině.

Všude kolem se voda barvila na červeno.

„Ne…,“ zašeptal.

Greywolf ho popadl za rameno avtáhl zpátky.

„Už tam nikdo není,“ řekl. „Padáme.“

Anawak byl jako omámený. Sportovní člun se sřevem rozjel. Kymácel se aškubal sebou. Žena, kterou Stringerová zachránila, ležela na podélné lavici asténala. Delawareová na ni mluvila třesoucím se hlasem. Muž, kterého vytáhli zvody, jen tupě civěl před sebe. Nedaleko bylo slyšet povyk. Anawak otočil hlavu auviděl, jak kolem bílé lodi krouží kosatky akeporkakové. Lady Wexham podle všeho už sotva plula, protože její náklon byl čím dál dramatičtější.

„Musíme zpátky!“ křičel Anawak. „Oni to nezvládnou.“

Greywolf hnal člun nejvyšší možnou rychlostí kpobřeží. Aniž by se otočil, řekl:

„Na to zapomeň.“

Anawak se postavil vedle něho. Vytrhl walkie-talkie zúchytu avolal na Lady Wexham. Šumělo to achrčelo. Skipper se nehlásil.

„Musíme jim pomoct. Jacku! Tak sakra obrať…“

„Říkal jsem, abys na to zapomněl. Smým člunem nemáme nejmenší šanci. Můžeme mluvit oštěstí, že jsme to přežili.“

Nejhorší na tom bylo, že měl pravdu.

„Victoria?“ křičel Shoemaker do telefonu. „Co tam kčertu všichni dělají? – Jak to, že je Victoria přetížená? – Ve Victorii přece mají svou vlastní pobřežní stráž. VClayoquot Soundu jsou pasažéři, zřejmě se tam právě potápí loď, jedna skipperka je mrtvá, amy máme mít strpení?“

Shoemaker poslouchal arázoval dlouhými kroky po prodejně. Najednou se zastavil.

„Co znamená jakmile budou moci? – Na to jim seru! Tak ať pošlou někoho jinýho. – Co? – Poslyšte, vy…“

Hlas ve sluchátku řval tak silně, že se nesl až kAnawakovi, přestože Shoemaker byl několik metrů od něj. Na stanici bylo pozdvižení, Davie byl osobně přítomen. On iShoemaker nepřetržitě mluvili do všelijakých sluchátek apřístrojů, udělovali pokyny – nebo bezradně poslouchali. Shoemakera ovládlo naprosté zoufalství. Pustil sluchátko akroutil hlavou.

„Co se děje?“ chtěl vědět Anawak. Naznačil Shoemakerovi, aby mluvil potichu, apopošel k němu. Během poslední čtvrthodiny, jen co Greywolf dokočíroval svůj vysloužilý člun do Tofina, se prodejna neustále plnila lidmi. Zpráva oútocích se šířila rychlostí blesku. Postupně přicházeli idalší skippeři, kteří pracovali pro Davies. Vysílací frekvence už byly beznadějně přetížené. Machrující sportovní rybáři nacházející se poblíž, kteří změnili kurs kmístu neštěstí acestou si říkali: „Ha ha, blbečci, trefili se do velryby!“, velice rychle zařadili zpátečku. Kdo chtěl pomoci, ten se sám okamžitě stal terčem. Vlna útoků se zřejmě rozlila po celé pobřežní linii. Peklo vypuklo všude, anikdo nedokázal říct, co se vlastně doopravdy stalo.

„Pobřežní stráž prý nemá nikoho, koho by nám sem mohla poslat,“ zašeptal Shoemaker. „Všichni jsou na cestě do Victorie aUclueletu. Říkají, že se tam ocitlo vnouzi víc lodí.“

„Cože? Tam taky?“

„Vypadá to, že je spousta mrtvých.“

„Mám tu zrovna hlášení zUclueletu!“ vykřikl Davie přes celý krám. Opíral se opult atočil knoflíky krátkovlnné vysílačky. „Zjednoho trawleru. Zachytili nouzové volání znějakého zodiaku achtěli mu jet na pomoc. Ateď se sami stali předmětem útoků. – Berou co nejrychleji roha.“

„Kdo na ně zaútočil?“

„Konec vysílání. Jsou pryč.“

„ALady Wexham?“

„Nic. Tofino Air tam posílá dva stroje. Zrovna jsem snimi mluvil.“

„No a?“ vykřikl Shoemaker. „Vidí Lady Wexham?“

„Teprve vystartovali, Tome.“

„Aproč tam neletíme snimi?“

„To je blbá otázka, protože…“

„Krucinál, jsou to přece naše lodě! Tak proč vtěch zasranejch bárkách nesedíme?“ Shoemaker pobíhal sem atam jako smyslů zbavený. „Co je sLady Wexham?“

„Na to si musíme počkat.“

„Počkat? My přece nemůžeme čekat! Já tam jedu!“

„Coto má znamenat, že tam jedeš?“

„Venku přece kotví ještě jeden zodiak, ne? Nasedneme do Devilfish auvidíme.“

„Zbláznil ses?“ Vykřikl jeden skipper. „Neslyšels, co vykládal Leon? Tohle je věc pobřežní stráže.“

„Jenže ta zasraná pobřežní stráž tady není!“ zařval Shoemaker.

„Třeba se Lady Wexham zachrání vlastními silami. Leon říkal…“

„Třeba, třeba! Já tam jedu!“

„Tak dost!“ Davie zvedl ruce. Vrhl na Shoemakera varovný pohled. „Tome, nechci ohrozit další lidské životy, když to není bezpodmínečně nutné.“

„Nechceš ohrozit svoji loď,“ zařval Shoemaker bojovně.

„Počkáme, co nám řeknou piloti. Pak se rozhodneme, co se dá dělat.“

„Už samo tohle rozhodnutí je špatný!“

Davie neodpověděl. Kroutil knoflíky rádia apokoušel se navázat spojení spiloty, zatímco Anawak se snažil vypoklonkovat lidi ven zprodejny. Občas cítil, jak se mu třesou kolena amá lehkou závrať. Pravděpodobně byl všoku. Dal by všechno za to, aby se mohl na chvíli natáhnout azavřít oči. Ale to by nejspíš zase uviděl Susan Stringerovou, jak ji kosatka stahuje do hlubin.

Žena, která Stringerové vděčila za svůj život, ležela na lavici jako vmdlobách. Anawak nemohl jinak, ale díval se na ni snenávistí. Nebýt jí, Stringerová by to byla zvládla. Vedle ní seděl zachráněný muž atiše plakal. Jak se ukázalo, ztratil dceru, která s ním byla na Blue Sharkovi. Starala se oněj Alicia Delawareová. Ačkoli sama jen ovlásek unikla smrti, byla překvapivě klidná. Údajně byl na cestě vrtulník, aby zachráněné přepravil do nejbližší nemocnice, ale vtéhle situaci se nedalo sničím asnikým vážně počítat.

„Hej, Leone!“ zvolal Shoemaker. „Pojedeš se mnou? Ty víš nejlíp, na co si musíme dát pozor.“

„Ty nikam nepojedeš, Tome.“ řekl Davie přísně.

„Nikam nepojede ani jeden zvás, vy blbci,“ pronesl hluboký hlas. „Já tam pojedu.“

Anawak se otočil. Do stanice vešel Greywolf. Prodral se mezi čekajícími lidmi aodhrnul si zčela dlouhé vlasy. Poté co sem dopravil Anawaka aostatní, vrátil se ke svému člunu, aby zjistil škody. Vprodejně rázem nastal klid. Všichni jen němě civěli na impozantního obra vkoženém oblečení.

„Očem to mluvíš?“ zeptal se Anawak. „Kam chceš jet?“

„Na moře kvaší lodi. Zachránit vaše lidi. Já se velryb nebojím. Mně nic neudělají.“

Anawak nazlobeně zavrtěl hlavou. „Je to od tebe ušlechtilé, Jacku. Vážně. Ale asi by ses do toho už teď neměl montovat.“

„Leone, drobečku!“ Greywolf vycenil zuby. „Kdybych se do toho nenamontoval, tak už jsi byl teď mrtvý. Nezapomínej na to. Vy jste ti, kdo by se do toho radši neměli montovat. Od samého začátku.“

„Do čeho?“ sykl Shoemaker.

Greywolf přimhouřil oči apodíval se na obchodního vedoucího.

„Do přírody, Shoemakere. Vy jste to neštěstí zavinili. Vaše lodě avaše zatracené kamery. Vy máte na svědomí smrt mých lidí itěch, co jim taháte peníze zkapes. Byla to jen otázka času, kdy se něco takového stane.“

„Ty sráči jeden blbej!“ zařval Anawak.

Delawareová vzhlédla od vzlykajícího muže apostavila se.

„Není to žádnej blbej sráč,“ řekla rozhodně. „Zachránil nás. Amá pravdu. Bez něj bychom teď byli mrtví.“

Shoemaker se tvářil, jako kdyby chtěl Greywolfovi skočit po krku. Anawak dobře věděl, že jsou tomu obrovi zavázáni vděčností, především on sám, ale Greywolf se je vminulosti nazlobil až moc. Neříkal tedy nic. Několik vteřin panovalo nepříjemné ticho. Konečně se obchodní vedoucí otočil na podpatku aodkráčel kDaviemu.

„Jacku,“ řekl Anawak tiše. „Když tam teď vyrazíš, pak bude tebe muset někdo lovit zvody. Tvůj člun je muzeální kousek. Podruhé to nezvládneš.“

„Ato chceš ty lidi tam venku nechat umřít?“

„Nikoho nechci nechat umřít. – Ani tebe ne.“

„Ale, tak ty si děláš starosti omoji maličkost. Ztoho bych se samým dojetím poblil. Jenže já vůbec nemyslel na svou loď. Ta to opravduschytala. Vezmu si vaši loď.“

„Devilfish?“

„Ano.“

Anawak protočil oči. „Nemůžu jen tak někomu dát náš člun. Auž vůbec ne tobě.“

„Právě proto pojedeš se mnou.“

„Jackujá…“

„A Shoemaker, ta malá krysa, může ostatně taky snámi. Třeba se bude hodit jako návnada, po které kosatky začnou žrát své nepřátele.“

„Jacku, ty fakt nemáš všech pět pohromadě.“

Greywolf se sehnul kAnawakovi.

„Hele, Leone!“ sykl na něj. „Tam venku zemřeli imoji lidé. Myslíš, že je mi to fuk?“

„Nepotřebovals je přece brát ssebou.“

„Teď nemá smysl se otom dohadovat. Jde ovaše lidi. Já tam koneckonců nemusím, Leone. Měl bys mi projevit trošku víc vděku.“

Anawak zaklel. Pak se rozhlédl kolem. Shoemaker telefonoval. Davie mluvil do walkie-talkie. Přítomní skippeři se snažili bez valného úspěchu přimět kodchodu lidi, kterých bylo vkrámě pořád plno.

Davie zvedl zrak apokynul Anawakovi, aby k němu přišel.

„Co si myslíš oTomově nápadu?“ zeptal se tiše. „Můžeme jim pomoct, nebo je to sebevražda?“

Anawak se kousl do spodního rtu. „Co říkají piloti?“

„Lady ztroskotala. Leží na boku apotápí se.“

„Panebože!“

„Pobřežní stráž zVictorie prý přece jen může poslat vrtulník na jejich záchranu. Ale pochybuju, že tam bude včas. Mají plné ruce práce apořád se děje něco nového.“

Anawak přemýšlel. Představa návratu do pekla, ze kterého právě unikli, mu naháněla strach. Ale do smrti by si vyčítal, že nepodnikl všechno pro záchranu lidí na palubě Lady Wexham.

„Greywolf tam chce snámi,“ řekl tiše.

„Jack aTom na jedné lodi? Panenko skákavá! Myslel jsem, že chceme problémy řešit, ane zadělávat na další.“

„Některé právě může vyřešit Greywolf. Co se děje vjeho hlavě, to je jiná kapitola, ale teď ho můžeme potřebovat. Je silný anebojí se.“

Davie zachmuřeně přikývl.

„Drž ty dva od sebe, jasný?“

„Jasný.“

„Akdybyste viděli, že to nemá cenu, tak se vraťte. Nechci, aby si někdo hrál na hrdinu.“

„Dobrá.“

Anawak došel kShoemakerovi, počkal, až skončí hovor, apak mu sdělil Davieho rozhodnutí.

„My bereme ssebou toho pseudoindiána?“ reagoval rozhořčeně. „Zbláznil ses?“

„Řekl bych, že je to spíš tak, že on ssebou bere nás.“

„Vnaší lodi!“

„Ty aDavie, vy jste šéfové. Ale já vím, co nás čeká. Adokážu líp odhadnout, co se může přihodit. Ataky vím, že můžeme být jedině rádi, že utoho bude Greywolf.“

Devilfish byla stejně velká aměla stejně výkonný motor jako Blue Shark. Tedy rychlá asnadno řiditelná. Anawak doufal, že se jim sní podaří velryby přelstít. Ale moment překvapení itak měli pořád na své straně mořští savci. Nikdo nemohl předvídat, kdy akde se vynoří.

Zatímco zodiak brázdil lagunu, Anawakovi vířila hlavou otázka: proč? Vždycky věřil, že toho ozvířatech ví hodně. Teď byl najednou úplně bezradný, neschopen dobrat se aspoň trochu rozumného vysvětlení. Nemohl přehlédnout ani paralelu sudálostmi kolem Barrier Queen. Také tam se velryby jasně acíleně pokusily dosáhnout ztroskotání lodi. Musí být něčím infikované, říkal si. Je to druh vztekliny. Může to být jedině tak, že zněčeho onemocněly.

Ale že by vzteklina přesahovala rámec druhu? Proti lodím útočily kosatky akeporkakové – ale také plejtvákovci, jak si aspoň pamatoval. Čím víc otom uvažoval, tím si byl jistější, že jeho zodiak nepřevrhl keporkak, nýbrž plejtvákovec.

Zbláznily se velryby zchemie? Uvedly jejich instinkty ve zmatek vysoké koncentrace PCB vmořské vodě akontaminovaná potrava? Ale kosatky by se otrávily nakaženými lososy adalšími živočichy, kteřítoxiny už měli vsobě. Naproti tomu keporkakové aplejtvákovci se živí planktonem. Jejich metabolismus pracuje jinak než umasožravců. Vzteklina to být nemohla.

Pozoroval třpytící se vodní hladinu. Kolikrát tudy proplouval naplněn radostí ze setkání sobrovskými mořskými savci. Pokaždé si byl vědom možného nebezpečí, aniž by však pociťoval strach. Venku na moři se mohla nečekaně snést mlha. Mohl se otočit vítr ahnát zrádné vlny, které člun vymrští proti útesům – vroce 1998takhle zahynuli jeden skipper ajeden turista. Asamozřejmě že při vší přátelskosti se stávaly velryby nevypočitatelnými tvory obrovské síly arozměrů. Izkušený whale watcher věděl, sjak mohutnou přírodní silou si zahrává.

Ale bát se přírody bylo naprosto nesmyslné.

Člověk se musel obávat, že ho vjeho domě přepadnou jiní lidé nebo ho na ulici přejede auto, aneměl nejmenší šanci tomu uniknout. Naproti tomu bylo velice jednoduché vyhnout se agresivní velrybě –stačilo nevstupovat do jejich životního prostoru. Lidé tak přesto činili apřistupovali na nebezpečí jako na něco bytostně přirozeného aautentického. Bouřky, vlny vysoké jako dům adivá zvěř ztrácely svou děsivost, jakmile člověk dobrovolně opustil jejich prostředí. Respekt vítězil nad strachem aAnawak míval vždy ten největší možný respekt.

Teď se ho poprvé zmocnil strach vyrazit na moře.

Hydroplány přelétly nad uhánějící Devilfish. Anawak stál sShoemakerem vkormidelně. Obchodní vedoucí si vymínil, že bude loď řídit sám, přestože ho Greywolf opakovaně ujišťoval, že by to zvládl lépe. Greywolf tedy dřepěl na přídi apátral ve vodě po všem podezřelém. Po levé straně se sunuly zalesněné výběžky menších ostrovů. Lvouni se líně vyvalovali na kamenech, jako by jejich duševním klidem nemohlo nic otřást. Zodiak kolem nich prohučel vysokou rychlostí, nechával za sebou skály astromy, až se zase ocitl na otevřeném moři. Nekonečném, jednotvárném, důvěrně známém acizím zároveň.

Zde, mimo lagunu, jež před ním skýtala ochranu, už bylo vlnobití silnější. Za poslední půlhodinu se moře rozbouřilo. Na obzoru se stahovala mračna. Nevypadalo to sice na bouřku, ale počasí se rapidně zhoršilo, což bylo pro tuto oblast typické. Pravděpodobně se blížila srážková fronta. Anawak vyhlížel Lady Wexham. Zprvu se obával, že se už potopila. Zato vjisté vzdálenosti spatřil jednu zlodí okružní plavby, které tudy touto dobou pluly na Aljašku amíjely kanadský západ.

„Co ti tady dělají?“ vykřikl Shoemaker.

„Pravděpodobně zachytili volání opomoc.“ Anawak přiložil kočím dalekohled. „MS Arktik. Ze Seattlu. Tu znám! Vminulých letech tudy projížděla víckrát.“

„Leone! Tamhle!“

Mezi stoupajícími apadajícími hřebeny vln se najednou objevily malé šikmé horní konstrukce Lady Wexham. Větší část lodi už byla pod vodou. Ukraje můstku vyhlídkové plošiny na zadní palubě se tlačili lidé. Kolem vraku kroužily kosatky. Vypadalo to, že čekají, až se loď potopí, aby se zmocnily jejích pasažérů.

„Panebože!“ zasténal Shoemaker zděšeně. „Já tomu nemůžu uvěřit.“ Greywolf se k němu naklonil anaznačil mu, aby jel pomaleji. Shoemaker zmírnil rychlost. Těsně před nimi se vyhoupl zvody rýhovaný keporkak adva další ho následovali. Velryby zůstaly vteřinku nad vodou, vyfoukly mohutné gejzíry ve tvaru Vazase se ponořily.

Anawak tušil, že se k nim blíží pod vodou. Právem větřil jejich hrozivý útok.

„Avpřed!“ vykřikl Greywolf.

Shoemaker dal plný plyn. Devilfish nadzvedla příď auháněla pryč. Zodiak se blížil kLady Wexham maximální rychlostí. Teď už na palubě ana můstku rozeznávali jednotlivé osoby, které na ně mávaly. Bylo slyšet ijejich volání. Anawak sulehčením zjistil, že mezi přeživšími je iskipper. Černé hřbetní ploutve připomínající přední plachtu opustily oběžnou dráhu apotopily se.

„Za chvilku je máme na krku,“ řek Anawak.

„Kosatky?“ Shoemaker se na něj podíval vytřeštěnýma očima. Zdálo se, že konečně pochopil, co se tady venku opravdu děje. „Co chtějí dělat? Převrátit zodiak?“

„Můžou ho rozhoupat, ale rozmlátí ho až velké velryby. Vypadá to, že mají dělbu práce. Plejtvákovci akeporkakové potopí lodě akosatky vyřídí posádky.“

Shoemaker zbledl ajenom němě zíral.

Greywolf ukázal kokružní lodi naproti.

„Budeme mít posilu,“ zakřičel.

Od MS Arktik skutečně odrazily dva motorové čluny apomalu se blížily.

„Řekni jim, ať dupnou na plyn, nebo ať se zdejchnou,“ zakřičel Greywolf. „Při téhle rychlosti jsou snadnou kořistí.“

Anawak vzal do ruky vysílačku. „MS Akrtiku! Tady Devilfish. Připravte se na to, že na vás zaútočí.“

Pár vteřin bylo ticho. Devilfish už skoro dorazila kLady Wexham. Dojejího trupu narážely hřebeny vln.

„Tady MS Arktik. Devilfish, co se může stát?“

„Dávejte pozor na skákající velryby. Pokusí se potopit vaše čluny.“

„Cože? Velryby? Očem to mluvíte?“

„Nejlíp uděláte, když se obrátíte nazpátek.“

„Zachytili jsme nouzové volání, že ztroskotala loď.“

Anawak se zakymácel, jak do zodiaku narazila mohutná vlna. Chytil se akřičel do vysílačky: „Nemáme čas na vysvětlování. Hlavně musím přidat rychlost.“

„Děláte si srandu? My jedeme kpotápějící se lodi. Konec.“

Greywolf začal na zádi gestikulovat.

„Konečně vypadnou!“ křičel.

Kosatky změnily kurs. Přestaly mířit kDevilfish aobrátily se na otevřené moře přímo kMS Arktik.

„To je vprdeli!“ zaklel Anawak.

Těsně před blížícími se čluny se jedna zvelryb vymrštila akolem ní se vytvořil oblak třpytící se vody. Zůstala okamžik nehybně viset ve vzduchu apak se překlopila na stranu. Anawak zhluboka vydechl. Za padající vodní tříští bylo vidět, jak se oba čluny dál blíží, jako by se nic nestalo.

„MS Arktiku! Stáhněte rychle své lidi zpátky. Okamžitě! My to tu zvládneme.“

Shoemaker zmírnil tempo. Devilfish se teď sunula těsně kolem šikmo vyčnívajícího můstku Lady Wexham. Na něm se tlačilo asi dvanáct promočených mužů ažen. Každý se něčeho pevně držel azoufale se snažil, aby se neutrhl anesletěl dolů. Druhá, menší skupina nalezla bezpečí na vyhlídkové plošině na zádi. Viseli na tyčích zábradlí jako opice aco chvíli se přes ně převalila vlna.

Devilfish bublala na minimální obrátky mezi můstkem aplošinou. Pod zodiakem prosvítala zvody zelenobílá střední vyhlídková paluba. Shoemaker najel blíž kmůstku, až do něj narazil gumovým obložením. Mohutná vlna nadzvedla člun atlačila ho nahoru. Vyjeli vzhůru kmůstku jako výtahem. Vjednu chvíli se Anawak mohl téměř dotknout napřažených rukou. Viděl úzkostné obličeje, směs hrůzy anaděje, apak se Devilfish zase svezla dolů. Následoval ji výkřik zklamání. „To bude těžký,“ procedil Shoemaker mezi zuby. Anawak se nervózně rozhlížel. Velryby zjevně ztratily zájem oLady Wexham. Shromažďovaly se kolem člunů MS Arktik, které prováděly bezradné úhybné manévry.

Musí si pospíšit. Nemůžou spoléhat na to, že se velryby budou zdržovat vdálce věčně. ALady Wexham klesala pořád rychleji. Greywolf se přikrčil. Další mohutná zelená vlna se přivalila azvedla zodiak do výšky. Anawak zahlédl odlupující se nátěr věže můstku. Greywolf vyskočil ze člunu achytil se jednou rukou příčle žebříku. Voda ho zalila až po prsa, pak se zase odvalila aGreywolf zůstal viset ve vzduchu jako živá spojka mezi lidmi na lodi azodiakem. Volnou ruku napřáhl nahoru.

„Mně na ramena!“ křičel. „Jeden po druhým. Držet se mě, počkat až vlna zvedne člun, apak do něj skočit!“

Lidé váhali. Greywolf zopakoval svůj pokyn. Konečněse zachytila jeho paže anejistými pohyby se nechala stáhnout dolů. Vpříštím okamžiku už visela přitisknutá na obrovi, poté co mu sešplhala dolů zramen. Zodiak povyskočil vzhůru. Anawak popadl ženu avtáhl ji dovnitř.

„Další!“

Záchranná akce se konečně rozběhla naplno. Jeden po druhém ručkovali přes Greywolfova široká ramena na palubu Devilfish. Anawak si kladl otázku, jestli ten poloviční Indián má vůbec ještě sílu držet se žebříku. Nesl svou vlastní váhu aještě váhu pasažéra jenom jednou rukou anamáčel se do půl těla ve vodě, která zněj při opadnutí vlny crčela. Můstek úpěl askřípěl, že by se sám Bůh musel ustrnout. Pak se znitra vyvalil dutý zvuk, jak se rozskočily kovové sváry. Nahoře byl už jenom skipper, když se najednou ozvalo strašné vrzání. Můstek dostal náraz. Greywolfovo tělo tvrdě narazilo do stěny. Skipper ztratil rovnováhu aproletěl kolem Greywolfa. Na druhé straně vraku se zhlubin vynořila hlava plejtvákovce. Greywolf se pustil žebříku askočil za skipperem. Ten se vynořil kousek od něj asfuněním se mocnými tempy hnal kzodiaku. Napřáhly se k němu ruce avytáhly ho dovnitř. IGreywolf se chtěl chytit okraje lodi, ale minul avlna ho odnesla.

Pár metrů za ním se vynořil zvody hřbet kosatky.

„Jacku!“ Anawak se odstrkoval od lidí aběžel na záď. Pátral očima ve vlnách. Mezi nimi se objevila Greywolfova hlava. Vyplivl vodu, potopil se aplaval těsně pod hladinou kDevilfish. Hřbetní ploutev kosatky okamžitě změnila směr ahnala se za ním. Greywolfovy svalnaté paže se natáhly vzhůru anarazily do gumového obložení. Kulatá lesklá hlava kosatky vystoupila nad hladinu. Lidé spojenými silami vytáhli dvoumetrového muže na palubu. Hřbet ve vodě opsal půlkruh avzdaloval se. Greywolf mocně avytrvale klel, potřásal si rukama se zachráněnými aodhrnoval si zočí dlouhé mokré vlasy.

Proč na něj kosatka nezaútočila? honilo se Anawakovi hlavou.

Já se velryb nebojím. Mně nic neudělají.

Že by na té pitomosti přece jen něco bylo?

Pak mu došlo, že kosatka vlastně vůbec nebyla schopná zaútočit. Zaplavená střední paluba pod zodiakem jí neposkytovala dostatečnou hloubku. Vbezprostřední blízkosti Lady Wexham jim tedy nebezpečí od kosatek nehrozilo, pokud by se ovšem nezachovaly jako jejich američtí příbuzní anepokračovaly vlovu ina mělčině adokonce inasouši.

Do zániku Lady Wexham zbývaly poslední minuty atěch je třeba za všech okolností využít.

Ozval se hromadný výkřik.

Obrovský exemplář plejtvákovce narazil do jednoho zblížících se člunů MSArktik. Všude kolem létaly trosky. Na druhém člunu zařval motor. Loď obrátila adala se na útěk. Anawak upřeně hleděl na místo, kde velryba srazila člun do hlubin. Se zděšením zpozoroval, jak se plno šedivých hřbetů blíží od místa neštěstí kDevilfish.

Teď jsme na řadě my, pomyslel si.

Shoemaker byl přímo paralyzován. Hrozilo, že mu vypadnou oči zdůlků.

„Tome!“ vykřikl Anawak. „Musíme zachránit ještě lidi na zadní palubě!“

„Shoemakere,“ zazubil se Greywolf. „Copak? Máš staženou prdel?“

Rozechvělý obchodní vedoucí uchopil řízení akormidloval Devilfish kvyhlídkové plošině. Jedna vlna zvedla zodiak, strhla ho zpátky amrštila jím přímo proti ní. Příď Devilfish tvrdě narazila do zábradlí, které bylo ověšeno zoufalými trosečníky. Zhloubky se ozývalo skučení přetíženého materiálu. Anawak viděl, jak se loď přímo před jeho očima dál trhá arozlamuje. Shoemaker supěl. Nedařilo se mu přimanévrovat sDevilfish pod zábradlí tak, aby lidé mohli přeskočit na palubu.

Směrem kLady Wexham se vlnily šedivé hřbety přímo kmístu kolize. Vrakem znovu projel strašný náraz. Jedna žena byla vymrštěna od zábradlí askřikem dopadla do vody.

„Shoemakere, ty debile zatracenej!“ řval Greywolf.

Mnozí zosazenstva přiskočili aženě, která sebou zmítala, pomáhali nahoru. Anawak se vduchu ptal, jak dlouho ještě může výletní parník odolávat novým útokům. Lady Wexham teď klesala opoznání rychleji.

Nezvládneme to, říkal si zoufale.

Vtémž okamžiku se stalo něco pozoruhodného.

Po obou stranách lodi se zvln vynořily dva obrovské hřbety. Jeden znich Anawak poznal okamžitě. Kolem páteře mu probíhala řada bělavých srostlých jizev ve tvaru kříže. Tu velrybu, která se musela zranit ještě jako mládě, kdysi pojmenovali Scarback. Byl to velmi starý plejtvákovec, jenž musel už dávno překročit průměrný věk svého druhu. Druhé zvíře nemělo žádné identifikační znaky. Obě velryby ležely klidně ve vodě anechaly se houpat vlnami. Jedna hlasitě vyfoukla vodní tříšť adruhá ji následovala. Kolem se snášela oblaka vody jakoby ze spreje.

Mnohem podivnější než to, jak se tu oba plejtvákovci zjevili, bylo chování ostatních velryb. Ty se ihned potopily. Akdyž se jejich hřbety znovu objevily, byly už opořádný kus dál. Zato loď znovu obklíčily kosatky, ale ity si držely opatrný odstup.

Anawakovi něco napovídalo, že se nově příchozích nemusí bát. Naopak. Ti dva obři zahnali útočníky. Bylo samozřejmě nejisté, jak dlouho příměří vydrží, ale nečekaný obrat jim dovolil nabrat dech. IShoemaker přestal panikařit. Tentokrát nasměroval zodiak pod zábradlí snaprostou jistotou. Anawak pozoroval, jak se valí mohutná vlna, apřipravil se. Jestli to nedokážou teď, pak je vše ztraceno.

Zodiak vyletěl nahoru.

„Skočte!“ křičel. „Teď!“

Pod Devilfish projela vlna. Několik lidí skočilo do zodiaku. Kdo spadl do vody, toho posádka rychle vytahovala do člunu, dokud tam nebyli všichni.

Ateď honem pryč!

Ne, ještě neskočili všichni. Uzábradlí se krčil osamělý kluk. Brečel arukama se křečovitě držel tyče.

„Skoč!“ volal na něj Anawak. „Neboj se!“

Greywolf se postavil vedle něj. „Spříští vlnou ho odchytím.“

Anawak se podíval přes rameno. Řítila se k nim obrovská hora vody. „Myslím, že nemusíš dlouho čekat,“ řekl.

Zhloubky se znovu ozvaly ničivé zvuky. Obě velryby se pomalu ponořovaly pod hladinu. Do lodi tekla voda stále rychleji. Bublala ašuměla, můstek najednou zmizel ve víru azáď se zvedala. Příď Lady Wexham se začala potápět.

„Přiraz blíž!“ zakřičel Greywolf.

Shoemakerovi se nějak podařilo příkaz provést. Příď Devilfish se otřela opotápějící se palubu, na jejímž konci se kluk držel zábradlí. Hlasitě plakal. Greywolf spěchal na záď aodstrkoval přitom lidi zcesty. Vtom okamžiku zodiak vylétl do výšky. Nad zábradlím velké lodi visela opona zvodní pěny. Greywolf se vyklonil apodařilo se mu chlapce popadnout. Devilfish se zakymácela, Greywolf ztratil rovnováhu aupadl do uličky mezi lavicemi. Ale kluka nepustil. Jeho paže čněly do výšky jako dvě větve stromu. Kolem pasu svíral chlapce obrovskými pařáty.

Anawak na to všechno hleděl se zatajeným dechem.

Nad místem, kde ještě před pár vteřinami dítě viselo na zábradlí, se nyní tvořil vír. Viděl, jak Lady Wexham mizí vhlubinách, na to zodiak sjel zhřbetu vlny dolů aAnawakovi se sevřel žaludek, jako kdyby se vezl na horské dráze.

Shoemaker dal plný plyn. ZPacifiku se valily dlouhé, pravidelné vlny. Ikdyž byla Devilfish přeplněná, nemohly být zodiaku nebezpečné, pokud se kapitán nedopustí chyby. Ale Shoemaker se zřejmě rozpomněl na své slavné dny. Zjeho očí zmizela panika. Vyletěli na hřeben vlny, svezli se na druhou stranu dolů anabrali kurs kpobřeží. Anawak se ohlédl zpátky po MSArktik. Druhý člun zmizel. Mezi vlnami se potápěl velrybí ocas aAnawakovi to připadlo, jako kdyby posměšně mával na rozloučenou. Byl to keporkak. Už nikdy nebude schopen hledět na potápějící se charakteristickou ocasní ploutev velryby, aniž by musel myslet na nejhorší.

Véteru se rozpoutal běs.

Pár minut nato už míjeli pás ostrovů, který odděloval otevřené moře od zálivu.

Už sám fakt, že neztratil ještě ke všemu iDevilfish, dokázal Daviemu zvednout náladu vprvních minutách poté, co byl zodiak, přeplněný jako loď suprchlíky, přivázán kmolu. Četli jména pohřešovaných. Několik lidí se zhroutilo. Pak se Davies Whaling Station vyprázdnila stejně rychle jako se předtím naplnila. Vpodstatě každý byl podchlazený, atak se většina zachráněných nechala odvézt přáteli arodinnými příslušníky do nedaleké ambulance. Někteří utrpěli vážná zranění, ale kdy bude přistaven vrtulník, aby je převezl do nemocnice ve Victorii, to bylo vnedohlednu. Radioprovoz plně ovládala hlášení ostrašlivých věcech.

Davie si musel nechat líbit nepříjemné otázky, obviňování, podezírání adokonce ivyhrožování výpraskem, jestli se zaregistrovaní pasažéři bez úhony nevrátí. Do toho se objevil Roddy Walker, přítel Stringerové, avykřikoval kolem dokola, že Daviho podnik ještě uslyší ojeho právnících. Prakticky nikoho nezajímalo, kdo vlastně nese vinu za to, co se stalo. Kupodivu nikdo nepřijal to nejprostší vysvětlení, že velryby bezdůvodně zaútočily na lodě. Tohle přece velryby nedělají! Jsou přátelské! Velryby jsou lepší než člověk! Sebevědomí apolovzdělanost si prorazila cestu avzbouřila turisty proti provozovatelům whale watchingu, jako kdyby to oni vlastnoručně oddělali pasažéry na Blue Sharkovi ana Lady Wexham: jsou to debilové, kteřípodstupují zbytečné riziko avyrážejí na moře ve vysloužilých lodích. Lady Wexham skutečně měla za sebou už hezkou řádku odsloužených let, ale to ani teď, posmrtně, nemohlo vnejmenším zpochybnit její způsobilost kplavbě. Otom však momentálně nikdo nechtěl nic slyšet.

Aspoň že se posádka avětší část pasažérů vrátila zpět. Mnozí lidé spontánně děkovali Shoemakerovi aAnawakovi, ovšem jako hlavního hrdinu oslavovali Greywolfa. Ten byl všude zároveň, mluvil, poslouchal, organizoval anabízel se jako doprovod do ambulance. Ztělesňoval dobro, což bylo zAnawakova pohledu hrozné: dvoumetrová mutace Matky Terezy.

Anawak láteřil. Musel se starat ojiné věci acítil, jak se mu situace vymyká zrukou.

Samozřejmě, že Greywolf riskoval svůj život. Samozřejmě, že mu musí poděkovat. Dokonce na kolenou. Jenže Anawak na něco takového neměl nejmenší náladu. Ten náhlý výron altruismu mu byl krajně podezřelý. Greywolfovo nasazení pro lidi zLady Wexham nepramenilo, atím si byl Anawak jistý, znějakého záchvatu lidství. Pro něho to byl vzásadě maximálně pozitivní den. Jemu teď věřili. Greywolfovi, jenž předpovídal, že velrybí turismus špatně skončí. Nikdo ho nechtěl vyslyšet, ateď to tady máte! Cožpak je bez ustání nevaroval? Kolik svědků bude odteď ochotných potvrdit Greywolfovu jasnozřivou předvídavost?

Lepší scénu si nemohl přát.

Anawak cítil, jak jeho vztek narůstá do nezvladatelných rozměrů. Snáladou pod psa chodil po prodejně. Pro chování velryb se musí najít důvod! Jeho myšlenky doputovaly kBarrier Queen abyly naléhavé. Ovšem paní vsekretariátu tvrdila, že Robertsovo jednání je naléhavější. Ano, okatastrofě vposledních hodinách slyšeli, je to děs. Soucitně se zeptala na Anawakovo zdraví, projevila mateřskou starostlivost, ale na Robertse ho nepřepojila. Leda jestli mu může něco vyřídit.

„Jde oty mušle, kterými obrostla příď Barrier Queen,“ řekl. „Omušle avšelijaké další organické látky aživotní formy. Poslali jsme některé znich do institutu vNanaimu. Potřebují další vzorky.“

„Vzorky?“

„Ano, další exempláře kprozkoumání. Myslel jsem, že jste mezitím Barrier Queen prohlédli skrz naskrz.“

„Ano, jistě,“ odpověděla spodivným podtónem.

„Kde je ta loď teď?“

„Vdoku.“ Na chvíli se odmlčela. „Vyřídím panu Robertsovi, že je to naléhavé. Kam ty vzorky máme poslat?“

„Do institutu. Krukám doktorky Sue Olivieraové. Jste velice laskavá.“

„Pan Roberts se vám ozve, jakmile to jen bude možné.“ Pak telefon ztichl. Určitě zavěsila.

Co zas mělo znamenat tohle?

Anawakovi se náhle roztřásla kolena. Vypětí posledních hodin se najednou projevilo totálním vyčerpáním. Opřel se oprodejní pult ana chvíli zavřel oči. Když je zase otevřel, spatřil před sebou Alicii Delawareovou.

„Co ty tady děláš?“ zeptal se nevrle.

Alicia pokrčila rameny.

„Mně je dobře. Já kdoktorovi nepotřebuju.“

„Musíš. Spadlas do vody avoda je tu pořádně studená. Zajdi si do ambulance, nebo nám hodí na krk itvůj nachlazený měchýř.“

„Tak hele, nech toho!“ Vrhla na něj vzteklý pohled. „Já jsem ti nic neudělala, jasný?“

Anawak se přestal opírat opult. Otočil se k ní zády apřešel kzadnímu oknu. Venku unábřeží kotvila Devilfish, jako by se nic nestalo. Začalo mrholit.

„Co měla prve znamenat ta šaškárna, že jsi údajně poslední den na Vancouver Islandu?“ zeptal se. „Neměl jsem tě vůbec brát ssebou. Vzal jsem tě jenom proto, abys mi tam nebrečela.“

„Já…“ Alicia začala koktat. „No tak jo, chtěla jsem za každou cenu jet stebou. Zlobíš se?“

Anawak se otočil.

„Nesnáším, když mi někdo lže.“

„To je mi líto.“

„Není. Je ti to fuk. Tak proč si nejdeš po svých anenecháš nás dělat naši práci?“ Anawak si promnul horní ret spodním. „Jdi za Greywolfem. Ten vás všechny bude nosit vnáručí.“

„Proboha, Leone!“ Popošla k němu aon ustoupil. „Chtěla jsem býtjenom stebou. Mrzí mě, že jsem ti lhala. Tak dobře, jo, jsem tady už pár týdnů ataky jsem nepřiletěla zChicaga. Studuju biologii na University of British Columbia. No aco? Myslela jsem, že ti ta moje malá lest nakonec bude připadat legrační.“

„Legrační?“ Anawak zařval. „Jsi padlá na hlavu? Co je legračního na tom, když ze mě někdo dělá blbce?“

Cítil, jak mu povolují nervy, avůbec nic proti tomu nepomohlo, že ji seřval, navíc měla pravdu. Nic mu neudělala. Vůbec nic.

Delawareová se okrok stáhla.

„Leone…“

„Licio, proč mě nenecháš na pokoji? Jdi pryč!“

Čekal, že Alicia odejde, ale nestalo se. Stála před ním dál. Anawak se cítil jako omámený. Všechno se mu točilo před očima. Na okamžik se obával, že se mu podlomí kolena, ale pak zas najednou viděl jasně kolem sebe. Delawareová před ním něco držela vruce.

„Co je to?“ zabručel.

„Videokamera.“

„To vidím taky.“

„Tak si ji vem.“

Natáhl ruku, vzal si od ní kameru aprohlížel si ji. Byl to poměrně drahý model Sony Handycam ve vodotěsném obalu. Tuhle adjustaci používají vedle turistů také vědci, když hrozí, že by se kamera mohla namočit.

„No aco stím?“

Delawareová rozpřáhla ruce. „Myslela jsem, že chcete přijít na to, proč se to všechno stalo.“

„Akorát nevím, co tobě je po tom.“

„Přestaň si už konečně na mě vylejvat vztek!“ vyjela na něj. „Já tam na moři taky málem umřela, aje to jen pár hodin. Mohla bych bulitvtý tvý zasraný ambulanci, amísto toho se ti pokouším pomoct. Tak chcete to vědět, nebo ne?“

Anawak se zhluboka nadechl.

„No tak jo.“

„Viděls, které velryby útočily na Lady Wexham?“

„Jistě. Plejtvákovci akeporkakové…“

„Ne!“ Delawareová netrpělivě zavrtěla hlavou. „Nemyslím, které druhy, ale kteří jednotlivci! Stačils je identifikovat?“

„Vtom fofru to nešlo.“

Delawareová se usmála. Sice nepřátelsky, ale usmála se. „Ta paní, kterou jsme vytáhli zvody, byla se mnou na Blue Sharkovi. Teď je vdoku. Úplně mimo. Ale když já něco chci, tak nepovolím…“

„Ovšem.“

„Všimla jsem si, že má na krku kameru. Dobře připevněnou, takže ji ve vodě neztratila. Na každý pád, když jsme vyrazili, chvíli jsem sesní bavila. Ona celou tu dobu točila. Ito, jak přijel Greywolf. Asi na ni udělal velkej dojem, takže točila pořád dál. Jeho, samozřejmě.“ Na chvíli se odmlčela. „Jestli si to dobře pamatuju, znašeho pohledu byla Lady Wexham za Greywolfem.“

Anawak přikývl. Najednou mu došlo, kam Delawareová míří.

„Ona nafilmovala ten útok,“ řekl.

„Točila především velryby, které útočily na loď. Nevím, jak zdatný jsi videntifikování velryb, ale žiješ tady aznáš je. Avideo je trpělivé.“

„Pro jistotu ses zapomněla zeptat, jestli si tu kameru můžeš vzít,“ dovtípil se Anawak.

„No aco?“

Obrátil kameru vruce. „Dobrý. Podívám se na to.“

„Podíváme se na to,“ prohlásila Delawareová. „Já utoho všeho chci taky být. Jen se mě proboha neptej proč. Prostě si myslím, že na to mám právo. Jasný?“

Anawak jenom zíral.

„Akrom toho,“ dodala, „od teď na mě zase budeš milý.“

Anawak pomalu vydechl. Našpulil rty aprohlížel si kameru. Musel uznat, že to byl nejlepší nápad, jaký Delawareová dosud měla.

„Vynasnažím se,“ zabručel.

12. dubna

Trondheim, Norsko

Pozvání Johansona zastihlo, právě když se chystal vyrazit kjezeru.

Po návratu zKielu vyprávěl Tině Lundové opokusech vhlubokomořském simulátoru. Byl to jen krátký rozhovor. Lundová vězela až po uši vrůzných projektech azbytek času trávila sKarem Sverdrupem. Johansonovi se zdálo, jako kdyby Tina byla trochu mimo.

Pár dní nato volal Bohrmann, aby ho zpravil onejnovějším stavu věcí. VKielu pokračovali vexperimentech sčervy. Johanson už měl sbaleno azamýšlel odejít zdomu, ale rozhodl se, že odjezd odsune ojeden telefonát. Musí Lundovou informovat onovinkách. Jenže ta ho ani nepustila ke slovu. Tentokrát však působila klidnějším dojmem.

„Nemohl bys nás co nejdřív navštívit?“ navrhla mu.

„Akde? Vinstitutu?“

„Ne, ve Statoilu, ve výzkumném centru. Máme tu na návštěvě vedení projektu. Ze Stavangeru.“

„Aco já utoho budu platný? Mám jim vykládat strašidelné historky?“

„Ty už jsem jim odvyprávěla sama. Teď jsou nažhavení na podrobnosti. Tak jsem jim navrhla, že jim je povíš ty.“

„Aproč zrovna já?“

„Aproč ne?“

„Dostali jste přece posudky arozbory,“ řekl Johanson. „Jsou jich stohy. Já můžu mluvit jen otom, co vyzkoumali jiní.“

„Ty můžeš víc,“ namítla Lundová. „Ty můžeš… vyjádřit své pocity.“

Johanson na okamžik ztratil řeč.

„Oni vědí, že nejsi odborník na ropné vrty ani skutečný specialista na červy,“ pokračovala chvatně. „Ale máš na NTNU vynikající pověst, jsi neutrální anejsi předpojatý jako my. My se na to díváme zjiného zorného úhlu.“

„Zpod zorného úhlu proveditelnosti.“

„Nejen to! Podívej, věc se má tak: ve Statoilu sedí spousta lidí akaždýumí nejlíp jednu určitou věc a…!“

„Jsou to fachidioti.“

„Vůbec ne!“ Zaznělo to nazlobeně. „Fachidioty do tohohle podniku nebereme. Jenom je tu každý do všeho ponořený moc hluboko. Všichni, co jsme tady, máme hlavu strčenou pod vodu. Panebože, jak ti to mám říct… Právě proto potřebujeme názor zvenčí.“

„Ale já tomu vašemu podniku moc nerozumím.“

„To po tobě taky nikdo nechce.“ Lundová začínala být podrážděná. „Ale taky to můžeš pustit zhlavy.“

Johanson obrátil oči vsloup. „No tak dobře, já tě vtom nenechám. Skutečně mám zKielu pár novinek a…“

„Můžu to brát jako tvé ano?“

„Ale jo, krucinál. Kdy se ta schůze koná?“

„Ono jich teď bude víc. Vlastně zasedáme vjednom kuse.“

„Výborně. Dnes je pátek. Přes víkend jsem pryč, takže vpondělí bych…“

„To je…“ Lundová se zakoktala. „To by vlastně…“

„Prosím?“ řekl Johanson protáhle vpředtuše toho nejhoršího.

Lundová ho ještě vteřinku napínala.

„Co vůbec děláš ovíkendu?“ zeptala se, jako kdyby klábosili jen tak oničem. „Jedeš na jezero?“

„Uhodlas. Chceš jet se mnou?“

Lundová se zasmála. „Aproč ne?“

„Ohó! Aco by tomu řekl Kare?“

„To je mi fuk. Co by měl říkat?“ Na chvíli se odmlčela. „Asakra!“

„Kdybys jen byla ve všem tak dobrá jako ve své práci,“ řekl Johanson tak tiše, že si nebyl jist, zda mu rozuměla.

„Sigure, prosím tě! Nemůžeš ten výlet odložit? Začínáme za dvě hodiny, atak jsem si myslela… Není to daleko anepotrvá to dlouho. Hned tě zas propustíme. Stihneš odjet ještě dneska večer.“

„Já…“

„Musíme stou věcí zkrátka pohnout. Máme časový plán aty přece víš, kolik to všechno stojí. Ateď už jsou tu první průtahy jenom proto, že…“

„Já přece přijdu!“

„Ty jsi poklad.“

„Mám se pro tebe stavit?“

„Ne, já už tam budu. Moc se na tebe těším. Díky! Je to od tebe fakt milý.“ Lundová zavěsila.

Johanson se smutně podíval na svůj sbalený kufr.

Když vešel do velkého konferenčního sálu výzkumného centra Statoilu, vládlo tam napětí jako ve drátech dálkového vedení. Lundová seděla spolu se třemi muži za mohutným stolem sčernou politurou. Dopadalo sem pozdně odpolední slunce atrochu prohřívalo sklo, ocel atemné ladění interiéru. Stěny byly doslova vytapetovány zvětšeninami diagramů atechnických výkresů.

„Tady ho máte,“ řekla dáma zrecepce apostrčila Johansona dovnitř, jako kdyby doručovala balík. Jeden zmužů vstal ašel mu snapřaženou rukou vstříc. Měl nakrátko ostříhané černé vlasy ana očích módní brýle.

„Thor Hvistendahl, zástupce ředitele výzkumného centra Statoilu,“ představil se. „Odpusťte, že jsme vás sem vytáhli tak nahonem, ale paní Lundová nás ujistila, že stejně nemáte nic lepšího na práci.“

Johanson proklál Lundovou naprosto zdrcujícím pohledem apak potřásl nabízenou pravicí.

„Opravdu jsem neměl nic důležitého,“ odpověděl.

Lundová potlačila smích. Představila mu muže jednoho po druhém. Jak Johanson předpokládal, jeden znich přijel zústředí Statoilu ve Stavangeru. Byl to robustní mladý muž se zrzavými vlasy ajasnýma, přátelskýma očima. Fungoval jako reprezentant management boardu apatřil kvýkonnému výboru.

„Finn Skaugen,“ zahřímal při podávání ruky.

Třetí muž, plešatý, svážným, pronikavým pohledem, měl kolem koutků úst vrásky abyl tu jediný vkravatě. Ukázalo se, že je to přímý nadřízený Lundové. Jmenoval se Clifford Stone, pocházel ze Skotska abyl vedoucím projektu nového exploatačního záměru. Stone se Johansonovi odměřeně uklonil. Nevypadal zvlášť nadšený zpřítomnosti biologa, ale zrovna tak mohla být personifikovaná starost součástí jeho přirozeně chtěné fyziognomie. Nic nenasvědčovalo tomu, že by se někdy vživotě zasmál.

Johanson si vyslechl pár zdvořilostí, odmítl kávu aposadil se. Hvistendahl mu přisunul štos papíru.

„Přejděme rovnou kvěci. Se situací jste obeznámeni. Nejsme schopni správně vyhodnotit, zda vězíme ve skutečných potížích, nebo jestli je naše reakce přehnaná. Asi znáte některá ustanovení, se kterými se těžba ropy musí potýkat.“

„Konference oSeverním moři,“ pronesl Johanson bezděčně.

Hvistendahl přikývl.

„Mimo jiné. Podléháme celé řadě omezení. Zákonům na ochranu životního prostředí, technické proveditelnosti apak je tu ještě samozřejmě veřejné mínění jako nikde nepsaný reglement. Stručně řečeno, bereme ohledy na všechno ana každého. Greenpeace adalší organizace se do nás zakously jako klíšťata, ato má být vpořádku. My známe riziko vrtání, víme zhruba, co nás čeká, když uvažujeme těžbu, apodle toho zakalkulujeme odpovídající timing.“

„Což znamená, že si celkem dobře vystačíme sami,“ řekl Stone.

„Vzásadě ano,“ doplnil ho Hvistendahl. „Ano, ne každý záměr dospěje krealizaci, ato zdůvodů, které jsou nasnadě. Vlastnosti sedimentu nejsou stabilní, hrozí nebezpečí, že se navrtáme do plynové bubliny, některé konstrukce se nehodí pro danou hloubku vody aproudění, atak dál. Vzásadě ale vždy rychle poznáme, co je možné aco ne. Tina testuje zařízení vMarinteku. Odebíráme běžné vzorky, rozhlédneme se po dně, vypracujeme expertizu azačneme stavět.“

Johanson se zaklonil apřehodil si nohu přes nohu.

„Ale tentokrát je tam dole ten červ,“ řekl.

Hvistendahl se křečovitě usmál.

„Tak nějak.“

„Pokud ovšem ti červi hrají nějakou roli,“ pronesl Stone. „Podle mého soudu žádnou.“

„Jak to můžete vědět?“

„Protože červi nejsou nic nového. Ty najdeme všude.“

„Ale ne takovéhle.“

„Jak to? Protože se šťourají vhydrátu?“ Stone bojovně blýskl očima po Johansonovi. „Ano, ale vaši přátelé zKielu prohlašují, že to není nic, kvůli čemu bychom si museli dělat starosti. Správně?“

„Takhle to neřekli. Řekli…“

„Že červi nemohou metanový led destabilizovat.“

„Žerou ho.“

„Ale nemohou ho destabilizovat!“

Skaugen si odkašlal. Znělo to jako erupce.

„Myslím, že jsme sem pozvali doktora Johansona, abychom si poslechli jeho názor,“ řekl spohledem stranou na Stonea. „Ane proto, abychom mu sdělovali, co si myslíme my.“

Stone se kousl do spodního rtu azaryl pohled do desky stolu.

„Jestli jsem Sigurovi dobře rozuměla, právě obdržel další výsledky,“ řekla Lundová spovzbudivým úsměvem kostatním.

Johanson přikývl. „Podám vám stručný nástin.“

„Bestie zatracený!“ zabručel si Stone.

„Možná. Geomar posadil dalších šest červů na metanoled, avšichni se začali střemhlav zavrtávat. Další dva exempláře posadili na sediment, který neobsahoval hydrát, ati nedělali nic. Nic nežrali, nezavrtávali se. Další dva posadili na sediment, který sice neobsahoval hydrát, ale pod nímž byla plynová bublina. Nezavrtávali se, ale chovali se viditelně neklidně.“

„Co se stalo stěmi, kteří se zavrtali do ledu?“

„Jsou mrtví.“

„Ajak hluboko se dostali?“

„Až na jednoho se všichni probojovali až kplynové bublině.“ Johanson se podíval na Stonea, jenž si ho prohlížel se staženým obočím. „Ovšem ztoho lze vyvodit jen dílčí závěry. Na kontinentálním svahu jsou hydrátové vrstvy nad plynovými bublinami tlusté desítky až stovky metrů. Vrstvy vsimulátoru měří jenom dva metry. Kolega Bohrmann soudí, že se žádný červ nemůže zavrtat hlouběji než tři nebo čtyři metry. Ale to se vlaboratorních podmínkách dá těžko ověřit.“

„Proč ti červi vlastně hynou?“ zeptal se Hvistendahl.

„Potřebují kyslík atoho se jim vúzké díře nedostává.“

„Ale jiní červi se přece také zavrtávají do země,“ namítl Skaugen. Adodal spotměšilým úsměvem: „Taky jsme se trochu připravili, jak vidíte, abyste nás neměl za naprosté blbce.“

Johanson úsměv opětoval. Skaugen se mu zamlouval.

„Tihle živočichové se zavrtávají do sedimentu,“ řekl. „Asediment je kyprý. Je v něm dostatek kyslíku akromě toho se sotva zahrabávají tak hluboko. Naproti tomu metanhydrát je, jako kdyby se probíjeli betonem. Jednou se musí udusit.“

„Rozumím. Jsou vám známi další živočichové, kteří se tak chovají?“

„Kandidáti na sebevraždu?“

„Je to sebevražda?“ Johanson pokrčil rameny.

„Sebevražda předpokládá záměr. Červi žádné záměry nemají. Ti mají podmíněné chování.“

„Existují vůbec zvířata, která páchají sebevraždu?“

„Samozřejmě že taková jsou,“ prohlásil Stone. „Ti zatracení lumíci se vrhají do moře.“

„Nepáchají sebevraždu,“ řekla Lundová.

„Jasně že ji páchají!“

Lundová ho uchopila za předloktí.

„Srovnáváš hrušky sjabkama, Clifforde. Dlouho panovala domněnka, že lumíci páchají kolektivní sebevraždu, protože to znělo elegantně. Ale pak se to zkoumalo azjistilo se, že jenom propadli panice.“

„Panice?“ Stone se podíval na Johansona. „Doktore Johansone, považujete za přijatelné vědecké vysvětlení prohlásit, že zvíře propadlo panice?“

„Propadají panice,“ pokračoval Johanson nerušeně. „Stejně jako propadají panice lidé, když vystupují jako dav. Přední lumíci vidí, že je před nimi překážka, ale zezadu se na ně tlačí ostatní jako na popovém koncertě. Jeden po druhém padají do vody, dokud se průvod zase neuklidní.“

Hvistendahl řekl: „Existují také zvířata, která se obětují. Něco nazpůsob altruismu.“

„Ano, jenže altruismus má vždycky nějaký smysl,“ odpověděl Johanson. „Včely berou vúvahu, že po bodnutí zemřou, protože bodnutí poslouží ochránit roj, popřípadě královnu.“

„Takže takhle nějak či podobně utvářený záměr nelze vchování červů rozpoznat?“

„Ne.“

„Hodina biologie!“ Povzdychl si Stone. „Panebože! Vy se pokoušíte udělat ztěch červů bůhvíjaká monstra, kvůli kterým nemůžeme postavit továrnu na dně moře. To je přece na hlavu!“

„Aještě něco,“ řekl Johanson, aniž by vedoucího projektu vzal na vědomí. „Geometr by rád podnikl na dané téma výzkum voblasti budoucí těžby. Samozřejmě po dohodě se Statoilem.“

„To je zajímavé.“ Skaugen se předklonil. „Chtějí sem někoho poslat?“

„Výzkumnou loď Sonne.“

„To je od nich hezké, ale můžou svůj výzkum provádět zThorvaldsonu.“

„Tak jako tak plánují expedici. Mimoto Sonne je po technické stránce mnohem lépe vybavena než Thorvaldson. Jde jim hlavně oprověření výsledků některých měření zhlubokomořského simulátoru.“

„Jakých měření?“

„Zvýšené koncentrace metanu. Červi svým vrtáním uvolnili plyn, který se dostal do vody. Krom toho by si prý moc rádi vybagrovali pár metráků hydrátu. Isčervy. Chtějí si to ještě prohlédnout ve zvětšeném měřítku.“

Skaugen přikývl azaložil ruce.

„Zatím jsme mluvili jen očervech,“ pravil. „Viděl jste ten zlověstný videozáznam?“

„Myslíte tu věc vmoři?“

Skaugen se pousmál. „Věc? Musím přiznat, že mi to připadalo jako horor. Co si otom myslíte?“

„Nevím, jestli můžeme červy atu… bytost dávat do souvislosti.“

„Aco myslíte, že to je?“

„Nemám tušení.“

„Jste přece biolog. Nevnucuje se vám nějaká odpověď?“

„Bioluminiscence. Můžeme na ni usuzovat podle toho, jak Tina zpracovala videomateriál. Tím vypadává ze hry každý větší živočich. Bere se každý savec.“

„Paní Lundová rovněž zmínila možnost, že zde máme co do činění shlubinářem.“

„Ano, debatovali jsme otom,“ řekl Johanson. „Ale není to pravděpodobné. Povrch těla astruktura takový závěr nepřipouštějí. Mimo to se domníváme, že architheuti se vyskytují vjiných oblastech.“

„Tak co to tedy je?“

„Já to nevím.“

Rozhostilo se ticho. Stone si nervózně hrál spropisovačkou.

„Smím se zeptat,“ Johanson navázal svým uvážlivým tónem na přerušený hovor, „jaký typ továrny vlastně plánujete?“

Skaugen hodil očima po Lundové. Ta pokrčila rameny. „Vykládala jsem Sigurovi, že máme vúmyslu postavit zařízení pod vodou. Aže ještě nevíme skonečnou platností, co to vlastně bude.“

„Nakolik se vtom vyznáte?“ Skaugen se obrátil na Johansona.

„Znám subsis,“ odpověděl Johanson. „Je to pro mě novinka.“

Hvistendahl nadzvedl obočí.

„Tak to už víte hodně. Roste zvás expert, pane doktore. Když si snámi ještě dvakrát nebo třikrát sednete…“

„Subsis je jenom předstupeň,“ vyštěkl Stone. „My jsme mnohem dál než usubsis. My jdeme do větší hloubky abezpečnostní systémy obstály dokonale.“

„Nový systém je od FMC Kongsberg, tam se dělá technický vývoj hlubokomořských projektů,“ vysvětloval Skaugen. „Je to další generace subsis. Že něco takového chceme postavit, to je mimo pochybnost. Zatím váháme, jestli máme vést potrubí kstávajícím plošinám, nebo rovnou na pevninu. Tak jako tak, musíme překonávat enormní vzdálenosti avýškové rozdíly.“

„Existuje ještě třetí možnost?“ zeptal se Johanson. „Že by přímo nad podmořskou továrnou kotvila loď na zpracování?“

„Ano, ale tak nebo onak, těžební stanice bude na zemi,“ řekl Hvistendahl.

„Jak už jsme řekli, umíme zvážit všechna rizika,“ pokračoval Skaugen. „Ovšem jen když ta rizika jsou definovatelná. Stěmi červy se ve hře ocitl nový faktor, který neznáme akterý si neumíme vysvětlit. Může to být přehnané, jak soudí Clifford, když ohrožujeme náš časový plán jenom proto, že neumíme zařadit nový druh nebo že se před kamerou mihlo něco neznámého. Ale dokud nemáme jistotu, musíme nasadit všechny síly k tomu, abychom ji získali. – Vy nám naše rozhodnutí nevymluvíte, pane doktore. Ale přesto: co byste dělal na našem místě?“

Johanson se octl vnepříjemné situaci. Stone na něj civěl sneskrývaným nepřátelstvím. Hvistendahl aSkaugen projevovali zájem aLundová se tvářila jako socha anehnula brvou.

Měli jsme se napřed nějak domluvit, napadlo ho. Ale Lundová na nic takového ani netlačila. Třeba jí to takhle bylo milejší. Možná chtěla, aby projekt prozatím zablokoval. Nebo taky ne.

Johanson položil ruce před sebe na stůl. „Tu stanici bych rozhodně postavil,“ řekl.

Skaugen aLundová se na něj překvapeně podívali. Hvistendahl se zamračil, zatímco Clifford Stone se striumfálním výrazem zaklonil do opěradla.

Johanson je chvíli napínal apak dodal:

„Postavil bych ji, ale teprve poté, co Geomar provede další výzkum adá k tomu zelenou. Co se týče kreatury na videu, těžko dojdeme knějakému závěru. Srdečný pozdrav od Lochnesky. Anejsem si jist, zda je třeba se tím zabývat. Rozhodující však je, jaký vliv má masový výskyt nového neznámého druhu, který žere metanhydrát, na stabilitu kontinentálního svahu apřípadné vrty. Dokud vtomhle nebude jasno, doporučuji dát projekt kledu.“

Stone skousl rty. Lundová se smála. Skaugen si vyměnil pohled sHvistendahlem. Pak se podíval Johansonovi do očí amírně se uklonil.

„Děkuji vám, pane doktore. Děkujeme za váš čas.“

Později, když Johanson naložil kufr do svého teréňáku anaposledy kontroloval dům, někdo zazvonil.

Sel otevřít. Venku stála Lundová. Před chvílí začalo pršet, atak měla zplihlé vlasy.

„To bylo dobrý,“ řekla.

„Vážně?“ Johanson ustoupil stranou, aby mohla vejít dovnitř. Prošla kolem něj aodhrnovala si zčela mokré vlasy.

„Skaugen už byl vzásadě rozhodnut. Chtěl tvoje požehnání.“

„Kdo já jsem, abych žehnal projektům Statoilu?“

„Řekla jsem už, že máš skvělou pověst. Ale Skaugenovi jde ovíc. Bude se muset zodpovídat akaždý, kdo dělá pro Statoil nebo má skoncernem něco společného, je považován za zaujatého. Potřeboval někoho, kdo je mimo hru. Aty jsi pánem těch červů aevidentně tě nezajímá stavba nějakých továren.“

„Takže Skaugen dal projekt kledu?“

„Dokud Geomar nevyjasní situaci.“

„No nazdar!“

„Mimochodem ses mu zamlouval.“

„On mně taky.“

„Statoil může být štěstím bez sebe, že má včele lidi jako je on.“ Stála vhale se svěšenýma rukama. Na někoho, kdo je vneustálém pohybu aplně zaujat cílem svého snažení, působila nezvykle nerozhodným dojmem. Její oči těkaly po místnosti. „Kde máš bágl?“

„Proč?“

„Chtěls přece na jezero.“

„Kufr už je vautě. Mělas štěstí, zrovna jsem se chystal odjet.“ Prohlížel si ji. „Můžu pro tebe ještě něco udělat, než se odeberu do samoty? Ajá do ní pojedu! Už žádné další odklady.“

„Nechtěla jsem tě zdržet. Jenom jsem ti chtěla říct, jak se Skaugen rozhodl, a…“

„To je od tebe milé.“

„Ataky se zeptat, jestli ještě platí tvoje nabídka.“

„Která?“ zeptal se, ačkoli mu bylo jasné, co tím myslí.

„Navrhls mi, abych jela stebou.“

Johanson se opřel ozeď vedle šatníku. Najednou viděl, jak se na něj řítí celá lavina problémů.

„Taky jsem se tě ptal, co tomu řekne Kare.“

Zavrtěla energicky hlavou.

„Já se nemusím nikoho prosit osvolení, jestli myslíš tohle.“

„Ne, to nemyslím. Jenom bych nechtěl způsobit nedorozumění.“

„Nic nezpůsobuješ,“ řekla vzdorně. „To je výhradně moje rozhodnutí, že chci stebou kjezeru.“

„Uhýbáš.“

Zjejích vlasů kapala voda astékala jí po obličeji.

„Proč jsi mi to vůbec navrhoval?“ zeptala se.

Ano, proč, řekl si Johanson.

Protože bych to rád. Ale pokud možno tak, aby se nic nepokazilo. Vůči Karemu Sverdrupovi se necítil ničím povinován, ani vnejmenším. Ale Tinino náhlé odhodlání jet s ním kjezeru ho iritovalo. Ještě před pár týdny by si stím nelámal hlavu. Občasné schůzky, posezení uvečeře nebo uoběda, to všechno byla součást jejího sebeironicky inscenovaného flirtu, po kterém nikdy nic nenásledovalo. Ale tohle už nebyl flirt.

Najednou pochopil, co je vtom rušivého. Současně mu také bylo jasné, čím byla Lundová poslední dny tak zaměstnaná.

„Jestli jste se pohádali,“ řekl, „tak mě ztoho vynech. Jasný? Můžeš jet se mnou, ale já tu nejsem od toho, abys měla na Kareho čím tlačit.“

„Myslím, že to zbytečně moc rozebíráš.“ Lundová pokrčila rameny. „No tak dobře, asi máš pravdu. Necháme to bejt.“

„Ano.“

„Bude to tak lepší. Musím si to trochu srovnat vhlavě.“

„To udělej.“

Adál nerozhodně postávali vhale.

„Tak zatím,“ řekl Johanson. Sklonil se k ní, letmo ji políbil na tvář ajemně ji vystrčil na ulici. Pomalu se stmívalo. Mrholilo vytrvale. Většinu cesty bude muset jet potmě, ale přišlo mu to téměř vhod. Poslechne si Sibeliovu symfonii Finlandia. Sibelius atemnota. To se k sobě hodí.

„Vpondělí budeš zpátky?“ zeptala se Lundová cestou kvozu.

„Řekl bych, že už vneděli odpoledne.“

„Můžeme si zavolat.“

„Jistě. Máš nějaký nápad?“

Pokrčila rameny.

„Mám pořád co dělat.“

Johanson si rozmyslel další otázku ohledně Kareho Sverdrupa. Vtom Lundová řekla: „Kare je přes víkend pryč. Odjel krodičům.“

Johanson otevřel dveře na straně řidiče avyčkával.

„Nemusíš pořád jenom pracovat,“ řekl.

Lundová se zasmála.

„Ne, to nemusím.“

„Ale stejně… se mnou jet nemůžeš. Nemáš ssebou nic na víkend ujezera.“

„Co je k tomu potřeba?“

„Vprvé řadě pořádné boty. Ateplé oblečení.“

Lundová se podívala dolů. Měla na nohou šněrovací boty stlustou podrážkou.

„Aco ještě je potřeba?“ zeptala se.

„Jak už jsem řekl… pořádný svetr.“ Johanson si prohrábl vousy. „Nějaký tam mám.“

„Hm. Protože jeden nikdy neví.“

„Správně. Jeden nikdy neví.“

Podíval se na ni amusel se smát.

„Okay, madam Komplikace. Poslední příležitost ksvezení.“

„Já, akomplikace?“ Lundová otevřela dveře spolujezdce aušklíbla se. „Tak to si vyjasníme po cestě.“

Když odbočili na nezpevněnou cestu kchatě, byla už tma. Jeep drkotal pod obrysy stromů směrem ke břehu. Před nimi se rozprostíralo jezero jako druhé nebe vklíněné doprostřed lesa. To první nebe bylo poseté hvězdami vmístech, kde se mraky už trhaly, zatímco dole vTrondheimu nejspíš ještě pršelo.

Johanson odnesl kufr do domu apostavil se vedle Lundové na verandě. Fošny tiše vrzaly. Pokaždé znovu se cítil uchvácen tichem, jež bylo oto přítomnější, že bylo plné zvuků: šustění, cvrkání atichý praskot, vzdálený křik ptáka, tajuplné pohyby vpodrostu. Zverandy vedly krátké schody na louku, která se svažovala kvodě. Do ní se kácel zborcený přistávací můstek, na jehož konci stál nehybně člun, ve kterém Johanson někdy vyjížděl chytat ryby.

Lundová se rozhlížela.

„Atohle všechno máš jenom pro sebe?“ zeptala se. „Většinou ano.“

Chvíli mlčela.

„Řekla bych, že musíš velice dobře vycházet sám se sebou.“

Johanson se tiše zasmál. „Proč si to myslíš?“

„Když tady kromě sebe nikoho nepotkáš… Myslím, že ti tvoje vlastní společnost musí být příjemná.“

„Jistě. Můžu si tady se sebou dělat, co chci. Můžu se mít rád, můžu se sám sobě hnusit…“

Otočila k němu hlavu.

„To se ti stává? Že se hnusíš sám sobě?“

„Jenom zřídka. Akdyž se to stane, hnusím se sám sobě proto, že se to stalo. Pojď dovnitř. Připravím rizoto.“

Vešli dovnitř.

Johanson vmalé kuchyni nakrájel cibuli, podusil ji volivovém oleji apřidal Riso di Carnaroli, benátskou rýži na rizoto. Obracel zrnka rýze dřevěnou lžící, dokud nebyla celá obalená olejem, přilil vařící drůbeží vývar amíchal dál, aby se hmota nepřipálila. Mezitím nakrájel na plátky křemenáče, rozehřál máslo anechal je krátce osmahnout.

Lundová ho sledovala zcela uchvácená. Johanson věděl, že neumí vařit. Neměla na to trpělivost. Johanson otevřel dvě láhve červeného vína, dekantoval ho analil dvě sklenice. Běžná procedura. Azabírala vždycky. Jedlo se, pilo, povídalo apřitulovalo k sobě. Následovalo, co následuje vždycky, když stárnoucí bohém amladá žena vyrazí spolu na osamělé romantické místo.

Zatracené automatismy!

Proč uvšech čertů chtěla jet s ním?

Dal by všechno na světě za to, aby věci tohoto večera proběhly samospádem. Lundová seděla na kuchyňské lince, měla na sobě jeho pulovr apůsobila uvolněně jako už dávno ne. Rysy vjejím obličeji mu připadaly nezvykle měkké. Johanson byl zmaten. Mnohokrát si zkoušel namluvit, že Lundová vlastně není jeho typ. Je moc hektická amoc nordická stěmi lesklými blond vlasy aobočím. Teď si musel přiznat, že to všechno nebyla tak úplně pravda.

Mohl jsi strávit hezký aklidný víkend, říkal si. Ale chtěl sis ho, ty blbče, za každou cenu zkomplikovat.

Jedli vkuchyni. Lundová byla skaždou další sklenkou uvolněnější. Plácali nesmysly anačali další láhev.

Opůlnoci Johanson navrhl:

„Venku není taková zima. Nechceš se projet ve člunu?“

Lundová si podepřela bradu rukama ašibalsky se usmála.

„Zaplaveme si?“

„To bych si být tebou odpustil. Tak za měsíc nebo spíš za dva, to už je tu tepleji. Ne, pojedeme doprostřed jezera, vezmeme si ssebou víno a…“

Odmlčel se.

„A…?“

„Budeme se dívat na hvězdy.“

Jejich pohledy se na dlouho spojily. Každý seděl na jedné straně kuchyňské linky zapřený rukama, dívali se jeden na druhého aJohanson cítil, jak se jeho vnitřní odpor láme. Slyšel sám sebe, jak říká věci, které říkat nechtěl, viděl se, jak vytahuje všechny rejstříky anasazuje všechny páky, aby uvedl mechanismus do chodu. Vzbuzoval očekávání, utvrzoval sebe aLundovou vtom, že budou dělat to, kvůli čemu dva lidé vyrážejí spolu na liduprázdné jezero, přál si, aby Lundová byla zpátky vTrondheimu azároveň vjeho náruči. Přisouval se k ní blíž, proklínal osud azároveň se nemohl dočkat.

„Bezva. Tak jedem!“

Venku bylo bezvětří. Přeběhli můstek anaskočili do člunu. Ten se začal houpat aJohanson ji chytil za ruku. Málem se rozesmál na celé kolo. Je to jako ve filmu, problesklo mu hlavou. Jako vnějakém pitomém kýči sMeg Ryanovou. Při klopýtnutí se lidé sblíží. Dobrotivý Bože!

Byl to malý dřevěný člun, který Johansonovi bývalý majitel prodal současně sdomem. Příď byla přepažená, aby vznikl vůbec nějaký zadní prostor. Lundová si sedla dopředu, zatímco Johanson startoval závěsný motor. Hluk motoru vůbec nerušil poklid. Naopak se harmonicky zapojil do atmosféry anoc vlese oživilo jeho pravidelné klapání abzučení, jako by to byl obří čmelák.

Během krátké plavby nepadlo ani slovo. Konečně Johanson ubral plyn avypnul motor. Byli pěkný kus od domu. Nechali svítit světlo na verandě, ato se teď vkruzích odráželo ve vodě ubřehu. Tu atam to plesklo, jak ryba vyskočila lapnout hmyz. Johanson balancoval dopředu kLundové, vpravé ruce držel napůl vypitou láhev. Člun se jemně houpal.

„Když se teď položíš na záda, patří ti celý vesmír. Se vším, co je v něm. Zkus to!“

Podívala se na něj. Ve tmě se jí blýskly oči.

„Už jsi tu někdy viděl padající hvězdy?“

„Mockrát.“

„No a? Přál sis něco?“

„Na to nemám dost romantickou duši.“ Posadil se vedle ní na sedátko. „Jen tak jsem si to vychutnal.“

Lundová se zachichotala. „Ty na to nevěříš, viď?“

„Aty?“

„Já jsem poslední, kdo by na něco takového věřil.“

„Já vím. Květinou nebo padající hvězdou tě člověk nepotěší. Kare to bude mít sprojevováním lásky těžký. To nejromantičtější, co ti člověk může dát, je nejspíš analýza stability atechnických parametrů konstrukce plovoucí po moři.“

Lundová se na něj pořád dívala. Pak mu položila hlavu na šíji apomalu si lehala na záda. Svetr se jí přitom vyhrnul abřicho měla nahé.

„Vážně si to myslíš?“

Johanson se podepřel loktem aprohlížel si ji.

„Ne. Vážně ne.“

„Ty si myslíš, že nejsem romantická.“

„Myslím, že jsi ještě nikdy nepřemýšlela otom, jak romantika funguje.“

Jejich pohledy znovu utkvěly na sobě navzájem.

Dlouho.

Příliš dlouho.

Zabořil jí prsty do vlasů apomalu jimi pročesával jejich prameny. Lundová zvedla oči k němu nahoru.

„Třeba mi to ukážeš,“ zašeptala.

Johanson se k ní sklonil, až mezi jejich rty zůstala jen úzká chvějící se vrstva horkého vzduchu. Objala ho kolem krku. Měla zavřené oči.

Polib ji! Teď!

Tisíc zvuků amyšlenek probleskovalo Johansonovi vmozku, točily se jako vír astravovaly jeho soustředění. Oba pořád ještě setrvávali vnapětí, jako kdyby jim někdo musel dát znamení, signál, souhlas. Tady prosím, ve dvojím vyhotovení. Jedno pro vás adruhé pro vás. Teď smíte políbit nevěstu, teď smíte projevit vášeň, skutečnou vášeň. Zatím to nevypadalo špatně, ale teď tomu, prosím vás, věřte.

Tak buďte už vášnivý, chlape!

Co se děje? říkal si Johanson. Co je tu vnepořádku?

Cítil teplo jejího těla, nasával do sebe její vůni jako něco vzácného, úžasného avyzývavého.

Ale jako by si byl spletl dveře. To pozvání neplatilo jemu.

„Nefunguje to,“ řekla Lundová vtémž okamžiku.

Jenom jedno vydechnutí na rozcestí mezi kapitulací atvrdošíjným setrváváním, aJohanson se vtu chvíli cítil, jako kdyby spadl do studené vody. Pak jím projela krátká bolest. Něco vyhaslo. Zbytek žhavých uhlíků vyletěl do průzračného vzduchu nad jezerem auvolnil místo obrovskému ulehčení.

„Máš pravdu,“ řekl.

Pomalu se od sebe odpoutávali, překonávali odpor, jako kdyby jejich těla dosud nepochopila, co hlavám bylo už dávno jasné. Johanson jí viděl vočích otázku, kterou zjeho očí zřejmě četla iona: co jsme udělali špatně? Něco jsme zvorali? Je to navždycky pryč?

„Všechno vpořádku?“ zeptal se.

Lundová neodpovídala. Johanson se posadil před ni, zády ke stěně člunu. Pak si všiml, že pořád ještě drží vruce láhev apodal jí ji.

„Nejspíš,“ řekl, „je naše přátelství příliš silné na lásku.“

Věděl, že je to fráze azní pateticky, ale účinkem se neminula. Lundová se začala smát. Napřed nervózně, ale pak se zjevným ulehčením. Chopila se láhve, dlouze se napila aznovu se začala smát. Pak si přejela obličej rukou, jako kdyby ten hlasitý anemístný smích chtěla smazat, ale ten se jí prodral mezi prsty aLundová se smála dál, až se k ní Johanson konečně přidal.

„Fjú,“ udělala.

Pak oba dlouho mlčeli.

„Zlobíš se na mě?“ zeptala se tiše.

„Ne. Aty?“

„Já… ne. Nezlobím se. Vůbec ne. Jenom je to…“ Zarazila se. „Je to takový zmatený. Tenkrát na Thorvaldsonu, víš, ten večer utebe vkajutě. Být tam ominutu dýl, tak… myslím, že se to mohlo stát. Ale dneska…“

Vzal jí láhev zruky anapil se.

„Ne,“ řekl. „Buďme upřímní. Bylo by to dopadlo stejně. Přesně jako dneska.“

„Čím to je?“

„Ty ho miluješ.“

Lundová si objala kolena rukama. „Kareho?“

„Koho jiného?“

Dívala se dlouho upřeně před sebe aJohanson mlčky jezdil rty po hrdle láhve, protože nebylo jeho úkolem dělat Tině Lundové pořádek vjejích citech.

„Myslela jsem, že se ztoho vyvlíknu, Sigure.“

Ticho. Jestli čeká odpověď, říkal si Johanson, počká si hodně dlouho. Bude na to muset přijít sama.

„Byli jsme spolu už hodně daleko, ty ajá,“ řekla konečně. „Ani jeden znás se nechtěl vázat, byl to vlastně ideální předpoklad. – Ale nikdy jsme to přání neuskutečnili. – Nikdy jsem neměla pocit, že se to musí stát právě teď. Nikdy… nikdy jsem do tebe nebyla zamilovaná. Nechtěla jsem být nikdy zamilovaná. Ale ta představa, že se to jednou může stát, ta mě dráždila. Každý si žije svůj vlastní život, žádné povinnosti, žádné závazky. Byla jsem dokonce přesvědčená, že se to stane brzy, myslela jsem, že už je to na spadnutí! – Anajednou se objevil Kare ajá si uvědomila: panebože, to je přece závazek! Všechno, nebo nic. Láska je závazek, atady to je…“

„To je láska.“

„Spíš jsem myslela, že je to jinak. Jako chřipka. Nemohla jsem se už rozumně soustředit na svou práci, byla jsem vmyšlenkách pořád někde úplně jinde, měla jsem pocit, že ztrácím pevnou půdu pod nohama. Ato se do mého života nehodí, to nejsem já.“

„A tak sis myslela, že než nad tím ztratíš kontrolu, že si to přání konečně splníš.“

„Teď jsi ale zlý!“

„Nejsem zlý. Rozumím ti. Já jsem do tebe taky nebyl zamilovaný.“ Johanson přemýšlel. „Toužil jsem po tobě. Mimochodem doopravdy, až co jsi sKarem. Ale já jsem starý lovec amyslím, že jsem měl prostě vztek, že mi někdo chce upřít kořist. Cítil jsem se podveden, uražen ve své ješitnosti…“ Tiše se zasmál. „Znáš ten skvělý film sCher aNicolasem Cagem Náměsíčník! Někdo se tam ptá, proč muži chtějí spát sženami. Aodpověď zní: protože mají strach ze smrti. Hmm. Jak jsem se k tomu dostal?“

„Protože všechno souvisí se strachem. Strach být sama, strach, že už nejsem žádoucí – ale nejhorší je strach zmožnosti volby, že serozhodneš špatně. Že už se pak toho člověka nikdy nezbavíš. Ty ajá, my dva bychom spolu nikdy neměli nic víc než poměr. Ale – sKarem… sKarem bych nikdy nemohla mít nic jiného než vztah. To nebylo tak těžký, abych to pochopila. Ty chceš někoho, koho vlastně ani vůbec neznáš, achceš ho za každou cenou. Ale dostaneš ho, jen když si spolu s ním vezmeš ijeho život. Anajednou tomu přestaneš věřit.“

„Mohlo by se ukázat, že to byla chyba.“

Lundová přikývla.

„Žilas vůbec někdy sněkým dohromady?“ zeptal se Johanson. „Myslím doopravdy.“

„Jednou. Ale to už je nějaký pátek.“

„Tvůj první?“

„Hm.“

„Co se stalo?“

„Nic originálního. Vážně. Ráda bych tě něčím ohromila, ale skutečnost je taková, že on to jednoho dne skončil amně zůstaly jen oči pro pláč.“

„Apotom?“

Podepřela si bradu. Jak tak seděla vměsíčním světle, smalou kolmou vráskou mezi obočím, vypadala nádherně. Přesto Johanson ani vnejmenším necítil, že by měl něčeho litovat. Ani toho, že to zkusili, ani toho, jak to dopadlo.

„Pak už jsem to byla vždycky já, kdo to ukončil.“

„Jako anděl pomsty.“

„Blbost. Ne, nějak mi prostě ti chlapi lezli na nervy. Byli moc pomalí, moc roztomilí, moc nechápaví. Někdy jsem jen tak utekla, abych byla vbezpečí dřív, než… Vždyť víš, já jsem rychlá.“

„Nestav dům krásný, bouře neb může přijíti arozmetati jej…“

Lundová stáhla koutky úst. „To zní moc elegicky.“

„Třeba. Ale sedne to.“

„Už to sedlo.“ Lundová se zamračila. „Je ijiná možnost: postavíš dům, anež ho někdo jiný může zbořit, zbouráš ho sám.“

„Kare, dům.“

„Ano, Kare. Dům.“

Někde se ozval cvrček. Kousek dál mu druhý odpovídal.

„Skoro se ti to podařilo,“ řekl Johanson. „Kdybychom se spolu dneska vyspali, měla bys důvod dát Karemu kopačky.“

Lundová nic neříkala.

Johanson pokračoval. „Myslíš, že bys tím přechytračila sama sebe?“

„Prostě jsem si řekla, že mému životnímu stylu víc odpovídá mít stebou poměr, než navázat vztah, který mě natrvalo ochromí. Jít stebou do postele by to tak nějak… potvrdilo.“

„Prostě by sis to potvrzení takříkajíc vyšukala.“

„Ne.“ Oči jí zajiskřily hněvem. „Jela jsem po tobě. Ať tomu věříš, nebo ne.“

„No tak dobře.“

„Nejsi žádný záskok, to si nemysli. Nechtěla jsem tě jenom tak.“

„No dobře, dobře.“ Johanson zvedl ruce. „Takže jsi zamilovaná.“

„Jsem,“ řekla nevrle.

„Ne tak zdonucení. Řekni to ještě jednou.“

„Jsem zamilovaná! Jó, jsem!“

„To už zní lépe.“ Johanson se ušklíbl. „Ateď když jsme tě dokonale proprali azjistili, jaký jsi strašpytel, měli bychom dopít tu láhev. Na Kareho!“

Lundová se na něj podívala se zkřivenými ústy. „Když já nevím.“

„Pořád si ještě nejsi jistá?“

„Někdy jo, někdy ne… Jsem ztoho zmatená.“

Johanson si přendával láhev zjedné ruky do druhé. Pak řekl: „Taky jsem jednou zbořil dům, Tino. Už je to dávno. Obyvatelé byli ještě uvnitř. Utrpěli nějaké škody, ale později se přes to přenesli. – Každopádně jeden znich. Dodnes nevím, jestli jsem udělal správně.“

„Kdo byl ten druhý obyvatel?“

„Moje žena.“

Lundová vytáhla obočí. „Tys byl ženatý?“

„Ano.“

„Otom jsi mi nikdy neřekl.“

„Neřekl jsem ti spoustu věcí. Myslím, že je lepší oněkterých věcech nemluvit.“

„Co se stalo?“

„Co se tak stává,“ Johanson pokrčil rameny. „Dáš se zase rozvést.“

„Aproč?“

„To je právě ono. Nebyl k tomu žádný zvláštní důvod. Žádné scény, žádné rozbíjení nádobí. Jenom pocit, že by to člověka mohlo svazovat. Ve skutečnosti to byl strach, že se stanu závislým. Představil jsem si, že ztoho bude rodina. Děti auslintaný hafan před domem, já na sebe beru odpovědnost, aděti apes kousek po kousku užírají zlásky… Rozvést se mi tenkrát připadalo jako jediné rozumné řešení.“

„Adnes?“

„Dneska si někdy myslím, že to asi byla největší chyba, které jsem se vživotě dopustil.“ Johanson se zasněně zadíval do vody. Pak se natáhl apozvedl láhev. „Avtomto smyslu: Cheerio! Cokoli chceš udělat, udělej to!“

„Když já nevím, co chci udělat,“ zašeptala Lundová.

„Hlavně se nenech dohnat strachem. Máš pravdu, jsi rychlá. Jsi rychlejší než strach.“ Pak se na ni podíval. „Já jsem tenkrát tak rychlý nebyl. Všechno, co rozhodneš beze strachu, rozhodneš správně.“

Lundová se zasmála. Pak se předklonila achopila se láhve.

Zůstali spolu ujezera celý víkend aJohanson žasl. Vnoci po té zpackané romanci si myslel, že se Lundová ráno bude chtít vrátit do Trondheimu, ale nestalo se tak. Také se něco vysvětlilo. Pro věčný flirt už nebyl důvod. Chodili na procházky, klábosili asmáli se, vypudili zhlavy celý svět ise všemi jeho univerzitami, vrtnými ostrovy ačervy. Johanson uvařil nejlepší spaghetti bolognese svého života.

Byl to jeden znejkrásnějších víkendů ujezera, jaké kdy zažil.

Vneděli večer jeli zpátky. Johanson vysadil Lundovou ujejích dveří. Vbezpečí města si dali krátkou, přátelskou pusu. Když se Johanson ochvíli později vrátil do svého domu vKirkegatě, poprvé po mnoha letech pocítil na okamžik rozdíl mezi být sám abýt osamělý. Atenhle pocit nechal vejít ido domu. Dosud zde vládly těžkomyslnost apochyby osobě samém. Tomu teď byl konec.

Odnesl si kufr do ložnice. Izde byla televize stejně jako vobýváku. Johanson ji zapnul astřídal kanály tak dlouho, až narazil na záznam koncertu vRoyal Albert Hall. Kiri Te Kanawa zpívala árie zLa Traviatty. Johanson vybaloval, tiše si spolu sní pobrukoval árie anemohl se rozhodnout, jaké dnes zvolí pití na dobrou noc, neboť si vždycky něco dopřával.

Po chvíli hudba dozněla.

Jak se tak potýkal se skládáním košile, nevšiml si, že koncert už skončil. Bojoval se vzpurným rukávem anevnímal kulisu zpráv.

„… známo zChile. Zatím nebylo potvrzeno, zda zmizení norské rodiny má nějakou souvislost spodobnými případy, které se ve stejnou dobu staly na pobřeží Argentiny aPeru. Itam vuplynulých týdnech mizelo vícero rybářských člunů, kterébyly později spatřeny opuštěné na moři. Po jejich posádkách není dosud ani stopy. Pětičlenná rodina si vyrazila zarybařit na otevřené moře na palubě trawleru, když bylo hezké počasí aklidná hladina.“

Rukáv přehnout napravo apak dovnitř. Co že to tam vté televizivykládají?

„Kostarika zaznamenala invazi medúz vnezvyklém měřítku. Tisíce takzvaných kolonií portugalských galér, medúz zrodu měchýřovek, se objevily mimo jiné těsně upobřeží. Jak bylo oznámeno, čtrnáct lidí zemřelo po doteku svysoce jedovatými živočichy ařada dalších utrpěla zranění, mezi nimi idva Angličané ajeden Němec. Dosud neupřesněný počet osob je pohřešován. Kostarický úřad pro cizinecký ruch ohlásil krizové zasedání, ale odmítl veškeré zprávy otom, že pláže byly pro turisty uzavřeny. Momentálně prý při koupání nehrozí žádné nebezpečí.“

Johanson znehybněl srukávem vruce.

„Hajzlové,“ zamumlal si pro sebe. „Čtrnáct mrtvých. Už dávno měli všechno uzavřít.“

„Také uaustralských břehů vyvolala hejna medúz znepokojení. Jedná se zvláště očtyřhranky, takzvané mořské vosy, které rovněž platí za vysoce jedovaté. Tamní úřady naléhavě varují před koupáním vmoři. Za posledních sto let vAustrálii přišlo oživot sedmdesát lidí následkem otravy čtyřhrankou, což je víc, než kolik lidí zemřelo po napadení žralokem. – Další smrtelné nehody na moři jsou mezitím hlášeny ze západní Kanady. Přesná příčina ztroskotání řady turistických lodí doposud není známa. Možná se lodi srazily následkem chybné navigace.“ Johanson se otočil. Hlasatelka právě odložila list papíru ahleděla zobrazovky sprázdným úsměvem.

„Následuje přehled dalších dnešních událostí.“

„Portugalské galéry,“ říkal si Johanson.

Vzpomněl si na tu ženu na ostrově Bali, jak ztěžka popadala dech azmítala se vkřečích. On sám stou věcí do kontaktu nepřišel. Ani ta žena se jí nedotkla. Na procházce po pláži vylovila něco holí změlké vody. Něco, co jí připadalo zvláštní aneobyčejně krásné, jakási éterická plachta nadnášená vodou. Paní byla opatrná, aproto dbala na bezpečný odstup. Několikrát tu věc obrátila, až se olepila pískem aztratila svůj půvab. Apak udělala tu hloupou chybu…

Portugalské galéry patří krodu medúz, který je pro vědu pořád ještě hádankou. Přísně vzato, galéry portugalské ani nebyly klasické medúzy, nýbrž plovoucí kolonie složené zbezpočtu nepatrných jednotlivých živočichů, byly to stovky atisíce polypů, které měly rozličné úlohy. Jejich modrá nebo zářivě purpurová rosolovitá plachetka naplněná plynem čněla nad hladinou aumožňovala kolonii nechat se pohánět větrem jako jachta. Co však bylo pod plachetkou, to nikdo neviděl.

Ale pocítil to hned, jakmile se toho dotkl.

Galéry, měchýřovky portugalské, za sebou táhly závěs zchapadel, který byl dlouhý až padesát metrů aposetý statisíci nepatrných žahavých buněk stykadly. Stavba afungování těchto buněk představovaly mistrovské dílo evoluce, vysoce účinný zbrojní arzenál. Každá buňka vsobě ukrývala kapsli se stočenou hadičkou, jež ústila do hrotu podobnému harpuně, zahnutému dovnitř jako prst vrukavici. Sebenepatrnější dotek spustil proces, jehož dokonalost vyrážela dech.

Vokamžiku, kdy tykadlo zaregistrovalo kontakt, hadička se rozvinula avystřelila dopředu pod tlakem sedmdesáti prasklých pneumatik. Tisíce harpun sprotiháčkem prorazily povrch těla oběti jako podkožní injekce avstříkly dovnitř směs různých bílkovin aproteinů, které ihned napadly krevní tělíska anervové buňky. Následkem byla okamžitá svalová kontrakce. Bolest, jako když se do masa noří rozžhavený kov, šok, zástava dechu anakonec selhání srdce. Pokud měl člověk to štěstí, že se nacházel blízko břehu abyla mu poskytnuta okamžitá pomoc, tak přežil. Potápěči aplavci dál na moři, kteří byli zasaženi chapadly, neměli šanci.

Té ženě na Bali se nestalo nic jiného, než že zavadila palcem ohůl, na níž utkvělo něco žahavého jedu. Itak nepatrné množství stačilo, aby na své setkání smedúzou nikdy nezapomněla.

Přesto byla měchýřovka portugalská neškodná ve srovnání sčtyřhrankou Chironexfleckeri, australskou „mořskou vosou“. Příroda vdějinách evoluce předvedla úžasný výkon, pokud jde omíchání jedů.

Vpřípadě čtyřhranky Fleckerovy to byla mistrovská práce. Jed zjediného živočicha by stačil usmrtit dvě stě padesát lidí. Vysoce účinný nervový blokátor způsoboval okamžité bezvědomí. Většina obětí zemřela zároveň na selhání srdce nebo se utopila. Během pár minut ačasto ivteřin.

Tohle všechno se Johansonovi honilo hlavou, zatímco se díval na televizi.

Dělají zlidí naprosté blbce. Čtrnáct mrtvých aspousta raněných během pár týdnů, copak se tohle vůbec někdy dřív uněkterého pobřeží stalo? Navíc sjediným druhem medúzy? Aco měla znamenat ta druhá historka, že lidé beze stopy mizí znetknutých lodí?

Portugalské galéry uJižní Ameriky. Mořské vosy uAustrálie. Invaze mnohoštětinatců uNorska.

To ještě nemusí nic znamenat, říkal si. Medúzy se často vyskytují vhejnech, všude na světě. Neexistuje žhavé léto bez medúz. Ale červi byli něco úplně jiného.

Uklidil poslední svršek, vypnul televizor aodebral se do obývacího pokoje, aby si pustil cédéčko nebo chvíli četl.

Nezaložil však disk do přehrávače ani nesáhl po knize. Zato chodil sem atam, až se nakonec postavil koknu adíval se na ulici osvětlenou lucernami.

Jak byl nádherný klid tam na jezeře. Jaký poklid vládl zde vKirkegatě.

Ale když je toho klidu moc, někde není něco vpořádku. Blbost, řekl si. Co by to mohlo mít společného sKirkegatou? Nalil si grappu, napil se apokoušel se myslet na něco jiného, než co říkali ve zprávách.

Napadl ho někdo, komu by mohl zavolat.

Knut Olsen. Stejně jako Johanson byl biologem na NTNU. Johanson si vzpomněl, že Olsen toho ví spoustu omedúzách, korálech asasankách. Mimoto se ho mohl zeptat, jak to bylo stěmi zmizelými zlodí.

Olsen zvedl telefon po třetím zazvonění.

„Spals už?“ zeptal se Johanson.

„Děti mi to nedovolí,“ odpověděl Olsen. „Marie má narozeniny, bylo jí pět. Jak bylo na jezeře?“

Olsen byl vždy dobře naladěný rodinný typ, jenž vedl natolik spořádaný měšťácký život, až to Johansona děsilo. Nikdy spolu nic nepodnikli, když nepočítáme přestávky na oběd. Ale Olsen byl dobrý chlapík aměl smysl pro humor. Musel ho mít. Bez něj by to podle Johansona nemohl vydržet, když má na krku pět dětí akolem se pořád motá houf příbuzných.

„Přijeď se tam už jednou konečně za mnou podívat,“ navrhl Johanson. Byl to jen konverzační obrat. Stejně dobře mu mohl říct, aby dal do svého auta nálož aodpálil ji nebo aby prodal dvě ze svých pěti dětí.

„Jasně,“ řekl Olsen. „Strašně rád. Někdy.“

„Díval ses na zprávy?“

Nastalo krátké ticho.

„Myslíš kvůli těm medúzám?“

„Bingo! Myslel jsem, že tě to zajímá. Co se stalo?“

„Aco by se mělo stát? Kinvazím dochází pořád. Žáby, kobylky, medúzy…“

„Myslím speciálně portugalské galéry amořské vosy.“

„To je nezvyklé.“

„Víš to určitě?“

„Nezvyklé je, že se to týká zrovna dvou nejnebezpečnějších druhů medúzy, jaké na světě jsou. Aco říkali ve zprávách, to je fakt hodně divný.“

„Sedmdesát mrtvých za sto let,“ namítl Johanson.

„Blbost!“ vybafl Olsen opovržlivě.

„Míň?“

„Víc! Mnohem víc. Tak devadesát, když započítáš Bengálský záliv aFilipíny. Ato vůbec nemluvíme oskrytých číslech. Samozřejmě že Austrálie má stím slizkým sajrajtem, jmenovitě smořskými vosami, problémy odjakživa. Třou se severně od Rockhamptonu vústích řek. Skoro všechna neštěstí se stanou vmělké vodě. Za tři minuty je po tobě.“

„Roční období odpovídá?“

„Pro Austrálii ano. Od října do května. VEvropě na tebe ty potvory dorážejí, když je na pláži horko kchcípnutí. Minulý rok jsme byli na Menorce, aděti ztoho nic neměly, protože všude kolem se válely tuny Velella…“

„Co že tam bylo?“

„Velella velella. Parusky deskové. Jsou docela pěkné, pokud zrovna nesmrdí, když do nich praží slunce. Malé fialové věcičky. Celá pláž byla fialová, shrabovali je hráběma anakládali lopatama. Byly toho stovky pytlů, to si neumíš představit, azmoře pořád připlouvaly další. Víš přece, že jsem fanda na medúzy, ale ina mě jich bylo nějak moc. Děti mi tam fňukaly od rána do večera. Ale každopádně, Evropa je nejvíc zamořená medúzama vsrpnu nebo vzáří. Tam down under je to samozřejmě obráceně. Ovšem co se stalo vAustrálii, to už je zvláštní.“

„Co přesně je na tom zvláštního?“

„Čtyřhranky Fleckerovy se vyskytují na plážích tam, kde se mírně pohupují. Venku na moři je těžko najdeš. Dokonce ani upřilehlých ostrovů uVelkého bariérového útesu už nejsou. Ikdyž já slyšel, že tam jsou taky. UVelella velella je tomu přesně naopak. Ty normálně patří na otevřené moře. Dodnes nevíme, co je vlastně každých pár desítek let žene kplážím. Vůbec toho omedúzách moc nevíme.“

„Copak ty pláže nejsou chráněny sítěmi?“

Olsen se zasmál. „Jo, pořád tam něco mohutně stavěj, ale není to kničemu. Medúzy sice uvíznou vsítích, ale chapadla prostrčí skrz oka. Apak už je vůbec nevidíš.“ Udělal přestávku. „Proč seš vůbec tak žhavej na to, aby ses tohle dozvěděl? Sám toho přece víš dost.“

„Ale ty otom víš víc. Zajímá mě, jestli opravdu máme co do činění sanomáliemi.“

„To se vsaď, že jo,“ zavrčel Olsen. „Podívej, výskyt medúz je vždycky vázán na vysokou teplotu vody adostatek planktonu. Víš sám, že když je hezky teplo, planktonu se daří oto líp. Amedúzy žerou plankton. Takže máme dvě advě pohromadě. Proto se celé zástupy těch potvor objevujou vpozdním létě aza pár týdnů zase zmizí. To je zkrátka koloběh věcí. – Počkej moment!“

Vpozadí byl slyšet hlasitý křik. Johanson si položil otázku, kdy Olsenovy děti chodí spát ajestli vůbec. Pokaždé když Olsenovi volal, dopadlo to stejně.

Olsen hulákal něco vtom smyslu, aby se přestali hádat adali pokoj. Řev na chvilku ještě zesílil. Pak se vrátil ktelefonu.

„Promiň. Hádají se odárky. Takže, jestli chceš znát můj názor, zamoření medúzami je způsobeno přehnojením moře. Můžeme si za to sami. Přehnojení podporuje růst planktonu atak dál apořád dokola. Když pak vanou větry západním nebo severozápadním směrem, máme je tady unás nahoře přede dveřmi.“

„Ano, ale to jsou normální invaze. My tady mluvíme o…“

„Moment. Chtěls vědět, jestli máme co dělat sanomálií. Odpověď zní: ano! Asice stakovou, kterou za anomálii pravděpodobně neuznáváme. Máš doma kytky?“

„Cože? Jo, aha.“

„Třeba palmu juka?“

„Dvě.“

„Je to anomálie. Chápeš? Palmy juka sem rovněž byly zavlečeny, ahádej kým.“

Johanson obrátil oči.

„Doufám, že nezačneš mluvit oinvazi palem juka. Moje si počínají docela mírumilovně.“

„Tak jsem to nemyslel. Chtěl jsem tím říct, že už zkrátka nejsme schopni posoudit, co je přirozené aco ne. Vroce 2000 jsem byl vMexickém zálivu zkoumat problémy způsobené medúzami. Obrovská hejna toho rosolu ohrožovala tamní stavy ryb. Medúzy vtrhly do trdlišť vLousianě, Mississippi avAlabamě ažraly nakladené jikry apotěr aplankton jim sežraly taky. Většinu škod způsobil species, který tam vůbec neměl co dělat: australská medúza zTichého oceánu. Byla tam zavlečena.“

„Invazní biologie.“

„Správně. Medúzy narušily potravní řetězec apoškodily rybolov. Úplná katastrofa. Několik roků předtím hrozila ekologická katastrofa vČerném moři, protože počátkem osmdesátých let tam nějaká obchodní loď ve své zátěžové vodě zavlekla žebernatky. Ani ty tam nepatří. Černé moře ztoho bylo dost na větvi akrátce na to úplně vprdeli. Teď se tam hemží osm tisíc medúz na jednom čtverečním metru! Víš, co to znamená?“

Olsen se parádně rozjel.

„Tak, ateď ty portugalský galéry. Objevily se vArgentině, ato přece není jejich rajón. Střední Amerika, ano. Taky Peru, možná ještě Chile. Ale dál na jih? Ačtrnáct mrtvých jednou ranou! To vypadá jako útok. Jako kdyby ti lidé byli překvapeni. Apak ty mořský vosy. Takhle daleko od pobřeží, co tam kruci dělají? Jako by je tam někdo přičaroval.“

„Co mě zaráží,“ řekl Johanson, „je, že se jedná zrovna odva nejnebezpečnější druhy.“

„Máš pravdu,“ přitakal Olsen protáhle. „Ale teď počkej, nejsme vAmerice, tak nespřádej žádné konspirační teorie. Pro narůstající problémy existuje ještě další vysvětlení. Někteří soudí, že za všechno může El Niño, další prohlašují, že je to globálním oteplováním. VMalibu už desítky let žádný problém smedúzami nemají. Obrovské kolonie se zato objevily před Tel Avivem. Oteplování, zavlékání, to všechno dává smysl.“

Johanson už dál neposlouchal. Olsen řekl něco, co mu nešlo zhlavy ven.

Jako by je tam někdo přičaroval.

Ačervi?

Jako by je tam někdo přičaroval.

„…se přicházejí pářit do mělkých vod,“ právě říkal Olsen. „Aještě něco: Když mluví onezvykle vysokém výskytu, pak nemají na mysli tisíce, ale nepředstavitelné miliony. Anemají vůbec nic pod kontrolou. Tam neumřelo jen čtrnáct lidí, ale mnohem víc. To ti zaručuju.“

„Hm.“

„Posloucháš mě vůbec?“

„Jistě. Ale mnohem víc. Myslím, že teď se ty zaplétáš do konspirativních teorií.“

Olsen se zasmál. „Blbost! Ale anomálie to jsou. Povrchně nahlíženo může jít ocyklicky se opakující fenomén, ale já si otom myslím něco jiného.“

„Tos vymyslel břichem?“

„Břicho teď zpracovává telecí roládu, kterou jsme měli kvečeři. Není momentálně sto dělat něco jinýho. Takže jsem to vymyslel hlavou. Svou vlastní.“

„Tak dobrá, dík. Chtěl jsem jenom znát tvůj názor.“

Johanson uvažoval. Má Olsenovi říct očervech? Ale jemu po tom nic není. Ve Statoilu by taky asi nebyli nadšení, kdyby se tohle téma zrovna teď objevilo na veřejnosti. Akolega si nenechá nic pro sebe.

„Uvidíme se zítra na obědě?“ zeptal se Olsen.

„Budu rád.“

„Ještě se podívám, co by se otom dalo vykoumat.“

„Dobře,“ odpověděl Johanson. „Tak zítra.“

Zavěsil. Teď mu došlo, že se chtěl Olsena zeptat ještě na ty opuštěné lodě. Ale nechtělo se mu ho už volat znovu. Zítra se to tak jako tak dozví.

Položil si otázku, jestli by ho invaze medúz také tak šokovala, kdyby nevěděl otěch červech.

Ne. Pravděpodobně ne. Nešlo totiž omedúzy.

Šlo osouvislosti. Pokud nějaké existují.

Druhý den ráno se Olsen objevil vjeho kanceláři, sotva tam Johanson dorazil. Cestou na NTNU vautě poslouchal zprávy, ale nedozvěděl se víc, než co už věděl: vrůzných částech světa mizeli lidé ačluny. Spekulací se vyrojila celá řada, ale rozumné vysvětlení nikdo nepodal.

Johanson měl první přednášku od deseti. Zbývalo mu proto dost času projít si e-maily apoštu. Venku lilo jako zkonve. Nad celým Trondheimem bylo nebe olověné. Johanson rozsvítil stropní světlo auvelebil se sšálkem kávy za psacím stolem, aby se po ránu vklidu probral. Ale to už Olsen strčil hlavu do dveří.

„To je šílený, co?“ řekl. „Nebere to konce.“

„Co nebere konce?“

„Přece jedna jobovka za druhou. Copak vůbec neposloucháš zprávy?“

Johanson se potřeboval trochu sebrat.

„Myslíš ty zmizelé čluny? Beztak jsem se tě na to chtěl zeptat. Jenom jsem na to včera pro samé medúzy zapomněl.“

Olsen zavrtěl hlavou avešel dovnitř. „Domnívám se celkem oprávněně, že mi chceš nabídnout kafe,“ zahlaholil, zatímco se zvědavě rozhlížel. KOlsenovým užitečným asoučasně istejnou měrou protivným vlastnostem patřila zvědavost.

„Vedle,“ řekl Johanson.

Olsen se naklonil otevřenými spojovacími dveřmi do druhé místnosti ahlasitě si objednal kávu. Pak si sedl adál těkal pohledem. Vstoupila sekretářka, třískla šálkem opsací stůl aobdařila Olsena zničujícím pohledem. Pak odešla zpátky k sobě.

„Co je to sní?“ divil se Olsen.

„Já si chodím pro kávu vždycky sám,“ odpověděl Johanson. „Konvice stojí hned vedle dveří, mléko, cukr ahrníčky taky.“

„Dáma je nějaká citlivka, co? Tak promiň. Příští týden jí přinesu domácí sušenky. Moje žena peče skvělé keksy.“ Olsen se pořádně napil. „Ty jsi skutečně neposlouchal zprávy, viď?“

„Ale jo, vautě cestou sem.“

„Před deseti minutami dostala CNN mimořádné hlášení. Víš přece, že mám vkanceláři malou televizi, ata běží pořád. Olsen se předklonil. Světlo od stropu se zalesklo na jeho počínající pleši. UJaponska vybuchl tanker splynem apotopil se. Současně došlo vMalackém průlivu ke kolizi dvou kontejnerových lodí ajedné fregaty. Jedna kontejnerová loď se potopila, druhá není schopná manévrovat ana fregatě hoří. Je to vojenská fregata. Došlo tam kexplozi.“

„Panebože!“

„Ato všechno dneska brzy ráno.“

Johanson si hřál ruce osvůj hrnek skávou.

„Co se týče Malackého průlivu, vůbec se nedivím,“ řekl. „Spíš je obdivuhodné, že se to tam nestává častěji.“

„Ano, ale je to hodně divná náhoda, ne?“

Tři mořské úžiny si konkurovaly vsoupeření otitul nejfrekventovanější vodní cesty na světě. Kanál La Manche, Gibraltarská úžina aMalacký průliv, který je součástí vodní trasy zEvropy do států jihovýchodní Asie ado Japonska. Problémem lodní nákladní přepravy byly mimo jiné právě takovéhle mořské úžiny. Jen Malackým průlivem proplulo za jediný den kolem šesti set tankerů anákladních lodí. Některé dny se dokonce stávalo, že vody mezi Malajsií aSumatrou brázdilo až dva tisíce lodí. Průliv je sice čtyři sta kilometrů dlouhý, ale vnejužším místě jen dvacet sedm kilometrů široký. Indie aMalajsie sice shodně usilovaly oto, aby kapitáni tankerů používali jižněji položenou vodní cestu kolem Lomboku, ale jako když hrách na stěnu hází. Objížďka by zmenšila zisk. A tak zůstávalo při starém, patnáct procent veškerého světového obchodu se tlačilo Malackým průlivem anavazujícími mořskými úžinami.

„Ví se, co se tam vlastně stalo?“

„Ne. Přišlo to teprve před pár minutami.“

„To je hrůza.“ Johanson se napil. „Aco je vůbec za tou historkou ozmizelých člunech?“

„Co? Tohle taky nevíš?“

„Jinak bych se tě asi neptal.“

Olsen se předklonil aztlumil hlas.

„VJižní Americe už delší dobu mizí plavci amenší rybářské čluny. Na pacifické straně. Nevydávají se otom žádné zprávy, aspoň vEvropě určitě ne. Všechno to začalo nejspíš vPeru. Napřed tam zmizel jeden rybář aden nato našli jeho člun. Plaval na otevřeném moři. Člun upletený zrákosu, nic velkého. Mysleli si, že ho asi spláchla vlna do moře, ale počasí je tam už dlouhé týdny skvělé. Apak se tyhle věci začaly dít jako na běžícím pásu. Nakonec zmizel imalý trawler.“

„Pro boha živého, aproč my jsme se otom nedozvěděli už dřív?“

Olsen rozpřáhl ruce. „Protože takové věci neradi vytrubujou. Turismus je pro ně důležitý. Navíc se tohle všechno děje vdalekých zemích, kde žije spousta lidí shnědou kůží ačernými vlasy, kteří nám připadají jeden jako druhý.“

„Ale medúzy se do zpráv dostaly. Ataky je to hodně daleko.“

„Prosím tě! To je přece rozdíl. Přitom zahynuli dva nefalšovaní angličtí turisté, jeden Němec aco já vím kdo ještě. No ateď vChile zmizela celá norská rodina. Vyrazili si vrybářském člunu smístním průvodcem. Zalovit si na volném moři. Apic ho, jsou pryč! Norové, sakra, hodnotní blond lidé! Otom se přece musí vydat zpráva.“

„Jasně, už to chápu.“ Johanson se opřel ve své židli. „Anezachytili žádné jejich signály?“

„Ne, Sherlocku Holmesi. Jen pár S. O. S. To je všechno. Uvětšiny zmizelých člunů se vybily baterie vpalubních high-tech vysílačkách.“

„Nebyla bouřka?“

„Ne, krucinálfagot! Nestalo se nic, kvůli čemu by ty čluny mohly ztroskotat.“

„Aco se stalo vzápadní Kanadě?“

„Ty lodě, co se údajně srazily? Nemám tušení. Někdo říkal, že se potkaly svelrybou, která měla špatnou náladu. Co já vím? Svět je krutý aplný mystérií, aty tvoje otázky jsou taky trochu záhadný. Dej mi ještě kafe… Ne, dojdu si pro něj sám.“

Olsen se zabydlel vJohansonově kanceláři jako veš vkožichu. Když konečně dopil kávu aodešel, Johanson se podívalna hodiny. Do přednášky mu zbývalo jen pár minut.

Zavolal Lundovou.

„Skaugen kontaktoval jiné těžební společnosti,“ řekla. „Po celém světě. Chce vědět, jestli se setkali spodobným fenoménem.“

„Sčervy?“

„Ano. Domnívá se totiž, že Asiati vědí očervech přinejmenším totéž co my.“

„Jak na to přišel?“

„Vzpomeň si na jeho slova. Asie se pokouší těžit metanhydrát. Copak ti to neříkal itvůj člověk vKielu? Skaugen se těm firmám chce podívat na zoubek.“

To není špatný nápad, pomyslel si Johanson. Skaugen si dal dvě advě dohromady. Jestliže jsou Polychaeta skutečně tak divá po metanu, tak se musí vyskytovat především tam, kde je po metanu divý ičlověk. Na druhé straně…

„Asiati nebudou Skaugenovi nic věšet na nos,“ řekl. „Nechají si to pro sebe stejně jako on.“

Lundová chvilku mlčela.

„Ty myslíš, že Skaugen by jim to neřekl?“

„Asi ne úplně všechno. Ane teď.“

„Je nějaká jiná možnost?“

„No…“ Johanson hledal vhodná slova. „Nechci vám nic podsouvat, ale dejme tomu, že někdo dostane nápad forsírovat podmořskou továrnu, ikdyž se tam dole vhydrátu hrabe něco neznámého.“

„To neuděláme.“

„Je to jen domněnka.“

„Slyšels přece, že Skaugen dal na tvoji radu.“

„To ho ctí. Ale jde přece openíze, ne? Taky lze zaujmout stanovisko: červi? Otěch nic nevíme. Žádné jsme neviděli.“

„Astavět ipřesto?“

„Nemusí se to stát. Akdyž – vždycky lze někoho zavřít za technické nedostatky, ale ne proto, že se vpřípravných pracích narazilo na červy.“

„Statoilby tohle nezatušoval.“

„To nechme stranou. Pro takové Japonce by export metanu znamenal ropný boom. Anejen to! Neuvěřitelně by zbohatli. Ty snad věříš, že Asiati vté věci hrají sodkrytými kartami?“

Lundová zaváhala.

„Ne.“

„Avy?“

„Tohle nám nepomůže. Musíme se to onich dozvědět dřív, než se to dozvědí oni onás. Potřebujeme nezávislé pozorovatele. Lidi, kteří nemají se Statoilem nic společného. Například…“

Lundová se na oko zamyslela. Pak řekla: „Nemohl by ses pozeptat třeba ty?“

„Co, já? Uropných společností?“

„Ne, vústavech ana univerzitách, ulidí jako je ten tvůj kolega vKielu. Copak se metanhydrát nezkoumá po celém světě?“

„To ano, ale…“

„Abiologové! Mořští biologové! Sportovní potápěči! Víš co?“ vykřikla nadšeně. „Třeba bys tenhle part mohl jednoduše převzít. Zřídíme pro tebe resort. To je dobrý! Hned zavolám Skaugenovi avyžádám si rozpočet. Mohli bychom…“

„Ne, hezky pomalu!“

„Bylo by to určitě dobře placené, nehledě na to, že by ses nepředřel.“

„Jenže je to pěkně svinská práce. Vy si sní poradíte zrovna tak dobře.“

„Bylo by lepší, kdyby ses toho ujal ty. Jsi neutrální.“

„Ach Tino…“

„Za tu dobu, co tu spolu debatujeme, jsi už mohl třikrát zavolat na Smithonian Institute. Prosím tě, Sigure, je to přece tak jednoduché. Pochop, že když se my jako koncern budeme oněco živě zajímat, pověsí se nám na krk aspoň tisíc organizací na ochranu životního prostředí. Čekají jenom na tohle.“

„Aha! Zatímco vy máte nejspíš zájem všechno vtichosti zamést pod koberec.“

„Ty seš ale blbej.“

„Občas.“

Lundová vzdychla. „Tak co máme podle tvého názoru dělat? Myslíš, že nám nebudou okamžitě předhazovat všechno zlo na světě? Přísahám ti, že Statoil nic nepodnikne, dokud nebude jasný, jakou roli ti červi hrajou. Ale když oficiálně zaklepeme na příliš mnoho dveří, spustí se řetězová reakce. Staneme se takovým středem pozornosti, že už si ani neškrtneme.“

Johanson si promnul oči. Pak se podíval na hodiny.

Už bylo deset. Měl by jít přednášet.

„Tino, já musím končit. Zavolám ti později.“

„Můžu říct Skaugenovi, že do toho jdeš?“

„Ne.“

Ticho.

„Okay,“ špitla konečně Lundová stísněným hlasem.

Znělo to, jako by ji vedli na porážku. Johanson zhluboka vydechl.

„Můžu si to aspoň nechat projít hlavou?“

„Samozřejmě. Ty jsi poklad!“

„Já vím. To je právě ten můj problém. Zavolám ti.“

Johanson popadl své podklady auháněl do posluchárny.

Roanne, Francie

Ve stejné chvíli, kdy Johanson vTrondheimu začal přednášet, dva tisíce kilometrů odtud Jean Jérôme hodnotil kritickým zrakem dvanáct bretaňských humrů.

Jérôme se díval na všechno kriticky ze zásady. Za svou permanentní skepsi vděčil adrese, pro kterou pracoval. Troisgros byl už přes třicet let nepřetržitě držitelem tří hvězdiček od Michelina aJérôme se nehodlal zapsat do dějin jako ten, kdo na tom něco změnil. Byl odpovědný za všechno, co pocházelo zmoře. Byl takříkajíc pánem ryb abyl na nohou od časného rána.

Překupníkovi, od něhož Jérôme odebíral zboží, začínal den ještě dřív. Konkrétně ve 3:00 vRungis, malém předměstí čtrnáct kilometrů za obvodem Paříže, oněmž ještě před pár lety nikdo nevěděl akteré přes noc povýšilo na Mekku vznešené kuchyně. Na rozloze čtyř čtverečních kilometrů, osvětlených do posledního koutku, zásobovalo nyní Rungis potravinami Paříž adalší velkoměsta, obchodníky, kuchaře avůbec všechny, kdo byli natolik šílení, že svůj život trávili vkuchyni. VRungis byla zastoupena celá země. Mléko, smetana, máslo asýry zNormandie, exkluzivní bretaňská zelenina, aromatické plody zjihu. Dodavatelé ústřic zBelonu, Marennes aBassin d’Arcachon irybáři lovící tuňáky ze St-Jean-de-Luz se sem řítili po dálnici se svým nákladem. Chladicí kamiony smlži akorýši si razily cestu mezi dodávkami aosobními auty. Nikdo vcelé Francii se k těm lahůdkám nedostal dřív než lidé zRungis.

Kvalita ovšem byla rozhodujícím faktorem. Humři byli pochopitelně zBretaně, ale imezi nimi byly zase jak atraktivní, tak iméně lákavé exempláře. Zkrátka adobře, všechno muselo být jaksepatří, aby například takový Jean Jérôme vRoanne byl spokojen.

Ten přebíral humry jednoho po druhém, obracel je aprohlížel ze všech stran. Po šesti kouscích je pak uložil do polystyrénových přepravek vystlaných určitým druhem kapradí. Humři se sotva pohnuli, ale byli náležitě živí. Klepeta měli svázaná.

„Dobré,“ řekl Jérôme.

To byla největší pochvala, jakou uděloval. Ve skutečnosti se mu humři líbili dokonce výjimečně. Byli spíš menší, ale na svou velikost měli dostatečnou váhu alesklé tmavomodré krunýře.

Až na dva poslední.

„Jsou moc lehcí,“ řekl Jérôme.

Obchodník srybami svraštil čelo, vzal jednoho zhumrů, kteří sklidili Jérômův potlesk, ajednoho ztěch dvou zbylých avážil je na rukou.

„Máte pravdu, monsieur,“ řekl zaraženě. „Musím se vám omluvit.“ Stál tam jako Justitia rybího trhu srozpaženýma rukama. „Ale nedělá to moc. Maličkost, viďte?“

„Ne, nedělá to moc,“ odpověděl Jérôme. „Pro obyčejnou rybárnu. Ale my nejsme obyčejná rybárna.“

„To mě mrzí. Pojedu zpátky a…“

„Ušetřete si námahu! My už nějak poznáme, kdo znašich hostů má menší žaludek.“

Obchodník se znovu omlouval. Omlouval se, ještě když vycházel, apravděpodobně se omlouval sám sobě ipři zpáteční cestě, zatímco Jérôme už opět stál ve skvostné kuchyni Troisgros ařešil různé požadavky večerního menu. Humry dal zatím do vany sčerstvou vodou ati se chovali apaticky.

Uběhla hodina, než se Jérôme rozhodl, že humry oblanšíruje. Dal postavit na sporák velký kotel svodou. Doporučovalo se živé humry rychle zpracovat. Vzajetí totiž měli sklon vnitřně stravovat sami sebe. Blanšírovat vůbec neznamenalo uvařit je, nýbrž pouze usmrtit ve vroucí vodě. Vařili se pak až bezprostředně před podáváním. Jérôme počkal, až začne voda vřít, apak bral humry jednoho po druhém zvany anechal je rychle po hlavě sklouznout do kotle. Vzduch zdutin pod krunýřem unikal shlasitým syčením. Tak jako je postupně vpravil do vroucí vody, humry hned zase vyndával. Devátý, desátý humr se rozloučil se životem. Jérômova ruka sáhla po jedenáctém – ano, správně, to je ten lehčí – aupustila ho do vřelé vody. Deset vteřin bude stačit. Aniž se na něj pořádně díval, vytáhl humra velikou drátěnou naběračkou zase ven…

Vtom ale nedokázal potlačit zaklení.

Proboha živého, co se to stím humrem stalo? Krunýř se rozskočil vedví ajedno klepeto odpadlo. Naprosto nepochopitelné! Jérôme soptil vztekem. Položil humra, respektive co zněj zbylo, na pracovní desku aobrátil ho na záda. Byl zdemolovaný izespodu auvnitř, tam kde měl být uložen pořádný kus masa, bylo vidět jen jakýsi mazlavý bílý povlak. Nechápavě hleděl do kotle. Vbublající vodě se převalovalo cosi, co ani vnejbujnější fantazii nepřipomínalo humra.

No nic, ve skutečnosti potřebuju jen deset kousků. Jérôme nikdy nenakupoval na doraz, zato oněm bylo známo, že nikdy nekoupí nic pod váhu. Musel vědět velice přesně, jaké množství je skutečně zapotřebí. Vzájmu hospodárnosti isohledem na rezervu. Jeho koncept se právě zase jednou osvědčil.

Ale itak to byla nepříjemná záležitost.

Kladl si otázku, jestli ten humr nebyl nemocný. Jeho pohled sklouzl do vany. Byl tam ještě poslední, jeden ztěch dvou, snimiž nebyl spokojen. Nevadí. Do hrnce s ním!

Ach ne, vhrnci přece plavou ty bílé zbytky.

Vtom ho něco napadlo. Nemocný kus byl příliš lehký. Atenhle humr byl rovněž lehčí. Mělo to nějakou souvislost? Humři možná začali stravovat sami sebe, nebo se vnich rozbujel virus či parazit. Jérôme zaváhal. Pak vyndal dvanáctý kousek zvany apoložil ho na pracovní desku, aby si ho prohlédl.

Dlouhá tykadla obrácená dozadu sebou cukala. Maličko se hýbala isvázaná klepeta. Jakmile jsou humři vytrženi ze svého životního prostoru, stanou se netečnými. Jérôme ho lehce postrčil anaklonil se k němu blíž. Pohyboval nohama, jako by chtěl odlézt pryč, ale zůstával na desce. Tam, kde článkovitý ocas přecházel vkrunýř, bylo vidět něco průsvitného.

Co je zase tohle?

Jérôme si dřepl. Přiblížil tvář těsně ke zvířeti, měl ho téměř doslova před očima.

Humr lehce nadzvedl přední část těla. Na okamžik se zdálo, že si Jérôma prohlíží svýma černýma očima.

Potom se rozprskl.

Učedník, kterého Jérôme pověřil odšupinováváním ryb, byl od něj jenom tři metry, ovšem výhled na sporák mu zakrývaly úzké police až ke stropu, kde byly nejrůznější pracovní pomůcky akoření. Proto napřed jenom uslyšel Jérômův řev pronikající až do morku kostí. Vyděšen ksmrti upustil nůž. Spatřil Jérôma, jak běží od sporáku srukama na obličeji apřiskočil k němu. Společně narazili do pracovní desky před nimi. Hrnce rachotily, něco spadlo na zem astřesknutím se rozbilo.

„Co se stalo?“ křičel vpanice učedník. „Co se stalo?“

Přiběhli iostatní kuchaři. Kuchyně byla vtom nejlepším slova smyslu továrnou, kde měl každý svůj úkol. Jeden měl na starost zvěřinu, druhý omáčky, třetí nádivky, další zase připravoval saláty, jiný paštiky atak dále. Vokamžiku nastal nepředstavitelný zmatek okolo sporáku, dokud si Jérôme neodkryl oči aroztřeseně neukázal na pracovní plochu vedle sporáku. Zvlasů mu kapaly nějaké průsvitné cáry. Měl je nalepené ina obličeji, kde rychle tály atekly mu za límec.

„On… explodoval,“ vydechl.

Učedník přistoupil blíž kdesce aspocitem hnusu si prohlížel roztříštěného humra. Nikdy předtím nic takového neviděl.

„Co jste to s ním provedl?“ zašeptal.

„Provedl? Provedl?“ křičel Jérôme. Prsty na rukou měl natažené od sebe aobličej jeden hnus. „Vybuchl! To on! Vybuchl!“

Přinesli mu utěrky, aby se očistil, aučedník se špičkami prstů dotkl hmoty, která se válela všude kolem. Byla enormně tuhá, gumové konzistence, ale rychle se rozpouštěla aroztékala se všude po pracovní desce. Pak mu jakýsi vnitřní impulz přikázal vzít zpolice sklenici se šroubovacím uzávěrem anabrat do ní polévkovou lžící kousky rosolu. Sebral ještě trochu tekutiny, přidal ji dovnitř autáhl víko sklenice, jak jen to šlo.

Uklidnit Jérôma však nebylo jednoduché. Nakonec mu někdo přinesl sklenku šampaňského, ateprve po ní Mistr přišel trochu k sobě. „Ukliďte to všechno,“ poručil přiškrceným hlasem. „Proboha ukliďte ten svinčík, já se jdu umýt.“

Aodešel. Pomocné síly hned nato začaly Jérômovo pracoviště dávat do pořádku. Vyčistily sporák avšechno kolem, odstranily zbytky humra, vycídily kotel asamozřejmě vylily všechno spolu se špinavou vodou do výlevky uvany, kde hodinu předtím tucet humrů čekal na konec své životní pouti. Splašky vyrazily na svou obvyklou cestu do podzemí, probublaly do kanalizace asmíchaly se tam se vším, co město vypouštělo, aby to pak vrecyklované podobě znovu přijalo.

Sklenici srosolem si učedník zatím nechal usebe. Nevěděl ještě, co sní podniknout, atak se zeptal Jérôma, když se sumytými vlasy apřevlečený do čistého zase vrátil do kuchyně.

„Asi bylo dobře, žes toho kousek schoval,“ řekl temně. „Bůh ví, co to vůbec je.“

„Chcete se na to podívat?“

„Chraň bůh, jenom to ne! Ale mělo by se to prozkoumat. Pošleme to někam, kde se tím zabývají. Ale nesmíš prozradit okolnosti, za jakých se to stalo, rozumíš? Tohle se prostě nikdy nestalo. VTroisgros se přece nic takového stát nemůže.“

Událost skutečně neopustila kuchyni restaurace. Abylo to jen dobře, neboť by to na Troisgros vrhlo špatné světlo. Ikdyž zde na tom, co se stalo, nikdo neměl ani tu nejmenší vinu, našli by se tací, kteří by sradostí roztrubovali, že vTroisgros létají humři do vzduchu astříkají kolem sebe jakési ohavné želé. Pro pověst špičkového restaurantu nemohlo být nic horšího než pochybnosti ohygieně.

Učedník si pozorně prohlížel hmotu ve sklenici. Když se začínala rozpouštět, přidal trochu vody, neboť si myslel, že to nemůže uškodit. Substance mu připomínala – pokud vůbec mohla něco připomínat – chobotnice. Aty přetrvávají pouze ve vodě, protože samy nesestávají zničeho jiného. Byl to zjevně dobrý nápad. Kousky prozatím zůstaly stabilní. ZTroisgros mezitím bylo vedeno několik diskrétních telefonátů, znichž vyplynulo, že se vzorky mají odeslat na univerzitu vnedalekém Lyonu atam nechat prozkoumat.

VLyonu přistály na psacím stole profesora Bernarda Rocheho, molekulárního biologa. Mezitím proces rozkladu pokračoval inavzdory přidané vodě ave sklenici už plavalo sotva něco pevného. Kousek toho, co zbylo, Roche okamžitě podrobil nejrůznějším testům, ale zbytky cárů se rozpustily dřív, než je mohl zevrubněji prozkoumat. Rochemu se ovšem podařilo prokázat několik molekulárních spojení, která ho zarazila airitovala. Narazil mimo jiné na vysoce účinný neurotoxin, oněmž však nevěděl, jestli pochází zrosolu, nebo zvody ve sklenici.

Zjistil aspoň to, že voda byla nasycena organickou matérií arůznými látkami. Protože neměl čas na další rozbor, rozhodl se Roche zbytek obsahu sklenice zakonzervovat aprovést podrobnou analýzu některý další den. Voda putovala do lednice.

Téhož večera Jérôme onemocněl. Začalo to tím, že pociťoval menší nevolnost. Restaurant byl plně obsazený. Na nic nedbal apokračoval vchoreografii kuchyně, jak byl zvyklý. Deset nevybuchlých humrů bylo prvotřídní kvality ažádný další nebyl zapotřebí. Navzdory neblahé dopolední události běželo všechno jako na drátkách, jak bylo ostatně vTroisgros zvykem.

Kolem desáté se Jérômovi přitížilo anavíc ho začala trochu bolet hlava. Krátce nato zpozoroval, že ztrácí soustředění. Zapomněl dát připravit jeden chod audělit pár pokynů. Perfektní aelegantní chod restaurantu začal nepozorovaně zadrhávat.

Jean Jérôme byl natolik profík, aby okamžitě spustil oponu. Bylo mu opravdu zle, atak předal odpovědnost za další chod věcí své zástupkyni, vysoce talentované kuchařce, která se vyučila vPaříži uveleváženého Ducasse. Sdělil jí, že se půjde projít po zahradě, aodešel. Zahrada navazovala přímo na kuchyni. Byla výjimečně krásná. Za příznivého počasí zde vítali hosty, kteří si tu dali aperitiv aprvní hors doeuvres, aby je pak odvedli středem kuchyně do restaurantu aza tuto malou exkurzi sklidili obdivné pohledy. Teď však byla zahrada opuštěná ajen decentně osvětlená.

Jérôme chodil několik minut sem atam. Odtud mohl prosklenou stěnou dál sledovat čilý ruch vkuchyni. Ale najednou mu připadalo zatěžko soustředit pohled déle než na vteřinu. Dýchal snámahou anavzdory čerstvému vzduchu cítil těžký tlak na prsou. Nohy mu připadaly jako gumové. Pro jistotu se posadil za jeden dřevěný stůl apřemýšlel otom, co se dopoledne událo. Vnitřnosti humra měl prve ve vlasech ana obličeji. Docela určitě musel něco vdechnout, tekutina mu pravděpodobně vnikla do úst nebo ji aspoň nabral na jazyk, když si olízl rty.

Ať už to bylo pomyšlením na vybuchlého humra, nebo následkem náhlého onemocnění, Jérôme najednou vprudkých křečích zvracel do okrasných keřů. Ještě když se oně opíral, dávil alapal po dechu, myslel si, že teď je to zněj konečně venku. Že mu to udělá dobře. Pak se napije vody aurčitě se dá rychle do pořádku.

Narovnal se. Kolem něj se všechno točilo. Hlava mu jen hořela, zorné pole se zužovalo aviděl všechno ve spirále. Musíš vstát, říkal si. Vstát adohlédnout na kuchyni. Nesmí nastat žádný zádrhel. VTroisgros nikdy.

Snámahou se zvedl na nohy avlekl se pryč, ale šel opačným směrem. Po dvou krocích už nevěděl, že chtěl jít do kuchyně. Vlastně už nevěděl vůbec nic ataky nic neviděl.

Zhroutil se pod stromy, které lemovaly zahradu.

18. dubna

Vancouver Island, Kanada

Nebralo to konce.

Anawak cítil, jak se mu čím dál víc klíží oči. Vnímal, jak rudnou, jak jejich víčka natékají ajak se kolem nich tvoří vrásky, na které byl ještě příliš mladý. Přesto dál civěl na obrazovku, dokud mu hlava nepadla na stůl. Co vypuklo ono šílenství na západním pobřeží, nedělal nic jiného, než že měl oči upřené na monitor. To, co zatím viděl, byl jen zlomek dodaného materiálu. Tyto záznamy vděčily za svou existenci průkopnickému vynálezu voboru etologie: telemetrii zvířat.

Koncem sedmdesátých let vědci vyvinuli zcela novou metodu pozorování zvířat. Dosud byli odkázáni jen na nepřesné výpovědi ooblastech rozšíření aputování druhů. Ale jak zvíře žije, jak loví, jak se páří ajaké má individuální nároky apotřeby – otom bylo možné jenom spekulovat. Samozřejmě že byly tisíce zvířat podrobovány trvalému pozorování, ale to probíhalo téměř vždy za podmínek, které neumožňovaly učinit věrohodný závěr. Zvíře se totiž vzajetí nechová tak jako ve volné přírodě – stejně jako vězeň vcele nemůže poskytnout obraz svobodného jedince.

Ale ani tam, kde pozorování probíhalo vpřirozeném životním prostoru zvířat, nebyly poznatky dostatečné. Zvířata se buď dávala na útěk, nebo se vůbec neobjevila. Askutečně téměř každý badatel stavěl spíš na představách oobjektu svého zájmu než na tom, co viděl na vlastní oči. Jiné druhy, které nebyly tak plaché, zaměřovaly své chování na pozorovatele. Tak třeba šimpanzi adelfíni byli agresivní nebo zvědaví, koketovali adělali pózy, zkrátka činili všechno možné, aby odporovali objektivním poznatkům. Když toho měla zvířata dost, zmizela vhouští, vznesla se do vzduchu nebo se ponořila pod hladinu, kde se konečně začala chovat přirozeně. Ale tam už je nikdo neviděl.

Jenže právě tohle bylo snem všech biologů od dob Darwinových: vidět, jak přežívá tuleň nebo ryby vtemných astudených vodách Antarktidy. Nahlédnout do biotopu, který je ukrytý pod nekonečným ledem. Zjistit, jak by vypadal let přes Středozemní moře do Afriky, kdyby člověk neseděl vletadle, ale na hřbetě divoké husy. Co všechno se přihodí včele během čtyřiadvaceti hodin? Jak získat údaje ofrekvenci mávání křídel, srdečním rytmu, krevním tlaku, stravování, fyzických výkonech při potápění, hospodaření skyslíkem ajaké následky má pro mořské savce vliv lidské činnosti jako hluk lodních motorů nebo podmořské výbuchy?

Jak pozorovat zvířata tam, kam se člověk nemůže dostat? Odpověď na tuto otázku dala technologie, jejíž pomocí dopravci kontrolují polohu svých kamionů, aniž by opustili svou kancelář, akterá řidičům pomáhá najít tu správnou ulici vúplně cizím městě. Tuhle technologii zná každý moderní člověk, aniž by tušil, že zároveň provedla revolucí vzoologii. Telemetrie.

Američtí vědci přišli už koncem padesátých let snápadem vybavit zvířata sondami. US Navy začala krátce nato pracovat scvičenými delfíny, avšak první programy ztroskotaly na velikosti vysílaček. Byly zkrátka moc těžké. Kčemu by byl tachograf na hřbetě delfína zaznamenávající jeho přirozené chování, kdyby toto chování ovlivňoval. Byl to nějakou dobu začarovaný kruh, dokud nenastal rozmach mikroelektroniky. Dnes tachografy velikosti tabulky čokolády aultralehké kamery dodávají všechna vytoužená data přímo zterénu – aniž by si jejich nositelé všimli, když se procházejí deštnými pralesy nebo plavou pod ledovými krami Machlurdo Soundu, že na sobě mají ani ne patnáctigramový high-tech. Medvědi grizzly, divocí psi, lišky asobi konečně dali člověku zevrubně nahlédnout do svého způsobu života, jak se páří, jak si počínají při lovu apo jakých trasách migrují. Smořskými orly, albatrosy, labutěmi, divokými husami ajeřáby začalo být možné obletět půl světa. Momentálně byly, coby vrchol tohoto vývoje, minivysílačkami, které vážily přesně jednu tisícinu gramu abyly napájeny radarovými vlnami, vybavovány různé druhy hmyzu. Nazpět odrážely paprsky vdvojnásobné rychlosti, takže data bylo možné bez problémů přijímat ještě ve vzdálenosti sedmi set metrů.

Větší část měření se prováděla telemetrií podporovanou satelity. Systém to byl stejně jednoduchý jako geniální. Vysílačka na zvířeti odesílala signály na oběžnou dráhu atam je přijímal ARGOS, satelitní systém francouzské organizace pro kosmické lety CNES. Odtud signály putovaly do provozní centrály vToulouse ana jednu pozemníve Fairbanksu vUSA. Během devadesáti minut pak byly rozeslány na připojené instituty po celém světě – ato vtéměř stejné kvalitě jako při přímém přenosu vreálném čase.

Zkoumání velryb, tuleňů, tučňáků amořských želv se rychle vyvinulo vsamostatný telemetrický obor. Telemetrie poskytla vhled do fascinujícího, protože neprobádaného životního prostoru na Zemi. Ultralehké tachografy uchovávaly data ze značných hloubek, registrovaly teplotu, hloubku adélku ponoru, polohu, směr arychlost pohybu zvířat. Jejich signály však naneštěstí nepronikaly vodou, takže vmořských hlubinách byl ARGOS slepý. Například keporkakové, kteří většinu svého života pobývali ukalifornských břehů, se zdržovali nad hladinou nanejvýš jednu hodinu denně. Zatímco ornitologové mohli pozorovat tahy čápů asoučasně přijímat data, mořští badatelé byli od všeho odříznutí vokamžiku, kdy se velryba potopila. Prozkoumat ji doopravdy by znamenalo sledovat ji se zapnutou kamerou až na dno Pacifiku. Ale to by žádný potápěč nedokázal aponorky na to byly příliš pomalé aneohrabané.

Vědci zUniversity of California vSanta Cruz konečně našli řešení vpodobě podvodní kamery těžké jen pár gramů aodolné vůči tlaku vody. Přístroje zavěsili postupně na plejtvákovce šedého, rypouše sloního, několik tuleňů Weddellových anakonec na delfína. Neuvěřitelně rychle objevili úžasné fenomény. Stačilo pár týdnů, anauka omořských savcích se ohromně rozšířila. Bylo by skvělé, kdyby šlo velryby adelfíny opatřit sondami jako jiná zvířata, ale to se ukázalo těžké, ba přímo nemožné. Proto oživotním prostoru velryb neexistovalo tolik materiálu, kolik by si byl Anawak vtu chvíli přál. Navíc mu nikdo nedokázal říct, na co má své úsilí zaměřit, atak bylo důležité úplně všechno. Na druhé straně se Anawak vmateriálech přímo topil. Tisíce hodin obrazových azvukových záznamů, měření, analýzy, statistiky. Projekt Sisyfos, jak to nazval John Ford.

Jedině na nedostatek času si Anawak nemohl stěžovat. Davies Whaling Station byla rehabilitována – auzavřena. Podél západních břehů Kanady aUSA teď pluly pouze hodně veliké lodě. Katastrofy, jako byla ta uVancouver Islandu, se odehrály téměř současně všude od San Franciska po Aljašku. Během první vlny útoků se potopilo nebo bylo těžce poškozeno víc než sto malých lodí ačlunů. Ovíkendu počet útoků konečně klesl, protože už se na otevřené moře neodvážil nikdo, pokud neměl pod sebou kýl velkého trajektu nebo nákladní lodi. Stále však jedno rozporné hlášení stíhalo druhé. Ani opočtu mrtvých nebyly spolehlivé údaje. Začaly zasedat nejrůznější komise akrizové štáby zaštítěné vládami postižených zemí anásledkem byla invaze létajících strojů. Všude podél pobřeží vrčely helikoptéry, vnichž se tísnili vojáci svědci apolitiky, civěli na moře apředháněli se vbezradnosti.

Ajak už vyplývá zpovahy takových štábů, šéfové vládních týmů začali povolávat externí odborníky. Vancouverské akvárium včele sFordem bylo určeno za vědeckou základnu, vníž se shromažďovala veškerá relevantní data. Na ni se napojily skoro všechny instituty avědecká zařízení, která se zabývala životem vmoři. Pro Forda to bylo neskutečné břímě. Pustil se do práce, ojejíž náplni nic nevěděl. Od stoletých zemětřesení po nukleární útoky teroristů, na to všechno existovaly zásuvky plné scénářů. Ale pro tohle nebylo kdispozici vůbec nic. Ford dlouho neváhal asám nabídl Anawakovi místo poradce, protože ten ze všech vědců Severní Ameriky aKanady věděl patrně nejvíc otom, co se děje vhlavě velryby. Pouze vní se totiž mohly skrývat odpovědi na otázky typu: jsou-li velryby vybaveny inteligencí – mají ještě všech pět pohromadě? Ajestli ne, co se to snimi stalo?

Odpověď však neznal ani Anawak, do něhož se vkládaly tak velké naděje. Ten si vyžádal veškeré dostupné telemetrické podklady otichomořském pobřeží, které se nashromáždily od počátku roku. Už čtyřiadvacet hodin sAlicií Delawareovou vyhodnocoval videozáznamy. Pomáhali ipracovníci akvária. Studovali údaje opoloze velryb aposlouchali zvuky zachycené hydrofony, aniž by však dospěli kpoužitelným výsledkům. Žádná zvelryb, táhnoucích od Havaje aBaja California nahoru do Arktidy, na sobě telemetrický přístroj neměla. Až nadva keporkaky, jimž tachografy odpadly krátce po opuštění Kaliutiského zálivu. Zdrojem jediných reálných poznatků byla dál stejně jako předtím videokazeta, kterou natočila ta zachráněná žena na Blue Sharkovi. Pouštěli si ji vDavies Whaling Station pořád dokola spolu se skippery, kteří byli zběhlí videntifikaci ocasních ploutví velryb.

Po rozmanitých způsobech přehrávání azvětšování obrazu konečné poznali dva keporkaky, jednoho plejtvákovce aněkolik kosatek.

Delawareová měl pravdu. To video byla stopa. Anawak se na studentku už dávno nezlobil. Byla sice prostořeká amluvila rychleji než myslela, ale tahle drsná manýra zakrývala vysoce inteligentní, analytický mozek, jak Anawak brzy zjistil. Mimoto Delawareová měla čas. Její rodiče bydleli vBritish Properties, vancouverské čtvrtipro boháče. Alicii poskytovali život vnadbytku, aniž by se jí někdy ukázali. Anawak odhadoval, že ačkoli jí rodiče jen vynahrazují penězi svůj opravdu nevkusný nedostatek zájmu aspolečně tráveného času, jejich dcera si ztoho velkou hlavu nedělala. Byla sice schopná utrácet spoustu peněz, ale jinak dokázala jít svou vlastní cestou. Vzásadě to byla skvělá kombinace. Pro Delawareovou byla nečekaná spolupráce příležitostí, jak své studium biologie obohatit praxí, aAnawak zase potřeboval asistentku, když Susan Stringerová byla po smrti. Stringerová…

Pokaždé, když si vzpomněl na mrtvou skipperku, přepadl Anawaka stud apocit viny, že ji nedokázal zachránit. Pravidelně si opakoval, že nic na světě nemohlo Stringerovou spasit, když už ji kosatka pevně držela. Ale stejně pravidelně v něm hlodala pochybnost. Co věděl on, který publikoval elaboráty atraktáty ovědomí sebe sama utuleňů, oskutečných myšlenkových pochodech velryby? Jak přesvědčit kosatku, aby omilostnila svou oběť? Jaké argumenty platí na její inteligenci, která je úplně jiná než ta lidská? Nebyla tu přece jen nějaká možnost?

Apak si zase říkal, že kosatky jsou přece zvířata. Vysoce inteligentní, pravda, ale jenom zvířata. Akořist je kořist.

Na druhé straně člověk jednoznačně nepatří do potravního schématu kosatek. Asežraly vůbec kosatky pasažéry spadlé do vody? Nebo je jenom usmrtily? Zabily.

A je možné nařknout kosatku zvraždy?

Anawak vzdychl. Točil se vkruhu. Oči ho skaždou další minutou pálily čím dál víc. Bez nálady sáhl po dalším cédéčku sdigitálně uloženými obrazovými daty. Obracel je vrukou apak zase odložil. Nebyl už schopen se soustředit. Strávil vakváriu celý den. Pořád sněkým oněčem debatoval nebo někomu telefonoval, ale vůbec nepokročil. Připadal si úplně vyždímaný avyprahlý. Znavený vypnul obrazovkou apodíval se na hodinky. Sedm pryč. Vstal avydal se hledat Johna Forda. Ale ten měl jednání, atak se stavil uDelawareové. Ta seděla vpřebudované zasedačce nad dálnopisy.

„Nemáš chuť na šťavnatý steak zvorvaně?“ zeptal se mrzutě. Podívala se na něj azamrkala. Modré brýle vyměnila za kontaktní čočky, které působily zrovna tak podezřele modře. Když si člověk dokázal odmyslet ty veverčí zuby, vypadala docela dobře. „Jasně. Akde?“

„Tady za rohem je docela pěkný bistro.“

„Blbost, žádný bistro!“ zvolala pobaveně. „Já tě zvu.“

„To není nutný.“

„Ke Carderovi.“

„Panebože!“

„Tam je to dobrý!“

„Já vím, že je to tam dobrý. Ale za prvé mě nemusíš zvát aza druhé, uCardera je to takové… no jak bych to řekl…“

„Řekla bych prvotřídní!“

Carderůvbar-restaurant byl uprostřed jachetního přístavu Coal Harbour. Veliký, vzdušný, svysokými stropy aokny. Byl to hodně nóbl podnik. Host se mohl kochat nádherným výhledem na okolí apochutnat si na pravé west-coast-kitchen. Vpřilehlém baru tekly proudem drinky, které do sebe lili mladí lidé vdobře padnoucím značkovém oblečení. Anawakovi bylo jasné, že tam vsepraných džínách avytahaném svetru bude za totálního mimoně, akrom toho si vnóbl podnicích připadal nesvůj, jako kdyby si spletl adresu. Naproti tomu Delawareová, ato si musel přiznat, byla pro Cardero’spřímo stvořená.

Tak tedy ke Carderovi.

Jeli do přístavu Anawakovou starou fordkou aměli štěstí. VCarderos bylo obvykle třeba mít rezervaci dlouho dopředu, ale vrohu zůstal jeden nezadaný stůl. Byl trochu stranou aAnawakovi se to místo zamlouvalo. Dali si zdejší specialitu. Lososa grilovaného na cedrovém dříví se sójou, hnědým cukrem acitronem.

„Okay,“ řekl Anawak, když obsluha odešla. „Tak co máme?“

„Jenom velikánskej hlad, co se mě týče.“ Delawareová pokrčila rameny. „Nejsem ani okapánek chytřejší než předtím.“

Anawak si mnul bradu.

„Já možná na něco přišel. Video té paní mě k tomu navedlo.“

„Moje video.“

„No jasně,“ řekl posměšně. „Za všechno vděčíme tobě.“

„Vděčíte mi přinejmenším za ten nápad. Tak cos vykoumal?“

„Souvisí to sidentifikovanými velrybami. Všiml jsem si, že ataky prováděly výlučně apouze transientní kosatky. Ani jeden rezident.“

„Ano.“ Delawareová nakrčila nos. „To je fakt. Orezidentech jsme vůbec nikdy neslyšeli nic špatného.“

„Právě. VJohnstone Strait kžádným útokům nedošlo. Ato se tam projížděly kajaky.“

„Takže nebezpečí vzešlo od migrujících kusů.“

„Transientů amožná ikosatek žijících na volném moři. Identifikovaní keporkakové aplejtvákovec jsou rovněž migranti. Všichni tři přezimovali vBaja California, to je dokonce zdokumentováno. Poslali jsme mailem obrázky jejich ocasních ploutví do institutu mořské biologie vSeattlu. Potvrdili nám, že tyhle kusy tam byly vminulých letech spatřeny několikrát.“

Delawareová se na něj podívala zmateně.

„Ale že plejtvákovci akeporkakové migrujou, to přece není nic novýho.“

„Ne všichni.“

„Aha. Já myslela…“

„Tehdy, když jsme znovu vyrazili na moře, Shoemaker, Greywolf ajá, se stalo něco divného. Už jsem na to málem zase zapomněl. Museli jsme dostat lidi zLady Wexham do člunu. Loď se potápěla akrom toho na nás útočila skupina plejtvákovců. Jsem si jistý, že jsme definitivně ztratili poslední šanci vyváznout sami živí, nemluvě otom, že bychom někoho zachránili. – Ale vtom se vedle nás vynořili dva plejtvákovci, ati nám nic neudělali. Jenom tak chvíli leželi na vodě ati ostatní se stáhli.“

„Ato byli rezidenti?“

„Asi tucet plejtvákovců žije uzápadního pobřeží po celý rok. Jsou už moc staří, aby se vydali na tak těžkou pouť. Když dorazí stáda zjihu, přijmou vždycky ty staré kusy mezi sebe. Pozdraví se aje kolem toho celý rituál. Jednoho ztěch rezidentů jsem poznal aten vůči nám jednoznačně nejevil žádné nepřátelské úmysly. Naopak. Věřím, že oběma vděčíme za naše životy.“

„Nenacházím slov! Oni vás ochraňovali!“

„No ne, Alicio!“ Anawak zvedl obočí. „Taková míra polidštění přímo ztvých úst?“

„Za poslední tři dni jsem schopná uvěřit skoro všemu.“

„Slovo ochraňovali se mi zdá dost nadnesené. Ale myslím, že ty ostatní od nás drželi na distanc. Neměli ty útočníky rádi. Mohli bychom ztoho vyvodit opatrný závěr, že postižena jsou jen migrující zvířata. Rezidenti – jedno který druh – se dál chovají přátelsky. Zřejmě poznali, že ti ostatní to nemají vhlavě vpořádku.“

Delawareová se shloubavým výrazem ve tváři poškrábala na nose. „To by sedlo. Myslím, že velký počet velryb zmizí cestou zKaliforniesem. Na volném moři. Agresivní kosatky žijou taky venku vPacifiku.“

„Právě. Ať už je změnilo cokoli, musíme to hledat přesně tam. Vhlubokém modrém moři. Daleko odtud.“

„Ale co?“

„Na to už přijdeme,“ řekl John Ford. Najednou se vynořil vedle nich, přitáhl si židli kjejich stolu aposadil se. „Musíme na to přijít dřív, než mě ti kašpaři zministerstev tím jejich věčným telefonováním přivedou kšílenství.“

„Ještě jedna věc mi byla nápadná,“ řekla Delawareová při dezertu. „Kosatky se tou věcí mohly docela bavit, ale velké velryby určitě ne.“

„Jak jsi na to přišla?“ zeptal se Anawak.

„Asi takhle,“ odpovídala spusou plnou mousse au chocolat. „Představ si, že se pořád rozbíháš proti něčemu, co chceš převrhnut. Nebo padáš na něco, co má rohy ahrany. Jak velké je nebezpečí, že se utoho sám zraníš?“

„Má pravdu,“ poznamenal Ford. „Ty velryby se přece mohly zranit. Azvířata si nikdy vědomě sama neublíží, pokud to neslouží kudržení druhu nebo kochraně potomstva.“ Sundal si brýle aobřadně je čistil. „Pojďme si trochu zafantazírovat. Co když celá ta akce je protest?“

„Proti čemu?“

„Proti lovu velryb.“

„Odkdy velryby protestují proti lovu velryb?“ vykřikla Delawareová nevěřícně.

„Dřív velryby opakovaně útočily na velrybáře,“ řekl Ford. „Speciálně když lovili telata.“

Anawak zavrtěl hlavou. „Tomu přece sám nevěříš.“

„To byl jen takovej pokus.“

„Ale špatnej. Dodneška se neprokázalo, jestli velryby vůbec chápou, co je to jejich lov.“

„Ty myslíš, že nepoznají, že je někdo honí?“ zeptala se Delawareová. „To je teda pěkná blbost.“

Anawak protočil oči.

„Přinejmenším vtom nerozeznají nějaký systém. Delfíni akulohlavci uvíznou na březích vždy vtěch samých zálivech. Na Faerských ostrovech jich rybáři seženou dohromady celá stáda apak je mlátí hlava nehlava železnými tyčemi. Je to vyložený masakr. Nebo se podívej doJaponska, na Futo, kde zabíjejí skákavé delfíny asviňuchy. Zvířatavědí po celé generace, co je čeká. Proč se tam navzdory tomu pořád vracejí?“

„Rozhodně to není známka nějaké mimořádné inteligence,“ řekl na to Ford. „Ale na druhé straně, my toho taky každým rokem víme víc avíc oskleníkových plynech, apřece je dál vypouštíme, dál kácíme deštné pralesy. To taky není známka nějaké mimořádné inteligence, nemyslíte?“

Delawareová se zamračila apečlivě seškrábla ztalíře zbytek mousse au chocolat.

„To souhlasí,“ řekl po chvíli Anawak.

„Co?“

„Jak Licia říkala, že se velryby můžou zranit, když skáčou na čluny nebo se vrhají proti nim. – Když tebe najednou napadne odprásknout nějaké lidi, jak na to půjdeš? Usadíš se hezky někde, odkud máš přehled, azačneš do nich pálit. Ale dáváš si pozor, aby ses přitom sám nepostřelil třeba do nohy.“

„Dejme tomu, že jednáš pod vlivem něčeho.“

„Jsi zhypnotizovaný.“

„Nebo nemocný. Zblblý. Vždyť to říkám. Jsou úplně zblblý!“

„Jako že prodělaly brainwashing!“

„Nechte už těch keců!“

Chvíli nikdo nic neříkal. Každý znich se ponořil do vlastních myšlenek, zatímco hluk vCarderovi sílil aobtěžoval. Doléhaly k nim útržky hovorů od ostatních stolů. Události ovládly tisk aveřejný život. Každý hlasitě vyvozoval souvislosti mezi tím, co se stalo na západním pobřeží, ahaváriemi vasijských vodách. UJaponska avMalackém průlivu došlo rychle za sebou knejvětším námořním neštěstím za několik posledních desetiletí. Všichni zjednodušovali aměnili teorie, ale vůbec se nezdálo, že by to někomu kazilo chuť kjídlu.

„Aco když jsou to přece jenom jedy?“ ozval se konečně Anawak. „PCB, to je to hlavní svinstvo. Co když velryby něco takového podněcuje kzuřivosti?“

„Každopádně vzteky šílí,“ poškádlil ho Ford. „Jak říkám, protestujou. Islanďani požadujou vyšší kvóty, Japonci se jim tlačí na kobylku aNorům je IWC uprdele! – Dokonce iMakahové je chtějí zase lovit. To je ono!“ Ford se zašklebil. „Velryby si to nejspíš přečetly vnovinách!“

„Na šéfa vědeckého poradního sboru jseš dost mimo,“ namítl Anawak. „Nehledě na tvou pověst seriózního vědce.“

„Makahové?“ opakovala po něm Delawareová.

„To je jeden zkmenů Nuu-Chah-Nulth,“ odpověděl Ford. „Indiáni žijící na západě Vancouver Islandu. Už léta se domáhají právní cestou, aby směli znovu lovit velryby.“

„Cože? Kde to žijou? Zbláznili se?“

„Zachovej Bůh tvé pobouření civilizovaného člověka, ale Makahové ulovili poslední velrybu vroce 1928.“ Anawak zíval. Sotva udržel oči otevřené. „Oni to nebyli, kdo plejtváky, keporkaky aplejtvákovce přivedl až na hranici vyhynutí. Makahům jde otradici azachování vlastní kultury. Argumentují tím, že už skoro žádný Makah neovládá tradiční způsob lovu velryb.“

„No aco? Kdo se chce najíst, ať si nakoupí vsupermarketu.“

„Dopřej Leonovi jeho vznešenou přímluvu,“ řekl Ford adolil si víno.

Delawareová se pozorně zadívala na Anawaka. Vjejích očích se něco změnilo.

Prosím, jenom to ne, říkal si on.

Že vypadal jako Indián, to musel poznat každý, ale Delawareová ztoho teď začala vyvozovat mylné závěry. Tušil, že ta otázka přijde. Bude zas jednou muset vysvětlovat sám sebe anic nenáviděl víc, než právě pomyšlení na tohle. Měl zlost na Forda apřál si, aby stěmi Makahy vůbec nebyl začínal.

Vyměnil si sředitelem jeden rychlý pohled.

Ford pochopil.

„Otom si popovídáme někdy jindy,“ navrhl. Anež Delawareová stačila něco namítnout, řekl: „Tu hypotézu ojedech bychom měli probrat sOlivieraovou, Fenwickem nebo sRodem Palmerem. Ale upřímně řečeno, já tomu nevěřím. Zatížení způsobuje únik ropných látek avypouštění chlorovaných uhlovodíků. Víš stejně dobře jako já, kčemu to vede: koslabení imunitního systému, infekcím apředčasné smrti. Ale ne kšílenství.“

„Nevypočítal nějaký vědec, že kosatky na západním pobřeží během třiceti let vyhynou?“ vmísila se do hovoru Delawareová.

Anawak zachmuřeně přikývl.

„Vrozmezí třiceti až sto dvaceti let. Jestli to takhle půjde dál. Alenejenom kvůli zamoření jedy. Kosatky přicházejí otradiční zdroje svépotravy, lososy. Takže když nezahynou na jedy, odstěhují se. Budoumuset hledat potravu vjiných oblastech, kde to neznají, uvíznoujichtuny vrybářských sítích… avšechno dohromady.“

„Hypotézu sjedy pusť zhlavy, Leone,“ pronesl Ford. „Kdyby se to týkalo jen kosatek, mohli bychom otom dát řeč. Ale kosatky akeporkakové ve strategické součinnosti… Já nevím…“

Anawak se zamyslel.

„Moje stanovisko znáte,“ řekl tiše. „Já jsem dalek toho, podsouvat zvířatům nějaké úmysly nebo přeceňovat jejich inteligenci, ale… Nemáte taky někdy pocit, že se nás chtějí zbavit!“

Ostatní se na něj podívali. Anawak čekal mohutné protesty. Místo toho Delawareová souhlasně přikývla.

„Ano. Kromě rezidentů.“

„Kromě rezidentů. Protože ti nebyli tam, co ostatní. Kde se stěmi druhými něco stalo. Velryby, které potopily remorkér… Jávám říkám! Odpověď je tam venku, někde hluboko pod mořem!“

„Proboha, Leone!“ Ford se zaklonil vopěradle apořádně si přihnul vína. „Vkterým filmu jsme se to ocitli? Jděte avyhubte lidské plémě!“

Anawak mlčel.

Zvidea zachráněné ženy už toho víc nezjistili.

Když se Anawak pozdě večer ukládal ke spánku ve své vancouverské garsonce, nemohl usnout. Hlavou se mu honily myšlenky, jak by jednu ztěch změněných velryb sám zapojil do akce. Ať už se na zvířata přeneslo cokoli, ovládá je to teď stejně jako předtím. Opatřit jednu ztěch velryb kamerou asondou, možná by to přineslo tolik naléhavou odpověď.

Jenže jak tyhle věci upevnit na zdivočelého keporkaka, když ani mírumilovný kus chviličku nepostojí?

Apak je tu problém skůží…

Přilepit tu věcičku na tuleně bylo něco úplně jiného než opatřit sondou velrybu. Tuleni alvouni se dali bez problémů odchytit na místech jejich odpočinku. Sondy se připevnily na srst biologicky odbouratelným lepidlem. To rychle uschlo apak se jednou rozpustilo pomocí zabudovaného spouštěcího mechanismu. Zbytky lepidla zmizely nejpozději při každoroční výměně srsti.

Velryby adelfíni však srst neměli. Sotva existovalo něco hladšího než kůže delfínů akosatek, která byla na omak jemná jako kůže novorozence apotažená gelem, aby zvíře lépe překonávalo odpor třením aaby nenatáhlo bakterie. Její vrchní vrstva se neustále obměňovala. Rozpouštěly ji enzymy, takže při skocích ztěla opadávaly velké, tenké cáry – včetně nevítaných parazitů asond. Skůží keporkaků aplejtvákovců to bylo stejné.

Anawak vstal, ale nerozsvítil, apřešel koknu. Garsonka byla ve starší výškové budově abyl zní výhled na Granville Island. Anawak viděl noční město se všemi jeho světly. Probíral jednu možnost za druhou. Byly na to pochopitelně různé triky. Američtí vědci používali kuchycení vysílaček aměřicích přístrojů přísavky. Pomocí dlouhých tyčí je narazili ze člunu na velrybu, která plula blízko nebo ji nadnášela vlna. Dost často se minuli. Ale byla to cesta. Přísavky ovšem vydržely odolávat tlaku aproudění jen pár hodin. Jiní přicvakávali přístroje na hřbetní ploutev. Ale zas tu byla otázka, je-li vtěchto dnech vůbec možné se přiblížit včlunu kvelrybě anejít okamžitě ke dnu. Taky by bylo možné velryby omámit…

To všechno bylo příliš komplikované. Navíc by nestačil jenom tachograf. Potřebovali kamery. Satelitní telemetrii avideozáznam. Vtom ho něco napadlo. Existuje potřebná metoda.

Vyžadovala dobrého střelce. Velryby sice představovaly velkoplošný cíl, ale itak to chtělo někoho, kdo umí střílet opravdu dobře.

Anawak si připadal jako vhorečce. Přiskočil kpsacímu stolu, připojil se na internet apostupně vyhledával různé adresy. Napadla ho další možnost, okteré se dočetl. Chvíli se hrabal vkartotéce, až konečně našel internetovou adresu Underwater Robotics & Applications Laboratory Teams vTokiu.

Za chvíli už věděl, jak by to mohlo fungovat. Musí zkombinovat oba postupy. Krizový štáb bude muset vyklopit fůru peněz, ale toho by se teď neměli zaleknout, když to poslouží kobjasnění problému. Lebku měl na prasknutí.

Kránu Anawak konečně usnul. Jeho poslední myšlenka platila Barrier Queen aRobertsovi. Taky jedna taková divná věc. Ředitel se mu nikdy neozval zpátky, přestože ho Anawak několikrát urgoval. Doufejme, že Inglewood aspoň poslal vzorky do Nanaima. Aco bylo vůbec stou zprávou? Anawakovi se nelíbilo, jak ho pořád všude odbývají. Co mám zítra všechno udělat?

Radši ještě vstanu audělám si pár poznámek, říkal si. Za prvé musím… Ale vtémž okamžiku usnul, na smrt vyčerpán.

20. dubna

Lyon, Francie

Bernard Roche si dělal výčitky, že mu prozkoumání vzorků vody trvalo tak dlouho. Ale už na tom nemohl nic změnit. Jak by také mohl tušit, že humr je schopen zabít člověka? Nebo možná ivíc lidí?

Jean Jérôme, rybí kuchař vTroisgros vRoanne, jenž dostal zásah otráveným bretaňským humrem, upadl do čtyřiadvacetihodinového komatu auž se zněj neprobral. Přesnou příčinu smrti se stále nedařilo určit. Prokazatelné bylo jenom to, že jeho imunitní systém selhal aže to musel být přímý následek těžkého toxického šoku. Zrovna tak nebylo dost dobře možné prokázat, jestli příčinou smrti byl samotný humr, nebo ona divná věc v něm, ale pravděpodobná byla spíš ta druhá možnost. Onemocněli idalší členové kuchyňského personálu anejvíce učeň, který se záhadné substance dotkl akonzervoval ji. Všichni trpěli závratěmi, nevolností astěžovali si na bolení hlavy. Také naříkali, že se nemohou soustředit. To všechno bylo samo sebou zlé pro ně ataké pro Troisgros, jehož provoz začal váznout. Rocheho však mnohem víc znepokojovaly podobné potíže, snimiž teď lidé vRoanne vyhledávali své lékaře. Symptomy byly sice slabší, ale stejné. Když se Roche dozvěděl, co se stalo svodou, vníž Jérôme blanšíroval onoho humra, začal se obávat nejhoršího.

Tisk případ bagatelizoval, už zohledu na známý restaurant, ale pochopitelně se otom referovalo aRochemu se leccos doneslo izjiných zdrojů. Troisgros zdaleka nebyl jediným postiženým. VPaříži zemřelo několik lidí, kteří si pochutnávali na zkaženém humrovi, jak zněla oficiální zpráva, ale Roche tušil, že skutečnost je úplně jiná. Docházela hlášení zLe Havru, Cherbourgu, Caen, Rennes azBrestu. Roche pověřil jednoho asistenta, aby vyzkoumal pozadí oněch zpráv. Začínal se rýsovat obraz, vněmž hlavní neblahou roli hrál bretaňský humr, proto Roche vše ostatní odsunul stranou avěnoval se pouze analýze vzorků vody.

Znovu narážel na nezvyklá spojení, která mu kladla další hádanky. Musel nutně získat další vzorky, atak rozhodil kontakty vpostiženýchmístech. Naneštěstí však nikde dosud nikoho nenapadlo, aby kousek té divné hmoty uchoval. Také nikomu humr neexplodoval jako vRoanne. Ovšem nesla se řeč onepoživatelných kouscích, jejichž maso se muselo vyhodit, nebo ohumrech, kteří byli kuchaři podezřelí už od pohledu, protože znich cosi pučelo. Roche si přál, aby iněkdo další byl tak chytrý jako roanneský učeň, jenže rybáři, velkoobchodníci akuchyňský personál nebyli laboranti. A tak zůstával odkázán na spekulace. Měl dojem, že do humra nevnikl pouze jeden cizí organismus, ale že musely být hned dva. Především to byly rosoly. Ty se rozložily adokonale zmizely.

Naproti tomu ten druhý organismus byl živý, jeho hustota byla značná aRochemu připadal až děsivě známý.

Prohlížel ho pod mikroskopem.

Tisíce průsvitných kuliček vířily křížem krážem jako tenisové míčky. Byla-li Rocheho domněnka správná, uvnitř kuliček se nacházel stočený peduncullus, něco na způsob sosáčku.

Zabily Jeana Jeróma tyto organismy?

Roche vzal sterilizovanou jehlu avbodl si ji rychle do konečku palce. Objevila se malá kapka krve. Opatrně ji injikoval do vzorku na skleněné destičce aznovu vše pozoroval mikroskopem. Při sedmsetnásobném zvětšení vypadala Rocheho krevní tělíska jako rubínově červené okvětní lístky. Mihotala se ve vodě akaždé znich bylo plné hemoglobinu. Průsvitné kuličky se ihned zaktivizovaly. Vyrolovaly své sosáčky arychlostí blesku se vrhly na lidské buňky, aby je do nich bodaly jako kanyly. Jak zrůdné mikroby vysávaly krevní tělíska, barvily se pomalu do červena. Přitom natékaly přesně tak, jak se Roche obával. Každý ztěch organismů nasál až deset krevních tělísek. Nejpozději za tři čtvrtě hodiny bude jejich dílo dokončeno. Roche se na to díval úplně fascinován azjišťoval, že to jde ještě rychleji. Mnohem rychleji, než si myslel.

Hrůzné divadlo skončilo po patnácti minutách.

Roche zůstal sedět nehybně za mikroskopem. Potom si zapsal:

Zřejmě Pfiesteria piscicida.

Ono „zřejmě“ znamenalo jen poslední zbytek pochybností, ikdyž Roche si byl jistý, že právě určil původce, který byl odpovědný za případy onemocnění asmrti. Co ho znepokojovalo, byla monstrózní emise Pfiesteria piscicida. Byl to superlativ superlativů, protože Pfiesteria byla monstrem už sama osobě. Monstrem oprůměru pouhé setinymilimetru. Byl to jeden znejmenších dravců na světě. Azároveň jeden znejnebezpečnějších. Pfiesteria piscicida byl upír.

Roche otom četl už mnohé. Nebylo to tak dávno, co se sPfiesteriemi setkala věda poprvé. Začalo to vosmdesátých letech úhynem padesáti laboratorních ryb na North Carolina State University. Co se týče kvality vody, navenek nebylo shledáno nic. Ale byly spatřeny mraky nepatrných jednobuněčných, kteří se hemžili vakváriu. Vyměnili vodu anasadili nové ryby. Nepřežily ani den. Něco je zabíjelo sneuvěřitelnou efektivitou. Zabíjelo to zlaté rybky, okouny iafrické tilapie. Často vřádu hodin, někdy iminut. Vědci pokaždé pozorovali, jak sebou oběti zmítají vkřečích, než vbolestech pojdou. Pokaždé se ty záhadné mikroby vynořily jakoby odnikud azrovna tak rychle zase zmizely. Pomalu se začal rýsovat jasnější obraz. Jedna botanička rozpoznala vhrůzném organismu bičíkovce dosud neznámého druhu. Byl to jeden zDinoflagellata, řasa obrněnka. Těch byla spousta avětšina znich byla neškodná. Ale některé se už dávno ukázaly být skutečnými praky na vymršťování jedů. Zamořovaly celé mušlí farmy. Jiné obrněnky zas měly na svědomí velice nebezpečné „rudé přílivy“, když barvily moře krvavě červeně nebo dohněda. Také onich se vědělo, že napadají lastury. Jenže všichni tihle zástupci byli neškodní ve srovnání snově objeveným organismem.

Neboť Pfiesteria piscicida se od příbuzných druhů lišily. Útočily aktivně. Svým způsobem připomínaly klíšťata. Nikoli formou, ale stejnou výdrží atrpělivostí. Číhaly na dně vod jakoby bez známek života. Každý jednotlivý organismus uzavřený vpouzdře na způsob cysty, které ho chránilo. Pfiesteria mohly tímto způsobem vydržet bez potravy celé roky. Dokud kolem netáhlo hejno ryb, jejichž výměšky klesaly ke dnu aprobudily tím chuť zdánlivě mrtvých jednobuněčných.

Co se dělo pak, lze popsat jako bleskový útok. Miliardy řas se uvolnily ze svých cyst astoupaly vzhůru. Oba bičíky na konci těla jim sloužily jako pohonný mechanismus. Jeden se točil jako vrtule adruhý kormidloval organismus potřebným směrem. Když se obrněnka zachytila na těle ryby, uvolnila jed, který ochromil nervy azároveň vkůži vyžral díru, do níž Pfiesteria pak vsunuly svůj sosák avysávaly tělesné šťávy umírající kořisti. Když se nasytily, pustily se oběti astáhly se zpátky na dno, kde se znovu zapouzdřily.

Samy osobě byly toxické řasy normálním jevem. Něco, jako houby vlese. Ojedech, které obsahují některé řasy, se vědělo dlouho. Přesně vzato už vbiblických dobách. VDruhé knize Mojžíšově je tento fenomén popsán asaž ohromující přesností vystihuje „rudý příliv“. Holí, kterou mám vruce, teď udeřím do vody vNilu, ata se promění vkrev. Aryby, kteréž jsou vřece, leknou aNil bude páchnout. Marně budou Egypťané usilovat, aby se mohli napít vody zNilu. Nebylo nic zvláštního na tom, že jednobuněční zabíjeli ryby. Nové bylo jenom to, sjakou intenzitou abrutalitou se tak dělo. Vypadalo to, jako kdyby svět zachvátila nemoc vod, jejíž spektakulární symptom nesl jméno Pfiesteria piscicida. Jedovaté útoky na mořské živočichy, nové nemoci korálů, infikované porosty mořské trávy – to všechno zrcadlilo stav, vněmž se ocitla všechna světová moře. Moře byla oslabena proudy vypouštěných škodlivin, drancujícím lovem ryb, bezohledným využíváním břehů anásledkem globálního oteplování. Vedly se spory, zda jsou invaze zabijáckých řas něčím novým, nebo jestli se vyskytují periodicky. Jisté bylo jen to, že tímto způsobem se dosud nikdy nezmocňovaly zeměkoule aže, co se týče objevení se nového druhu, se příroda projevila neobyčejně kreativně. Zatímco Evropané dosud jásali, že vjejich zeměpisných šířkách se Pfiesteria zatím neobjevila, unorských břehů hynuly tisíce ryb anorští chovatelé lososů se ocitali na pokraji bankrotu. Vrah se tentokrát jmenoval Chrysochromulina polylepis. Tento druh byl malým bratříčkem Pfiesteria anikdo se neodvažoval předvídat, sčím vším ještě budeme mít co do činění.

Nyní tedy Pfiesteria piscicida napadla bretaňské humry.

Ale byla to skutečně Pfiesteria piscicida?

VRochem hlodaly pochybnosti. Chování jednobuněčných hovořilo pro, ikdyž byli mnohem agresivnější, než bylo popsáno vdosavadní dokumentaci. Především si Roche kladl otázku, jak vůbec mohl humr přežít tak dlouho. Pocházely řasy zjeho vnitřku? Společně sonou substancí? Rosolovitá hmota, jež se na vzduchu rozkládala, se každopádně zdála být něčím úplně jiným než tyto řasy. Něčím skonečnou platností naprosto neznámým. Pocházelo obojí vůbec zevnitř humra? Ale co se pak stalo shumřím masem?

Abyl to vůbec humr?

Roche se propadal do bezradnosti. Sabsolutní jistotou teď věděl jenom jedno: ať už to bylo cokoli – nyní se to nachází vpitné vodě města Roanne.

22. dubna

Norské moře, okraj kontinentu

Svět na moři sestával jen zvody avíce nebo méně jasně ohraničené oblohy. Nebyly zde žádné orientační body aza hezkého počasí to vypadalo, jako by svět volně pokračoval vesmírem. Za deště člověk nevěděl, jestli je ještě nad hladinou, nebo už napůl pod ní. Jednotvárný, vytrvalý déšť deprimoval iostřílené námořníky. Obzor zmizel, černé vlny splývaly sneohraničenými mraky avýsledkem byl skličující obraz univerza bez světla, tvarů anaděje.

Severní iNorské moře však poskytovalo oku záchytné body vpodobě do daleka se táhnoucích vrtných věží. Tam dál na kontinentálním svahu, nad nímž výzkumná loď Sonne křižovala už dva dny, byla většina těžebních plošin příliš vzdálená na to, aby byly pozorovatelné pouhým okem. Aitěch několik málo věží na dohled dnes zmizelo vjemném mrholení.

Všechno bylo provlhlé skrznaskrz. Lepkavý chlad zalézal vědcům alodnímu personálu pod vodotěsné obleky aoveraly. Pořádný poctivý déšť spleskajícími kapkami by jim všem byl milejší než tahle mlžná kaše. Zdálo se, že voda nepadá jen znebe, ale že také stoupá zmořské hladiny. Byl to jeden znejmizernějších dnů, jaké Johanson pamatoval. Stáhl si kapuci do čela ašel na záď, kde byl technický personál zaměstnán vyzvedáváním multisondy. Vpůli cesty se k němu přidal Bohrmann.

„Nezačíná se vám otěch červech už zdát?“ zeptal se Johanson.

„Ještě to ujde,“ odpověděl geolog. „Avám?“

„Utíkám se kpředstavě, že hraju ve filmu.“

„To je dobrý nápad. Akdo ho režíruje?“

„Co třeba Hitchcock?“

„Ptáci verze pro podmořské geology?“ Bohrmann se hořce usmál. „Zajímavá představa, ale – aha, už to je!“

Nechal Johansona stát aspěchal na záď. Jeřáb vytahoval zvody velkou kruhovou soustavu, jejíž horní polovina byla opatřena trubkami zumělé hmoty. Právě obdrželi vzorky vody zrůzných hloubek. Johanson se chvíli díval, jak se vzorky odebírají, apak na palubu přišli Stone, Hvistendahl aLundová. Stone se hnal k němu.

„Tak co říkal Bohrmann?“ zeptal se.

„Houstone, máme problém!“ Johanson pokrčil rameny. „Moc toho neřekl.“

Stone přikývl. Jeho agresivita už dávno ustoupila pocitu porážky. Sonne během měření plula podél jihozápadní linie kontinentálního svahu až nad Skotsko, zatímco videosuport vysílal obrazy zhloubky. Suport byla nemotorná věc, která vypadala jako ocelový regál neuspořádaně přecpaný přístroji, silnými reflektory aelektronickým okem, jež filmovalo mořské dno asvé dojmy vysílalo přes optický kabel do monitorovací laboratoře, zatímco zařízení bylo taženo za lodí pod vodou.

Na palubu Thorvaldsonu dodával obrazový materiál modernější Victor. Norská výzkumná loď sledovala svah severovýchodním směrem aanalyzovala vodu vNorském moři až nahoru kTromso. Obě lodi vyrazily na svou plavbu zmísta plánované podmořské továrny. Nyní však už zase mířily k sobě. Až se za dva dny setkají, budou jak celý svah norského šelfu tak Severní moře znovu proměřeny. Bohrmann aSkaugen navrhli postupovat tak, jako kdyby měli co do činění sdosud neprobádanou krajinou, avbrzku tomu tak skutečně bylo. Poté, co Bohrmann představil první naměřené hodnoty, se už nic nejevilo vdůvěrně známém světle.

Bylo to den předtím brzy ráno, ještě než zvideosuportu dorazily první záběry na monitor. Multisondu spustili za studeného, vlhkého svítání aJohanson se pokoušel ignorovat pocit, že jede ve výtahu, když se Sonne náhle propadla po vlně dolů. První vzorky vody putovaly obratem do seizmické laboratoře atam byly analyzovány. Oněco později Bohrmann svolal tým do konferenční místnosti na hlavní palubě. Sesedli se kolem dřevěného lakovaného stolu anikdo si už nemnul oči ani nezíval. Všichni teď byli zvědaví, mlčeli asvírali vrukou pohárky skávou, jejíž teplo prostupovalo do konečků prstů.

Bohrmann trpělivě čekal, až se sejdou úplně všichni. Jeho oči byly upnuté na list papíru.

„Mohu vám posloužit prvním výsledkem,“ řekl. „Není reprezentativní, jenom taková momentka.“ Zvedl zrak. Jeho pohled na vteřinku utkvěl na Johansonovi apřenesl se dál na Hvistendahla. „Znáte pojem metanový sloupec?“

Mladý muž zHvistendahlova štábu nejistě zavrtěl hlavou.

„Metanové sloupce vznikají, když plyn vystupuje zmořského dna“ vysvětloval Bohrmann. „Mísí se svodou, pohybuje se sproudem astoupá vzhůru. Všeobecně se takové sloupce vyskytují tam, kde je jedna zemská deska přesunuta přes druhou, takže tlak lisuje avíří sediment. Následkem toho zde pramení fluidy aplyny. To je celkem známý jev.“ Bohrmann si odkašlal. „Ale vidíte, že na rozdíl od Pacifiku se vAtlantiku takové oblasti vysokého tlaku nevyskytují, tedy ani před Norskem. Okraje kontinentu jsou naprosto pasivní. Přesto jsme dnes ráno vtéto oblasti naměřili vysoce koncentrovaný metanový sloupec. Vdřívějších měřeních se nic takového neobjevilo.“

„Jak vysoká je koncentrace nyní?“ zeptal se Stone.

„Značná. Podobné hodnoty jsme naměřili uOregonu. Voblasti, kde je mimořádně silné narušení vrstev.“

„Skvělé!“ Stone se pokusil vyhladit si vrásku zčela. „Pokud já vím, kolem Norska uniká metan permanentně. Známe to zdřívějších projektů. Je známo, že mořské dno vždycky někudy propouští metan apokaždé je pro to vysvětlení. Tak proč se plašíme?“

„Vaše představa nevystihuje tak úplně podstatu věci.“

„Poslyšte,“ zasípěl Stone, „jediné, co mě zajímá, je, jestli jsou vaše měření důvodem znepokojovat se. Žádný takový důvod jste mi dosud nepředestřel. Jenom tady ztrácíme čas.“

Bohrmann se chápavě usmál. „Doktore Stone, vtéto oblasti, zvláště severně odsud, spojuje metanhydrát celá patra kontinentálního svahu jako cement vbetonu. Každá hydrátová vrstva je silná šedesát až sto metrů, jsou to mohutné ledové kry. Ale také víme, že tyto vrstvy jsou provrtány svislými zónami. Jimi už léta uniká plyn, který by tudy podle našich propočtů stability vůbec unikat neměl. Na základě tlaku ateploty by měl na dně zmrznout. Dá se stím žít amůžeme to dokonce ignorovat. Ale neměli bychom se nechat ukolébat jistotou jenom proto, že jsme zakreslili pár křivek do diagramu. Říkám to ještě jednou: koncentrace uvolněného metanu ve vodním sloupci je neúměrně vysoká.“

„A je to skutečně unikající plyn?“ zeptala se Lundová. „Mám na mysli, zda metan stoupá znitra země, nebo snad pochází…“

„… ztajícího hydrátu?“ Bohrmann zaváhal. „To je zásadní otázka. Jestli se hydrát začal rozkládat, pak by se na místních parametrech muselo něco změnit.“

„Avy myslíte, že je to takový případ?“ zeptala se Lundová.

„Máme vlastně jen dva faktory. Tlak ateplotu. Ale nenaměřili jsme ani ohřev vody, ani pokles mořské hladiny.“

„Vždyť to říkám!“ vykřikl Stone. „Hledáme odpovědi na otázky, které nikdo nepoložil. Chci říct, že máme jeden vzorek. Jeden jediný zatracený vzorek!“

Bohrmann přikývl. „Máte naprostou pravdu, pane doktore. Jsou to všechno pouhopouhé spekulace. Ale my jsme tu proto, abychom se dopátrali pravdy.“

„Ten Stone mi jde na nervy,“ svěřil se Johanson Lundové, když šli krátce nato do důstojnické jídelny. „Oco mu vlastně jde? Jako kdyby chtěl zabránit provedení testů. Apřitom vede projekt.“

„Můžeme ho třeba hodit přes palubu.“

„Už jsme toho do moře naházeli dost.“

Vzali si čerstvou kávu aodebrali se sní na palubu.

„Aco ty si myslíš otom rezultátu?“ zeptala se Lundová mezi dvěma doušky.

„To není žádný rezultát. Pouze mezilehlá hodnota.“

„Tak dobře. Co si tedy myslíš oté mezilehlé hodnotě?“

„Ještě nic.“

„Ale jdi!“

„Bohrmann je na to expert.“

„Věříš, že to má opravdu něco společného stěmi červy?“

Johanson si připomněl nedávný rozhovor sOlsenem.

„Vlastně nevěřím vůbec ničemu,“ řekl opatrně. „Něčemu věřit, to by bylo absolutně zavádějící.“ Foukl do horké kávy azaklonil hlavu. Nad ním se táhla zatažená obloha. „Vím jenom jedno, že bych teď raději seděl doma než na téhle lodi.“

To bylo den předtím.

Zatímco se analyzovaly poslední vzorky vody, Johanson se stáhl do radiokabiny za můstkem. Přes satelit mohl zlodi navázat kontakt scelým světem. Vuplynulých dnech začal budovat databázi. Rozesílale-maily ústavům avědcům avšechno maskoval osobním zájmem. První odpovědi byly zklamáním. Nového červa nikdo nezpozoroval. Před pár hodinami navázal kontakt sexpedicí, která byla právě na moři. Přitáhl si židli, postavil laptop mezi dvě vysílačky aotevřel elektronickou poštu. Itentokrát byla kořist chabá. Jediná zajímavá zpráva přišla od Olsena, jenž mu sděloval, že invaze medúz uJižní Ameriky aAustrálie se zjevně vymkla kontrole.

Nevím, jestli tam venku posloucháš zprávy, psal Olsen. Ale včera vnoci vysílali mimořádné zpravodajství. Medúzy táhnou vobrovských hejnech kolem pobřeží. Vypadá to, jak říkal reportér, jako kdyby směřovaly do krajů osídlených lidmi. Samozřejmě je to úplná blbost. Ano, azase to bouchlo. Dvě kontejnerové nákladní lodě uJaponska. Kromě toho mizí další čluny, ale tentokrát byla zachycena volání opomoc. Tisk je stejně jako předtím plný podivných historek zBritské Kolumbie, ale nic konkrétního se znich nedozvíš. Kdyby člověk věřil tomu, co píšou, tak vKanadě teď pro změnu velryby loví lidi. Ale chválabohu nemusí člověk hned všemu věřit. Tolik vysílání pro dobrou náladu zTrondheimu. Neuchlastej se mi tam!

„Děkuju,“ zavrčel Johanson.

Zprávy poslouchali opravdu jen zřídka. Výzkumné lodě byly něco jako díry včase aprostoru. Oficiálně se zprávy neposlouchaly proto, že bylo moc práce. Ve skutečnosti chtěl mít každý pokoj od měst, politiků aválek, aspoň dokud se vlny rozrážely okýl. Dokud si člověk po dvou měsících nezačal připadat vyprahlý anepřepadla touha být zase důležitý azaujmout pevné postavení ve struktuře, kterou může lidem dopřát jedině civilizace. Touha po stupnicích hodnot, vyspělých technologiích, kinech, „mekáčích“ apevné půdě pod nohama, která se nekymácí.

Johanson zjistil, že se nemůže soustředit. Vduchu stále viděl, na co se už dva dny bez přestávky dívali na monitoru.

Červy.

Mezitím už měli jistotu: kontinentální svah se jimi jen hemžil. Plochy ažíly zmrzlého metanu zmizely pod miliony vrtících se růžových těl, která se snažila zavrtat do ledu. Byla to jednolitá šílená masa. Už to nebyl jen lokální jev. Byli svědky velkoplošné invaze, která se konala podél celých norských břehů.

Jako kdyby je někdo přičaroval…

Někdo přece musel narazit na podobný jev.

Proč se pořád nemohl zbavit pocitu, že mezi červy amedúzami je nějaká souvislost? Ale na druhé straně, jaké by pro to mohlo být aspoň napůl vážně přijatelné vysvětlení?

Je to všechno blbost!

Jasně, blbost.

Jenže stou blbostí se pojil charakter něčeho začínajícího, napadlo ho najednou. Něčeho, čemu jsme až doposud věnovali jen zběžný pohled.

Tohle byl teprve začátek.

Ale to je přece ještě větší blbost!

Johanson se připojil. Vyťukal do vyhledávače CNN, aby si ověřil Olsenovy hlášky, když vešla Lundová apostavila před něj pohárek sčerným čajem. Johanson k ní zvedl zrak aona se spiklenecky usmála. Od výletu kjezeru jejich vztah vykazoval známky konspirace, drželi při sobě jako dva spiklenci.

Kolem se šířila vůně čerstvě uvařeného earl greye.

„Něco takového se vyskytuje na této palubě?“ zeptal se udiveně.

„Něco takového se na této palubě nevyskytuje,“ odpověděla Lundová. „Něco takového se musí vzít ssebou, když se ví, že je na to někdo vysazený.“

Johanson zvedl obočí. „Jaká péče! Ajakou laskavost chceš za to ze mě zas vyrazit?“

„Co takhle poděkovat?“

„Dík.“

Podívala se na laptop. „Jak pokračuješ?“

„Nic moc. Co analýzy posledních vzorků vody?“

„Nemám tušení. Měla jsem důležitější věci na práci.“

„Ohó! Aco může být důležitější?“

„Držet Hvistendahlova asistenta za ručičku.“

„Jak to?“

„Krmil ryby.“ Pokrčila rameny. „To víš, čerstvé masíčko.“

Johanson se musel usmát. Lundová si pospíšila osvojit výrazivo, které vlastně příslušelo jenom námořníkům. Na výzkumných lodích do sebe narážely dva světy, posádka avědci. Snejlepšími úmysly se jedni otírali odruhé, předhazovali si vyjadřování, způsob života anedostatky, chvíli se navzájem očichávali anakonec se někdy sladili na důvěrně společnou vlnu. Ale do té doby převládal odstup plný respektu, který kompenzovali vtipkováním. Čerstvým masíčkem označovali námořníci nováčka na palubě, jenž byl na život na lodi připraven stejně málo jako jeho žaludek, poté co opustil pevnou půdu pod nohama.

„Ty jsi poprvé taky zvracela,“ poznamenal Johanson.

„Ty ne?“

„Já ne.“

„Pche!“

„Opravdu ne!“ Johanson zvedl ruku na znamení přísahy. „Můžeš si to ověřit. Já jsem vůči mořské nemoci imunní.“

„Tak dobře, jsi imunní proti mořské nemoci.“ Lundová vylovila papírek apoložila ho před Johansona. Byla na něm načmáraná internetová adresa. „Můžeš se okamžitě odebrat do Grónského moře. Jeden Bohrmannův známý tam zrovna je. Jmenuje se Bauer.“

„Lukas Bauer?“

„Ty ho znáš?“

Johanson pomalu přikývl. „Pamatuju si ho zjednoho kongresu vOslu před pár lety. Měl tam přednášku. Myslím, že se zabývá mořskými proudy.“

„Je to konstruktér. Staví všechno možné. Výzbroj do mořských hlubin, vysokotlaké nádrže – Bohrmann říkal, že spoluvynalezl ihlubokomořský simulátor.“

„ABauer je teď uGrónska?“

„Už celé týdny,“ řekla Lundová. „Ostatně máš pravdu, jeho práce má co činit smořskými proudy. On tam provádí měření. Takže je to další kandidát na pátrání po červu.“

Johanson si vzal lístek. Otéhle expedici opravdu ještě nic neslyšel. „Byla snad naleziště metanu iuGrónska?“

„Ajak pokračuje Skaugen?“ zeptal se.

„Těžce.“ Lundová zavrtěla hlavou. „Nemůže postupovat tak ofenzivně, jak by chtěl. – Dali mu náhubek, jestli víš, co tím myslím.“

„Kdo? Jeho nadřízení?“

„Statoilpatří státu. Musím ještě něco vysvětlovat?“

„Takže aby nic nevynesl,“ konstatoval Johanson.

Lundová si povzdychla. „Ti druzí přece nejsou blbí. Poznají, když znich někdo ždíme informace, asám jim žádné nedá. Amají své vlastní kodexy mlčenlivosti.“

„Já to prorokoval.“

„Ano, tys byl zase jednou mimořádně chytrý.“

Venku se ozvaly kroky. Vzápětí jeden zHvistendahlových lidí strčil dovnitř hlavu.

„Do konferenčky!“ řekl.

„Kdy?“

„Hned. Máme výsledky.“

Johanson aLundová si vyměnili pohledy. Vjejich očích se zračiloúzkostné očekávání toho, co už beztak věděli. Johanson sklapl laptop anásledovali muže na hlavní palubu. Zvenčí po okenních tabulích stékal déšť.

Bohrmann se opřel lokty odesku stolu.

„Doposud jsme zjistili stejnou situaci podél kontinentálního okraje,“ řekl. „Moře je nasyceno metanem. Naše výsledky souhlasí svýsledky zThorvaldsonu. Jsou tam sice drobné odchylky, ale vcelku dávají stejný obraz.“ Udělal přestávku. „Nebudu chodit dlouho kolem. Něco začalo destabilizovat hydráty po celé linii.“

Nikdo se ani nepohnul, nikdo nic neříkal. Jenom zírali ačekali, co bude dál.

Pak začali lidé ze Statoilu mluvit jeden přes druhého.

„Co to znamená?“

„Metanhydrát se rozpouští? Říkal jste přece, že červi nemůžou led destabilizovat!“

„Naměřili jste oteplení? Bez oteplení…“

„Jaké to bude mít důsledky?“

„Prosím!“ Bohrmann zvedl ruku. „Je to tak. Jsem stejně jako předtím toho názoru, že červi nemůžou způsobit žádnou vážnou škodu. Ale na druhé straně se musíme držet skutečnosti, že rozklad metanhydrátu začal až sjejich příchodem.“

„Velice zevrubné,“ mumlal Stone.

„Jak dalece už proces pokročil?“ zeptala se Lundová.

„Před několika týdny jsme prošli výsledky expedic Thorvaldsonu,“ odpověděl Bohrmann. Snažil se mluvit uklidňujícím tónem. „Když na červa narazili poprvé. Tehdy byla měření ještě vnormě. Knárůstu tedy došlo teprve pak.“

„Aco teď?“ zeptal se Stone. „Je tam dole tepleji, nebo ne?“

„Není.“ Bohrmann zavrtěl hlavou. „Obraz stability se nezměnil. Jestliže metan uniká, pak to může být způsobeno pouze procesy probíhajícími hluboko vsedimentu. Každopádně hlouběji, než kam se tihle červi mohou zavrtat.“

„Odkud to víte tak přesně?“

„Dokázali jsme…“ Bohrmann se zarazil. „Spomocí doktora Johansona jsme dokázali, že tito živočichové bez kyslíku hynou. Mohou se zavrtat jenom pár metrů hluboko.“

„Máte výsledky jenom znádrže,“ prohlásil Stone pohrdlivě.

Vypadalo to, že Bohrmanna zařadil mezi své oblíbené nepřátele.

„Když se neohřála voda, pak se třeba ohřálo mořské dno,“ nadhodil Johanson.

„Vulkanismus?“

„Je to jen takový nápad.“

„Přijatelný nápad. Ale ne vtéhle lokalitě.“

„Může se to, co červi žerou, vůbec dostat do vody?“

„Ne vtakovém množství. Červi se potřebují dostat kvolnému plynu, nebo být vstavu roztavit hydrát.“

„Ale oni se přece kvolnému plynu dostat nemůžou,“ trval Stone vzpurně na svém.

„Ne, řekl jsem přece…“

„Vím, co jste řekl. Teď vám prozradím, jak to vidím já. Červ má tělesnou teplotu. Každý živočich ze sebe vydává teplo. Tím roztaví nejhořejší vrstvu. Sice jenom pár centimetrů, ale to stačí…“

„Teplota obyvatel hlubokých moří je stejná jako teplota jejich okolí,“ namítl Bohrmann chladně. „Ale itak, když…“

„Clifforde!“ Hvistendahl položil ruku na předloktí vedoucího projektu. Působilo to přátelsky, ale Johanson cítil, že Stoneovi se právě dostalo zřetelného varování. „Proč jednoduše nepočkáme na další výzkumy?“

„Do prdele!“

„To kničemu nevede, Cliffe. Nerozvíjej žádné teorie.“ Stone se zahleděl do podlahy. Opět se rozhostilo mlčení.

„Ajaké budou následky, když uvolňování metanu nepřestane?“ zeptala se Lundová.

„Na to máme několik scénářů,“ odpověděl Bohrmann. „Věda popsala jevy, vjejichž průběhu celá hydrátová pole prostě zmizela. Rozpustila se během jednoho roku. Je možné, že právě to se děje nyní izde, ataky je možné, že červi uvedli celý proces do chodu. Vtom případě se kolem Norska vpříštích měsících dostane do atmosféry značné množství metanu.“

„Metanový šok jako před pětapadesáti miliony let?“

„Ne, na to je zas metanu příliš málo. Nechci oničem spekulovat, ale neumím si představit, že by proces pokračoval donekonečna, aniž by poklesl tlak nebo se zvýšila teplota. Vnejbližších hodinách opět spustíme do vody videozařízení. Snad potom budeme moudřejší. Děkuji vám.“ Stěmito slovy opustil konferenční místnost.

Johanson poslal e-mail Lukasi Bauerovi na jeho loď. Začínal si připadat jako biologický vyšetřovatel: Viděl jste toho červa? Můžete ho popsat? Poznal byste ho, když Vám ho spěti dalšími předvedeme ke konfrontaci? Vytrhl ten červ kabelku staré paní? Užitečné odkazy přijímá nejbližší výzkumné pracoviště…

Po chvilce váhání připsal pár zdvořilých slov ojejich předchozím setkání vOslu apřipojil dotaz, jestli Bauer vposlední době nenaměřil uGrónska mimořádné koncentrace metanu. Tento bod ve svém dotazníku doposud vynechával.

Když pak oněco později vyšel na palubu, uviděl, jak se na jeřábu houpá videosuport, obklopený kompletním Bohrmannovým týmem geologů.

Okousek dál dřepělo pár námořníků na velké bedně skošťaty před palubní dílnou abavili se. Bedna si během let vysloužila statut refugia, umístěného mezi prostorem pro hlídku aubikací. Byla přes ni přehozena stará deka aněkteří námořníci tomu říkali gauč. Odtud se dalo nádherně vtipkovat na účet těch doktorů adiplomovaných hlav, vrávorajících po palubě. Ti se zas tomuhle místu pečlivě vyhýbali. Napětí se přeneslo ina posádku. Většina mužstva stejně věděla, co tu vědci provádějí. Na kontinentálním svahu bylo něco vnepořádku akaždý si dělal starosti.

Všechno teď muselo jít velice rychle. Bohrmann nechal loď plout mimořádně pomalu, aby vyzkoušel místo, které se mu na základě videosnímků anaměřených dat zvějířového echolotu zdálo vhodné. Přímo pod Sonnese nacházelo rozsáhlé hydrátové pole. Vyzkoušet vtomto případě znamenalo spustit do vody obludu, připomínající pravěk zkoumání mořského dna. Chapadlo svideem, několikatunová ocelová tlama, rozhodně nepředstavovalo poslední výkřik techniky. Byl to rabiátský, ale také nejspolehlivější způsob, jak mořskému dnu urvat kousek jeho dějin, ato doslova. Chapadlo se zabořilo do podkladu, proniklo do hloubky, vykouslo do něj zející ránu anabralo zní metráky bláta, ledu, fauny akamení, atohle všechno vyneslo do světa lidí. Někteří námořníci mu říkali výstižně T-Rex. Při pohledu na ně, jak srozevřenými čelistmi visí na šibenici na zádi, připraveno vrhnout se do vody, se tohle přirovnání skutečně vnucovalo. Obluda ve službách vědy.

A jako všechny příšery, ivideochapadlo bylo vybaveno úžasnými schopnostmi, ale zároveň bylo hloupé. Uvnitř byla kamera asilné reflektory. Člověk mohl vidět, co vidí chapadlo, ave správnou chvíli ho pustit zřetězu. To bylo úžasné. Hloupá byla T-Rexova neschopnost připlížit se. Jakkoli opatrně ho spouštěli – ata opatrnost měla své hranice, protože dostat se do sedimentu vyžadovalo pořádnou sílu – většinu obyvatel mořského dna zahnala už samotná nárazová vlna, kterou gigantická tlama tlačila před sebou. Jakmile se snesla na ryby, červy, raky avšechno, co bylo mocno rychlejšího pohybu, citlivé smysly živočichů zaregistrovaly blížící se nebezpečí dávno předtím, než se chapadlo rozevřelo. Dokonce ity nejmodernější, vylepšené systémy se tímhle způsobem ohlašovaly. Jeden americký badatel to nakonec pln frustrace shrnul do věty:

„Tam dole je neskutečné množství života. Náš problém je, že vždycky všechno uhne stranou, když se blížíme.“

Teď chapadlo spouštěli ze šibenice na zádi. Johanson si vytřel zočí déšť azašel do monitorovací místnosti. Námořník unavijáku obsluhoval joystick, kterým se chapadlo spouštělo azvedalo. Předtím už několik hodin obsluhoval videosuport, ale působil soustředěně avyrovnaně. Musel takový být. Pozorovat dlouhé hodiny nevýrazné mořské dno účinkovalo jako hypnóza. Stačil okamžik nepozornosti, apřístroje vdrahém rámu od Ferrari by byly navždy ztraceny.

Uvnitř vládlo přítmí. Obličeje kolemstojících akolemsedících působily ve světle obrazovek sinale. Hranice světa byla překročena. Bylo jen mořské dno, jehož povrch vědci studovali jako zašifrovanou krajinu, vníž každá jednotlivost vypovídala ocelku, nesla vsobě mnohokrát zakódované poselství ve spletitém jazyce samotného Boha.

Venku se ze šibenice na zádi potápělo chapadlo.

Voda jako by chtěla stříkat zmonitorů. Pak se ocelová tlama nořila skrz plankton. Voda byla modrozelená, hnědá, černá. Po stranách se míhaly světlé body jako komety. Nepatrní krabi, plankton zráčků, nedefinovatelní živočichové. Cesta chapadla působila jako upoutávka na některý ze starších dílů StarTreku, jenom známá hudba chyběla. Vlaboratoři bylo ticho jako vhrobě. Na hloubkoměru se rychle měnily hodnoty. Pak se najednou na monitorech objevilo mořské dno amohl to být zrovna tak dobře povrch Měsíce. Naviják se zastavil.

„Minus sedm set čtrnáct,“ řekl námořník ujoysticku.

Bohrmann se předklonil: „Ještě ne.“ Před objektivem se táhly mušle, jako kdyby našly zalíbení vsezení na hydrátech. Většina znich mizela pod kupícími se ahemžícími se růžovými těly. Johansonovi sevkrádala do hlavy myšlenka, že se červi nejen zavrtávají do ledu, ale také svými sosáky vytrhávají kousky masa zmušlí apolykají je. Po bílém metanovém ledu nebylo pod tím obležením ani stopy, ale vlaboratoři každý věděl, že je přímo pod tím vším. Všude stoupaly vzhůru bubliny anadzvedávaly blyštivé úlomky hydrátu.

Dno se rychle přiblížilo ke kameře. Chvilku se zdálo, že se červi postavili, aby se zmocnili chapadla. Pak se všude rozlila čerň. Ocelová tlama se zabořila do metanu apomalu se zavírala.

„Co je to, uvšech čertů?!“ zasyčel námořník.

Na ukazateli navijáku se rozběhla čísla. Zastavovala se azase běžela dál.

„Chapadlo opět klesá. Probořilo se.“

Hvistendahl se dral dopředu. „Co se děje?“

„Nic tam není. Nenarážíme na vůbec žádný odpor.“

„Nahoru!“ zakřičel Bohrmann. „Rychle.“

Námořník přitáhl joystick k sobě. Ukazatel se zastavil. Poté začal běžet pozpátku. Chapadlo jelo nahoru, jeho tlama byla zavřená. Vnější kamery ukázaly obrovskou díru, která se najednou vytvořila. Stoupaly zní tančící velké bubliny. Za nimi se vzedmulo obrovské množství metanu, který vystřelil proti chapadlu, zahalil je anajednou všechno zmizelo ve vařícím se víru.

Grónské moře

Několik stovek kilometrů do stanoviště Sonne Karen Weaverová právě přestala počítat.

Padesát koleček kolem lodi. Teď běhala dál, nahoru na palubu, zpaluby dolů azase zpodpalubí nahoru. Přitom dávala pozor, aby nerušila vědce při práci. Výjimečně se jí docela hodilo, že Lukas Bauer na ni nemá čas. Potřebovala pohyb. Nejradši by lezla po ledovcích nebo podnikala cokoli, jen aby odbourala přebytečný adrenalin. Na palubě výzkumné lodi se toho moc dělat nedalo. Weaverová byla předtím vposilovně, ale tam se na třech laponských nářadích nudila ksmrti, lak šla radši běhat. Na palubu, azpaluby zase dolů. Kolem Bauerových asistentů, kteří připravovali pátý drifter, akolem námořníků, kteří se buď věnovali své práci, nebo jen tak postávali, ohlíželi se za ní apravděpodobně trousili uštěpačné poznámky.

Zjejích pootevřených úst vyrážel vpravidelných intervalech bílý oblak páry.

Na palubu, azase dolů.

Musela pracovat na své výdrži. Výdrž, to byla její slabá stránka. Zato měla neobyčejnou sílu. Nahá vypadala Karen Weaverová jako bronzová socha slesklou kůží, pod níž se pnuly respekt budící provazy svalů. Mezi jejími lopatkami rozkládal svá křídla umělecky vytetovaný sokol. Bylo to bizarní stvoření sotevřeným zobákem aroztaženými pařáty. Přitom však neměla Karen Weaverová nic společného sobhroublostí kulturistek. Její tělo by bylo jako stvořené pro kariéru modelky, kdyby nebyla tak malá aneměla příliš široká ramena. Weaverová byla dobře stavěný tank, drogově závislý na adrenalinu, astrašně ráda balancovala na okraji propasti.

Vtomto případě se propast táhla do hloubky tří apůl kilometru.

Juno křižovala nad Grónskou pánví, hlubokou podmořskou rovinou pod Nansenovým zlomovým pásmem, zníž proudila studená arktická voda na jih. Vkole tvořeném Islandem, Grónskem, severním Norskem aŠpicberky se nacházela jedna ze dvou plic světových moří. Lukase Bauera zajímalo, co se tu děje. Zajímalo to iKaren Weaverovou, respektive její čtenáře.

Bauer jí pokynul, ať jde blíž.

Úplně plešatý, skolosálními skly brýlí asbílou bradkou vypadal spíš jako profesor zdob minulých než jako kterýkoli zvědců, jež Karen Waeverová dosud poznala. Bylo mu šedesát aměl poněkud kulatá záda, ale vjeho sporém, trochu přihrblém těle se skrývala nespoutaná energie. Weaverová obdivovala lidi jako byl Lukas Bauer. Obdivovala na něm to, co přesahovalo běžné lidské rozměry, především jeho sílu vůle. „Pojďte sem, Karen!“ zvolal jasným hlasem. „Není to neuvěřitelné? Vtomhle místě se řítí dolů sedmnáct milionů krychlových metrů vody za sekundu. Sedmnáct milionů!“ Díval se na ni ajen zářil. „To je dvacetkrát víc, než kolik odvádějí do moře všechny řeky na světě.“

„Pane doktore,“ Weaverová ho vzala za nadloktí. „Tohle jste mi vykládal už třikrát.“

Bauer zamžikal. „Vážně? Ale nepovídejte.“

„Zato jste mi zapomněl vysvětlit, jak funguje ten váš drifter. Jestli mám ovás psát, musíte se mi trochu víc věnovat.“

„Aha, tak drifter. Autarkní drifter… Myslel jsem, že je to jasné. Kvůli němu jste přece tady.“

„Jsem tu proto, abych vypracovala počítačovou simulaci mořských proudů, aby na ní lidé mohli sledovat, kudy putují vaše driftery. Už jste zapomněl?“

„Ach tak, ale to stejně nezvládnete. Nemáte žádné… Ale teď na to stejně zrovna nemám čas. Musím ještě zařídit spoustu věcí. Stačí, když se budete pozorně dívat a…“

„Pane doktore, nezačínejte zas! Chtěl jste mi přece povyprávět otom, jak fungují.“

„Ano, jistě. Vmých publikacích…“

„Já jsem je četla, pane doktore, dokonce jsem asi polovičku ztoho pochopila. Ato mám vědeckou průpravu. Jenže populárně naučné články mají za úkol čtenáře pobavit, musí být napsány jazykem, kterému porozumí každý.“

Bauer se na ni podíval dotčeně. „Moje pojednání jsou všeobecně srozumitelná.“

„Ano, pro vás. Apro deset vašich kolegů na celém světě.“

„Ale prosím vás! Když si ten text prostudujete pozorně…“

„Ne, pane doktore. Vysvětlete mi to!“

Bauer se zamračil, ale pak se zamyšleně usmál. „Tak tohle by si žádný zmých studentů nedovolil. Takhle často mě přerušovat. Jenom já sám se smím přerušit.“ Pokrčil hubenými rameny. „Ale co nadělám? Vám nemůžu nic odmítnout. Mám vás rád, Karen. Jste taková… tedy… připomínáte mi… Ale to je fuk. Podíváme se na ten drifter.“

„Apak si trochu popovídáme ovýsledcích vaší práce. Budu muset odpovídat na dotazy.“

„Tak? Akomu?“

„Časopisům, televizním magazínům arůzným ústavům.“

„To je zajímavé.“

„Ne, pouze logické. To je důsledek mé práce. Někdy si kladu otázku, jestli vůbec chápete, co to vlastně je pracovat pro tisk.“

Bauer se mazaně zašklebil. „Vysvětlete mi to!“

„Ráda, ikdyž to bude podesáté. Ale napřed něco povězte vy mně.“

„Ne, to nejde,“ vykřikl Bauer rozčileně. „Musíme spustit driftery do vody apak musím nutně…“

„Pak musíte udělat, co jste mi slíbil,“ nabádala ho Weaverová.

„Ale dítě, já musím také odpovídat na dotazy. Koresponduji svědci ipo celém světě! To byste nevěřila, co všechno po mně chtějí. Právě před chvílí jsem dostal e-mail, aněkdo se mě v něm ptá na červa. Jestli jsem neviděl nějakého červa, představte si to! Ajestli jsme nenaměřili zvýšenou koncentraci metanu. Jistěže jsme ji naměřili, ale odkud to dotyčný může vědět? Na to přece musím…“

„Tohle všechno můžu klidně vyřídit za vás. Udělejte mě svým komplicem.“

„Hned, jak jen…“

„Jestli mě opravdu máte rád.“

Bauer vykulil oči. „Ach tak! Rozumím.“ Azačal se chichotat. Jeho kulatá ramena se třásla, jak potlačoval smích. „Vidíte, proto jsem se nikdy neoženil, protože by mě pořád vydírala. Dobrá, slibuji vám nápravu. Tak pojďte se mnou, pojďte!“

Weaverová šla za ním. Drifter visel na výložníku jeřábu nad šedivou vodní plochou. Měřil několik metrů abyl uchycen vopěrném zařízení. Větší polovinu konstrukce představovala úzká lesklá roura. Vrchní část tvořily dvě kulovité skleněné nádrže.

Bauer si promnul ruce. Péřová větrovka mu byla jednoznačně velká. Vypadal vní jako podivný arktický pták.

„Takže my tuhle věc ponoříme do proudění,“ řekl. „Poplave s ním jako, dejme tomu, virtuální částice vody. Napřed zamíří rovnou dolů, protože tady se voda propadá, jak už jsem řekl. Takže… ten proces klesání samozřejmě neuvidíme, chápete, ale poletí dolů… no, jak bych vám to vysvětlil.“

„Pokud možno bez cizích slov.“

„Dobrá, dobrá. Dávejte pozor! Vzásadě je to velice jednoduché. Musíte vědět, že voda není vždy stejně těžká. Nejlehčí voda je sladká ateplá. Slaná voda je těžší než sladká. Čím slanější, tím je těžší. Sůl přece taky něco váží, že? Astudená voda je zase těžší než teplá, protože má vyšší hustotu. Takže voda je tím těžší, čím je studenější.“

„Astudená slaná voda je vůbec nejtěžší,“ doplnila ho Weaverová.

„Správně, velice správně,“ zaradoval se Bauer. „Proto neexistují jen jednoduchá proudění, nýbrž se voda valí vrůzných patrech. Teplá proudění na povrchu, nejstudenější proudění udna. Mezi nimi máme hlubinná proudění. Ateď je to tak, že teplé proudění na povrchu může putovat tisíce kilometrů, než se dostane do studených oblastí, kde se voda pochopitelně ochladí, že? Akdyž se voda ochladí…“

„… tak je těžší.“

„Výborně! Stane se těžší aklesá dolů. Zpovrchového proudu se stane hlubinný proud nebo dokonce proud udna avoda teče zpátky.Obráceně to funguje taky tak. Zdola nahoru, ze studené vody se stává teplá. Tímto způsobem jsou všechna velká mořská proudění na celém světě vneustálém pohybu. Všechna jsou vzájemně propojena, dochází kneustálé výměně vod.“

Drifter se začal spouštět khladině. Bauer spěchal kzábradlí anahnul se hluboko přes ně. Pak se otočil kWeaverové anetrpělivě na ni mával. „No tak pojďte! Pojďte honem! Tady to uvidíte lépe.“

Weaverová k němu popošla blíže. Bauer se na ni podíval rozzářenýma očima.

„Sním otom, že takovéhle driftery poplavou ve všech prouděních,“ řekl. „To by bylo fantastické. Dozvěděli bychom se neuvěřitelně mnoho.“

„Kčemu jsou ty dvě skleněné koule?“

„Jak prosím? Cože? Ach tak. To jsou výtlakové pohonné jednotky. Sjejich pomocí může drifter plout ve vodním sloupci. Na koncích má závaží, ale jeho srdce tvoří ta tyč mezi nimi. Vní je všechno. Řídící elektronika, mikrokontrolky, zásobování energií. Ale taky hydrokompenzátor. Není to fantastické? Hydrokompenzátor!“

„Bylo by ještě fantastičtější, kdybyste mi řekl, co to je.“

„Aha, tedy… samozřejmě.“ Bauer se podrbal na bradě. „Uvažovali jsme, jak drifter… Tedy, takhle je to: kapaliny jsou inkompresibilní, nemůžeme je stlačit. Voda představuje výjimku. Moc místa vní není, ale přece jenom ji můžeme trošku, ehm… slisovat. Ato právě děláme. Komprimujeme ji vté tyči, takže je vní vždy stejné množství vody, ale ta je jednou lehká apodruhé těžká. Tím drifter při zachování stejného objemu mění svou váhu.“

„To je geniální.“

„Vskutku! Můžeme drifter naprogramovat aon dělá všechno úplně sám: komprese, dekomprese, komprese, dekomprese, potápí se, vynořuje se, ato všechno bez našeho přičinění. Nádherné, viďte?“

Weaverová přikývla. Dívala se, jak se podlouhlý útvar noří do šedivých vln.

„Drifter se tímhle způsobem může měsíce aroky samostatně pohybovat vmoři avysílat akustické signály. My ho můžeme lokalizovat,rekonstruovat rychlost aprůběh proudění. – Ehm, už se potápí. A je pryč.“

Drifter zmizel vmoři. Bauer spokojeně pokyvoval.

„Kam teď plave?“ zeptala se Weaverová.

„To je správná otázka. Právě to je na tom tak napínavé.“

Weaverová se na něj jen tak beze slov dívala. Bauer ještě okamžik zářil, ale pak si rezignovaně povzdychl.

„Já vím, vy chcete mluvit omé práci.“

„Ato hned teď.“

„Vy jste ale trapič. Dobrotivý bože, vy tedy jste tvrdošíjná. Tak dobře, půjdeme do laboratoře. Ale musím vás varovat. Výsledky mé práce jsou znepokojivé, mírně řečeno…“

„Svět má přece rád, když ho někdo znepokojuje. Vy jste otom neslyšel? Invaze medúz, anomálie, lidé mizí beze stopy, jedna lodní katastrofa stíhá druhou. Byl byste ve skvělé společnosti.“

„Tak?“ Bauer zavrtěl hlavou. „Nejspíš máte pravdu. Já nikdy pořádně nepochopím, co znamená být novinářem. Já jsem jen takový profesorský prosťáček. Tohle je nad moje chápání.“

Norské moře, okraj kontinentu

„Kruci,“ zaúpěl Stone. „Tohle je blowout.“

Vkontrolní místnosti na Sonne všichni fascinovaně zírali na monitor. Vypadalo to, že tam dole se rozpoutalo peklo.

Bohrmann řekl do mikrofonu: „Musíme odtud pryč. Velení na můstek. Plnou parou vpřed!“

Lundová se otočila autíkala zmístnosti. Johanson napřed váhal, ale pak běžel za ní. Ostatní je následovali. Vypukla panika. Najednou bylo na palubě všechno na nohou. Johanson se octl na pracovní palubě, kde námořníci atechnici zápolili schladicími nádržemi. Kabel navijáku na šibenici se začal třást, jak Sonne nabírala rychlost.

Lundová spatřila Johansona arozběhla se k němu.

„Co se děje?“ křičel.

„Narazili jsme na bublinu. Pojď!“

Lundová táhla Johansona kzábradlí. Hvistendahl, Stone aBohrmann se k nim přidali. Dva technici ze Statoilu se postavili na příkrý kraj zádě, přímo pod šibenici, azvědavě se rozhlíželi. Bohrmann vrhl pohled na kabel napnutý kprasknutí.

„Co to vyvádí?“ zasyčel. „Proč ten debil nezastaví naviják?“

Pustil se zábradlí aběžel zpátky dovnitř.

Vtýž okamžik začalo moře pěnit. Velké bílé kusy vylétaly nad hladinu. Sonne teď už jela plnou rychlostí. Tažné lano chapadla se napínalo, až skřípělo. Někdo běžel po palubě kšibenici amával rukama. „Pryč odsud!“ křičel na lidi ze Statoilu. „Vypadněte!“

Johanson ho poznal. Byl to Vlčák, jak mu přezdívala posádka. První důstojník. Hvistendahl se otočil. Ion dával oběma mužům znamení. Apak se to seběhlo všechno najednou. Všichni se ocitli uprostřed vířícího asyčícího gejzíru. Johanson uviděl těsně pod hladinou vynořující se chapadlo. Kolem se šířil nesnesitelný zápach síry. Záď Sonne se potopila, ocelová tlama vyletěla zběsnícího inferna ajako předimenzovaná houpačka sebou švihla klodnímu boku. Zadní zobou statoiláků zahlédl chapadlo apraštil sebou ozem. Druhý zděšeně vytřeštil oči, udělal nerozhodný krok zpátky – azapotácel se.

Vlčák byl jedním skokem uněj, aby se ho pokusil srazit kzemi, ale nestihl to. Železná tlama vážící několik tun do muže narazila avymrštila ho velikým obloukem do vzduchu. Letěl několik metrů, pak se sklouzl po palubě azůstal ležet na zádech.

„Ach ne,“ vydralo se zúst Lundové. „Zatracená práce!“

Ona iJohanson se rozběhli knehybnému tělu. První důstojník ajeden člen posádky uněho poklekli. Vlčák bleskově zhodnotil situaci. „Nikdo se ho nedotýkejte!“

„Já jen chci…,“ začala Lundová. „Rychle lékaře!“

Lundová si nervózně kousala nehty. Johanson věděl, jak těžce nesnáší, když je odsouzena knečinnosti. Přistoupila kzablácenému chapadlu, které se pomalu přestávalo kývat.

„Otevřít!“ zakřičela. „Všechno, co ještě zbylo, do nádrží!“ Johanson se podíval dolů do vody. Pořád ještě doprovázeny vřením asmradem stoupaly zmoře bubliny. Poslední kusy metanového ledu se převalovaly na vlnách arozpadaly se.

Chapadlo sjekotem otevřelo svou tlamu avypouštělo metráky ledu abahna. Bohrmannovi laboranti inámořníci se chvatně pokoušeli ponořit co nejvíc hydrátu do tekutého dusíku. Johanson si připadal strašněneužitečný. Otočil se, popošel kBohrmannovi apomáhal mu sbírat kousky ledu. Paluba byla pokrytá malými štětinatými těly. Některá sebou ještě cukala, obracela se avystrkovala své sosáky ačelisti. Ale zdálo se, že většina nepřežila rychlý výstup zhlubin. Náhlá změna teploty itlakových podmínek je usmrtila.

Johanson zvedl jeden úlomek aprohlédl si ho pozorněji. Led bylprovrtán kanálky. Vnich vězeli nehybní červi. Obracel kus ledu, dokud ho syčení apraskání neupozornilo, jak rychle se hmota rozpadá aže je třeba ji co nejdřív bezpečně uzavřít do dusíku. Jiné kusy byly proděrovány ještě více, ale skutečný rozklad nastával zjevně až pod kanálky červy vytvořenými. Vledu byly kráterovité otvory, částečně pokryté šlemovitými vlákny. Co se to snimi stalo?

Johanson zapomněl na chladicí nádrže. Rozemnul šlem mezi prsty. Vypadalo to jako zbytek bakteriální kolonie. Bakteriové rohože se sice běžně nacházejí na povrchu hydrátů, ale co dělaly tak hluboko uvnitř hromady ledu?

Úlomek za pár vteřin roztál. Johanson se ohlédl. Záď se proměnilavjednu blátivou kaluž. Muž, kterého zasáhlo chapadlo, zmizel. ILundová, Hvistendahl aStone opustili palubu. Johanson spatřil Bohrmanna, jak se kousek dál opírá ozábradlí, avydal se k němu. „Co se to stalo?“

Bohrmann si přejel rukou přes oči. „Měli jsme blowout. To se stalo. Chapadlo se propadlo přes dvacet metrů pod dno. Atam dole narazilo na volný plyn. Viděl jste na obrazovce tu obrovskou bublinu?“

„Ano. Jak tlustý je led na tomhle místě?“

„Byl. To je třeba říci. Bývalo ho sedmdesát až osmdesát metrů. Přinejmenším.“

„Takže tam dole musí všechno ležet vtroskách.“

„Bezpochyby. Musíme co nejdříve zjistit, jestli je to jen ojedinělý případ.“

„Vy chcete odebírat další vzorky?“

„Samozřejmě,“ zavrčel Bohrmann. „To neštěstí se nemuselo stát. Obsluha jeřábu vytahovala chapadlo při plné rychlosti. Měli ten naviják zastavit.“ Pak se podíval na Johansona. „Nebylo vám něco nápadné, když se plyn dostal nahoru?“

„Měl jsem pocit, jako bychom se propadali.“

„Taky se mi to zdálo. Plyn snížil povrchové napětí vody.“

„Myslíte, že jsme se mohli potopit?“

„Těžko říct. Už jste někdy slyšel očarodějných dírách?“

„Ne.“

„Před deseti lety si jeden muž vyjel na lodi auž se nevrátil. Poslední, co mohli slyšet zvysílačky, bylo, že si chtěl uvařit kafe. Krátce nato jedna výzkumná loď objevila vrak. Padesát námořních mil od pobřeží vneuvěřitelně nízké prohlubni. Námořníci tomu místu říkají čarodějná díra. Vrak stál bez jakéhokoliv poškození anepřevrácený na jejím dně. Potopil se jako kámen – jako něco, co nemůže plavat.“

„To připomíná Bermudský trojúhelník.“

„Uhodil jste hřebík na hlavičku. Přesně taková byla hypotéza. Jediné, co obstálo při bližším ohledání. Mezi Bermudami, Floridou aPortorikem dochází často ksilným blowoutům. Když se plyn ze stoupající bubliny dostane do atmosféry, může dokonce zapálit turbíny letadel. Při úniku metanu, mnohokrát silnějším, než jaký jsme právě zažili, se voda zředí tak, že se do ní jednoduše propadnete.“ Bohrmann ukázal na chladicí nádrže. „Pošleme to, jak nejrychleji to půjde, do Kielu. Provedeme analýzu, ateprve pak budeme definitivně vědět, co se tam dole stalo. Kvůli té patálii jsme ztratili jednoho muže.“

„On je…?“ Johanson se podíval na palubní nástavby.

„Byl okamžitě mrtev.“

Johanson mlčel.

„Příští vzorky odebereme autoklávem namísto chapadlem. Je to rozhodně bezpečnější. Musíme si vtom udělat jasno. Nemám náladu jen tak přihlížet, jak se na dně bez rozmyslu staví továrny.“ Bohrmann zafuněl aodrazil se od zábradlí. „Ale na to už jsme přece zvyklí, že? Snažíme se světu něco vysvětlit, ale nikdo nás pořádně neposlouchá. Co se bude dít dál? Koncerny jsou novými zadavateli výzkumu. My se tu takhle projíždíme po moři proto, že Statoil našel nového červa. Bezva. Průmysl platí vědce, protože stát na to už nemá. Po základním výzkumu ani stopy. Oni vtom červu nevidí předmět zkoumání, ale problém, který je třeba sprovodit ze světa. Aplikovaný výzkum je žádaný, ato prosím natolik, že máte hned vkapse bianko šek. Ale třeba podstatou problému vůbec není onen červ. Uvažuje takhle někdo? Třeba je to něco úplně jiného, akdyž tenhle problém odstraníme, vytvoříme tím jiný amnohem větší. Řeknu vám, že někdy je mi ztoho všeho na blití.“

Pár námořních mil severovýchodně vylovili asi deset dalších vrtných jader, tentokrát už bez nehody. Autokláv, pětimetrová roura obalená izolační vrstvou atyčovím, nabrala vzorky mořského dna jako injekce. Jenom dole byla roura navíc uzavřena hermetickým ventilem. Uvnitř se pak nacházelo malé, odstupňované univerzum: sediment, led abahno včetně intaktního povrchu, mořská voda akypící život, který si í nadále lebedil ve svém, protože roura udržovala původní tlakateplotu. Bohrmann nechal rouru uzavřít vchladicí nádrži na stojato, aby se pečlivě zakonzervovaný život uvnitř nepromíchal. Na palubě nebylo možné vrtná jádra prozkoumat. Správné podmínky budou až vhlubokomořském simulátoru. Do té doby se vědci musí spokojit sanalyzováním vzorků vody asledováním monitorů.

Odhlédnuto od vší dramatičnosti byl věčně stejný obraz hydrátů pokrytých spoustou červů už dost únavný. Nikdo neměl náladu se oněčem bavit. Vsinalém světle obrazovek ztráceli barvu ztváří všichni: Bohrmannův tým, naftaři inámořníci. Mrtvý muž ze Statoilu dělal společnost vrtným jádrům vchladírně. Setkání sThorvaldsonem nad místem plánované podmořské továrny bylo odřeknuto, aby se co nejrychleji dostali do Kristiansundu amohli mrtvé tělo aodebrané vzorky dopravit na nedaleké letiště. Johanson dřepěl vradiokabině nebo ve vlastní kajutě aprobíral se odpověďmi na své dotazy. Červ nebyl nikde popsán, nikdo ho neviděl. Někteří pisatelé byli názoru, že se jedná omexického metanového červa, čímž daný stav poznání nikterak nerozšířili.

Tři námořní míle před Kristiansundem obdržel Johanson odpověď od Lukase Bauera. První pozitivní hlášení, pokud ovšem lze jeho obsah prohlásit za pozitivní.

Johanson četl text akousal se přitom do spodního rtu.

Kontakty senergetickým koncerny měl na starost Skaugen. Od Johansona se čekalo, že se spojí sústavy avědci, kteří stěžbou ropy nemají nic společného. Ale Bohrmann mu po nehodě schapadlem řekl něco, co na věc vrhalo nové světlo.

Průmysl platí vědce, protože stát na to už nemá.

Které ústavy ještě vůbec můžou svobodně bádat?

Jestliže hospodářský pokles ssebou strhává ivýzkum, téměř všechny instituty musí nějakým způsobem pracovat pro koncerny. Nejsou financovány zveřejných prostředků. Anemají jinou volbu, pokud nechtějí zastavit svou práci. Isamotný GeomarvKielu vzhlížel kfinančnímu angažmá německého Ruhrgasu, který zamýšlel vytvořit afinancovat profesorské místo pro výzkum hydrátů. Jakkoli to znělo svůdně, moci bádat za peníze koncernu, na konci vždy stál zájem sponzorů proměnit výsledky výzkumu vplusové účetní položky.

Johanson si znovu přečetl Bauerovu odpověď.

Uvědomil si, že na to předtím šel špatně. Místo obvolávání zeměkoule si měl napřed vzít pod lupu skrytá propojení mezi výzkumemaprůmyslem. Zatímco Skaugen pátrá ve vyšších sférách koncernů, on se musí pokusit ovýslech vědců, kteří snimi spolupracují. Někdo znich dříve či později promluvit musí.

Problémem číslo jedna nyní bylo, jak se takovému spojení dostat na stopu.

Ne, nebyl to problém. Byla to jen otázka píle.

Vstal aodešel zradiokabiny poohlédnout se po Lundové.

24. dubna

Vancouver Island a Clayoquot Sound, Kanada

Paty, špičky…

Anawak se netrpělivě pohupoval. Stavěl se jako baletka na palce unohou azase dopadal na paty. Pořád dokola. Paty, špičky. Paty, špičky… Bylo časné ráno. Azurové nebe zářilo, byl to den jako vystřižený zprospektu cestovní kanceláře.

Anawak byl nervózní.

Na konci dřevěného mola čekal hydroplán. Jeho bílý trup se zrcadlil vmodré laguně čeřené vlnami. Stroj byl jeden zlegendárních Beaverů DHC-2. Tento model začala vyrábět kanadská továrna De Havilland před padesáti lety astále se používal, protože se na trhu dosud nic lepšího neobjevilo. Beavery létaly dokonce ina severní pól. Byly nenáročné, robustní abezpečné.

Jako dělané pro to, co zamýšlel.

Anawak se podíval naproti, na červeno-bíle natřenou odbavovací budovou. Tofino Airport, vzdálený jen pár minut jízdy autem, měl sklasickým letištěm společného jen velmi málo. Člověk si tu připadal spíš jako vlovecké nebo rybářské osadě. Pár malebných nízkých dřevěných domečků rozložených podél dlouhé zátoky, kolem nich zalesněné kopce anad nimi se tyčící hory. Anawak upíral oči kpříjezdu zhlavní silnice, jenž vedl klaguně stíněné obrovskými stromy. Ostatní už musí každou chvíli dorazit. Mračil se, zatímco naslouchal hlasu vmobilu.

„Ale vždyť je to už dva týdny,“ namítl po chvíli. „Aza celou tu dobu nebyl pan Roberts ani jednou kzastižení, přestože mě vysloveně žádal, abych s ním byl ve spojení.“

Sekretářka vysvětlovala, že Roberts je teď velice vytížený člověk. „To jsem já taky!“ zařval Anawak. Přestal se pohupovat asnažil se opřívětivější tón. „Poslouchejte, mezitím jsme se ocitli vsituaci, pro kterou je eskalace mírný pojem. Existuje jasná souvislost mezi našimi problémy aproblémy, které má Inglewood. Ipanu Robertsovi se to tak přece musí jevit.“

Nastala krátká pauza.

„Ajaká souvislost by to měla být?“

„Velryby. To je přece jasná věc.“

„Barrier Queen měla problém slistem kormidla.“

„Ovšem. Ale na remorkér útočily velryby.“

„Jeden remorkér se potopil, to máte pravdu,“ řekla žena se zdvořilým nezájmem. „Ovelrybách mi není nic známo. Ale každopádně panu Robertsovi ráda vyřídím, že jste volal.“

„Řekněte mu, že je to vjeho vlastním zájmu.“

„On se vám během příštích týdnů ozve.“

Anawak se zarazil.

„Týdnů?“

„Pan Roberts odcestoval.“

Co se to tam jenom děje, říkal si Anawak. Ovládal se už jen stěží.

„Váš šéf kromě toho přislíbil, že pošle do institutu vNanaimu další vzorky zporostu na Barrier Queen. Jenom mi neříkejte, že ani otomhle vám není nic známo. Já sám jsem ty vzorky utrhl od trupu. Jsou to mušle amožná ještě něco dalšího.“

„Pan Roberts by mi byl řekl, kdyby…“

„Lidé vNanaimu potřebují další vzorky!“

„Pan Roberts se oto postará, až se vrátí.“

„To je pozdě! Slyšíte? – Ale, to je fuk. Já zase zavolám.“

Vztekle zastrčil telefon. Po příjezdové cestě drkotal Shoemakerův Land Cruiser. Štěrk zavrzal pod koly, jak terénní vůz odbočoval na parkoviště před odbavovací budovou. Anawak jim šel naproti.

„Vzorem přesnosti zrovna nejste,“ vyštěkl rozmrzele.

„Leone, jenom odeset minut.“ Shoemaker mu šel naproti, za ním vzávěsu Delawareová amladý černoch sbýčí šíjí aoholenou lebkou. „Nebuď tak zatraceně malicherný. Museli jsme čekat na Dannyho.“

Anawak podal hromotlukovi ruku. Muž se na něj přátelsky usmál. Byl to lučištník kanadské armády abyl oficiálně převelen Anawakovi kdispozici. Nesl si svou zbraň, precizně vymakanou kuši, samá vyspělá technologie.

„Máte tu pěknej vostrov,“ pronesl Danny protáhle. Vpuse se mu převalovala žvýkačka akaždé jeho slovo znělo, jako kdyby si muselo irazit cestu močálem.

„Tak co mám jako dělat?“

„Oni vám to neřekli?“ divil se Anawak.

„Ale jo. Že mám vzít svou kuši ajít střílet na velryby. Akorát mi to bylo divný. Myslel sem, že je to zakázaný.“

„To taky je. Pojďte, vysvětlím vám to vletadle.“

„Počkej ještě!“ Shoemaker mu podržel před očima otevřené noviny. „Už jsi to četl?“

Anawak přelétl titulek. „Hrdina zTofina?“ řekl nevěřícně.

„Greywolf se ale umí prodat, co? Ten hajzl ze sebe vtom interview dělá skromnýho, ale přečti si, co tam stojí dál. To by ses poblil.“

„… pouze jsem plnil svou povinnost jako kanadský občan,“ mumlal Anawak. „Samozřejmě že jsme byli vnebezpečí života, ale chtěl jsem aspoň trochu napravit, co způsobilo nezodpovědnéwhale watching. Naše skupina už řadu let upozorňovala na to, že velryby jsou vystavovány nebezpečnému stresu, jehož účinek nelze předvídat. – On se snad úplně zbláznil!“

„Čti dál!“

„Davies Whaling Station jistě nelze vyčítat, že se zachovali špatně. Ale dobře se také nezachovali. Velrybí turismus pod pláštíkem ochrany přírody není onic horší než prolhanost Japonců, jejichž flotily varktických vodách loví ohrožené druhy. Izde se oficiálně mluví ovědeckých účelech, třebaže vroce 2002skončilo na velkoobchodních trzích jako lahůdka přes 400tun velrybího masa, jež po genetickém prozkoumání mohlo být jednoznačně prohlášeno za předmět vědeckého výzkumu.“

Anawak odložil noviny. „To je ale zmrd!“

„Anení snad pravda, co říká?“ domáhala se Delawareová. „Pokud vím, tak Japonci si znás opravdu dělají srandu stím jejich údajně vědeckým programem.“

„Samozřejmě že je to pravda,“ zasupěl Anawak. „Ato je právě ta proradnost. Greywolf nás totiž snimi hází do jednoho pytle.“

„Při nejlepší vůli ale stejně nechápu, čeho tím chce dosáhnout,“ řekl Shoemaker.

„Čeho asi? Aby byl důležitej.“

„Ano, on…“ Delawareová udělala drobný pohyb rukou. „Hrdina to přece je.“

Anawakovi bylo, jako kdyby mu šlápla na kuří oko. Zlostně se na ni podíval. „Ano?“

„Jistě. Zachránil životy lidí. Já si taky myslím, že od něj není fér, co teď ovás vykládá, ale aspoň měl odvahu a…“

„Greywolf není odvážný,“ zavrčel Shoemaker. „Všechno, co ta krysa dělá, je jen vypočítavost. Ale tentokrát se přepočítal. Bude mít potíže sMakahy. Ti nebudou nadšení ztoho, že jim samozvaný pokrevní bratr brání obnovit lov velryb. Je to tak, Leone?“

Anawak mlčel.

Danny jazykem přehazoval žvýkačku zjedné strany na druhou.

„Kdy to vypukne?“ zeptal se.

Vtémž okamžiku na ně zavolal pilot zotevřených dvířek letadla. Anawak otočil hlavu auviděl, jak na ně mává. Věděl, co to znamená. Ohlásil se Ford. A je to tady! Aniž by Shoemakerovi či Dannymu odpověděl na jejích poslední vyjádření, položil obchodnímu vedoucímu ruku na rameno. „Mohl bys pro mě udělat jednu laskavost, až se vrátíš na stanici?“

„Jasně.“ Shoemaker pokrčil rameny. „Díky jistým okolnostem teď nevíme co sčasem.“

„Mohl bys zjistit, zda aco se vposledních týdnech psalo vnovinách ohavárii na Barrier Queen? Nebo na internetu? Ajestli bylo něco vtelevizi?“

„Samozřejmě. Ale proč?“

„Jenom tak.“

„Nic není jenom tak.“

„Protože si myslím, že otom vůbec žádnou zprávu nevydali.“

„Hm.“

„Každopádně si na nic takového nevzpomínám. Aty?“

Shoemaker zaklonil hlavu azamžoural do slunce. „Taky ne. Jenom nějaké zmatené hlášky olodních katastrofách vAsii. Ale to nemusí nic znamenat. Přestal jsem číst noviny, co máme tohle nadělení. –Máš pravdu. Když otom teď přemýšlím, tak se vůbec ovšem, co se stalo, referuje strašně málo.“

Anawak zachmuřeně pohlédl kletadlu.

„Ano,“ řekl. „Takjdem!“

Když se stroj vznesl, řekl Anawak Dannymu:

„Budete velrybám nastřelovat sondy do blubberu. Blubberje vědeckýtermín pro vrstvu tuku. Ta není citlivá na bolest. Už dlouhé roky máme problém upevnit na velrybu vysílačku tak, aby na ní vydrželadelší dobu. Nedávno přišel jeden biolog zKielu snápadem vyzbrojit kuši speciálním šípem, na jehož dřík se připevní vysílačka aměřicí přístroj. Hrot se zavrtá do tuku avelryba nosí přístroje několik týdnů, aniž by si čehokoli všimla.“

Danny se na něj podíval. „Biolog z Kielu? Paráda!“

„Vy myslíte, že to nemůže fungovat?“

„Ale jo. Jenom se ptám, jestli někdo zjišťoval usamotnejch velryb, že to nebolí. Tohle je zatraceně přesná práce. Vodkud víte, že se jim ten hrot nezavrtá hloubějc než do špeku?“

„Zkoušeli to na půlkách prasat.“

„Na půlkách prasat?!“

„Testovali zbraň na prasečích půlkách. Tak dlouho, dokud neměli jistotu, že se hrot nezaboří hlouběji než do tuku. Všechno je jen otázka výpočtů.“

„Heleme se,“ řekl Danny anadzvedl obočí nad rámeček svých protislunečních brýlí. „Biologové.“

„Aco se stane, když se tím šípem trefíte do člověka?“ zeptala se Delawareová ze zadního sedadla. „Taky hrot pronikne jen kousek?“

Anawak se k ní otočil. „Ano. Ale větší. Zabije ho to.“ DHC-2 vykroužil zatáčku. Pod nimi zářila laguna. „Měli jsme nakonec různé možnosti,“ řekl Anawak. „Uvšech bylo na prvním místě, abychom mohli velryby sledovat dlouho avjednom kuse. Metoda skuší ašípy se ukázala jako nejspolehlivější. Tachograf zapisuje činnost srdce, teplotu těla iokolí, hloubku, rychlost plavby adalší věci. Těžší už je vybavit velryby kamerou.“

„Aproč by se jim nedala nastřeli ikamera?“ zeptal se Danny. „To je přece jednoduchý.“

„Protože nevíte, vjaké poloze se kamera uchytí. Akromě toho bych velryby rád viděl. Chtěl bych je pozorovat, ato je možné, jen když je kamera kousek stranou, ane přímo na velrybě.“

„Proto teď nasazujeme URA“ vysvětlovala Delawareová. „To je nejnovější robot zJaponska.“

Anawak pobaveně skousl rty. Delawareová mluvila, jako kdyby ten přístroj sama vynalezla. Danny se otočil. „Já žádnýho robota nevidím.“

„Však tu taky není.“

Letadlo se už dostalo nad volné moře avznášelo se těsně nad příbojem. Za normálních okolností bylo před Vancouver Islandem vždycky plno parníčků, zodiaků nebo kajaků. Ale teď si ani ti nejodvážnější netroufali vyplout. Na širé moře táhly jenom velké nákladní lodě atrajekty, kterým velryby nemohly nic udělat. Vodní hladina byla pustá až na jedinou robustní loď, která vypadala, že ji nemůže nikdo anic potopit nemluvě otom, že by mohla způsobit těm druhým těžkosti. Letadlo se vzdálilo od pobřežních skalisek azamířilo klodi.

„URA je na Whistleru. To je támhleten remorkér,“ řekl Anawak. „Až najdeme naši velrybu, přijde jeho velká chvíle.“

John Ford stál na zádi Whistleru aclonil si rukou oči proti ostrému slunečnímu světlu. Uviděl, jak se DHC-2 rychle blíží. Pár vteřin nato letadlo přeletělo remorkér avykroužilo další velkou zatáčku.

Ford držel uúst vysílačku avolal Anawaka na frekvenci zajištěné proti odposlechu. Celá řada frekvencí byla vyhrazena vojenským avědeckým účelům.

„Leone? Všechno vpořádku?“

„Slyším tě, Johne. Kdes je naposled viděl?“

„Na severozápadě. Ani ne dvě stě metrů od nás. Asi před pěti minutami jsme je několikrát zpozorovali, ale drží se od nás daleko. Musí tam být osm až deset velryb. Dvě jsme spolehlivě identifikovali. Jedna se účastnila útoku na Lady Wexham, druhá minulý týden potopila rybářský trawler uUclueletu.“

„Pokusily se na vás zaútočit?“

„Ne. Jsme pro ně jasně příliš velcí.“

„Aco mezi sebou? Jak se chovají k sobě navzájem?“

„Dobře. Asi jsou ze stejného stáda, ale měli bychom se zaměřit na ty identifikované.“

Ford se díval za DHC-2, jak se zmenšuje, pak pomalu klopí křídlo avelkým obloukem se vrací. Přejel pohledem na můstek Whistleru. Loď byla záchranný remorkér pro volné moře, domovským přístavem ve Vancouveru apatřila soukromému podniku. Měřila třiašedesát metrů, byla skoro patnáct metrů široká. Výkonem sto šedesáti tun v tahu se Whistler řadil knejsilnějším remorkérům na světě. Byl bezpochyby příliš velký asilný na to, aby ho mohly ohrozit velryby. Ford odhadoval, že ani keporkakův skok přímo proti zádi nezmůže víc, než že se loď mírně zhoupne.

Ale přesto neměl dobrý pocit. Jestliže ze začátku velryby skákaly na všechno, co plavalo kolem, teď to vypadalo, že už dokážou velmi přesně odhadnout, kde mohou napáchat škody akde ne. Vedle dosud všudypřítomných kosatek, plejtvákovců akeporkaků začali na lodě útočit iplejtváci avorvani. Všechna ta zvířata se pilně zaškolovala. Na remorkér nezaútočí, to bylo jasně dané. Ale právě to Forda tak strašně znervózňovalo. Zvětšující se schopnost rozlišovat vylučovala, že by mohlo jít onějaký druh vztekliny. Ford za chováním savců tušil inteligenci akladl si otázku, jak budou reagovat na roboty.

Zavolal vysílačkou na můstek.

„Rozjedeme to!“

Nad ním kroužil DHC-2.

Po identifikaci různých útočníků podle videa afotografického archívu začali aktivně pátrat po velrybách. Remorkér už tři dny popojížděl kolem Vancouver Islandu. Dnes ráno konečně narazili na stopu. Ve smečce plejtvákovců poznali dva vzory ocasních ploutví, které viděli na videu afotografiích útočících zvířat.

Ford si rovněž kladl otázku, jestli vůbec budou mít šanci odhalit pravdu včas. Smrazením vzádech myslel na stále sílící hlasy rybářských svazů arejdařství, jimž umírněný vědecký postup nebyl po chuti. Požadovaly nasazení vojenské síly. Pár mrtvých velryb – azbytek těch bestií už pochopí, že útočit na lidi nebyl dobrý nápad. Tahle domněnka byla stejně naivní jako nebezpečná, protože dopadala na úrodnou půdu. Mořští savci teď vpřímo inflační spirále ztráceli svůj kredit, za nějž ochránci přírody aetikové tak dlouho bojovali. Krizový štáb pořád ještě odrážel tyto požadavky argumentem, že násilím se nic nezmůže, dokud nebude známa příčina změny chování zvířat. Symptomy tohoto chování by pak jistě bylo možné nějak odstranit. Ford netušil, jak nakonec rozhodne vláda, ale už se rýsovalo na obzoru, že rybáři ailegální lovci velryb se chystají něco podniknout na vlastní pěst. Všeobecná bezradnost nad otázkou, jak postupovat dál, ještě gradovala nejednotností znesvářených stran. To byla živná půda pro spontánní akce jednotlivců.

Válka na moři.

Ford si prohlížel robota na zádi.

Snapětím očekával, co URA dokáže, když ho obdrželi zJaponskatak rychle abez byrokratických průtahů. Byl vyvinut teprve před několika lety. Japonci trvali na tom, že přístroj slouží výzkumu, anikoli klovu. Západní ochránci přírody se však na to dívali skepticky. Tři metry dlouhý válcovitý útvar opatřený spoustou měřicích přístrojů avysoce citlivých kamer platil za pekelný stroj schopný vypátrat všechny velrybí komunity. Asvyhlídkou na možné zrušení moratoria lovu velryb zroku 1986… Poté co URA úspěšně lokalizoval keporkaky ujaponských ostrovů Kerama adelší dobu je úspěšně sledoval, došel uznání ina mezinárodním sympoziu omořských savcích ve Vancouveru. Ale podezření dál trvalo. Nebylo žádným tajemstvím, že si Japonci systematicky kupují podporu chudých zemí scílem zrušit moratorium. Japonská vláda označovala toto handlování za „diplomacii“. Tu provozovali titíž lidé ve vládě, kteří značnými částkami subvencovali tokijskou univerzitu, jejíž součástí byl iUras Underwater Robotics & Application Laboratory Team, jenž robota vyvinul.

„Třeba dnes vykonáš něco smysluplného,“ pronesl Ford tiše kURA. „Zachraň svou pověst!“

Přístroj se leskl na slunci. Ford přistoupil kzábradlí apátral pohledem ve vodě. Ze vzduchu byly velryby lépe vidět, zlodi se zase lépe identifikovaly. Po chvíli se začali vynořovat plejtvákovci abrázdili vlny.

Ve vysílačce se ozval hlas hlídky na můstku.

„Vpravo za námi. Lucy.“

Ford začal pobíhat, přiložil kočím dalekohled auviděl, jak se zrovna potápí zubatý šedivý ocas.

Lucy!

Jedna velryba se tak jmenovala. Kapitální plejtvákovec dlouhý čtrnáct metrů. Lucy se vrhala na Lady Wexham. Možná to dokonce byla právě Lucy, kdo prorazil její tenký trup, načež do lodi vnikla voda azaplnila podpalubí.

„Potvrzeno,“ řekl Ford. „Leone?“

Všichni byli ve spojení na izolované frekvenci. Posádka DHC-2 slyšela, co se mluví na palubě Whistleru.

„Potvrzeno,“ odpověděl Anawak do vysílačky.

Ford zamžoural do slunce auviděl, jak se letadlo snáší níž kmístu, kde předtím zmizely ocasní ploutve.

„Tak ledy,“ řekl si spíš sám pro sebe, „lovu zdar!“

Ze stometrové výšky působil imohutný remorkér jako roztomilý model. Zato mořští savci se jevili oto větší. Anawak uviděl několik plejtvákovců, jak plavou těsně pod hladinou. Klidně alíně. Lom slunečních paprsků tančil na jejich kolosálních tělech. Každé ze zvířat bylo skvěle vidět. Ikdyž měřila sotva čtvrtinu toho, co Whistler, vyjímala se až absurdně mohutně. „Víc dolů,“ řekl Anawak.

DHC-2 sestoupil níž. Letěli nad hejnem ablížili se kmístu, kde se ponořila Lucy. Anawak doufal, že velryba nevyrazila za potravou. Vtakovém případě by na ni museli dlouho čekat. Ale možná zde nebyla mělčina. Stejně jako keporkakové živili se iplejtvákovci svým vlastním způsobem. Potápěli se ke dnu aspásali sediment. Položili se na bok anasávali organismy žijící při dně. Ráčky, zooplankton asvé nejoblíbenější – hlísty. Po dně kolem Vancouver Islandu se táhly mocné brázdy po jejich žracích orgiích, ale zato ti šediví obři jen zřídkakdy zabloudili do hlubších vod.

„Bude tu trošku průvan,“ řekl pilot. „Danny?“ Střelec se zašklebil na všechny kolem. Nato odsunul dveře azaklapl je. Dovnitř vnikl náraz studeného vzduchu avšem rozcuchal vlasy. Uvnitř letadla nastal mohutný kravál. Delawareová se natáhla za sebe apodala Dannymu kuši.

„Nebudete mít moc času,“ řekl Anawak. Musel křičet, aby ho nepřehlušilo hučení větru avrčení motorů. „Až se Lucy vynoří, budete mít jen pár vteřin na to, abyste do ní nastřelil sondu.“

„To je spíš váš problém než můj,“ odpověděl Danny. Soukal se ze sedadla skuší vpravé ruce, dokud napůl neseděl ve vzpěrách pod křídlem. „Sneste mě k ní pěkně blízko.“

Delawareová měla vytřeštěné oči akroutila hlavou.

„Já se na to nemůžu dívat!“

„Na co?“ zeptal se Anawak.

„To přece není možný. Já už ho vidím letět do vody.“

„Žádnej strach,“ zasmál se pilot. „Tihle kluci dovedou jinačí kousky.“ Letadlo letělo těsně nad vlnami, téměř vhorizontu očí na můstku Whistleru. Přeletěli místo, kde se Lucy ponořila. Nikde však nebylo nic vidět.

„Kroužit!“ křičel Anawak. „Opisovat co nejužší kruh. Lucy se musí vynořit celkem přesně tam, kde se předtím potopila.“

DHC-2 se strhnutím naklonil do zatáčky. Najednou se zdálo, že se na ně moře převrací. Danny visel mezi tyčemi jako opice. Jednu ruku měl na rámu dveří, vdruhé držel napnutý samostříl. Pod nimi se rýsovala silueta vynořující se velryby. Pak zpod hladiny vyrazil šedivý, lesklý hřbet.

„Juchů!“ zařval Danny.

„Leone!“ ozval se zvysílačky Fordův hlas. „To není ona. Lucy plave na pravoboku před námi.“

„Krucinál!“ zaklel Anawak.

Přepočítal se. Lucy se zjevně rozhodla, že se nebude držet pravidel.

„Danny, ne!“

Letadlo přestalo kroužit asneslo se ještě níž. Proti němu se hnaly vlny. Blížili se kzádi remorkéru. Na okamžik to vypadalo, jako by se řítili přímo proti nástavbám na Whistleru, ale pilot zkorigoval kurs aoni přeletěli těsně kolem nemotorné lodi. Kus před ní se právě znovu potápěla Lucy aukázala ocasní ploutev. Také Anawak poznal zvíře podle charakteristického vroubkování na ocasu.

„Zpomalit,“ řekl.

Pilot zmírnil rychlost, ale samozřejmě letěli pořád ještě příliš rychle. Měli jsme si vzít vrtulník, říkal si Anawak. Teď přelétneme cíl amusíme se otočit vnaději, že nám velryba nezmizí.

Ale Lucy jim nezmizela vhlubinách. Její mohutné tělo se třpytilo ve slunci.

„Přelétnout, obrátit adolů!“

Pilot přikývl. „Aprosím nezvracet,“ dodal.

Naklonil letadlo tak nečekaně, až se zdálo, že se postavilo na špičku křídla. Skrz otevřené dveře prosvítala kolmá vodní stěna anaháněla strach. Delawareová vykřikla, zatímco Danny skuší vruce řičel nadšením.

Každá horská dráha vlunaparku se před tímhle mohla schovat.

Anawak ten moment prožil jako časosběrný snímek. Nikdy nepokládal za možné, že by se letadlo mohlo obrátit na místě, když si představíme konec křídla jako jehlu, kterou se zabodne. Stroj opsal dokonalý půlkruh azase se bleskově sklopil do vodorovné polohy. Jeho hřmící vrtule teď mířila přímo za velrybou akpřibližujícímu se Whistleru.

Ford pozoroval se zatajeným dechem, jak se letadlo vrací po manévru, od níbyl jen ovlásek. Plováky se téměř dotkly vody. Matně si vzpomínal, že vTofino Air zaměstnávali také jednoho bývalého pilota Canadian Air Forces. Teď každopádně věděl, který to byl.

Cylindrický korpus URA visel vně zábradlí zjeřábu na zádi. Posádka byla připravena spustit přístroj do vody, jakmile střelec umístí sondu. Šedivý hřbet velryby byl zřetelně vidět. Nepotopila se. Velryba aletadlo se teď řítily proti sobě. Ford se díval na Dannyho, jak dřepí pod křídlem, adoufal, že se věc vyřídí jednou střelou.

Lucy vysunula hřbet nad hladinu.

Danny pozvedl kuši apřimhouřil oko, jednu ruku měl na chladném kovu. Jeho prst se pomalu ohýbal.

Dokonale soustředěn asnehybnou tváří Danny stiskl spoušť. Pouze on vtu chvíli mohl slyšet, jak mu uucha tiše zasvištěl nasazený šíp, který zbraň vymrštila rychlostí dvě stě padesát kilometrů vhodině. Zlomek vteřiny nato se protiháčky zavrtaly do velrybího tuku, aniž by si Lucy něčeho všimla. Zvíře ohnulo hřbet. Potápělo se. Vysílač od něj odstával vostrém úhlu.

„Máme ji!“ křičel Anawak do vysílačky.

Ford dal znamení.

Jeřáb spustil robota zjeho ukotvení. Splesknutím se okamžitěponořil do vln.

Dotek svodou okamžitě vyvolal impulz, který aktivoval elektromotory. Zatímco přístroj klesal hlouběji, pohyboval se zároveň směrem kponořivší se velrybě. Pár vteřin po spuštění už URA nebyl vidět.

Ford triumfálně sevřel pěsti.

„Ano!“

DHC-2 vrčel kolem Whistleru. Vpodpěrách křídla Danny napřahoval kuši.

„Dokázali jsme to!“

„Paráda!“

„Jedna rána a… viděls to? Neuvěřitelný!“

„Hurá!“

Vletadle mluvili jeden přes druhého. Danny k nim otočil hlavu asmál se. Začal se soukat zpátky dovnitř. Anawak natáhl ruce, aby mu pomohl dovnitř, když vtom uviděl, jak něco roste ven zvody.

Strnul zděšením.

Jeden plejtvákovec se řítil vzhůru, zvíře bylo ve skoku. Jeho mocné tělo se hnalo proti nim. Uprostřed jejich dráhy letu.

„Nahoru!“ křičel Anawak.

Motory bolestně zaskučely. Jak letadlo vystřelilo strmě vzhůru, Danny se převalil nazpátek. Anawak zachytil pohledem obrovskou zjizvenou hlavu, oko asevřené čelisti. Pak stroj dostal strašný náraz. Kde předtím bylo křídlo aDanny, tam už byly jen zbytky podpěr. Anawak se pokoušel něčeho chytit, ale všechno se točilo, Delawareová křičela, pilot křičel, on sám křičel amoře se otvíralo.

Něco ho udeřilo do tváře. Bylo to studené jako led.

Vuších mu dunělo. Prázdný zvuk, jak se lámala ocel.

Pěna.

Tmavá zeleň.

Apak už nic.

Padesát metrů pod tím palubní počítač stabilizoval vakové tělo URA. Robot se vyvažoval asledoval velrybu, která byla nejblíž. Vjisté vzdálenosti bylo vidět další kusy, vpříšeří ovšem rozpoznatelné pouze jako stíny. Elektronické oko URA tohle všechno registrovalo, aniž by počítač optickým vjemům přisuzoval prvořadý význam.

Další funkce byly uvedeny do činnosti.

Navzdory vynikající optické senzorice tkvěla skutečná síla URA vjeho akustické kapacitě. Zde se jeho tvůrce projevil jako skutečný génius. Akustické systémy umožňovaly robotu sledovat mořské savce včasovém horizontu deset až dvanáct hodin, aniž by je ztratil, ať se zvířata vrtla kam chtěla.

Robot naslouchal jejich zpěvu.

Čtyři hydrofony na URA, vysoce citlivé podvodní mikrofony, vtěchto okamžicích nezachycovaly jenom každý zvuk, který velryby dávaly, ale také určovaly souřadnice jeho zdroje. Hydrofony byly uspořádány kolem těla robota. Když ze sebe velryba vyrazila vysoký dlouhý tón, hydrofony zachycovaly zvuk jeden po druhém místo všech současně. Žádné lidské ucho by nezaregistrovalo nepatrné časové prodlevy asnimi spojené poklesy intenzity zvuku. To dokázal jenom přijímač. Takhle dorazil zvuk jako první anejsilnější khydrofonu, jenž bylnejblíž zdroji, apostupně iktřem dalším.

Počítač pak vytvořil virtuální prostor astanovil v něm souřadnice od zvuků. Prostor se postupně zaplňoval údaji opozicích velryb,které se sem přesouvaly zrovna tak, jak skutečná zvířata měnila svá stanoviště. Uvnitř počítače se vlastně vytvořila kopie skutečného hejna. Také Lucy ze sebe vydávala řadu tónů, když mizela do hlubin. Vpočítači byla uložena ohromná množství dat, od specifických zvuků velryb aurčitých ryb až po hlasy jednotlivých zvířat. URA prolistoval svůj elektronický katalog, ale Lucy jako individuum v něm nenašel. Automaticky založil databázi pro zvuky souřadnicové skupiny, jež odpovídala Lucy, porovnal ji sdalšími souřadnicovými skupinami, zařadil všechny živočichy před sebou jako plejtvákovce azrychlil na dva uzly, aby se k nim dostal blíž.

Stejně důkladně, jako když lokalizoval velryby akusticky analadil se na ně, přešel nyní robot na optické sledování. Vdatabázích měl uloženy vzory ocasních ploutví asiluety, mimoto ještě hřbetní apostranní ploutve, jakož idalší signifikantní místa na těle jednotlivců. Tentokrát měl stroj více štěstí. Elektronické oko skenovalo mávající ocasy velryb ajeden rychle identifikovalo stím, že patří Lucy. Krátce před nasazením do akce naprogramovali URA všechna data ovelrybách, které se podílely na útocích, aproto robot nyní věděl, na kterou znich má soustředit veškerou svou pozornost.

URA opravil svůj kurs opár stupňů.

Velrybí zpěv umožňoval zvukové kontakty na vzdálenost větší než sto námořních mil. Zvukové vlny se ve vodě šíří pětkrát rychleji než ve vzduchu. Lucy si mohla plavat kam chtěla ajak rychle jen mohla.

Ale robotu už neunikne.

26. dubna

Kiel, Německo

Železné dveře se odsunuly stranou. Bohrmannův pohled putoval po gigantické konstrukci simulátoru.

Hlubokomořský simulátor zdánlivě zmenšil přírodu do rozměrů únosných pro člověka, aniž by ji přitom vykázal do exilu pouhých teorií. Třebaže vmalém měřítku, moře bylo ovladatelné. Vytvořili si zde odvozený svět jakoby zdruhé ruky, další zoněch idealizovaných napodobenin, kterým lidé věří stále víc než skutečnosti: Kdo by ještě chtěl něco vědět oskutečném životě ve středověku, když na to má Hollywood svoje schéma. Koho zajímá, jak umírá ryba, jak krvácela, jak ji rozřízli avyňali útroby, když si ji můžeme koupit už naporcovanou na ledu. Americké děti malovaly kuřata se šesti nohama, protože kuřecí stehna se prodávají vbalení po šesti kusech. Lidé pijí mléko ztetrapaku aoškliví se jim obsah vemene. Vnímání světa bylo zmrzačeno astím ruku vruce vzrůstá arogance. Bohrmann byl nadšený ze simulátoru a jeho možností. Ale zároveň mu ta nádrž názorně před očima předváděla, jak může být věda slepá, když předmět svého zkoumání napodobuje, místo aby jej pozorovala přímo. Šlo stále méně oto, porozumět naší planetě, avíce oto, jak si ji podmanit. Vpestrém disneylandu nedorozumění se zásahům člověka dostávalo nového, děsivého ospravedlnění.

Pokaždé, když vcházel do haly, probleskla Bohrmannovi hlavou stejná myšlenka: Nikdy nebudeme schopní dobrat se jistoty otom, co lze uchopit, nýbrž vždycky jen otom, od čeho radějidát ruce pryč. Aotom pak nechceme nic slyšet.

Dva dny po nehodě na Sonne byl Bohrmann zpátky vKielu. Vrtná jádra achladicí nádrže dorazily jako oddělený spěšný náklad pod dozorem Erwina Suesse, jenž se stýmem geochemiků abiologů neprodleně pustil do zkoumání úlovků expedice. Když Bohrmann dorazil do institutu, analýzy běžely. Už čtyřiadvacet hodin se tu neúnavně pokoušeli dostat se na stopu příčinám rozkladu. Ajak to vypadalo, něco našli. Simulátor sice idealizoval skutečnost, ale vtomhle případě možná vynesl na světlo pravdu očervech.

Suess čekal na Bohrmanna uzobrazovacího pultu. Byli tu s ním ještě Heiko Sahling aYvonne Mirbachová, molekulární bioložka specializovaná na hlubokomořské bakterie.

„Vytvořili jsme počítačovou simulaci,“ řekl Suess. „Ani ne tak pro nás, ale aby to každý pochopil.“

„Takže už to zřejmě není výlučný problém Statoilu,“ konstatoval Bohrmann.

„Ne.“

Suess přejížděl kurzorem po monitoru aklikl na ikonu. Objevilo se grafické znázornění. Byl na něm průřez sto metrů silným hydrátovým poklopem apod ním plynová bublina. Sahling ukázal na tenkou tmavou vrstvu na povrchu.

„To jsou červi,“ řekl.

„Najedem si na zvětšení,“ pokračoval Suess.

Objevil se výřez povrchu ledu. Byli poznat ijednotliví červi. Suess zoomoval dál, dokud jeden exemplář nevyplnil skoro celou obrazovku. Byl jen hrubě načrtnut, jednotlivé části těla byly výrazně zabarveny.

„To červené jsou sirné bakterie,“ vysvětlovala Mirbachová. „To modré archebakterie.“

„Endo– aektosymbionty,“ zamumlal Bohrmann. „Červ je celý zalezlý do bakterií aty zase sídlí na něm.“

„Přesně tak. Jsou to konsorcia. Bakterie vícero druhů, které navzájem spolupracují.“

„To ostatně bylo lidem, kteří povolali Johansona, už taky jasné,“ dodal Suess. „Zpracovali štosy dobrozdání osymbiotickém způsobu života červa. Ale nevyvodili ztoho správné závěry. Nikdo si nepoložil otázku, co tahle konsorcia vlastně dělají. – My jsme celou dobu vycházeli ztoho, že led destabilizují červi, ikdyž nám bylo jasné, že to není vjejich moci. Protože destabilizátory nejsou červi.“

„Červi jenom zajišťují transport,“ řekl Bohrmann.

„Tak je to.“ Suess kliknul na ikonu. „Tady máš odpověď na ten váš blowout.“

Stylizovaný červ se začal hýbat. Znázorněn byl jen nahrubo, bylo na to málo času. Byl to spíš sled jednotlivých obrázků než animovaný film. Čelisti podobné kleštím se vyklopily azačaly se prokousávat ledem.

„Teď dávej pozor!“

Bohrmann zíral na obrazovku. Suess opět zvětšil ukázku zoomem.

Bylo vidět mnoho živočichů, jak svými těly pronikají do hydrátu. Pak najednou…

„Panebože!“ zvolal Bohrmann.

Zavládlo absolutní ticho.

„Jestli se tohle děje všude, na celém kontinentálním svahu…“ začal Sahling.

„Děje se to,“ řekl Bohrmann bezvýrazně. „Pravděpodobně dokonce vsynchronu. Sakra, mohli jsme na to přijít už na palubě Sonne. Úlomky hydrátů byly pořádně zašlemované od bakterií.“

Bohrmann pravděpodobně předem očekával, co teď viděl. Obával se toho, azároveň doufal, že se může mýlit. Ale skutečnost byla mnohem horší – pokud to byla skutečnost.

„Co se tady teď odehrává vdetailu, je vlastně známo,“ řekl Suess. „Žádný ztěch fenoménů, nahlížíme-li jej izolovaně, není ničím novým. To nové vzniká spolupůsobením. Jakmile všechny komponenty poskládáme do vzájemného vztahu, máme rozklad hydrátu vysvětlený.“

Suess zívl. Ktěm hrůzným obrazům se to nikterak nehodilo, ale nikdo ztýmu posledních čtyřiadvacet hodin nezamhouřil oka. „Jenom si nedokážu vysvětlit, proč tam ti červi vůbec jsou.“

„Já taky ne,“ řekl Bohrmann. „Ato otom přemýšlím déle než ty.“

„Koho teď budeme informovat?“ zeptal se Sahling.

„Hm.“ Suess si položil prst na spodní ret. „Jak že to bylo? Ta záležitost je důvěrná, ne? Musíme do toho napřed zasvětit Johansona.“

„Aproč ne rovnou Statoil?“ navrhl Sahling.

„Ne.“ Bohrmann zavrtěl hlavou. „To vžádném případě.“

„Myslíš, že by to zametli pod koberec?“

„Johanson je lepší řešení. Jak jsem ho odhadl, je neutrálnější než Švýcarsko. Měli bychom mu přenechat rozhodnutí, kdy…“

„Není čas někomu něco přenechávat,“ přerušil ho Sahling. „Jestli simulace aspoň přibližně ukazuje, co se děje tam na svahu, měli bychom přísně vzato informovat norskou vládu.“

„Apak hned všechny severské státy!“

„Dobrý nápad. Včetně Islandu.“

„Pak počkat!“ Suess zvedl ruce. „Nevedeme přece žádnou křížovou výpravu.“

„O to snad nejde.“

„O to právě jde! Je to pořád ještě jenom simulace.“

„Dobře, ale…“

„Ne, má pravdu,“ přerušil ho Bohrmann. „Nemůžeme vyhlašovat poplach jen proto, aby to každý věděl. Sami nic pořádně nevíme. Myslím, že víme, jak se to odehrává, ale výsledky jsou věcí vysoké matematiky. Momentálně můžeme pouze říci, že se do atmosféry dostane velké množství metanu.“

„Spíš nebo co?!“ vykřikl Sahling. „Víme přece zatraceně dobře, co se stane.“

Bohrmann si snevolí ohmatával místo, na němž mu dorůstal knírek. „Tak dobře. Zveřejníme to. Zaplní to titulní stránky. Ale co se bude dít dál?“

„Co se děje dál,“ zamyslel se Suess, „když vnovinách napíšou, že se Země srazí smeteoritem?“

„Je tohle srovnání na místě?“

„Celkem ano.“

„Já jsem toho názoru, že bychom neměli rozhodovat sami,“ pravila Mirbachová. „Proberme si jednotlivé kroky. Napřed si promluvíme sJohansonem. On je koneckonců kontaktní osoba. Amimoto, když to bereme zčistě vědeckého hlediska, jemu přísluší ta čest.“

„Jaká čest?“

„Objevil ty červy.“

„Ne, ty objevil Statoil. Ale budiž. Johansonovi čest. Apak?“

„Zasvětíme do toho vlády.“

„Azveřejníme to?“

„Proč ne. Všechno se zveřejňuje. Víme oseverokorejských aíránských nukleárních programech, iže nějací debilové šíří anthrax. Víme všechno oBSE aprasečím moru iogeneticky upravené zelenině. Ve Francii právě onemocněli lidé aumírají po desítkách či dokonce po stovkách na nějaké bakterie znakažených korýšů. Anikdo přesto hned neupaluje do hor, aby se tam schoval.“

„Ne,“ řekl Bohrmann. „Samozřejmě že ne. Ale když se veřejně zamyslíme nad efektem Storegga…“

„Na to jsou data příliš povrchní,“ řekl Suess.

„Simulace ukazuje, jak rychle postupuje rozklad. Tím ukazuje ivšechno ostatní.“

„Ale neříká skonečnou platností, co se stane pak.“

Bohrmann se chystal odpovědět, ale Suess měl pravdu. Mohli si myslet, co se stane, ale nemohli to dokázat. Kdyby stím vyrukovali na veřejnost teď, kdy je jejich teorie ještě napadnutelná, ropná lobby byje ukřičela. Jejich argumentace by se zhroutila jako domeček zkaret. Bylo ještě příliš brzy.

„Tak dobrá,“ řekl. „Kolik času potřebujeme, abychom mohli předložit závazný výsledek?“

Suess se zamračil.

„Ještě tak týden. Myslím.“

„To je zatraceně dlouho,“ namítl Sahling.

„Tak moment!“ Mirbachová rezignovaně zavrtěla hlavou. „To je zatraceně rychle. Když chceš dneska získat taxonomický posudek na nového červa, můžeš si celý den točit palci mlýnek, amy…“

„Vdané situaci je to zatraceně dlouho.“

„Ale itak,“ rozhodl Suess. „Falešný poplach není kničemu. Budeme pokračovat.“

Bohrmann přikývl. Nemohl odpoutat zrak od monitoru. Simulace už dávno skončila. Ale přesto pokračovala dál. Odvíjela se vduchu před jeho očima, aco viděl, ztoho měl mrazení.

29. dubna

Trondheim, Norsko

Sigur Johanson vešel do Olsenovy kanceláře. Zavřel za sebou dveře aposadil se proti biologovi. „Máš čas?“

Olsen se ušklíbl.

„Pro tebe bych se strhal,“ odpověděl.

„Tak co jsi vypátral?“

Olsen spiklenecky ztišil hlas.

„Sčím začneme? Shistorkami omořských nestvůrách? Přírodnímikatastrofami?“

Olsen vytvářel napětí. Taky dobře.

„Sčím ty chceš začít?“

„Aha.“ Olsenovi se lišácky zaleskly oči. „Aco takhle, kdybys pro změnu jednou začal ty. Proč mi nechceš říct, kvůli čemu ti tady celé dny dělám doktora Watsona – ty jeden Holmesi!“

Johanson si znovu položil otázku, kolik toho může Olsenovi říct. Bylo mu jasné, že jeho protějšek hoří zvědavostí. On by na tom na jeho místě nebyl jinak. Jenže pak by to za pár hodin věděla celá NTNU.

Najednou dostal nápad. Byl dost scestný na to, aby vypadal věrohodně. Olsen ho sice bude mít za blázna, ale stím se dá žít. Také ztlumil hlas apronesl:

„Přemýšlel jsem otom, že bych mohl jako první vystoupit steorií.“

„Asice?“

„Všechno je to řízeno.“

„Co?“

„Myslím ty anomálie. Medúzy. Zmizelé lodě. Mrtví apohřešovaní. Prostě mě napadlo, že mezi tím vším musí být nějaká přímásouvislost.“

Olsen na něj pohlédl naprosto nechápavě.

„Říkejme tomu vyšší záměr.“ Johanson se zapřel do opěradla, aby viděl, jak mu to Olsen spolkl.

„Ačeho tím chceš dosáhnout? Nobelovy ceny, nebo umístění nauzavřeném oddělení?“

„Ani jedno ani druhé.“

Olsen na něj jenom zíral. „Děláš si srandu!“

„Ne.“

„Ale jo. Mluvíš o… co já vím? Je vtom ďábel? Temné síly? Zelený mužíček? Akta X?“

„Je to jen taková myšlenka. Musí vtom přece být nějaká souvislost, ne? Všechny možné fenomény se dějí ve stejnou dobu. Podle tebe je to náhoda?“

„Já nevím.“

„Tak vidíš. Právě že nic nevíš. Ajá taky nic nevím.“

„Ajaký druh souvislosti si představuješ?“

Johanson lehce mávl rukou.

„To zase záleží na tom, co mi můžeš nabídnout.“

„A tak.“ Olsen stáhl koutky úst. „Máš to pěkně vykonstruované, Sigure. Nejsi žádnej blbec. Za tím vězí mnohem víc.“

„Tak mi něco řekni apak uvidíme.“

Olsen pokrčil rameny, vytáhl zásuvku avyndal zní štos papíru. „Výstupy zinternetu,“ řekl. „Kdybych nebyl takovej zatracenej pragmatik, docela klidně bych ti na tu blbost, kterou mi tu teď vykládáš, naletěl.“

„Takže co máš?“

„Všechny pláže ve střední aJižní Americe byly uzavřeny. Lidé už nechodí do vody amedúzy ucpaly rybářům sítě. Kostarika, Chile aPeru mluví oráně zApokalypsy. Po portugalských galérách se objevil další druh. Je velice malý amá extrémně dlouhé jedovaté tentákule. Zpočátku to měli za mořské vosy, ale vypadá to spíš na něco jiného. Možná nový druh.“

Zase nějaký nový druh, pomyslel si Johanson. Nikdy nevidění červi, nikdy neviděné medúzy…

„Amořské vosy uAustrálie?“

„Ten samej tyjátr.“ Olsen se přehraboval vpapírech. „Je jich pořád víc. Katastrofa pro rybáře aturismus už beztak leží na lopatkách.“

„Aco tamní ryby? Nedorážejí na ně medúzy?“

„Zmizely.“

„Co prosím?“

„Už tam žádné nejsou. Upostižených břehů velká hejna ryb prostě zmizela. Posádky trawlerů tvrdí, že ryby opustily své revíry avyrazily navolné moře.“

„Ale tam nenajdou potravu.“

„Třeba přešly na dietu. Co já vím?“

„Anikdo pro to nemá žádné vysvětlení?“

„Všude byly zřízeny krizové štáby,“ odpověděl Olsen. „Ale od těch se nic nedovíš. Už jsem to zkoušel.“

„To tedy znamená, že je to ve skutečnosti ještě mnohem horší.“

„Nejspíš.“ Olsen vytáhl ze štosu jeden list. „Když se podíváš na tenhle papír, najdeš tam nafouknuté tiskové zprávy, které však už krátce nato přestaly být nosným tématem. Medúzy uzápadoafrických břehů. Možná taky vJaponsku, ale docela určitě na Filipínách. Podezření na smrtelné případy, pak dementi apo něm ticho po pěšině. Ale dávej pozor! Existuje řasa, která straší vmédiích už pár let. Je to řasa zabiják, Pfiesteria piscicida. Tu už nesundáš, když se ti pověsí na krk. Lidé izvířata po ní onemocní. Až dodnes řádila výhradně na druhé straně Atlantiku, ale zdá se, že teď napadla Francii. Ane málo.“

„Jsou mrtví?“

„Jsou. Francouzi to moc nerozviřují, pokud jde onějaké stanovisko, ale očividně ta řasa byla zavlečena do země shumry. Tady vtom je všechno, co jsem ti vyhledal.“

Olsen přisunul Johansonovi část balíčku.

„Apak máme to mizení člunů. Mezitím se vyskytla řada zaznamenaných nouzových volání, ale většina znich nedává žádný smysl. Byla ihned přerušena. Ať se stalo cokoli, muselo to proběhnout velice rychle.“ Olsen zamával dalším papírem. „Ale co bych byl, kdybych nevěděl víc než zbytek lidstva? Tři ztěch nouzových volání se dostala na internet.“

„No a?“

„Na ty lodě něco zaútočilo.“

„Zaútočilo?“

„Opravdu.“ Olsen se podrbal na nose. „To je voda na tvůj mlýn teorie spiknutí. Moře povstalo proti lidem aje to nezdvořilé od těch všivých vod. Do kterých přece akorát sypeme trochu odpadu ahubíme ryby avelryby. Ápropos velryby – poslední, co jsem slyšel, je, že ve východním Pacifiku napadají lodě ve velkém. Údajně se už nikdo neodvažuje na moře.“

„Ví se…“

„Neptej se tak blbě. Ne, neví se nic. Neví se vůbec nic. Panebože, já byl ale pilný! Rovněž tak nejsou žádné podrobnosti opříčinách kolizí tankerů. Totální informační bariéra. Tvoje teorie má něco do sebe potud, že skoro pokaždé se začne ověcech mluvit, ale potom je někdo zahalí pláštěm mlčení. Takže přece jenom Akta X?“ Olsen se zamračil. „Každopádně je to moc medúz, moc ryb avůbec všechno je to nějak předimenzované.“

„Anikoho ještě nenapadlo, kde to může mít původ?“

„Nikdo se zatím neodvážil oficiálně prezentovat tvoji domněnku, že to může mít vzájemnou souvislost. Krizové štáby za to nakonec vždy učiní odpovědným El Niño nebo oteplování Země, invazní biologie dostane vzpruhu avyjde pár spekulativních článků.“

„Svedou to zkrátka na standardní podezřelé.“

„Ano, jenže tohle všechno nedává žádný smysl. Medúzy, řasy apodobné neřádstvo se už před lety dostalo kolem světa vzátěžových vodách lodí. Tyhle jevy známe.“

„Takže je to jasné,“ řekl Johanson. „Ana tomhle chci stavět. Když se někde objeví hordy mořských vos, je to jedna věc. Ale když se nepravděpodobné věci dějí současně po celé zeměkouli, je to něco jiného.“

Olsen přiložil špičky prstů k sobě azamyšleně se na ně díval.

„Takže jestli chceš za každou cenu objasnit souvislosti, nemluvil bych obiologických invazích, ale spíš oanomáliích vchování. Těmi jsou vzorce útočného chování, asice takové, jaké jsme dosud neznali.“

„Ajinak jsi nevypátral nic onějakém novém druhu?“

„Panebože! Tohle ti nestačí?“

„Jenom se ptám.“

„Co ti zase táhne hlavou?“ zeptal se Olsen protáhle.

„Když se ho teď zeptám na červy, říkal si Johanson, dá si dvě advě dohromady. Sice nebude vědět, co si stou informací počít, ale bude mu okamžitě jasné, že někde na světě došlo kinvazi červů.“

„Nic konkrétního,“ odpověděl Johanson.

Olsen ho přejel rychlým pohledem. Pak mu podal zbytek papírů. „Povíš mi někdy příležitostně, co mi teď zjevně říct nechceš?“

Johanson sbalil papíry azvedal se.

„Na to se musíme napít.“

„Jasně. Až budu mít někdy čas. To víš, srodinou…“

„Díky, Knute.“

Olsen pokrčil rameny. „Není zač.“

Johanson vyšel na chodbu. Zjedné posluchárny kolem něj proudili studenti. Někteří se smáli aklábosili, jiní měli unavené tváře.

Zastavil se adíval se za nimi.

Najednou mu myšlenka, že všechno je řízeno, nepřipadala už ani tak scestná.

U Svalbardu, Špicberky, Grónské moře

Po vodě se rozlévalo měsíční světlo.

Pohled na ně vyhnal posádku na palubu. Ledové moře se tuto noc předvedlo vtakové nádheře, až se zní tajil dech. Něco takového bylo kvidění jen zřídka, ale Lukas Bauer ztoho nic neměl. Seděl vkajutě nad svými podklady apřipadal si jako někdo, kdo hledá příslovečnou jehlu vkupce sena. Pouze stím rozdílem, že ta kupka sena měla velikost dvou moří.

Karen Weaverová odvedla dobrou práci askutečně mu pomohla, ale přede dvěma dny vystoupila zlodi ve špicberském Longyearby, aby tam prováděla rešerše. Vedla neklidný život, jak Bauer zjišťoval, ikdyž jeho vlastní nebyl onic klidnější. Weaverová se jako vědecká novinářka zaměřovala především na tématiku moře. Bauer se domníval, že Weaverová podmínila volbu svého povolání pouze okolnosti, že díky němu může cestovat zadarmo do nehostinných končin světa. Milovala extrémy. Tím se lišila od Bauera, který si extrémy zcelého srdce ošklivil. Přesto byl nutkáním bádat posedlý natolik, že mu poznání bylo nad pohodlí. Taková byla většina badatelů. Jako nepochopitelní hazardéři podstupovali dobrodružství, aby se zmocnili vědění.

Bauer postrádal pohodlné křeslo, stromy, ptáky ačerstvě natočené německé pivo. Ale především postrádal společnost Weaverové. Vzpurná dívka mu přirostla ksrdci akromě toho začínal chápat smysl aúčel spolupráce stiskem. Třeba že když chce někdo širokou veřejnost zaujmout pro svou činnost, musí používat sice ne tak precizní, ale zato srozumitelný slovník. Weaverová mu také vysvětlila, že lidé jeho práci nerozumějí už proto, že vůbec nevědí, kde ajak vzniká Golfský proud, kolem něhož se točilo všechno, co zde Bauer vtěchto dnech podnikal. Nemohl tomu uvěřit. Nemohl uvěřit ani tomu, že nikdo neví, co je to autarkní drifter, dokud ho Weaverová nepřesvědčila, že to sotva někdo může vědět, poněvadž drifter je poměrně nová aspeciální věc. To Bauer nakonec pochopil. Ale Golfský proud? Otom se přece učí děti ve škole!

Ale Weaverová měla pravdu. Bauer chtěl přece získat veřejnost, aby s ním sdílela jeho starost avyvinula tlak na zodpovědné činitele.

Bauer měl velkou starost.

Starost, která pramenila vMexickém zálivu. Tam proudila zjižní Afriky teplá povrchová voda kjihoamerickým břehům. VKaribiku se přihřála atekla dál na sever. Lákavě teplá voda, sice poněkud slaná, ale právě proto, že byla tak teplá, zůstávala na povrchu.

Tato voda vytvářela dálkové topení pro Evropu – Golfský proud. Ten se valil až kNewfoundlandu apřepravoval přitom miliardu megawattů tepla, což představovalo termální výkon dvou set padesáti tisíc jaderných elektráren. UNewfoundlandu do něj ze strany narážel studený Labradorský proud arozpouštěl ho. Přitom se zněj oddělovaly takzvané eddies, víry kroužící teplé vodní masy, které se hnaly dál na sever, nyní ovšem přejmenované na Severoatlantský proud. Západní větry se staraly oto, aby se dostatečné množství vody odpařilo apak zásobovalo Evropu vydatnými srážkami azároveň vyneslo obsah soli do horních vrstev. Proud táhl dál knorským břehům, přejmenoval se na Norský proud apřinášel pořád ještě dost tepla až na kraj severního Atlantiku, takže lodě mohly plout ivzimě až kjihozápadním Špicberkám. Teprve mezi Grónskem aseverním Norskem příliv tepla končil. Zde narážel Norský proud alias Severoatlantský proud alias Golfský proud na ledovou arktickou vodu, jež ho za podpory velice studených větrů rapidně ochlazovala. Už předtím velmi slaná anyní rovněž velmi studená voda ztěžkla apropadala se. Byla tak těžká, že se jí celé masy řítily strmě do hlubin. To se nedělo na celé frontě, nýbrž vjakýchsi kanálech, takzvaných komínech, které podle pohybu vody měnily svou pozici, aproto nebylo možné najít je hned napoprvé. Komíny měly průměr dvacet až padesát metrů apřipadalo jich asi deset na jeden čtvereční kilometr. Ale kde přesně byly, to záleželo na denních proměnách moře ana větru. Rozhodující byl neskutečný vír, který klesající voda vytvářela. Vtom spočívalo celé tajemství Golfského proudu a jeho výběžků. Ve skutečnosti na sever netekl, nýbrž byl tažen, nasáván mohutnou pumpou pod Arktidou. Vhloubce dvou až tří tisíc metrů nastupovala ledová voda zpáteční cestu, která vedla kolem celé zeměkoule.

Bauer nasadil celou řadu drifterů vnaději, že budou sledovat průběh komínů. Mezitím však začalo hrozit, že se mu vůbec nepodaří na nijaký komín narazit. Přitom by měly být snad všude. Místo toho sezdálo, že ta velká pumpa buď zastavila provoz, nebo ho převedla do neznámých končin.

Bauer zde byl proto, že věděl otěchto problémech aojejich důsledcích. Nečekal, že najde všechno vnejlepším pořádku. Ale ještě méně čekal, že nenajde vůbec nic.

Ato mu dělalo velké, opravdu velké starosti.

Podělil se oně sWeaverovou, než opustila palubu. Od té doby jí mailoval pravidelná hlášení ostavu věcí asvěřil se jí ise svými nejtajnějšími obavami. Jeho tým už před několika dny zjistil, že koncentrace plynů vSeverním moři skokem stoupla, aBauer nyní dumal nad otázkou, zda to může nějak souviset stím, že komíny zmizely.

Teď, když seděl sám ve své kajutě, si tím byl téměř jist.

Pracoval bez ustání. Zatímco polární noc přiměla drsné námořníky, aby se jen tak opřeli ozábradlí arozhlíželi se, Bauer se hrbil nad stohy výpočtů, výtisků sdiagramy amap. Mezitím poslal e-mail Karen Weaverové, jen tak, aby jí řekl ahoj aseznámil ji se svými posledními poznatky.

Byl tak zabrán do práce, že dokázal dlouhou dobu ignorovat to chvění – dokud šálek sčajem nedoputoval na kraj stolu, nezvrhl se anevylil se mu na kalhoty.

„Čert aby to vzal!“ zahořekoval. Horký čaj se mu vylil do rozkroku atekl mu po stehně. Odsunul židli avstal, aby se na to nadělení podíval zblízka.

Ale zarazil se, opřel se rukama oopěradlo židle aposlouchal.

Šálí ho sluch?

Ne, slyšel výkřiky. Těžké boty běžely po palubě. Venku se něco dělo. Chvění sílilo. Lodí zmítaly vibrace aBauera najednou cosi zbavilo rovnováhy. Se vzdycháním klopýtal ksvému psacímu stolu. Vpříštím okamžiku pod ním klesla podlaha, jako kdyby se celá loď propadala do díry. SBauerem to mrštilo naznak na podlahu. Popadl ho strach, děsivý strach. Zvedl se ahnal se ze své kajuty ven na chodbu. Kjeho uším doléhal sílící křik. Loď něco nadhodilo. Někdo řval cosi islandsky, ale tomu Bauer nerozuměl, protože uměl jenom anglicky, ale rozpoznal vtom hlase zděšení aještě větší zděšení cítil vhlase, který mu odpovídal.

Zemětřesení pod mořem?

Rychle proběhl chodbou apo schodech na palubu. Loď se kymácela sem atam. Jen svelkou námahou se držel na nohou. Když se dopotácel ven, ovanul ho strašlivý zápach aBauer vmžiku věděl, co se děje.

Dostal se kzábradlí arozhlížel se. Kolem dokola vřelo bílé moře. Jako kdyby seděli vhrnci svařící vodou.

Nebyly to žádné vlny. Žádné bouře. Byly to bubliny. Obrovské stoupající bubliny.

Podlaha se pod ním znovu propadla. Bauer upadl dopředu anarazil obličejem tvrdě do zábradlí. Vhlavě mu explodovala bolest. Když zase vzhlédl, jeho brýle byly rozbité. Bez brýlí byl jako slepý, ale to, že se nad lodí zavřelo moře, viděl.

Ó Bože! říkal si. Ó Bože, pomoz nám!

30. dubna

Vancouver Island, Kanada

Noc zářila vzelenavém přítmí.

Nebylo teplo ani zima, bylo jen něco příjemného, jako by teplota vůbec neexistovala. Dýchání jako by bylo odloženo ad acta – mezi spisy, jež nebudou nikdy vyřízeny – abylo nahrazeno jakousi univerzální funkcí, která umožňovala volně se pohybovat ve všech živlech. Anawak se už hodnou chvíli propadal do tmavozeleného univerza azmocňovala se ho euforie. Napřáhl ruce jako Ikaros, jenž si vyvolil propast za nebesa, opájel se pocitem stavu beztíže aklesal aklesal stále hlouběji. Na dně něco světélkovalo jemu vústrety. Krajina věčného ledu, atemný, zelený oceán se proměňoval vnoční oblohu.

Stál na kraji ledové pláně ahleděl na tichou, černou vodu, jež se před ním rozprostírala avníž se zračily hvězdy. Vnitru cítil mír apokoj.

Jak to bylo nádherné, jenom tak zde stát. Okraj ledové plochy se oddělil od pevniny ajako ledová kra byl hnán severními moři stále výš. On byl jediný pasažér acestoval tam, kde na něj nečekaly žádné tíživé otázky, kde na něj čeká domov. Jeho domov. Bude doma. VAnawakových prsou vzplála touha avehnala mu slzy do očí. Velké, třpytivé slzy, jež ho oslepovaly. Pokusil se je setřást – askutečně: jeho slzy pokropily černé moře azačaly ho vyjasňovat. Zhlubiny k němu něco stoupalo vzhůru. Voda se proměnila vpostavu, jež na něj jako by čekala vdálce, kam nedosáhl. Stála tam nehybná akřišťálová, odrážející světlo hvězd.

Našla jsem je, řekla postava.

Neměla tvář ani ústa, ale její hlas připadal Anawakovi povědomý. Co jsi našla? zeptal se.

Zděsil se svého vlastního hlasu. Slova se mu drala zúst jen velice těžko. Jako kdyby znich vypouštěl obludná zvířata. Na rozdíl od toho, co řekla, nebo spíš myslela ona postava, Anawakova slova narušilato naprosté ticho nad ledovou krajinou, až se ho najednou zmocnil řezavý chlad. Pátral pohledem po oné věci ve vodě, ale ca již zmizela.

To je něco, viď? řekla ta záhadná osoba stojící vedle něj.

Otočil hlavu aspatřil drobnou postavu Samanthy Croweové, badatelky ze SETI.

Vřečnění jsi dost neobratný, řekla mu. Všechno ostatní umíš líp. Upřímně řečeno, zní to hrozně.

To je mi líto, koktal Anawak.

Ano? Měl by ses vtom začít cvičit. Já jsem našla své mimozemšťany. Pamatuješ? Konečně jsme snimi navázali kontakt. Není to úžasné?

Anawak se zachvěl. Neviděl vtom vůbec nic úžasného, spíš ztěch mimozemšťanů objevených Croweovou začínal mít úzkostný strach, aniž věděl proč.

A… kdo jsou? Co jsou?

Badatelka ze SETI ukázala na černou vodu před ledovou plání.

Jsou tam venku, řekla. Myslím, že by se stebou chtěli seznámit. Oni totiž rádi navazují kontakty, ale to by ses musel trochu namáhat.

Já nemůžu, řekl Anawak.

Ty nemůžeš? Croweová nechápavě zavrtěla hlavou. Aproč nemůžeš?

Anawak zíral na mohutné tmavé hřbety, které brázdily vodu. Byly jich desítky, stovky. Uvědomil si, že jsou tu jen kvůli němu, anajednou mu došlo, že se živí jeho strachem. Že žerou strach.

Já… prostě nemůžu.

Musíš jenom vykročit, ty zbabělče! Croweová se mu posmívala. To je přece to nejjednodušší, co může na světě být. Máš to mnohem jednodušší než my. My jsme museli odposlouchávat celý ten zatracený vesmír.

Anawak se zachvěl ještě víc. Přistoupil těsně ke kraji. Na obzoru, kde černé moře splývalo shvězdnou oblohou, zářilo vzdálené světlo.

No tak jdi, řekla Croweová.

Letěl jsem, vzpomínal si Anawak. Skrz tmavozelený oceán, který byl plný života, aneměl jsem ani trošku strach. Co by se mi mohlo stát? Voda bude jako pevná půda pod nohama ajá dojdu k tomu světlu, ponese mě má vůle. Sam má pravdu. Je to prosté. Není nic, čeho by se musel bát.

Před očima se mu vynořilo jedno ztěch obřích zvířat agigantická rozštěpená ocasní ploutev se postavila proti hvězdám.

Nic, zčeho bych musel mít strach.

Už váhal příliš dlouho apohled na velrybí ocas ho znejistěl. Už mu nepomáhala ani síla jeho vůle, ani čarovná moc snu, aby se povzneslnad přírodní zákony. Když konečně udělal krok dopředu, okamžitě se propadl do černého, ledově studeného moře. To se nad ním zavřelo avšechno kolem byl černé. Chtěl křičet, ale polykal vodu. Bolela ho vplicích. Jakkoli se vzpíral, táhlo ho to neúprosně dolů. Srdce mu zběsile tlouklo, bušilo mu ve spáncích, dunělo to jako rány kladivem… Anawak vyskočil anarazil hlavou do trámu. „Krucinál!“ zaúpěl.

Azase to bušení. Po dunění ani stopy. Spíš pravidelné bušení aprsty jako zdřevěnělé. Otočil se na bok auviděl Alicii Delawareovou, jak se lehce sklání nad jeho kójí.

„Promiň,“ řekla. „Netušila jsem, že vystartuješ jak raketa.“ Anawak jenom zíral. Delawareová?

Ale ano. Pomalu se začal rozpomínat, kde vlastně je. Chytil se za hlavu, něco trapně zachrochtal apoložil se zpátky. „Kolik je hodin?“

„Půl desáté.“

„Sakra!“

„Vypadáš hrozně. Zdálo se ti něco ošklivého?“

„Samé nesmysly.“

„Udělám ti kafe.“

„Kafe? Jo, to je dobrej nápad.“ Ohmatával si prsty místo, kde narazil hlavou. To bude pěkná boule. „Kde je ten pitomej budík? Vím dobře, že jsem ho nastavoval. Na sedmou.“

„Neslyšels ho. Není divu, po tom, co se stalo.“ Delawareová přešla naproti ke kuchyňské lince azačala se rozhlížet. „Kde je…“

„Závěsná skříňka nalevo. Káva, filtry, mléko acukr.“

„Máš hlad? Umím udělat skvělou snídani.“

„Ne.“

Delawareová pokrčila rameny analila vodu do nádržky kávovaru. Anawak se na ni chvíli díval apak se vkóji zvedl na lokty. „Otoč se, potřebuju se obléct.“

„Nevyváděj tak. Já tě přece nesním.“

Anawak protáhl obličej ahledal očima džíny. Ležely zmuchlané nalavici za stolem vkajutě. Oblékání bylo obtížné. Točila se mu hlava azraněná noha ho bolela, když se ji pokoušel vsunout do nohavice.

„Volal už John?“ zeptal se.

„Jo. Už dřív.“

„To je průšvih.“

„Co?“

„Každý vetchý stařec si natáhne kalhoty rychleji. – Krucinál, jak to, že jsem neslyšel budík? Chtěl jsem za každou cenu…“

„Víš co, Leone? Ty seš praštěnej. Ale vážně. Přede dvěma dny jsi přežil havárii letadla. Máš nateklý koleno ajá měla lehký otřes mozku. No aco? Měli jsme zpekla štěstí. Mohli jsme být mrtví jako Danny apilot, amísto toho žijeme. Aty tady remcáš kvůli zasranýmu budíku aže nemůžeš ohýbat koleno. – Už seš hotovej?“

Anawak se svezl na lavici.

„No tak dobře. Co říkal John?“

„Má usebe všechna data. Adíval se na video.“

„Bezva. No aco?“

„Anic. Prý si máš utvořit svůj vlastní názor.“

„To je všechno?“

Delawareová nasypala kávu do filtru, zaklapla ho azapnula přístroj. Za pár vteřin už se místností neslo tiché syčení abublání.

„Řekla jsem mu, že ještě spíš,“ odpověděla Delawareová. „Aon na to, že tě nemám budit.“

„Aproč jako?“

„Říkal, že se musíš uzdravit. Aměl pravdu.“

„Já jsem zdravý,“ opáčil Anawak vzpurně.

Ale ve skutečnosti si tím nebyl úplně jist. Když se DHC-2 srazil svyskočivší velrybou, stroji se ulomila pravá nosná plocha. Lučištník Danny byl pravděpodobně na místě mrtev – posádka Whistleru sice jeho tělo nenašla, ale nebylo očem pochybovat. Danny se nedostal včas dovnitř anásledkem toho zůstaly boční dveře letadla otevřené. Této okolnosti vděčil Anawak za svůj život. Při nárazu byl vymrštěn. Dál už si na nic nevzpomínal, ani na to, jak zle si přitom natrhl vazy vkoleně. Teprve na palubě Whistleru přišel k sobě, kvědomí ho probudila bodavá bolest.

Jako první uviděl vedle sebe ležet Delawareovou abolest ho rázem přešla. Vypadala totiž jako mrtvá. Ale ještě než se ho stačil zmocnit děs, vysvětlili mu, že Alicia měla veliké štěstí. Pilotovo tělo ji odpérovalo. Napůl vbezvědomí se jí podařilo vylézt zpotápějícího se vraku. Stroj se zalil vodou během minuty. Posádka Whistleru vylovila zvody Anawaka aDelawareovou, ale nebohý pilot zmizel vhlubinách ise svým DC-2.

Ipřes tyto tragické události bylo možné vyhodnotit akci jako úspěšnou. Danny dokázal sondu umístit. URA sledoval velryby ačtyřiadvacet hodin nahrával zvuk iobraz, aniž by zvířata na robota zaútočila. Anawak věděl, že záznamy pošlou brzy ráno Johnu Fordovi, aproto si umínil, že bude vakváriu taky. Mimoto Centre National d’Etudes Spatiales dalo volně kdispozici zatím získaná telemetrická data ztachografu, který Lucy nesla na zádech. Nebýt havárie letadla, mohli si teď všichni vzájemně klepat na rameno.

Ale místo toho bylo vše čím dál horší. Umíralo stále víc lidí. Anawak sám už dvakrát unikl smrti jen ovlásek. Kupodivu se velice rychle vyrovnal se smrtí Stringerové, nejspíš proto, že jeho vztek na Jacka Greywolfa vytěsnil všechny ostatní pocity. Avšak teď, dva dny po havárii, se cítil bídně. Jako kdyby ho zachvátila nemoc, kterou Anawak léta popíral, aona se nyní přihlásila osvá práva ahrozila propuknout. Obcházela ho doprovázena nejistotou, pochybnostmi osobě samém aznepokojivým nedostatkem sil. Možná to byl pořád ještě následek šoku, ale tomu Anawak tak docela nevěřil. Bylo tu ještě něco jiného. Závrať, která ho občas přepadala od chvíle, kdy byl vymrštěn zvraku letadla, bolesti vprsou anávaly paniky.

Ne, opravdu nebyl zdráv, anatržené koleno přitom nebylo podstatou problému.

Anawak si připadal vnitřně úplně opotřebovaný apochroumaný.

Den předtím celý prospal. Přišli ho navštívit Davie, Shoemaker askippeři. Ford několikrát volal ainformoval se na jeho stav. Jinak si kvůli němu nikdo nedělal velké starosti. Zato kAlicii Delawareové se seběhli rodiče ahouf známých analéhali na ni, aby odjela zVancouver Islandu. Dokonce se odněkud vynořil stálý přítel aprohlásil, že jejich dvouletý vztah dosud trvá. Účast sAnawakovým osudem se omezila na okruh kolegů.

Byl nemocný avěděl, že mu žádný doktor nepomůže.

Delawareová před něj postavila hrnek sčerstvou kávou aprohlížela si ho přes modrá skla svých brýlí. Anawak usrkl, spálil si jazyk ařekl si oradiotelefon.

„Můžu se tě zeptat na něco velice osobního, Leone?“ zeptala se Delawareová.

Anawak se zarazil azavrtěl hlavou. „Později.“

„Ato bude kdy?“

Pokrčil rameny avyťukal Fordovo číslo.

„Ještě jsme neskončili sprohlížením záznamů,“ řekl mu ředitel. „Můžeš dál vklidu odpočívat.“

„Říkals Licii, že si mám utvořit svůj vlastní názor.“

„Ano, ale až budeme mít všechno prohlédnuté. Většinou je to nuda. Než sem přijdeš jenom extra kvůli tomu, radši dokoukáme zbytek. Třeba si pak vůbec ušetříš tu cestu.“

„No dobře. Kdy stím budete hotoví?“

„Nemám tušení. Sedíme tu utěch pásků čtyři. Dej nám dvě hodiny. Nebo radši tři. Nejlepší bude, když tě sem brzy po obědě nechám přepravit letecky. To je, co? Tohle je zase výhoda krizových štábů. Vždycky je jeden vrtulník připraven okamžitě vzlétnout.“ Ford se zasmál. „Jen abychom si na to nezvykli.“ Pak se odmlčel. „Mám pro tebe ještě něco jiného. Ale nemám čas ti to teď vykládat. Beztak bude lepší, když kvůli tomu zavoláš Roda Palma.“

„Palma? Kvůli čemu?“

„Před hodinou konferoval sNanaimem aOceánografickým institutem. Můžeš si otom promluvit ise Sue Olivieraovou, ale myslím, že Palma máš, co by kamenem dohodil.“

„Hergot, Johne! Proč mi nikdo nezavolá, když je něco nového?“

„Chtěl jsem počkat, až se vyspíš.“

Anawak něco zavrčel, ukončil hovor azavolal Roda Palma. Vedoucí výzkumné stanice na Strawberry Islandu to zvedl hned.

„Ale!“ zvolal. „Ford už stebou mluvil, co?“

„Jo, mluvil. Že prý jste narazili na něco světoborného. Proč jsi mi hned nezavolal?“

„Všichni víme, že potřebuješ klid.“

„Blbost!“

„Ale ano. Chtěl jsem počkat, až se vyspíš.“

„To už slyším během jedné minuty podruhé. Ne, potřetí, když počítám, jak se omě Licia pořád stará. Jsem vpořádku, krucinálfagot!“

„Tak to bys ke mně mohl zaskočit,“ navrhl Palm.

„Ve člunu?“

„Prosím tě, vždyť je to pár set metrů. Krom toho se vzálivu ještě nic nestalo.“

„Tak dobře, za deset minut jsem tam.“

„Skvělý! Tak zatím.“

Delawareová se na něj pozorně podívala přes okraj šálku skávou apak nespokojeně svraštila obočí.

„Něco nového?“

„Všichni se mnou zacházejí jako skdovíjak těžkým případem,“ nadával Anawak.

„To bych neřekla.“

Anawak vstal, vytáhl zásuvku vedle své lůžkové kóje ahledal vní čistou košili.

„VNanaimu na něco přišli,“ zavrčel.

„Ana co?“ chtěla vědět Delawareová.

„Co já vím?“

„Aha.“

„Jedu naproti kRodu Palmovi.“ Pak zaváhal ařekl: „Můžeš se mnou, jestli máš čas achuť.“

„Ty mě chceš ssebou? Jaká čest!“

„Nebuď blbá!“

„To taky nejsem.“ Nakrčila nos. Špičky řezáků měla na dolním rtu. Anawaka opět napadlo, že stěmi zuby se musí něco udělat. Pořád ho totiž něco pokoušelo obstarat jí mrkev. „Poslední dva dny máš náladu pod psa, nedá se stebou vůbec rozumně mluvit.“

„Aty bys ji měla lepší, kdybys…“ Nedořekl. Delawareová se na něj mlčky dívala.

„Já vtom letadle seděla taky,“ řekla pak klidně.

„Promiň.“

„Málem jsem umřela strachy. Každý jiný by hned utíkal domů kmamince. Ale ty jsi ztratil asistentku, takže nejedu kmámě, ale zůstávám stebou, ty jeden zatracenej mezku! Cos mi to vlastně chtěl říct?“

Anawak si znovu nahmatal bouli na hlavě. Bolela ho azvětšovala se. Koleno ho také bolelo.

„Nic. Už ses uklidnila?“

Alicia povytáhla obočí. „Zatím jsem se ještě vůbec nerozčílila.“

„No dobře. Tak pojď!“

„Přesto bych se tě ráda zeptala na něco osobního.“

„Ne.“

Vyjet si sDevilfish na malý ostrůvek mělo vsobě něco neskutečného. Jako by minulé týdny kžádným útokům nedošlo. Strawberry Island byl jenom kopec obrostlý jedlemi, který se dal obejít kolem dokola za pět minut. Dnes byla voda hladká jako sklo. Nefoukal žádný vítr. Slunce pálilo. Anawak čekal, že se každým okamžikem vynoří mohutnýocas nebo černý hřbet se špičatou ploutví, ale co začaly útoky, ukázaly se uTofina kosatky jenom dvakrát. Byli to rezidenti, kteří vtěch dnech nejevili žádné známky agresivity. Potvrzovala se tak Anawakova teorie, že podivnou změnou chování byly postiženy jenom migrující velryby.

Otázka zněla, na jak dlouho.

Zodiak dorazil kpřistávací lávce na ostrově. Palmová stanice byla hned naproti. Byla zřízena ve staré ztroskotané plachetnici, první British Columbia Ferry, která se teď malebně vyjímala na břehu, podepřená padlými kmeny aobklopená náplavovým dřevem arezatou kotvou. Sloužila Palmovi jako kancelář ibyt, kde s ním bydlely ijeho dvě děti.

Anawak se zarytě snažil, aby nekulhal. Delawareová mlčela. Očividně na něj měla vztek.

Krátce nato už seděli ve třech na přídi kolem malého stolku upleteného zbřezové kůry. Delawareová ucucávala kolu. Měli výhled naproti na místní domy na kůlech. Přestože byl Strawberry Island vzdálen od Tofina jen pár stovek metrů, byl zde mnohem větší klid. Hluku tu bylo poskrovnu. Zato bylo možné slyšet všechno možné, co se ozývalo zpřírody.

„Co dělá koleno?“ zeptal se Palm soucitně. Byl to vstřícný muž svlnitým bílým plnovousem ačelní pleší, který se sdýmkou vústech už musel narodit.

„Ani mi otom nemluv.“ Anawak si protáhl ruce apokusil se ignorovat brnění vhlavě. „Radši mi pověz, na co jste přišli.“

„Leon nesnáší, když se někdo stará, jak mu je,“ neodolala arýpla si Delawareová.

Anawak zavrčel něco nesrozumitelného. Měla samozřejmě pravdu. Jeho nálada spadla jak barometr při bouřce.

Palm si odkašlal. „Povídal jsem si dlouho sRayem Fenwickem aSueOlivieraovou. Od té veřejné pitvy J-19 jsme včilém kontaktu. Ale nejen kvůli tomu. Ten den, co jste havarovali, byla vyplavena zase jednavelryba. Plejtvákovec, kterého jsem neznal. Není nikde zaznamenaný.

Fenwick neměl čas, tak jsem velrybu spár lidmi naporcoval sám, abych mohl poslat do Nanaima obvyklé vzorky kanalýze. Svinská práce, to ti povím. Stojím takhle vhrudním koši, když jsme vyřízli srdce, iono nám sklouzlo zpátky. Krev asajrajt mi natekly do bot, svrchu na nás kapalo avypadali jsme jako zombie na hostině. Potud romantická stránka našeho odvážného podniku. Samozřejmě jsme taky odebrali kousky mozku.“

„Na co zemřela?“ zeptal se Anawak.

Palm rozpřáhl ruce. „Já bych řekl, že na infekci. Stejnou, jakou diagnostikoval Fenwick uČingischána. Divný na tom je akorát to, že jsme uobou zvířat našli něco, co tam rozhodně nepatří.“ Ukázal si na spánek aopsal prstem kruh. „Fenwick objevil něco jako sraženinu. Na mozkovém kmeni, abych byl přesný. Svýběžky, které směřovaly do mozkové hmoty ado lebeční klenby.“

Anawak poslouchal. „Krevní sraženina? Uobou velryb?“

„Krev to nebyla, ikdyž jsme si to zpočátku mysleli. Fenwick aOlivieraová totiž našli zalíbení vteorii, podle které je za anomálie odpovědný hluk. Nechtěli otom mluvit, dokud nebudou mít další indicie, ale Fenwick se mezitím pořádně zakousl do následků těch pokusů se sonarem…“

„Surtass LFA?“

„Přesně.“

„Na to zapomeň! Nikdy vživotě!“

„Smím vědět, očem to mluvíte?“ zapojila se Delawareová. „Americká vláda nadělila Navy před pár lety jeden extrabuřt,“ vysvětloval Palm. „Dala jí souhlas knasazení nízkofrekvenčního sonaru pro lokalizaci ponorek. Jmenuje se Surtass LFA apilně ho zkoušejí.“

„Vážně?“ zděsila se Delawareová. „Myslím, že Navy je vázaná dohodou oochraně mořských savců.“

„Všichni možní lidé jsou vázáni všemi možnými dohodami,“ řekl Anawak slehkým úsměvem. „Aexistují všechna možná zadní vrátka. Spojené státy očividně nedokážou odolat pokušení kontrolovat osmdesát procent světových moří. Se Surtass LFA je to proveditelné. A tak americký prezident honem rychle vyvázal Navy zdohody, protože nový systém už stál tři sta milionů dolarů aprotože zodpovědní činitelé odpřísáhli, že se žádné velrybě nic nestane.“

„Ale sonary velrybám škodí. To přece ví každej blbec.“

„Bohužel to není dostatečně prokázáno,“ pokračoval Palm. „Už vminulosti se ukázalo, že velryby adelfíni reagují na sonary mimořádně citlivě. Ale jaký to má vliv na opatřování potravy, rozmnožování amigraci, to se ještě nedá jednoznačně říct.“

„Ksmíchu,“ soptil Anawak. „Od sta osmdesáti decibelů velrybám praskají ušní bubínky. Ale každý jednotlivý podvodní reproduktor nového systému způsobuje hluk minimálně dvě stě patnáct decibelů. Celková síla signálu je dokonce ještě vyšší.“

Delawareová se podívala zjednoho na druhého.

„Aco… to udělá svelrybami?“

„To je právě to, proč Fenwick sOlivieraovou přišli stou hlukovou teorií,“ řekl Palm. „Už před lety sonarové pokusy Navy vrůzných koutech světa vyhnaly delfíny avelryby na pláže. Spousta jich uhynula. Všechny kusy vykazovaly silné krvácení do mozku apoškozenou kůstku ve vnitřním uchu. Tahle zranění jsou typická pro vliv silného hluku. Ochráncům přírody se pokaždé podařilo dokázat, že vbezprostřední blízkosti smrtelných případů probíhalo cvičení NATO. Jenže, došlápni si na Navy!“

„Popírají to?“

„Navy léta popírá jakoukoli souvislost. Ale mezitím musela ustoupit apřinejmenším vněkolika případech nést odpovědnost. Jenže jde oto, že toho pořád víme moc málo. Známe poškození umrtvých velryb akaždý rozvíjí svou vlastní teorii. Tak například Fenwick věří, že podmořský hluk může vést ke kolektivnímu šílenství.“

„Nesmysl,“ zavrčel Anawak. „Hluk zbavuje zvířata schopnosti orientovat se. Velryby nenapadají lodě, ale vrhají se na břehy.“

„Já bych Fenwickovu teorii vzala do úvahy,“ ozvala se Delawareová.

„Ano?“

„Aproč ne? Zvířata jsou zmatená. Napřed jen některá apak podle druhu narůstá davová psychóza.“

„Licio, neplácej nesmysly! Víme ovorvaňovcích, kteří uvízli naKanárských ostrovech poté, co tam NATO provádělo své pow wow.Žádný živočich nereaguje na hluk tak citlivě jako vorvaňovec. Jasněže byli zmatení. Vpanice si nedokázali pomoci jinak, než že opustili svůj živel, ašup – už leželi na pláži. Velryby před hlukem utíkají.“

„Nebo útočí na jeho původce,“ trvala Delawareová vzpurně na svém.

„Na které původce? Na gumové čluny se závěsným motorem? Kde prosím pěkně dělají takový kravál?“

„Tak musel existovat ijiný hluk. Třeba podmořské výbuchy.“

„Ale ne tady.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Protože to vím.“

„Hlavně že máš pravdu.“

„Když to říkáš zrovna ty!“

„Kromě toho velryby ztroskotávaly na plážích už před staletími. IvBritské Kolumbii. Existujou staré záznamy, které…“

„Já vím. Každý to ví.“

„No a? Měli snad Indiáni taky sonar?“

„Co to má proboha společnýho snaším tématem?“

„Spoustu věcí. Váznutí velryb na plážích se dá bez rozmyslu zapřáhnout před ideologickou káru a…“

„Takže já mluvím bez rozmyslu?“

Delawareová se podívala na Anawaka azočí jí sršel hněv. „Všechno, co chci říct, je to, že hromadná uvíznutí velryb na plážích nemusí mít nutně něco společnýho suměle vytvořeným hlukem. Aobráceně, že hluk může způsobit iněco jinýho, než že velryby vyskakují zvodyna břeh!“

„Hej!“ Palm zvedl ruce do výše. „Hádáte se zbytečně. Fenwick sám uznává, že jeho teorie hluku je trochu děravá. Dobře, trvá na kolektivním šílenství, ale… posloucháte mě vůbec?“

Oba se na něj podívali.

„Takže,“ pokračoval Palm poté, co si zjednal všeobecnou pozornost. „Fenwick aOlivieraová našli tuhle sraženinu ausuzovali na deformaci způsobenou vnějšími vlivy. Navenek to vypadalo jako krvácení, tak se toho drželi. Pak tu látku izolovali apodrobili ji běžné proceduře. Apři ní zjistili, že ta substance je pouze nasáklá velrybí krví. Samotná látka byla bezbarvá hmota, která se na vzduchu rychle rozkládala. Zvětší části nebyla použitelná.“ Palm se předklonil. „Ale na jednu věc přece jenom přišli. Rezultáty se kryjí svýsledky zkoumání jiných vzorků jen před několika málo týdny. Tu substanci zvelrybí hlavy už jednou viděli. VNanaimu.“

Anawak na vteřinu zmlkl.

„Ato je co?“ zachraptěl.

„Totéž, co jsi našel mezi mušlemi na trupu Barrier Queen.“

„Ta hmota zvelrybího mozku aztrupu lodi.“

„Je identická. Stejná substance. Organická látka.“

„Cizí organismus,“ mumlal Anawak.

„Ano, něco cizího.“

Anawak byl na nohou jen pár hodin, ale přesto se cítil úplně vyždímaný. Odjel sDelawareovou zpátky do Tofina. Koleno ho omezovalo vchůzi po dřevěných schodech od kotviště nahoru na molo. Omezovalo ho vjednání amyšlení. Připadal si bezmocný, deprimovaný avydaný všanc všem nepříjemnostem.

Se zaťatými zuby kulhal po opuštěné prodejně Whale Watching Station, vzal si zlednice pomerančovou šťávu asvezl se do křesla za pultem. Hlavou se mu honily myšlenky jedna za druhou stejně nesmyslně, jako když se pes snaží chytit svůj vlastní ocas.

Delawareová šla za ním. Nerozhodně se rozhlížela.

„Vem si něco.“ Anawak ukázal na lednici. „Co chceš.“

„Ta velryba, kvůli které se letadlo zřítilo…“ začala.

Anawak otevřel láhev azhluboka se napil. „Promiň. Nic jsem ti nenabídl. Obsluž se sama, jak už jsem řekl.“

„Ta velryba se zranila, Leone. Možná zemřela.“

Anawak se zamyslel.

„Ano,“ odpověděl. „Je to pravděpodobné.“

Delawareová přistoupila kregálu, na kterém byly vystaveny prodejné plastové modely velryb. Byly ve všech velikostech. Od malíčku po předloktí. Většina keporkaků se vzpírala na svých dlouhých ploutvích. Vzala jednoho aobracela ho vrukou. Anawak se na ni díval avyčkával.

„Nedělají to dobrovolně,“ řekla.

Anawak se podrbal na bradě. Pak se předklonil azapnul malý přenosný televizor vedle vysílačky. Třeba půjde po svých sama anebude ji oto muset žádat. Neměl nic proti její společnosti. Vzásadě se styděl za svou špatnou náladu iza to, že k ní byl hrubý aodmítavý, ale jeho potřeba být sám vzrůstala každou minutou.

Delawareová postavila velrybu zumělé hmoty zpátky do regálu.

„Můžu se tě zeptat na něco osobního?“

Už zase! Anawak si už chystal příkrou odpověď, ale pak jen pokrčilrameny. „Pro mě za mě.“

„Ty jsi Makah?“

Překvapením málem pustil láhev zruky. Tak na tohle se chtěla zeptat! Chtěla vědět, proč vypadá jako Indián.

„Jak jsi přišla zrovna na tohle?“ vyrazil ze sebe.

„Něco jsi říkal, těsně předtím, než letadlo odstartovalo. Shoemakerovi. Že si Greywolf proti sobě popudí Makahy, když tak vehementně vystupuje proti lovu velryb. Makahové jsou přece Indiáni, že?“

„Ano.“

„Tvoji lidé?“

„Makahové? Ne, já nejsem Makah.“

„Ty jsi…“

„Poslouchej, Licio, neměj mi to za zlé, ale já teď fakt nemám náladu na rodinné historie.“

Delawareová se kousla do rtů. „Tak dobře.“

„Zavolám ti, až se Ford ohlásí.“ Pohlédl na ni úkosem aušklíbl se. „Nebo zavoláš ty mě. Třeba se ozve zase tobě, aby mě nebudil.“

Delawareová mrskla svým zrzavým copem ašla pomalu ke dveřím. Tam se zastavila.

„Ještě něco,“ řekla, aniž by se otočila. „Poděkuj konečně Greywolfovi za to, že ti zachránil život. Já už za ním byla.“

„Tys byla…“ vyjel ostře.

„Samozřejmě. Můžeš si ho ošklivit pro všechno možné, ale poděkování si zaslouží. Bez něj bys byl mrtvý.“

Stěmito slovy odešla.

Anawak civěl za ní. Praštil láhví ostůl azhluboka vydechl.

Poděkovat. Greywolfovi!

Pořád ještě tam seděl aovladačem neustále střídal programy, když narazil na jedno zmnoha mimořádných vysílání osituaci ubřehů Britské Kolumbie. Takové programy se přebíraly zUSA. Itam byla kvůli útokům velryb dalekosáhle ochromena regionální lodní doprava. Vtelevizním studiu dávala interview žena vuniformě námořnictva. Krátce střižené černé vlasy měla hladce sčesané dozadu. Její přísně krásná tvář vykazovala asiatské rysy. Asi to byla Číňanka. Ne, jenom napůl. Jedna důležitá maličkost se výrazně nehodila kcelku. Oči. Oči měla světle modré aani trochu asiatské.

Na dolním okraji obrazovky byl vložen titulek:

General Commander Judith Li, US Navy

„Musíme vody kolem Britské Kolumbie odepsat?“ ptal se právě moderátor. „Takříkajíc vrátit je přírodě?“

„Nemyslím, že bychom měli přírodě něco vracet,“ odpovídala Judith Li. „Žijeme vsouladu spřírodou, ikdyž by se dalo leccos zlepšit.“

„Ale teď momentálně lze těžko hovořit onějakém souladu.“

„Jsme vkontaktu snejváženějšími vědci avýzkumnými ústavy na jedné idruhé straně hranice. Projevující se kolektivní změna vchování živočichů samozřejmě vzbuzuje obavy, ale stejně tak by bylo hloupé dramatizovat situaci apropadat panice.“

„Vy nevěříte na hromadný fenomén?“

„Spekulovat, jakého druhu onen fenomén je, předpokládá, že vůbec máme co činit sfenoménem. Momentálně bych hovořila spíše o kumulaci podobných událostí…“

„Které neproniknou na veřejnost,“ skočil jí do řeči moderátor.

„Ale proniknou.“ Li se usmála. „Třeba právě vtomto okamžiku.“

„Což nás těší, stejně jako překvapuje. Informační politika vaší inaší země byla vuplynulých dnech víc než zapotřebí. Je prakticky nemožné získat názor odborníků, protože vaše služebny blokují jakýkoli kontakt.“

„Ale ne,“ zavrčel Anawak. „Greywolf si měl kde pouštět hubu na špacír. Copak jste ho neslyšeli?“

Ale – požádal někdo ointerview Forda? Nebo Raye Fenwicka? Rod Palm patřil kpředním badatelům okosatkách, ale oslovil ho vposledních týdnech někdo od novin nebo ztelevize? Aon sám, Leon Anawak. Nedávno vyšel vScientific American oslavný článek ojeho výzkumu inteligence mořských savců, ale nikdo nepřišel, aby mu strčil mikrofon pod nos.

Teprve teď mu došla celá ta absurdita. Za jiných okolností – kdyby šlo oteroristický útok, letecké neštěstí, přírodní katastrofu – by byl každý expert nebo ten, kdo se za něj vydává, do čtyřiadvaceti hodin poté, co věc vešla ve známost, na roztrhání.

Oni naproti tomu pracovali vnaprostém klidu.

Anawak si musel přiznat, že Greywolf se od svého posledního rozhovoru vnovinách také na veřejnosti neobjevil. Radikální ochránce přírody by si sotva nechal ujít jedinečnou příležitost zaujímat pózy, ale ani hrdina zTofina zřejmě najednou nebyl nosným tématem.

„Vidíte to poněkud jednostranně,“ odpověděla Li klidně. „Situace je to jistě neobvyklá. Neexistují žádné srovnatelné případy. Samozřejmě dbáme na to, aby každý takzvaný expert nezveřejňoval předčasnézávěry. Už proto, že bychom nestačili vydávat dementi. Nehledě na to, že vsoučasné době nevidím žádné ohrožení, jemuž bychom nedokázali čelit.“

„Chcete tím říci, že máte všechno pod kontrolou?“

„Pracujeme na tom.“

„Někteří lidé soudí, že selháváte.“

„Nevím, co od nás lidé očekávají. Stát těžko vytáhne do boje proti velrybám sválečnými loďmi aBlack Hawks.“

„Denně slyšíme onových obětech. Kanadská vláda se však dosud omezila jedině na to, že vody uBritské Kolumbie prohlásila za krizovou oblast…“

„Pro malé lodě. Nákladních lodí atrajektů se to netýká.“

„Neobjevila se snad vnedávné minulosti opakovaná hlášení ozmizení lodí?“

„Opakuji ještě jednou: byly to rybářské čluny amalé motorové lodě,“ vysvětlovala Li avtónu její řeči se zračila nekonečná trpělivost. „Neustále dochází ke ztrátám lodí. Prověřujeme tyto zprávy. Asamozřejmě provádíme nákladné pátrání po těch, kdo přežili. Přesto bych chtěla varovat před tím, aby byl každý nevyjasněný případ zmizení na volném moři dáván do souvislosti sútoky velryb.“

Moderátor si posunul brýle na čelo.

„Pomozte mi – možná se mýlím – ale nebyla mezi těmi případy ihavárie velké nákladní lodi rejdařství Inglewood zVancouveru, při jejíž záchraně se potopil remorkér?“

Li složila špičky prstů proti sobě. „Myslíte Barrier Queen?“

Moderátor nahlédl do poznámek po své pravici. „Správně. Otom není vůbec nic známo.“

„Samozřejmě že ne!“ vyjel Anawak.

Věděl to. Jenom si otom poslední dva dny zapomínal promluvit sShoemakerem.

„Barrier Queen,“ odpovídala dál Li, „měla poškozený list kormidla. Remorkér se potopil následkem chybně provedeného přibližovacího manévru.“

„Ne následkem útoku? Moje poznámky…“

„Máte špatné poznámky.“

Anawak ztuhl. Ke všem čertům, co to ta ženská vykládá?

„Dobře. Můžete nám tedy povědět aspoň něco ozřícení hydroplánu Tofino Air přede dvěma dny?“

„Ano, to letadlo se zřítilo.“

„Údajně po kolizi svelrybou.“

„Vyšetřujeme ten případ. Omluvte mě, že nemohu zaujmout stanovisko ke každému případu. Moje práce se týká spíše oblasti řízení…“

„Samozřejmě.“ Moderátor přikývl. „Povězme si tedy něco ovašem postavení. Co vlastně obnáší vaše práce? Jak si ji máme představit? Zatím evidentně můžete pouze reagovat.“

Li přeběhl po tváři pobavený úsměv.

„To už vyplývá ze samotné podstaty krizových štábů, že mohou pouze reagovat, když dovolíte. Rozebíráme krizové situace arozvíjíme je dál. Obsahuje to včasné rozpoznání, dokonalé ajasné znázornění, prevenci, evakuaci atohle všechno. – Ale jak už jsem řekla, zde máme co činit sněčím úplně novým. Prevence avčasné rozpoznání nebyly pochopitelně možné vtakové míře jako uznámých scénářů. Ale všechno ostatní máme pod kontrolou. Na moře nevyjede žádná loď, pro kterou by velryby mohly představovat nebezpečí. Důležité náklady zohrožených lodí jsme převedli na pobřežní leteckou dopravu. Větší lodě dostaly vojenský doprovod, kompletně střežíme vzdušný prostor auvolnili jsme nemalé prostředky na vědecký výzkum.“

„Použití vojenské síly jste vyloučili?“

„Nevyloučili. Pouze zrelativizovali.“

„Ochránci přírody jsou toho názoru, že příčinou změny chování živočichů jsou civilizační faktory. Hluk, jedy, lodní doprava…“

„Jsme na nejlepší cestě všechno vyzkoumat.“

„Ajak jste daleko?“

„Opakuji: nebudeme zabíhat do spekulací, dokud nebudeme mít konkrétní výsledky, ani nikomu nedovolíme, aby tak činil. Zrovna tak nedovolíme popuzeným rybářům, průmyslu, rejdařstvím, whalewatchingovým firmám ani zastáncům lovu velryb, aby situaci svévolně řešili apřípadně ji tím ještě eskalovali. Jestliže zvířata útočí, pak jsou evidentně zahnána do úzkých, nebo jsou nemocná. Použít násilí by bylo vobou případech nesmyslné. Je třeba vypátrat příčiny apak zmizí ijejich symptomy. Do té doby se musíme vodě vyhýbat.“

„Děkuji vám, madam.“

Moderátor se otočil do kamery.

„To byla General Commander Judith Li zUS Navy, která před několika dny nastoupila do funkce vedoucí spojených krizových štábů avyšetřovacích komisí Kanady aSpojených států amerických. Anyní další události dne.“

Anawak ztlumil zvuk azavolal Johnu Fordovi.

„Kdo je kčertu ta Judith Li?“ zeptal se.

„Ještě jsem ji nepoznal osobně,“ odpověděl Ford. „Pořád lítá po celé ohrožené oblasti.“

„Nevěděl jsem, že Kanada aUSA spojily své krizové štáby.“

„Nemusíš taky vědět všechno. Jsi přece biolog.“

„Dělal stebou někdo nějaké interview oútocích velryb?“

„Dožadovali se toho, ale pak to někam vyšumělo. Tebe taky chtěli párkrát do televize.“

„Ale ne! Aproč mě nikdo…“

„Leone!“ Fordův hlas byl ještě unavenější než dopoledne. „Co ti mám vykládat? Li všechno zablokovala. Dokud děláš pro státní nebo vojenský štáb, očekává se od tebe, že budeš držet hubu. Všechno, co děláš, podléhá utajení.“

„Aproč si my dva můžeme bez zábran všechno sdělovat?“

„Protože jsme oba na jedné lodi.“

„Ale ta generálka vykládá kraviny! Třeba to oBarrier Queen…“

„Leone…“ Ford zívl. „Byls utoho, když se to stalo?“

„Stímhle nezačínej!“

„Nezačínám. Apochybuju zrovna tak málo jako ty, že se věci seběhly přesně tak, jak to vykládal ten tvůj kámoš Roberts zInglewoodu. Ale stejně, uvaž to: invaze mušlí. Nějaké podivné návky, které nejsou vědecky popsány. Zlověstný rosol nebo co. Velryba skáče na tažné lano. Tohle všechno dohromady je tvůj případ Barrier Queen. Aabych nezapomněl, něco ti tam skočilo do obličeje azmizelo aFenwick aOlivieraová to pak našli ve velrybím mozku. Chceš stímhle předstoupit před veřejnost?“

Anawak mlčel. „Proč se nemůžu dovolat do Inglewoodu?“ zeptal se nakonec.

„Nemám tušení.“

„Něco přece vědět musíš. Jsi vědeckým vedoucím kanadského štábu.“

„Jasně! Aproto mi pořád nosí na stůl další stohy papíru. Ježišmarjá, Leone, já to nevím! Oni nás k tomu nepustí.“

„Inglewood akrizový štáb jsou taky na jedné lodi.“

„Bezva. Můžeme otom debatovat dlouhé hodiny, ale já bych rád dokoukal to video. Jeden zmých lidí dostal sračku ašel si lehnout. Děkuju pěkně. Do půlnoci máme svideem utrum.“

„Krucifix!“ zaklel Anawak. „Poslouchej mě, jo? Zavolám ti. Nebo Licii, kdyby sis chtěl jít zdřímnout…“

„Jsem dosažitelný.“

„Mimochodem, ta se osvědčila, nemyslíš?“

Samozřejmě že se osvědčila. Angažovala se tak, že víc už to ani nebylo možné.

„No tak jo,“ zabručel Anawak. „Nic ve zlým. Co můžu dělat?“

„Přemýšlet. Udělej si procházku nebo zajdi za náčelníky kmene Nootka.“ Ford se uchechtl. „Indiáni budou určitě něco vědět. To by bylo, kdyby si vzpomněli, že tohle všechno se už jednou stalo před tisícem roků.“

Vtipálek, řekl si Anawak.

Ukončil hovor adíval se chvíli na puštěnou televizi.

Po pár minutách začal chodit po místnosti sem atam. Koleno ho bolelo, ale pobíhal dál, jako by chtěl sám sebe potrestat za to, že není schopen nastoupit do akce.

Jestli to takhle půjde dál, bude ztoho mít paranoiu. Už teď se mu do mysli vkrádalo podezření, že ho všichni obcházejí. Nikdo mu nezavolá anikdo mu nic neřekne, pokud se nezeptá sám. Zacházejí s ním jako snemohoucím. Přitom akorát nemůže pořádně chodit. Dobře, napřed ho to vymrštilo ze člunu, apřede dvěma dny vypadl zletadla. No tak jo…

Ale tím to nebylo.

Zastavil se uvelryb zumělé hmoty.

Nikdo se ho nepokoušel odstavit. Nikdo s ním nejednal jako snemocným. Ford mu nemohl nic říct, protože si ještě neprohlédl všechen videomateriál, anechtěl Anawaka obtěžovat, aby mu stím akváriem chvíli pomohl. Delawareová ho podporovala, jak jen mohla. Byli k němu ohleduplní. Nic víc, nic míň. To on sám se považoval za invalidu, aproto nemohl sám sebe vystát.

Tak co má dělat?

Když se motáš vkruhu, říkal si, co můžeš nejlépe udělat? Ten kruhprolomit! Udělat něco, co tě vrátí do přímého směru. Něco, co nemůže chtít od druhých, ale jenom od sebe. Udělej něco mimořádného!

Jenže co mimořádného asi tak může udělat?

Jak že to říkal Ford? Jdi za náčelníky kmene Nootka.

Indiáni budou určité něco vědět.

Opravdu budou něco vědět? Kanadští Indiáni si všechno své vědění předávali zgenerace na generaci, dokud Indian Act zroku 1885ústní tradici nepřerušil. Bílí začali vykupovat jejich identitu tím,přiměli je opustit domov aposílat děti do Residential School, aby je-jak se tomu říkalo – integrovali do společnosti bílých. Indian Act byl úlisný had se dvěma jazyky: integrace do něčeho cizího, velkoryse podaná ruka, přestože Indiáni už integrovaní byli. Do své vlastníspolečnosti. Ale to se hadovi nehodilo. Po několika desetiletích začali Indiáni zase brát svůj život do vlastních rukou. Mnozí navázali na kontinuitu tradice tam, kde byla skoro před sto lety přerušena, zatímco se kanadská vláda snažila onápravu. Ale oobnovení jejich kultury nemohla být řeč.

Staré ústní tradice znalo čím dál méně Indiánů.

Koho by se měl zeptat?

Starců.

Anawak kulhal po verandě apozoroval hlavní třídu. Neudržoval žádné kontakty sNootkai, Nuuchahnulth, jak si sami říkali: Ti, kteří žijí podél hor. Vedle Tsimshian, Gitskan, Skeena, Haida, Kwagiluth aCoast Salish byl Nootka jedním zhlavních kmenů, které obývali západní pobřeží Britské Kolumbie. Vyznat se vrůzných klanech, kmenech arodech bylo pro laika naprosto nemožné. Už zde většinou každý ztroskotal hned na prvním kroku do takzvané indiánské kultury, ato ještě dříve, než narazil na místní dialekty arozdílné zvyky, které se lišily od zátoky kzátoce.

Fordův nápad se dal brát jedině jako žert. Nebo jako roztomilý námět pro hraný film, ve kterém dávná legenda, tradující se ve vyprávění indiánských starců, pomůže rozluštit současnou hádanku. Aby se člověk dozvěděl něco oTichém oceánu kolem Vancouver Islandu, mělo smysl se ptát skutečně jenom Nootkaů, ostrovních Indiánů. Třeba se něco vynoří. Ale taky se člověk může zamotat vmýtech různých klanů, znichž se kmen Nootka skládá. Že tradice Nootkaů byly těsně spjaty sVancouver Islandem ajejich mýty měly kořeny vpřírodě, to byl jenom deštník, pod který se mohlo schovat úplně všechno. Asplést bůhvíco dohromady. Vbájích Nootkaů ostvoření se zásadně hovořilo ovelikém Bohu proměn. Uklanu Dididath měli zvlášť veliký význam vlci, ale existovaly přirozeně ipříběhy okosatkách. Ale kdo ve snaze dozvědět se něco okosatkách pustil ze zřetele vlky, ten už se dopustil první velké chyby, protože vcyklu proměn byli lidé azvířata duchovně propojeni. Následkem toho nejenže se všechna stvoření mohla proměňovat vjiná, ale některá byla ještě navíc obdařena dvěma podobami: Když vlk vstoupil do vody, proměnil se ve velrybu zabijáka. Akdyž zabijácká velryba vystoupila na břeh, stal se zní vlk. Kosatky avlci byli jedna atatáž bytost. Vyprávět okosatkách anemyslet přitom na vlky, to byl vočích Nootkaů naprostý nesmysl. Protože Nootkaové byli tradičními lovci velryb, měli bezpočethistorek ovelrybách. Ale už dlouho nevyprávěly všechny klany stejné příběhy, aity, které ještě byly společné, vyprávěl každý klan jinak. KNootkaům ostatně patřili iMakahové – nebo taky ne, jak někteří soudili, ale každopádně oba kmeny hovořily jazykem Wakashan. Kromě toho měli Makahové jako jediní kromě Eskymáků smluvní právo lovit velryby apostarali se omomentální rozruch, protože téměř po sto letech chtěli tuto tradici obnovit. Makahové ovšem nežili na Vancouver Islandu, nýbrž na protilehlém severozápadním cípu státu Washington. Jejich mýty obsahovaly různé historky ovelrybách, které tradovali iNootkaové na ostrově. Naproti tomu, co se týče pohnutek velryby, jejího myšlení, cítění azáměrů, na to se dívaly oba kmeny každý po svém. Jak také tomu mohlo být jinak ubytosti, která nebyla pouhou velrybou, nýbrž ahtuup, „velkým mystériem“.

Udělej něco mimořádného.

Mimořádné bylo už jít kIndiánům pro radu. Ale jestli to přinese něco opravdu užitečného, to se teprve uvidí.

Anawak se hořce usmál. Že zrovna on…

Na někoho, kdo už dvacet let žil voblasti Vancouver Islandu, toho ozdejších Indiánech věděl málo. Protože nic vědět nechtěl. Jen tu atam ho popadala nedefinovatelná touha po jejich světě. Ale ten pocit mu byl trapný, atak ho pokaždé potlačil dřív, než nad ním stačil nabýt vrchu. Mimo to se mu někdo, koho Delawareová považovala za Makaha, nejevil vhodný pro noření se do domorodých mýtů.

Greywolf však k tomu byl způsobilý ještě méně.

Greywolf je žalostná postava, říkal si pln rozhořčení. Žádný Indián dnes nechodí slegračním jménem jako vdobách Divokého západu. Náčelníci kmenů se jmenují Norman George, Walter Michael nebo George Frank. Nikdo si neříká George Two Feathers nebo Lawrence Swimming Whale (George Dvě Péra nebo Lawrence Plující Velryba, pozn. překl.). To jenom takovej blbej vejtaha jako Jack O’Bannon si dopřává romantiku zklukovské četby. Zrovna Jack, který měl slovo Indián napsané na čele, byl příliš hloupý ina to, aby si dal aspoň pomyslné indiánské jméno.

Greywolf je ignorant!

Aon sám?

Nemáme si co vyčítat, konstatoval rozmrzele. Jeden vypadá jako Indián aodmítá všechno indiánské. Druhý žádný Indián není, ale ze všech sil se jím snaží být. Ignoranti jsme oba.

Každý znás je směšná postavička. Dva invalidi. To zatracené koleno! Anawak se zamyslel. Ale nechtěl nad ničím dumat! Nepotřeboval žádnou Alicii Delawareovou, která se mu se svým přemoudřelým výrazem pilného studenta pletla pod nohy, kam jenom šlápl.

Koho by se tak mohl zeptat?

George Franka!

To byl jediný znáčelníků, kterého znal. Přece se nikam nepropadl. Bílí ani Indiáni se nesnažili pěstovat žádné zvláštní kontakty kromě těch oficiálních vpráci aobčasného posezení upiva, ale také neměli nic jedni proti druhým. Byly to dva světy, které se navzájem nechávaly vpokoji žít. Přesto se mezi nimi tu atam navazovala přátelství. George Frank byl méně než přítel, ale víc než známý. Příjemný chlapík amimoto taayii hawil Tla-o-qui-ahtů, jednoho zklanů Nootka voblasti kolem Wickaninnish. Hawil byl náčelník, taayii hawil dokonce ještě něco víc než to, takříkajíc vrchní náčelník. Staayii hawiih se to mělo jako sanglickým královským rodem. Tato hodnost byla dědičná. Vběžném životě vládli kmenům volení náčelníci, ale dědiční náčelníci se přesto těšili obrovské úctě.

Anawak přemýšlel. Na severu ostrova se nejvyšší náčelníci titulují taayii hawiil, na jihu taayii chaachaabat. Nechtěl se zesměšnit. George Frank byl pravděpodobně taayii chaachaabat, ale kdo si to uvšech čertů má pamatovat?

Lepší bude se indiánským výrazům vyhnout. George Franka může navštívit, není to daleko. George Frank bydlel kousek od Wickaninnish Inn. Čím déle otom přemýšlel, tím víc se mu ten nápad zamlouval. Místo aby čekal na Fordovo zavolání, prolomí kruh auvidí, kde se ocitne. Zalistoval telefonním seznamem avytočil Frankovo číslo.

Taayii hawilbyl doma. Navrhl Anawakovi, aby se šli projít křece.

„Takže tys přišel, aby ses dozvěděl něco ovelrybách,“ řekl Frank, když se opůl hodiny poté procházeli pod hustě olistěnými obrovskými stromy.

Anawak přikývl. Vysvětlil Frankovi, proč přišel. Náčelník se poškrábal na bradě. Byl to malý muž svrásčitým obličejem apřátelskýma tmavýma očima. Vlasy měl zrovna tak černé jako Anawak. Pod větrovkou měl tričko snápisem Salmon Corning Home.

„Doufám, že ode mě nečekáš žádné indiánské moudrosti.“

„Ne.“ Anawak byl jeho odpovědí celkem potěšen. „John Ford měl takový nápad.“

„Který John Ford?“ zasmál se Frank. „Ten režisér, co natočil Podzim Cheyennů, nebo ředitel akvária?“

„Ten režisér už myslím dávno umřel. Zkoušíme to na všech frontách. Ikdybychom se měli dobrat jen toho, že ve vašich pověstech narazíme na něco aspoň trochu podobného něčemu, jako je náš případ.“

Frank ukázal na řeku, po jejímž břehu kráčeli. Voda si klokotavě razila cestu. Nesla ssebou větve alistí. Řeka pramenila vysoko vhorách abyla trochu zanesená pískem.

„Tady máš odpověď,“ řekl Frank, přece?

Frank se pousmál. „Hishuk ish tsawalk.“

„Aha. Takže přece jenom indiánská moudra.“

„Jenom jedno. Myslím, že ho znáš.“

„Nerozumím vaší řeči. Jenom jsem pochytil tu atam pár slov, to je všechno.“

Frank si ho pár vteřin prohlížel.

„Je to ústřední myšlenka skoro všech indiánských kultur. Nootkaové si ji nárokují pro sebe, ale myslím, že jiní lidé by ti jinými slovy řekli totéž: všechno je jedno. Co se děje sřekou, děje se islidmi, zvířaty amořem. Co se děje jednomu, děje se všem.“

„Souhlasí. Jiní to nazývají ekologie.“

Frank se sehnul azvedl holou větev, která se zachytila ovymleté kořeny na břehu.

„Co ti mám vyprávět, Leone? Nevíme nic, co bys ty nevěděl taky. Budu pro tebe mít rád nastražené uši. Zavolám pár lidem. Existuje spousta písní alegend. Ale neznám žádnou, která by vám pomohla dál. Myslím, že ve všech našich pověstech najdeš přesně to, co hledáš, ato je právě ten problém.“

„Já ti nerozumím.“

„Nuže, my se díváme na zvířata jinak. Nootkaové si nikdy nevzali život velryby jen tak. Velryba jim svůj život darovala, byl to vědomý akt, chápeš? Nootkaové věří, že příroda si je vědoma sama sebe, že je to jedno veliké avzájemně propojené vědomí.“

Frank pokračoval dál po zablácené stezce. Anawak ho následoval. Vlese se před nimi otevřelaholá mýtina. „Podívej se na tu hanebnost. Vykáceli les, déšť, slunce avítr drolí půdu ařeky se mění ve stoky. Prohlédni si to, jestli chceš vědět, co žene velryby. Hishuk ish tsaualk.“

„Hm. Říkal jsem ti vůbec, včem spočívá moje práce?“

„Hledáš vědomí, mám takový dojem.“

„Hledám sebevědomí.“

„Ano, už si vzpomínám. Byl to hezký večer, když jsi otom vyprávěl. Někdy minulý rok. Já pil pivo aty vodu. Pořád piješ jenom vodu, vid?“

„Nesnáším alkohol.“

„Ani jsi ho nikdy nepil?“

„Nikdy.“

Frank se zastavil. „Jo, alkohol. Jsi dobrý Indián, Leone. Piješ vodu apřijdeš za mnou, protože si myslíš, že máme nějaké tajné vědění.“ Pak si povzdychl. „Kdy už konečně lidé přestanou uvažovat ve schématech! Indiáni měli problém salkoholem aněkteří ho mají dodnes. Ale jsou itakoví, co se občas rádi napijou. Když dnes běloch vidí Indiána upiva, hned řekne: jaká hrůza, jaká tragédie, my jsme ty lidi naučili pít. Buď jsme svedení nebožáci, nebo strážci vyšší moudrosti. – Co vlastně jsi ty, Leone? Křesťan?“

Anawaka to nijak nepřekvapilo. Už se sGeorgem Frankem párkrát setkal, avždycky to proběhlo takhle. Taayii hawilvedl hovor zdánlivě bez jakéhokoli cíle apřeskakoval od jednoho tématu kdruhému jako veverka ze stromu na strom.

„Nejsem vžádné církvi,“ odpověděl Anawak.

„Víš co? Taky jsem si čítal vBibli. Samá vyšší moudrost. Když se zeptáš křesťana, proč hoří les, odpoví ti, že Bůh se zjevuje vplamenech. Odkáže tě na staré pověsti atam skutečně najdeš jednu ohořícím keři. Aco myslíš, vysvětloval by křesťan lesní požár takhle?“

„Samozřejmě že ne.“

„Apřesto pro něj příběh ohořícím keři znamená mnoho, když je to dobrý křesťan. Indiáni také věří svým legendám, ale vědí přesně, do jaké míry odpovídají skutečnosti. Nejde přece oto, zda něco je takové nebo onaké, ale co představuje myšlenku, která je vtom obsažena. Vnašich legendách najdeš všechno anic. Nic ztoho nesmíš brát doslova, ale všechno dává smysl.“

„Já vím, Georgi. Měl jsem prostě pocit, že nevíme, kudy kam. Můžeme si nad tím hlavu rozlámat. Proč velryby tak zdivočely?“

„Aty myslíš, že jste svaší vědou vkoncích?“

„Nejspíš ano.“

Frank zavrtěl hlavou. „Nejste vkoncích. Věda je velkolepá věc. Lidé sní zmůžou neuvěřitelně mnoho. Problém je vnazírání. Na co se díváš, když používáš svou vědu? Díváš se na velrybu, která se změnila. Nepoznáváš ji, svou přítelkyni. Proč? Stal se zní nepřítel. Co ji k tomu přimělo? Cos jí udělal? Nebo jejímu světu? Ale vkterém světě vlastně velryba žije? Hledáš bezprostřední škody, které jí ublížily, anacházíš jich spoustu. Nesmyslné vybíjení, otrávené vody, přebujelý velrybí turismus, zničili jsme jim naleziště potravy azamořujeme jejich svět hlukem. Bereme jim místa, kde mohu vychovávat mladé. Nemá snad vBaja California vyrůst zařízení pro výrobu soli?“

Anawak zachmuřeně přikývl. Roku 1993 prohlásilo UNESCO lagunu San Ignacio vKalifornském zálivu za světové přírodní dědictví. Bylo to poslední původní anetknuté rodiště pacifických plejtvákovců šedých amimoto laguna skýtala ochranu řadě vymírajících rostlin aživočišných druhů. Bez ohledu na to tam koncern Mitsubishi stavěl zařízení pro výrobu soli, které odtud bude nasávat každou vteřinu přes dvacet tisíc litrů slané vody ahnát ji do pozemních odpařišť orozloze sto šestnáct čtverečních mil. Voda pak jako odpad poteče zpátky. Nikdo neměl tušení, jaký to bude mít dopad na velryby. Bezpočet vědců, aktivistů akonsorcium nositelů Nobelovy ceny protestovalo proti stavbě zařízení, které hrozilo, že se stane precedentem pro další.

„Vidíš,“ pokračoval Frank. „To je svět velryb, jak jej znáš ty. Žijí v něm, ale není ten svět něco nesrovnatelně víc než jen řetězec podmínek, ve kterých se velryby cítí dobře, nebo špatně? Třeba tím problémem nejsou jen velryby, Leone. Třeba jsou velryby jenom ta část problému, kterou vidíme.“

Akvárium, Vancouver

Zatímco Anawak naslouchal taayii hawilovi, John Ford viděl dvakrát adlouhé hodiny sledoval dva monitory současně. Na jednom běžely obrazové záznamy kamery, na které URA zachytil Lucy adalší plejtvákovce. Druhý monitor ukazoval virtuální prostor, síť souřadnic, níž viselo asi deset zelených světel. Světla znázorňovala hejno aneustále měnila pozici. Robot poměrně brzy po ponoření uvedl do souvislosti vzor Lucyiny ocasní ploutve sjejími specifickými zvuky, takžemohl lokalizovat zvíře samotné aurčovat jeho pozici. Ta se objevovala jako tečka vsouřadnicích. Tímto způsobem se Lucy nemohla ztratit ani vnaprosté tmě.

Na druhém monitoru se objevovala data sondy, kterou měla velryba stále ještě zachycenou vtukové vrstvě: srdeční frekvence, hloubka, souřadnice, teplota, tlak afotometrie. Sonda aURA dodávaly komplexní obraz toho, co se sLucy dělo posledních dvacet čtyři hodin. Čtyřiadvacet hodin života šílené velryby.

Vlaboratoři bylo místo pro čtyři vyhodnocovatele dat. Ford a jeho dva pomocníci seděli vpříšeří, tváře měly osvícené monitory. Čtvrté místo bylo prázdné. Celkem neškodný střevní virus zredukoval tým azbytku nadělil noční směnu.

Ford se natáhl vedle sebe, aniž by přestal sledovat monitory, sáhl do papírové krabice anabral si do pusy hrst vystydlých hranolků. Lucy nepůsobila dojmem, že by byla šílená.

Vuplynulých hodinách nedělala nic, co tvorové pasoucí na dně oceánu nedělají. Žrala vdoprovodu asi půltuctů soukmenovců advou povyrostlých telat. Vždycky přitom zvířila spoustu bláta, když šla ke dnu skrz opony zchaluh aprožírala se bahnem zjemného písku, zněhož filtrovala červy ablešivce. Otočila se na stranu asvou obloukovitou hlavou vyrývala do dna pravidelné brázdy. Ford zpočátku seděl před monitory přímo fascinován, ikdyž to nebyl zdaleka první snímek žeroucích plejtvákovců, který kdy viděl. URA však dodal pohyblivé obrazy vúplně nové kvalitě, protože sledoval hejno, jako by byl jeho členem. Leccos bylo krásně rozpoznatelné. Pozorovat vorvaně, jak se krmí, znamenalo potopit se s ním do temných hlubin. Ale plejtvákovci si libovali vmělčinách. Ford se už hodiny díval na střídání světla spřítmím. Lucy se chvíli převalovala na hladině, vytlačila bláto skrz kostice, nasála plné plíce vzduchu, odrazila se azamířila ke dnu. Přitom se přibližovala ke břehu, takže většina snímků byla pořízena vhloubce nepřesahující třicet metrů.

Ford pozoroval, jak se rýhovaná těla smramorovým vzorem rochní vsedimentu ajak se kalí voda. Robot se při sledování velryb nijak nenamáhal, protože ty vlastně nikam nepluly. Jenom pořád měnily směr. Pár metrů sem, kousek tam, nahoru, dolů, žrát, nahoru, dolů. Ford říkával, že Vancouver Island je dálniční odpočívadlo pro velryby, na němž se jen tak líně povalují ažerou, apřipadalo mu vždycky, že je to tak vpořádku.

Nahoru, dolů, žrát.

Začínala to být nuda.

Jednou se vdálce objevily černobílé siluety několika kosatek, ale ty zase rychle zmizely. Taková setkání probíhala obvykle mírumilovně, třebaže kosatky, které patřily k těm pár vážným nepřátelům delfínů skákavých, se někdy nezastavily ani před plejtvákem obrovským. Když zaútočily, pak vždy hromadně askrajní brutalitou. Vyžíraly jazyk apysky obětí aopouštěly umírající kolosy, které pomalu klesaly ke dnu.

Potopit se, nažrat, vyplout, nadechnout se…

Lucy taky někdy spala. Aspoň Fordovi se zdálo, že spí. Spolu sasistenty viděl, jak se stmívá, protože nadešel večer. Na pozadí obrazu se roztáhl stín. Tělo Lucy, které leželo vodorovně, pomalu klesalo ke dnu astejně pomalu zase stoupalo nahoru. Celá řada mořských savců odpočívala právě takhle. Vždy za několik minut se vynořili vpolospánku na hladinu, nadechli se, spustili se dolů aspali dál. Mnohem pozoruhodnější bylo, že zvířata neusínala na déle než na pět nebo šest minut, apřesto dokázala tyto krátké fáze využít kosvěžujícímu spánku.

Konečně se po monitorech rozlila tma. Jenom obrazovka se souřadnicemi ukazovala rozmístění hejna.

Byla noc.

Nic nevidět, apřesto se muset dívat, to bylo ubíjející. Tu atam se něco blýsklo, medúza nebo sépie, ale jinak vládla biblická tma jako na počátku. Pouze na jednom monitoru blikala data, která ukazovala Lucyin metabolismus afyzikální prostředí. Zelené tečky se líně posouvaly ve virtuálním prostoru. Nebylo to rozhodně tak, že by všichni příslušníci hejna spali současně. Velryby odpočívaly vnejrůznější dobu. Datový monitor ukazoval klesání astoupání ato dokazovalo, že velryby inyní dodržují svůj režim potápění ažraní. Podle hloubky se teplota vychylovala vždy opůl stupně. Ovíc ne. Srdce plejtvákovce bilo celkem pravidelně. Jednou pomaleji, podruhé trošku rychleji. Hydrofony URA zachycovaly všechny možné podvodní zvuky. Šumění abublání, volání kosatek azpěv keporkaků, troubení avrčení, vzdálené vrnění lodního šroubu. Nic, co by Ford neznal.

Jen seděl před černým monitorem azíval, až ho zabolelo včelistním kloubu.

Shrábl zbytek hranolků.

Jeho tlusté prsty se sevřely aztuhly. Poté hranolky zase pustil apřimhouřil oči.

Na datovém monitoru se něco dělo.

Zatímco se sonda celou tu dobu pohybovala vhloubkách do třiceti metrů, teď už to bylo čtyřicet anajednou padesát. Lucy změnila stanoviště. Směřovala na volné moře anořila se hlouběji. Ostatní velryby ji následovaly. Už to nebylo žádné popojíždění. To byla migračnírychlost!

Lucyin tep se zpomalil. Potopila se, ato rapidně. Vtom okamžiku její plíce obsahovaly už jenom deset procent zásoby vzduchu, možná ještě méně. Zbytek byl vázán vkrvi asvalech. Dokonalá zásobárna pro velké hloubky.

Lucy sjela sto metrů dolů.

Velryba odpojila od krevního oběhu orgány, které nebyly životně důležité. Přebytek krevního tlaku byl zadržen vsíti jemně zauzlených amaximálně elastických žil, svaly aorgány látkové výměny fungovaly, aniž by spotřebovávaly kyslík. Spolupůsobení řady úžasných procesů se během milionů let postaralo oto, aby se původní obyvatelé země mohli bez problémů pohybovat stovky atisíce metrů pod hladinou, zatímco většina ryb se ocitala vnebezpečí smrti už při odchylce sto metrů zvrstvy, ve které žily. Lucy klesala dál, na sto padesát, pak na dvě stě metrů aneustále se vzdalovala od pevniny.

„Bille? Jackie?“ zavolal Ford na oba asistenty přes rameno, aniž spustil zrak zmonitoru. „Pojďte se na něco podívat!“

Asistenti obklopili oba monitory. „Jde dolů.“

„Adost rychle. Už je tři kilometry od pevniny.“

„Třeba táhnou dál.“

„Ale proč tak hluboko?“

„Protože plankton vnoci klesá, není to tak? Aráčci taky. Všechny jejich pochoutky se stahují dolů.“

„Ne.“ Ford zavrtěl hlavou. „To dává smysl ujiných velryb, ale ne uvyžíračů dna. Ti nemají důvod.“

„Podívejte se! Tři sta metrů.“

Ford se zapřel do opěradla. Plejtvákovci nebyli moc rychlí. Byli sice schopní zaspurtovat, ale vzásadě nepřekračovali rychlost deseti kilometrů vhodině. Pokud neměli důvod kútěku nebo nebyli na tahu, jenom si tak líně pluli. Co ty velryby tak hnalo? Jisté bylo jen jedno: teď pozorují anomální chování. Plejtvákovciseživili téměř výhradně živočichy ze dna. Když putovali, tak nikdy ne dál než dva kilometry od pobřeží. Většinou daleko méně. Ford nevěděl, jak zvládnou ponor do tří set metrů. Nejspíš dobře. Bylo prostě jenom neobvyklé, že se „šeďáci“ odvažovali hlouběji než do sto dvaceti metrů.

Všichni sledovali monitor.

Na spodním okraji virtuální sítě najednou něco zasvítilo. Zelený blesk, který krátce vzplanul azase zhasl.

Spektrogram! Optické znázornění zvukových vln.

Aještě jednou.

„Co je to?“

„Zvuky! Celkem silný signál.“

Ford zastavil záznam avrátil ho kousek zpátky. Dívali se na tu sekvenci ještě jednou.

„Je to dokonce enormně silný signál,“ řekl. „Jako by od výbuchu.“

„Tady žádné výbuchy nejsou, akromě toho bychom ho slyšeli. To je infrazvuk.“

„To vím taky. Říkal jsem jenom, že jako by od…“

„Tady! Tady je zas!“

Zelené tečky vsíti souřadnic se zastavily. Silný výboj se zopakoval potřetí, apak zmizel.

„Zastavily se.“

„Jak jsou hluboko?“

„Tři sta šedesát metrů.“

„To je neuvěřitelné. Co tam jen můžou dělat?“

Ford přenesl svůj pohled na levý monitor svideozáznamem URA. Načerný monitor. Otevřel ústa auž je nemohl zavřít.

„Podívejte se na tohle,“ zašeptal.

Na monitoru už nebyla tma.

Vancouver Island

Anawak se ve Frankově společnosti cítil velice uvolněně.

Loudali se po pláži směrem k Wickaninnish Inn achvíli se bavili o ekologickém projektu, v němž se Frank angažoval. Taayii hawil byl vlastně majitelem restaurace apocházel zrybářské rodiny. Ale Tla-o-qui-ahtové rozvinuli iniciativu za zmírnění dopadů lesní holotěžby. Salmon Corning Home byl pokus obnovit komplexní ekosystém Clayoquot Soundu. Dřevozpracující průmysl ho zvelké části zničil. Mezi Tla-o-qui-ahty si nikdo nedělal iluze, že se deštný prales vrátí do původní podoby, ale bylo tu dost jiné práce. Holotěžba způsobila, že lesní půda na slunci erodovala avydatné deště ji odplavovaly. Vřekách ajezerech se ke splavené zemině přidaly kameny, kusy dřeva azbytky obrovských padlých stromů aucpávaly toky. Lososi tím ztráceli místa pro tření apostupně mizeli, čímž se také ztrácel zdroj potravy pro jiná zvířata. Vobnovovacím táboře Salmon Corning Home se proto školili dobrovolníci, kteří pak čistili řeky aproráželi zatarasené úseky. Podél vodních toků se stavěly ochranné valy zorganického odpadu aosazovaly se rychle rostoucími olšemi. Aktivisté tak vraceli něco málo do původní rovnováhy mezi lesem, zvířaty ačlověkem. Pracovali neúnavně abez naděje na brzký úspěch.

„Víš, že jste si znepřátelili spoustu lidí, protože chcete znovu lovit velryby?“ řekl po chvíli Anawak.

„Aco ty?“ zeptal se Frank. „Co si otom myslíš?“

„Není to zrovna moudré.“

Frank zamyšleně přikývl. „Možná máš pravdu. Velryby jsou chráněné anikdo by je neměl lovit. Imezi námi je mnoho lidí proti obnovení lovu velryb. Kdo ještě ví, jak se taková velryba loví? Kdo se ještě podrobí Muusimch, rituální přípravě? Na druhé straně jsme už pomalu sto let neulovili ani jednu velrybu, akdyž je teď otom řeč, jedná se opět nebo šest kousků. To je zanedbatelná kvóta. Je nás málo. Naši předkové žili zlovu. Lovci se podrobovali rituálům, které trvaly měsíce nebo iroky. Předtím, než vyrazili na lov, očistili svého ducha, aby byli hodni daru života, který jim velryba odevzdává. Taky neharpunovali první pořádnou velrybu, nýbrž tu, pro kterou byli předurčeni akterá byla předurčena jim pomocí tajemné síly, vidiny, podle níž se lovci avelryba navzájem poznali. Rozumíš? My chceme uchovat tuhle spiritualitu.“

„Ale na druhé straně velryba vynese spoustu peněz,“ řekl Anawak. „Rybářský manažer Makahů vykalkuloval cenu jednoho plejtvákovce na půl milionu amerických dolarů. Řekl rovnou, bez obalu, že maso aolej se vzámoří cení vysoko, amyslel tím samozřejmě Asii. Ajedním dechem zdůraznil ekonomické problémy Makahů ajejich vysokou nezaměstnanost. To nebylo zrovna chytré. Řekl bych spíš, ipřímo nejapné. Ani stopy po nějaké spiritualitě.“

„To je taky pravda, Leone. Dívej se na to, zkteré strany chceš, jestli Makahové chtějí lovit velryby zlásky ktradici nebo zchamtivosti –jisté je, že své zaručené právo neuplatňují, zatímco bílí za tu dobu zbytek velryb málem vybili. Ataky k tomu neměli žádné spirituální důvody, že? Běloši přece začali pohlížet na život jako na zboží. Ateď, když už si všichni nahrabali, troufne si jeden znás mluvit openězích, avšichni se na nás sesypou, jako kdyby přežití přírody záviselo jenom na nás. Nenapadá tě něco? Přírodní národy si vždycky braly jen kživotu potřebnou, dobře odměřenou část toho, čím pak bílý muž plýtval. Ateď, když to všechno zmařil, rve si vlasy anajednou to chce zachránit. Takže chrání velryby před někým, před kým nikdy žádnou ochranu nepotřebovaly, avytahuje se. Vinu přitom nesou Norové aJaponci, když dál velryby vybíjejí, ale ti vyrážet na moře astřílet harpunami smějí. My neneseme vinu za vyhubení jediného druhu, ale jenom my jsme trestáni. Tak je to vždycky. Na celém světě.“

Anawak mlčel.

„Jsme bezradný lid,“ řekl Frank. „Hodně se zlepšilo. Ale stejně si myslím, že jsme byli zapleteni do konfliktu, který těžko zvládneme sami. Vyprávěl jsem ti, že po každém zátahu na ryby, po každém obchodu, který úspěšně uzavřu, apo každém svátku, vždy oddělím malou část adám havranům, protože havran má pořád hlad?“

„Ne, otom jsi mi neříkal.“

„Avěděls to?“

„Ne.“

„Havran není hlavní postavou mýtů našeho ostrova, to bys musel nahoru kHaidaům aTlingitům. Unás najdeš spíš pověsti oKánekelakovi, bohu proměn. Ale havran je unás také oblíbený. Tlingitové říkají, že je mluvčím chudých stejně jako Ježíš Kristus. Proto vždycky pamatujou kouskem masa nebo ryby na nenasytného havrana, jenž byl na vsi synem člověka izvířete. Jeho otec Ashamed mu navlékl havraní kůži adal mu jméno Wigyét. Wigyét byl poslán do světa poté, covyžral svou vesnici. Na cestu dostal kámen, aby měl místo, na kterém může odpočívat, atento kámen se proměnil vzemi, na které žijeme. Obratným trikem ukradl sluneční světlo apřinesl ho na zem. Ajá dávám havranovi, co jeho jest. Na druhé straně vím, že havran je výsledkem procesu evoluce, na jehož počátku byly proteiny, aminokyseliny ajednobuněčné organismy. Miluji naše mýty ostvoření, ale také vidím dál, čtu avím, co je velký třesk. – Vědí to ikřesťané, apřestove svých kostelech mluví ostvoření vsedmi dnech aodesateru přikázání. Jenže oni si mohli dopřát ten luxus pomalu přemýšlet acelá staletí hledat cestu, jak harmonicky spojit mytologii smoderní vědou. Apo nás se to chce takřka okamžitě. Byli jsme vrženi do světa, který nebyl náš anikdy naším nebude. Teď se do našeho světa vracíme azjišťujeme, že už iten je nám cizí. To je kletba vykořenění, Leone. Nakonec nikam nepatříš. Ani vcizině, ani doma. Indiáni byli vykořeněni. Běloši teď dělají, co mohou, aby všechno napravili, ale jak nám mohou pomoci, když se sami vykořenili? Ničí svět, který je zplodil. Ioni ztratili svou vlast. Tak nebo onak, ztratili jsme ji všichni.“

Frank se dlouho díval na Anawaka. Pak se po jeho vrásčité tváři znovu rozlil úsměv.

„Nebyla to nádherně patetická indiánská přednáška, můj příteli? Pojď, napijeme se spolu. – Ach, jsem to ale hlupák, ty přece nepiješ!“

1. května

Trondheim, Norsko

Vlastně se chtěli sejít vkavárně, ještě než půjdou nahoru na velký potlach, ale Lundová se neobjevila. Johanson pil kávu adíval se na ručičky hodin za barem, jak pomalu lezou kolem ciferníku. Asnimi lezli ičervi, zrovna tak stoicky, neomylně abez ustání. Skaždou vteřinou se zavrtávali hlouběji do ledu, iteď, vtomto okamžiku, aneexistovala možnost je zadržet.

Johansona zamrazilo.

Čas je neúprosný, plyne neustále, šeptal mu vnitřní hlas.

Je to začátek něčeho.

Nějaký plán. Všechno je řízeno…

Scestné myšlenky. Čí plán? Co plánovaly kobylky, když požíraly úrodu celého léta? Nic. Přišly, protože měly hlad. Co mohli plánovat červi, řasy nebo medúzy?

Co plánoval Statoil?

Skaugen přiletěl ze Stavangeru. Chtěl podrobnou zprávu. Vypadalo to, že je okousek dál, ateď naléhal na porovnání výsledků. Lundová měla ten nápad, že si předtím sJohansonem pohovoří mezi čtyřma očima, aby se dohodli na společném postupu. Ale teď tu seděl s ním apopíjel kávu.

Nejspíš ji něco zdrželo. Možná Kare, napadlo ho. Na lodi ani potom už osoukromém životě nemluvili aJohanson si dával pozor, aby se na nic nezeptal. Nenáviděl indiskrétnost adotěrnost ateď to právě vypadalo, že Lundová potřebuje všechen svůj čas jenom pro sebe.

Ozval se mobil. Abyla to ona.

„Kde kčertu vězíš?“ vykřikl dotčeně Johanson. „Musel jsem vypít itvoje kafe.“

„To je mi líto.“

„Tolik kávy mi nedělá dobře. Ale vážně, co se děje?“

„Jsem už nahoře vzasedačce. Celou tu dobu jsem ti chtěla zavolat,jsme tak strašně vytížení…“ hlas byl nějak divný.

„Je všechno vpořádku?“ zeptal se Johanson.

„Jasně. Můžeš přijít nahoru? Cestu už určitě znáš.“

„Hned jsem tam.“

Takže Lundová už byla na místě. Vtom případě potřebovali mluvit oněčem, co Johanson neměl slyšet.

Ale co. Ten zatracenej projekt byl přece její. Když vstoupil do zasedačky, Lundová, Skaugen aStone stáli uvelké mapy, která ukazovala areál plánovaných vrtů. Vedoucí projektu Lundové něco polohlasem vykládal. Ona vypadala dost vynervovaně. ISkaugen měl ve tváři nešťastný výraz. Když Johanson vešel, Skaugen otočil hlavu anapůl srdečně se usmál koutky úst. Vpozadí stál Hvistendahl atelefonoval.

„Nejsem tu moc brzy?“ zeptal se Johanson opatrně.

„Ne ne, to je dobře, že jste přišel.“

Skaugen ukázal na stůl sčernou politurou. „Sedneme si hned na to.“

Lundová zvedla zrak. Zdálo se, že si Johansona teprve teď všimla. Opustila Stonea vpůli slova, chvatně přešla kJohansonovi adala mu pusu na tvář.

„Skaugen chce Stonea odstřelit,“ zašeptala mu. „Musíš nám stímpomoct, rozumíš?“

Johanson na sobě nedal nic znát. Chtěla po něm, aby vytvořil potřebnou náladu. Zbláznila se snad, že ho zatahuje do takové situace?

Posadili se. Hvistendahl zaklapl mobil. Johanson by byl nejradši zase odešel anechal je samotné sjejich problémy. Ledovým hlasem spustil: „Tak především, provedl jsem cílené rešerše, jak jsme se původně domluvili. To znamená, že jsem speciálně vyhledal badatele aústavy, které buď obdržely zadání od energetických podniků, nebo jimi bylykonzultovány.“

„Bylo to rozumné?“ zeptal se vyděšeně Hvistendahl. „Myslel jsem, že se budeme chovat pokud možno nenápadně, ehm, jen poslouchat, co se zlesa ozývá.“

„Ten les je příliš veliký. Musel jsem si stanovit revír.“

„Ale neřekl jste snad nikomu, že my…“

„Nemějte strach. Jenom jsem se tak poptával. Jako zvědavý biologzNTNU.“

Skaugen našpulil rty. „Řekl bych, že všichni asi byli na informacidost skoupí.“

„Jak se to vezme.“ Johanson ukázal na desky svytištěnými e maily.

„Mezi řádky něco prozradili. Vědci nebývají dobří lháři apolitikaření se jim oškliví. Co tady mám, to je složka řekněme spodních tónů. Tu atam je patrný formální náhubek. Na každý pád jsem dospěl knezvratnému přesvědčení, že náš červ se objevil ijinde.“

„Dospěl jste kpřesvědčení?“ zeptal se Stone. „Ale nevíte to.“

„Zatím to ještě nikdo přímo nepřiznal. Ale pár lidí bylo najednou strašně zvědavých.“ Johanson se podíval zpříma na Stonea. „Bez výjimky to byli vědci, jejichž ústavy přímo spolupracují sropným průmyslem. Jeden znich se dokonce vyloženě zabývá těžbou metanu.“

„Kdo?“ zeptal se Skaugen zostra.

„Někdo vTokiu. Jistý Ryo Matsumoto. Přesněji řečeno jeho ústav. Sním osobně jsem nemluvil.“

„Matsumoto? Kdo to má být?“ zeptal se Hvistendahl.

„Přední japonský badatel vhydrátech,“ odvětil Skaugen. „Už před lety prováděl průzkumné vrty vKanadě, vmístech, kde půda nikdy nerozmrzá, aby se dostal kmetanu.“

„Když jsem jeho lidem poslal údaje onašem červu, zmocnila se jichpanika,“ pokračoval Johanson. „Vznesli kontrolní otázky. Chtěli vědět, jestli je červ schopen destabilizovat hydrát. Ajestli se vyskytuje ve větším množství.“

„To ještě nutně neznamená, že Matsumoto očervu ví,“ pronesl hádavě Stone.

„Znamená. Protože Matsumoto dělá pro JNOC,“ zavrčel Skaugen.

„Pro Japan National Old Corporation? Oni se zabývají metanem?“

„Ajak. Matsumoto začal už vroce 2000 vúžlabině Nankal zkoušet různé techniky těžby. Ovýsledcích testů zachovávají mlčení, zatose rádi dávají nahlas slyšet, že už za pár let začnou skomerční těžbou. Matsumoto pěje Píseň písní metanového věku jako nikdo jiný.“

„To je sice hezké,“ trval na svém Stone, „ale nepotvrdil, že toho červanašel taky.“

Johanson zavrtěl hlavou. „Představte si naši hru na detektivy obráceně. Že by se zeptali oni nás. Jmenovitě mě, coby představitele takzvaného nezávislého výzkumu. Dotyčný, rovněž svobodný badatel azároveň poradce JNOC, předstírá vědeckou zvídavost nebo tak něco. Já mu samozřejmě nebudu věšet na nos, že otěch potvorách víme. Ale vyděsím se. Abudu chtít vědět, co on objevil. Začnu ho tedy ždímat jako se Matsumotovi lidé snažili nalomit mě. Audělám přitom chybu: kladu příliš konkrétní otázky. Příliš cílené. Pokud můjprotějšek není hlupák, brzy mu dojde, že se vmém případě trefil do černého.“

„Jestli je to, co říkáš, pravda,“ prohlásila Lundová, „tak mají stejný problém ivJaponsku.“

„To nejsou žádné důkazy,“ trval dál na svém Stone. „Nemáte jeden jediný důkaz, pane doktore, že kromě nás na toho červa narazil ještě někdo jiný.“ Stone se předklonil abrýle se mu zaleskly. „Takovéhle informace nejsou vůbec kničemu. Ne, pane doktore! Pravdou je, že výskyt toho červa nemohl nikdo předpokládat, protože se nikde jinde neobjevil. Jak můžete vědět, že se oněj Matsumoto nezajímá jenom tak?“

„Cítím to vkostech,“ odvětil Johanson, nikterak nevyveden zmíry.

„Vkostech…?“

„Acítím, že je toho ještě víc. IvJižní Americe totiž už na toho červa narazili.“

„Ano?“

„Ano.“

„Taky vám kladli podivné otázky?“

„Přesně tak.“

„Zklamal jste mě, pane doktore.“ Stone posměšně stáhl koutky úst. „Myslel jsem, že jste vědec. Odkdy se spokojujete stím, co cítíte vkostech?“

„Cliffe,“ ozvala se Lundová, aniž by se na Stonea podívala. „Radši bys měl držet zobák.“

Stone vytřeštil oči apobouřeně se podíval na Lundovou.

„Já jsem tady šéf!“ zařval. „Ajestli by tu měl někdo držet zobák, tak…“

„Tak dost!“ Skaugen zvedl ruce. „Nechci už slyšet ani slovo.“

Johanson si prohlížel Lundovou, která jen snámahou potlačovala vztek. Kladl si otázku, co jí Stone asi mohl udělat. Jeho notoricky špatná nálada nemohla být jediným důvodem, proč se Tina tak zlobila.

„Myslím si, že je to jako vždycky. Japonci aJihoameričané zadržují informace,“ pokračoval klidně Johanson. „Zrovna tak jako my. Je ovšem mnohem snazší získat spolehlivá data zanalýz mořské vody, než se něco dozvědět ohlubokomořských červech. Všude možněse znejrůznějších důvodů analyzuje voda. Ktomuto tématu jsem mohl čerpat zdalších zdrojů. Aty mi to potvrdily.“

„Co?“

„Nezvykle vysoké koncentrace metanu ve vodních sloupcích. To by odpovídalo.“ Johanson zaváhal. „Co se týče Japonců – promiňte mi, pane Stone, že se mé kosti obdařené intuicí tak často hlásí oslovo – mám tenhle pocit ještě jednou do třetice. Zdálo se mi, jako by Matsumotovi lidé chtěli, abych se dozvěděl pravdu. Jistě, mají za povinnost držet věci vtajnosti. Ale jestli chcete slyšet můj názor, tak tedy: žádného svobodného badatele nebo institut by nenapadlo taktizovat sinformacemi, které by mohly být natolik důležité, že by spoustě lidí umožnily přežít. Neexistuje žádný obhajitelný důvod něco takového zatajovat. Tohle se děje, jenom když…“

Johanson rozpřáhl ruce anechal větu nedokončenou. Skaugen se na něj podíval zpod staženého obočí.

„… jsou ve hře ekonomické zájmy,“ doplnil Johansona. „To jste přece chtěl říct.“

„Ano, to jsem chtěl říct.“

„Máte ještě něco, co byste ke své zprávě dodal?“

Johanson přikývl avytáhl ze svých desek ještě jeden výtisk. „Nezvykle vysoký únik metanu jsme evidentně zaznamenali jen na třech místech na světě. VNorsku, Japonsku ana východním pobřeží Latinské Ameriky. Ale pak tu je ještě Lukas Bauer.“

„Bauer? Kdo to je?“ zeptal se Skaugen.

„Zkoumá mořské proudy uGrónska. Nechává sprouděním putovat driftery azaznamenává data. Poslal jsem mu e-mail na jeho loď. Odpověděl mi.“ Johanson předčítal: „Milýpane kolego, Váš červ mi není znám. Ale skutečně naměřujeme uGrónska výjimečné výrony metanu na různých místech. Do moře se dostávají vysoké koncentrace. Možná existuje nějaké spolupůsobení sdiskontinuitami, které tu pozorujeme. Kdybychom měli mít pravdu, tak je to špatné. Promiňte mi, že se nerozepisuji podrobně, ale jsem teď mimořádně vytížený. Vpříloze je databáze s podrobnou zprávou odKaren Weaverové. To je novinářka, která mi jde na ruku aleze na nervy. Je to spolehlivé děvče apomůže Vám sdalšími dotazy. Kontaktujte ji na kweaver@deepbluesea.com.“

„Jaké diskontinuity měl na mysli?“ zeptala se Lundová.

„Nemám tušení. Tenkrát vOslu jsem měl dojem, že Bauer je poněkud roztržitý. Je roztomilý, ale typický představitel našeho stavu. Slíbenou databázi zapomněl přibalit. Mailoval jsem mu zpátky, ale dosud jsem nedostal žádnou odpověď.“

„Asi bychom měli vypátrat, na čem Bauer dělá,“ řekla Lundová. „Bohrmann to bude vědět, ne?“

„Řekl bych, že to ví ta novinářka,“ opověděl Johanson.

„Karen…?“

„Karen Weaverová. To jméno mi bylo znějakého důvodu povědomé. Už jsem od ní něco četl. Vede zajímavý život. Studovala informatiku abiologii adost sportuje. Je zaměřená především na moře, zajímá se ovelké souvislosti. Všelijaká mořská měření, tektonika desek, změny klimatu… Naposledy psala omořském proudění. – Co se týče Bohrmanna, tak jako tak mu zavolám, jestli se do konce týdne neozve sám.“

„Akčemu nás tohle všechno přivádí?“ zeptal se Hvistendahl všechkolem sebe.

Skaugenovy modré oči utkvěly na Johansonovi.

„Slyšel jste přece, co říkal doktor Johanson. Průmysl je tou všivárnou vinen, protože zadržuje informace, jež mohou rozhodovat oštěstí ineštěstí lidstva, kterému jsme neoddiskutovatelně něčím povinováni. Včera odpoledne jsem měl zásadní rozhovor snaším nejvyšším velením avyslovil jsem jasné doporučení. Statoil následně ihned informoval norskou vládu.“

Stoneovi povyskočila hlava. „Co? Očem? Vždyť ještě nemáme žádný definitivní výsledek ažádný…“

„Očervech, Clifforde. Orozkladu metanových nalezišť. Onebezpečí metanové mimořádné události. Omožnosti podmořského sesuvu. Představ si, že ito, jak robot zachytil neidentifikovatelného živočicha, stojí za zmínku. Na můj vkus je těch výsledků víc než dost.“ Skaugen se zachmuřeně rozhlédl kolem dokola. „Doktora Johansona jistě potěší, že jeho kosti jsou spolehlivým indikátorem skutečnosti. Dnes ráno jsem měl to potěšení telefonovat hodinu stechnickým šéfem JNOC. Samozřejmě že JNOC je povznesena nad jakékoli pochyby. Vezměme to čistě hypoteticky. Japonsko usiluje odominantní postavení vtěžbě metanu stakovou vervou, že nasadí všechny páky, jen aby to dokázalo jako první. Dejme tedy prostor možná scestné představě, že kvůli tomu zakalkulují ijistá rizika avšechny odborně zdůvodněné pochybnosti zametou pod koberec.“ Skaugenův pohled se zastavil uStonea. „Aproto považujme za reálný jinak naprosto nepravděpodobný, ba přímo absurdní případ, že skutečně existují lidé, kteří zpouhé ctižádosti zatajují posudky aignorují varování. Kdybytohle všechno měla být pravda, je to děs! Pak bychom museli JNOC nařknout, že naprosto skandálním způsobem zamlčela vědomost oexistenci červa, který je schopen jejich sen otom, že budou světovou metanovou jedničkou, vmžiku zbourat jako domeček zkaret. Aže by nejspíš byli zachovávali mlčení dlouhé týdny.“

Nikdo nic neříkal. Skaugen vycenil zuby. „Ale nebudeme tak přísní. Koneckonců, jak by to asi vypadalo, kdyby byl Neil Armstrong zůstal vmodulu jen kvůli nějakému pitomému červu? Ajak jsem řekl, jsou to beztak jenom nařčení. Takže, JNOC mě věrohodně ujistila, že podobní živočichové byli skutečně zJaponského moře vyloveni, ale teprve před třemi dny, jak aspoň tvrdili. Nemáme snad už dvě advě pohromadě?“

„To je průser,“ řekl Hvistendahl tiše.

„Aco JNOC zamýšlí podniknout?“ zeptala se Lundová.

„Odhaduju, že budou informovat vládu. Jsou přece státní podnik, zrovna tak jako my. Teď když vědí, že imy všechno víme, sotva si mohou dovolit držet něco pod pokličkou. Což – pardon! – samozřejmě nikdo nechce, tam ani tady. Ajsem si jistý, že kdybychom dnes na tohle téma oslovili Jihoameričany, mohlo by se stát, že jim zítra – kjejich velkému úžasu – uvízne vsíti taky takový červ. Ahned by volali ařekli nám to. – Aaby si snad někdo nemyslel, že se tu jen tak navážím do druhých: my nejsme onic lepší!“

„Je to tak,“ řekl Hvistendahl.

„Má někdo jiný názor?“

„Nakolik je situace kritická, víme opravdu teprve krátce.“ Hvistendahl vypadal rozzlobeně. „Mimoto já sám osobně jsem doporučil informovat vládu.“

„Já ti nic nevyčítám,“ řekl Skaugen zvolna.

Johanson si připadal jako na divadle. Skaugen zinscenoval Stoneovu popravu, jak pochopil. Lundové se rozlilo po tváři zlomyslné uspokojení.

Ale nebyl to Stone, kdo toho červa našel?

„Clifforde,“ řekla Lundová do nastalého ticha. „Kdy přesně jsi na toho červa poprvé narazil?“

Barva Stoneova obličeje ještě ostupeň zesinala.

„To přece víš,“ odpověděl. „Bylas utoho.“

„Apředtím ne?“

Stone se na ni podíval: „Předtím?“

„Předtím. Minulý rok. Když jsi ve vlastní režii posadil na dno prototyp zKongsbergu. Vtisícimetrové hloubce.“

„No aco?“ zasyčel Stone. Podíval se naproti na Skaugena. „To nebyla žádná sólo akce. Měl jsem krytá záda. Hele, Finne, co mi to sakra chceš hodit na krk?“

„Jistěže jsi měl krytá záda,“ řekl Skaugen. „Navrhls otestovat nový typ podmořské továrny, koncipované do maximální hloubky jeden tisíc metrů.“

„Správně.“

„Koncipované teoreticky.“

„Pochopitelně že teoreticky. Do prvního pokusu je vždycky všechno jenom teorie. Ale vy jste tomu dali zelenou.“ Stone se podíval na Hvistendahla. „Ty taky, Thore. Vy jste tu věc testovali vpánvi ařekli jste, že je to oukej.“

„To je pravda,“ ozval se Hvistendahl. „To jsme řekli.“

„No tak co?“

„Pověřili jsme tě,“ pokračoval Skaugen, „prozkoumat oblast avypracovat expertizu, zda je vskutku rozumné takové nedostatečně vyzkoušené zařízení…“

„To je sviňárna!“ vyjel Stone. „Vy jste to zařízení schválili.“

„… uvést do zkušebního provozu. Ano, to riziko jsme na sebe vzali. Za předpokladu, že všechny posudky budou hovořit jednoznačně pro.“

Stone vyskočil.

„Vždyť je přece máte!“ křičel atřásl se rozčilením.

„Posaď se zpátky,“ požádal ho Skaugen odměřeně. „Bude tě jistě zajímat, že včera večer byl přerušen veškerý kontakt skongsbergským prototypem.“

„To je…“ Stone ztuhl. „Dozorování není přímo moje věc. Já jsem tu továrnu nekonstruoval, jenom jsem ji postavil. Tak co mi tu vlastně předhazuješ? Že to ještě nevím?“

„To ne. Ale pod tlakem událostí jsme museli co nejpodrobněji rekonstruovat tehdejší instalaci kongsbergského projektu. Apřitom jsme narazili na dva posudky, které jsi tenkrát… Jak bych to řekl… Zapomněl na ně?“

Stoneovy prsty se zaryly do desky stolu. Johanson si jeden moment vážně myslel, že se ten člověk zhroutí. Stone se kymácel. Ale pak se sebral, nasadil bezvýrazný obličej apomalu se svezl zpátky do křesla.

„Otom nic nevím.“

„Vjednom se praví, že rozdělení hydrátů aplynových polí vtéto oblasti je těžké zmapovat. Zpráva konstatuje, že riziko narazit při ropných vrtech na volný plyn je sice zanedbatelně malé, ale nelze ho stoprocentně vyloučit.“

„To bylo prakticky, jako lze vyloučit,“ štěkl Stone prudce. „Avýsledek už rok překonává všechna očekávání.“

„Prakticky není stoprocentně.“

„Ale my jsme se do žádného plynu nenavrtali! Těžíme ropu. Továrna běží, kongsbergský projekt je jeden velký úspěch. Takový úspěch, že jste se rozhodli postavit následovníka, atentokrát oficiálně.“

„Zdruhého posudku vyplývá,“ pokračovala Lundová, „že jste narazili na dosud neznámého červa, který se uhnízdil vhydrátu.“

„Ano, kčertu! Byl to ledový červ.“

„Prozkoumals ho?“

„Proč já?“

„Prozkoumali jste ho?“

„To bylo… Jistě že jsme ho prozkoumali.“

„Vposudku stojí, že červ nebyl jednoznačně identifikován jako ledový červ, methanicola. Aže se tam vyskytoval ve velkém množství. Jeho vliv na místní podmínky sice nešlo jednoznačně určit, ovšem vjeho bezprostředním okolí unikal do vody metan.“

Stone zbledl jako křída. „Tak to není… Není to úplně správně. Tičervi se vyskytovali jen ve velmi omezeném prostoru.“

„Zato masově.“

„Stavěli jsme stranou od nich. Já jsem vtom posudku… nenašel nic skutečně závažného.“

„Klasifikovali jste toho červa?“ zeptal se Skaugen klidně.

„Byli jsme si jistí, že je to…“

„Klasifikovali jste ho?“

Stone mlel čelistmi. Johansonovi se zdálo, že se vpříštím okamžiku zakousne Skaugenovi do hrdla.

„Ne,“ vymáčkl ze sebe po delší přestávce.

„Dobrá,“ řekl Skaugen. „Cliffe, předběžně jsi zbaven všech funkcí.Na tvoje místo nastoupí Tina.“

„To přece nemůžeš…“

„Otom si promluvíme později.“

Stone hledal pomoc uHvistendahla, ale ten jenom civěl před sebe.

„Krucinálfagot, Thore, ta fabrika přece funguje.“

„Ty seš ale vůl,“ pronesl Hvistendahl bezbarvě. Stone působil jako by byl vmrákotách. Těkal očima od jednoho kdruhému.

„Je mi to líto,“ řekl. „Já jsem nechtěl… Opravdu jsem jenom chtěl pohnout stou továrnou.“

Johanson se cítil trapně dojat. Tak proto se Stone celou tu dobu snažil roli červa vyřadit ze hry. Věděl, že tenkrát udělal chybu. Chtěl být první, kdo úspěšně rozjede prototyp. Podmořská továrna byla jeho dítě. Znamenala pro něj jedinečnou šanci, jak udělat kariéru.

Nějakou dobu to fungovalo. Jeden úspěšný rok vneoficiálním testování, pak oficiální uvedení do provozu anakonec sériová výroba apronikání do stále větších hloubek. Mohlo to být Stoneovo osobní triumfální tažení. Ale pak se ti červi objevili podruhé. Atentokrát se neomezili jen na pár čtverečních metrů. Johansonovi ho najednou bylo skoro líto. Skaugen si promnul oči.

„Je mi nepříjemné, že vás stímhle vším obtěžujeme, pane doktore,“ řekl Johansonovi. „Ale jste vtýmu.“

„Ano. To zjevně.“

„Všude na světě se někdy věci vymknou zruky. Nehody, anomálie… Lidé už nemají hroší kůži aropné koncerny jsou zdatnými dodavateli obětních beránků. Nesmíme teď udělat žádnou chybu. Můžeme svámi inadále počítat?“

Johanson si jenom povzdychl. Potom přikývl. „Tak to je dobře. Vlastně jsme od vás ani nic jiného neočekávali. – Ale nevykládejte si to špatně, je to čistě vaše rozhodnutí! Asi budete muset do své úlohy vědeckého koordinátora investovat víc času, atak jsme si dovolili předběžně si otom pohovořit sNTNU.“

Johanson se narovnal. „Co že jste?“

„Řečeno naplno, požádali jsme ovaše dočasné uvolnění. Mimoto jsem vás doporučil vládním kruhům.“

Johanson zůstal zírat zprvu na Skaugena, pak na Lundovou.

„Tak počkat,“ řekl.

„Je to opravdové vědecké postavení,“ skočila mu rychle do řeči Lundová. „Statoil vyčlení rozpočet abudeš mít veškerou podporu.“

„Byl bych dal přednost…“

„Zlobíte se,“ řekl Skaugen. „Chápu vás. Ale sám jste viděl, jak dramatická je situace na kontinentálním svahu, amomentálně tomu nikdo nerozumí lépe než vy alidé zGeomaru. Můžete samozřejmě odmítnout, ale pak… Uvažte prosím, že je to úkol ve veřejném zájmu.“

Johansonovi se vzteky téměř udělalo mdlo. Cítil, jak v něm stoupá prudký odpor, ale pak ho zase spolkl.

„Chápu,“ řekl suše.

„Ajak zní vaše rozhodnutí?“

„Tomuto úkolu se samozřejmě nebudu vzpírat.“

Vrhl pohled na Lundovou adoufal, že ji tím přinejmenším provrtá, když ne rovnou rozřeže na kousky. Ta chvíli odolávala, ale pak uhnula očima.

Skaugen vážně pokývl hlavou. „Poslyšte, pane doktore, Statoil je vám velice vděčný. Všechno, co jste pro nás dosud vykonal, si zaslouží nejvyšší uznání. Ale především chci, abyste věděl jedno: Co mě se týče, získal jste ve mně přítele. Ano, stou univerzitou jsme vás převezli. Ale já se na oplátku pro vás přetrhnu, když to bude potřeba. Nechám se kvůli vám ukřižovat, rozumíte?“

Johanson se podíval na muže sbýčí postavou. Pohlédl do Skaugenových jasně modrých očí.

„Rozumím,“ řekl. „Já vám to připomenu.“

„Sigure! Tak se konečně zastav!“

Lundová běžela za ním, ale Johanson si to dál rázoval po dlážděné cestě, která vedla kparkovišti. Výzkumné centrum leželo uprostřed zeleně, umístěno téměř idylicky na kopci blízko skal, ale Johanson teď nevnímal krásu krajiny. Chtěl jenom rychle zpátky do své kanceláře.

„Sigure!“

Lundová ho dohnala. Johanson šel dál.

„Coto má znamenat, ty umíněnče?“ křičela. „To vážně chceš, abych zatebou utíkala?“

Johanson se zcela nečekaně zastavil aotočil se k ní. Málem do něj vrazila.

„Aproč ne? Jindy jsi vždycky rychlejší.“

„Blbče!“

„Ach tak? Rychle mluvíš, rychle myslíš, dokonce idostatečně rychle plánuješ, co mají dělat tví přátelé, dřív než můžou říct ano nebo ne. Menší sprint tě nezabije.“

Lundová sršela vztekem.

„Tak poslouchej, ty jedinej spravedlivej! Ty si vážně myslíš, že jsem chtěla dirigovat tvůj zatracenej poustevnickej život?“

„Ne? Tak to mě uklidňuje.“

Nechal ji stát apokračoval vchůzi. Lundová na vteřinku zaváhala, ale pak vykročila po jeho boku.

„No dobře, měla jsem ti to říct. Vážně toho lituju.“

„Mohli jste se mě aspoň zeptat!“

„To jsme přece chtěli, sakra už jednou. Jenže Skaugen to vybalil všechno naráz atys to špatně pochopil.“

„Pochopil jsem, že jste mě na univerzitě vyhandlovali, jako kdybych byl kůň nebo co.“

„Ne.“ Lundová ho vzala za rukáv asnažila se ho zastavit. „Jenom jsme se chtěli předběžně informovat, nic víc. Chtěli jsme zkrátka vědět, jestli tě na neomezenou dobu uvolní, kdybys souhlasil.“

Johanson zasupěl. „Jenže to vyznělo úplně jinak.“

„Mělo to nešťastnej průběh. Přísahám ti, krucinál! Tak co všechno mám ještě udělat? No tak mi řekni, co mám dělat!“

Johanson mlčel. Jeho ijejí pohledy se současně stáčely kprstům Lundové, které byly pořád ještě zabořené do látky jeho bundy.

„Nikdo tě nechtěl zmanipulovat. Když si to ještě rozmyslíš, taky dobře. Vlastně to právě ne.“

Někde zazpíval pták. Vítr od fjordu ssebou nesl hluk vzdálených motorových člunů.

„Když si to ještě rozmyslím,“ řekl konečně, „tak to stebou bude dost nahnutý, co?“

„A tak.“ Lundová mu uhladila pomačkaný rukáv.

„No tak pojď.“

„Omě si nedělej starost. Stím už zkrátka musím umět žít. Nepotřebovala jsem tě doporučovat, bylo to moje vlastní rozhodnutí. No apak… Přece mě znáš. Skaugen mě zkrátka předběhl.“

„Cos mu řekla?“

„Že to vezmeš.“ Lundová se zasmála. „Že je to otázka cti. Ale jak už jsem řekla, to není tvůj problém.“

Johanson cítil, jak jeho hněv vyprchává. Byl by rád, kdyby mu ještě chvíli vydržel, jenom zprincipu, aaby to Lundová neměla tak jednoduché. Ale vztek už byl ten tam.

Zmákla to jako vždycky.

„Skaugen mi důvěřuje,“ řekla Lundová. „Do té kavárny jsem za tebou nemohla přijít. Měli jsme rozhovor mezi čtyřma očima, při kterém mi řekl, co ve Stavangeru zjistili zposudků, které Stone stopil. Hajzl jeden zatracenej! Stone za všechno může. Kdyby byl tenkrát hrál sodkrytými kartami, nemuseli jsme na tom teď být takhle.“

„Nikoli, Tino.“ Johanson zavrtěl hlavou. „On opravdu nevěřil, že by ti červi mohli představovat nějaké nebezpečí.“ Johanson, který Stonea neměl rád, najednou slyšel zvlastních úst slova na obhajobu vedoucího projektu. „Chtěl jenom pokračovat.“

„Když je nepovažoval za nebezpečné, tak proč ty posudky nevyložil na stůl?“

„Bylo by to jeho projekt vrátilo zpátky. Vy byste ty červy stejně taky nebrali vážně. Ale samozřejmě byste byli učinili povinnosti zadost amuseli byste projekt odložit.“

„Přece vidíš, že ty červy vážně bereme.“

„Ano, teď. Protože jich je moc. Nahnali vám strach. Ale Stone je tehdy našel jen na malém prostoru, že?“

„Hm.“

„Sice na hustě osídlené, ale omezené ploše. To se děje každou chvíli. Malí živočichové se vyskytnou vobrovském množství, ale co zmůže pár červů? Když vMexickém zálivu objevili ledového červa, taky kvůli tomu nevyhlašovali stav ohrožení, ikdyž ty potvory dřepěly vhydrátu jedna těsně vedle druhé.“

„Je to otázka principu, říct vždycky všechno na rovinu. On měl odpovědnost.“

„Jistě,“ povzdychl si Johanson. Pohlédl na fjord. „Ateď mám odpovědnost já.“

„Potřebujeme vědeckého vedoucího,“ řekla Lundová. „Ajá nevěřím nikomu kromě tebe.“

„Svatá dobroto!“ řekl Johanson. „Ty sis něco šlehla?“

„Myslím to vážně.“

„Vždyť to taky tak beru.“

„Považ,“ řekla Lundová, „můžeme spolupracovat.“

„Nepokoušej se mi to teď zase rozmluvit. Co se vlastně má stát jako první?“

Lundová zaváhala. „No, slyšels. Skaugen mě chce na Stoneovo místo, může mě tím dočasně pověřit, ale nemůže mi dát definitivu. Na to potřebuje souhlas ze Stavangeru.“

„Skaugen,“ zamyslel se Johanson. „Proč odrovnal Stonea právě tímhle způsobem? Aco já utoho? Měl jsem mu dodat munici?“

„Skaugen je přehnaně dokonalý. Někteří si myslí, že to stou svou integritou poněkud přehání. Vidí, kde všude se nad něčím přimhouří oko, ato ho vždycky rozzuří.“

„Jestli je to pravda, tak mu to dává lidský rozměr.“

„On má vzásadě měkké srdce. Kdybych mu byla navrhla, ať dá Stoneovi ještě poslední šanci, asi by stím souhlasil.“

„Chápu,“ řekl Johanson zvolna. „Aprávě otom teď přemýšlíš.“

Lundová neodpověděla.

„Bravo. Ty jsi zosobněné dobro.“

„Skaugen mi dal vybrat,“ řekla Lundová apřešla Johansonův posměšek. „Tahle podmořská továrna – Stone otom ví strašně moc. Víc než já. Skaugen chce, aby Thorvaldson vyrazil podívat se, co se tam dole děje aproč už nedostáváme žádné záznamy. Vlastně by tu operaci měl řídit Stone. Ale když ho Skaugen suspenduje, bude to na mně.“

„Je nějaká alternativa?“

„Jak už jsem řekla, dát Stoneovi šanci.“

„Zachránit továrnu.“

„Pokud je co zachraňovat. Nebo obnovit provoz. Ať je to jak chce, Skaugen mě chce každopádně povýšit. Ale jestli přimhouří oko, Stone zůstane ve hře anastoupí na Thorvaldsona.“

„Aco budeš zatím dělat ty?“

„Pojedu do Stavangeru podat hlášení šéfovi. Což bude pro Skaugena příležitost, aby mě tam etabloval.“

„Blahopřeju,“ řekl Johanson. „Děláš kariéru.“

Nastalo krátké mlčení.

„Achci to?“

„Vím já, co ty chceš?“

„Avím to snad já sama, krucinál?“ Johanson si vzpomněl na víkend ujezera.

„Nemám tušení,“ řekl. „Chceš mít přítele, apřesto dělat kariéru, jestli váháš nad tímhle. Máš ho vůbec ještě?“

„To je další věc.“

„Aví ten nebohý Kare, jak na tom stebou je?“

„Nebyli jsme spolu už tak často, co… co ty ajá…“

Lundová zavrtěla vzpurně hlavou. „To právě není skutečnej život, když zůstanem trčet vútulným Sveggesundetu abudeme vyrážet na ostrovy. Mně to všechno připadá, jako kdybych měla roli vnějaké divadelní hře.“

„A je to aspoň dobrá hra?“

„Je to, jako kdybys pořád znovu hledal místo, do kterého se zamiluješ,“ řekla Lundová. „Pokaždé tě to uchvátí. Ta operetní kulisa. Když pak chceš odjet, roníš slzy. Chtěl bys tam zůstat. Azároveň se ptáš, jestli opravdu chceš žít na nejkrásnějším místě na světě ajestli je to opravdu pořád ještě to nejkrásnější místo na zemi. My jsme zvyklí na to, že se náš život… Sakra, jak to mám říct? Zbavuje kouzla. Každý den okousek víc. Takže se pídíme po něčem, co vlastně ani neexistuje. Chápeš?“

Lundová se ostýchavě usmála. „Promiň, zní to strašně kýčovitě aplácám jedno přes druhé. Já vtomhle prostě nejsem dobrá.“

„Ne. To opravdu nejsi.“

Johanson se na ni podíval. Hledal známky bezradnosti. Místo toho viděl někoho, kdo už se rozhodl. Pouze otom ještě nevěděl.

„Když nejsi odhodlaná zůstat žít na jednom místě, pak ho asi nemiluješ,“ řekl. „Stejný hovor jsme vedli ujezera, vzpomínáš si? Tenkrát šlo odomy. Věci zaměnitelné. Asi by ses měla konečně rozjet za Karem aříct mu, že ho miluješ aže chceš vedle něho zestárnout. Prokázala bys mi tím velkou laskavost, protože jinak bych se stebou musel každých pár dnů brodit bažinami nabubřelých alegorií.“

„Akdyž to nevyjde?“

„Ty přece nejsi žádný strašpytel.“

„Právě že jsem,“ řekla tiše.

„Nevěříš vlastnímu pocitu, že jsi šťastná. To byl kdysi imůj případ. Kničemu to nevede.“

„No a? Dneska jsi šťastný?“

„Jsem.“

„Dokonale?“

Johanson pozvedl ruce kbezmocnému gestu.

„Kdo může být šťastný úplně dokonale, ty truhlíku? Já nic nevyčítámsobě ani jiným. Chci mít svoje flirty, své víno, svoji zábavu asám určovat, jak to bude dál. Mám sklony kzamlklosti, ale ne ke kompenzaci. Každý psychiatr by se se mnou unudil ksmrti. Když to sečteme, vede se mi skvěle. Jenže já jsem já. Moje štěstí je stavěno jinak než tvoje. Já svému štěstí důvěřuju. Ty se to ještě musíš naučit. Ahezky brzo. Kare není místo ani dům. Nebude čekat věčně.“

Lundová přikývla. Začal foukat vítr apohrával si sjejími vlasy. Johanson si uvědomil, jak moc ji má rád. Abyl šťastný, že tehdy ujezera nedošlo kžádnému zoněch spojení sdatem splatnosti, která řídila jeho život.

„Jestli Stone pojede ke kontinentálnímu svahu,“ zamyslela se, „tak si přepnu hlavu na Stavanger. To by bylo dobrý. Thorvaldson je připravený na moři. Stone může nastoupit na palubu zítra nebo pozítří. Stavanger, to potrvá déle. Na to musím sepsat podrobnou zprávu. Takže bych měla pár dní času rozjet se do Sveggesundetu… apracovat tam.“

„Pracovat,“ ušklíbl se Johanson. „Proč ne?“

Lundová sevřela rty.

„Musím si to promyslet apromluvit se Skaugenem.“

„Udělej to,“ řekl Johanson. „Amysli rychle.“

Když se vrátil ksvému psacímu stolu, otevřel poštu. Skoro nic ho nenavedlo okousek dál. Teprve poslední zpráva vzbudila jeho zájem při pohledu na odesilatele:

kweaver@deepbluesea.com

Johanson ji otevřel.

dobrý den, doktore Johansone, děkuji za váš mail, právě jsem se vrátila do Londýna amomentálně vám mohu jenom říci, že nemám nejmenší tušení, co se stalo sLukasemBauerem a jeho lodí, ztratili jsme veškerý kontakt, jestli chcete, můžeme se na chvíli sejít, možná si vzájemně pomůžeme, vpůlce příštího týdne budu kzastižení ve své londýnské kanceláři. – kdybyste měl náladu sejít se ještě předtím: jsem teď návštěvou na shetlandských ostrovech amohla bych zařídit, abychom se setkali tam, dejte mi vědět, co se vám nejlépe hodí. KarenWeaverová.

„No to se podívejme,“ mumlal si Johanson, „jak je ten tisk dneska kooperativní.“

Lukas Bauer zmizel?

Asi by se měl ještě jednou sejít se Skaugenem. Nic horšího, než že se zesměšní, se mu stát nemůže, když mu bude vykládat svou teorii vyšších souvislostí. Ale je to vůbec ještě pouhá teorie? Vlastně mu nemá víc co říct, než že má takový nedobrý pocit, jako by se svět vyšinul ze své dráhy aže za to může moře.

Ovšem jestli má svou myšlenku vážně rozvíjet dál, je načase založit novou složku.

Uvažoval. SKaren Weaverovou by se měl sejít co nejdřív. Tak proč ne na Shetlandech? Je to sice trochu komplikované, protože tam bude muset letět, ale to by neměl být problém, když to Statoil všechno klidně zaplatí.

Ne, řekl si najednou. Vůbec to není komplikované.

Neřekl snad Skaugen před pár hodinami, že by se pro Johansona nechal ukřižovat?

Tak daleko přece zacházet nemusí.

Stačí, když mu přistaví helikoptéru.

To je dobré! Služební helikoptéru. Jednu ztěch, které byly kdispozici managementu. Žádný létající linkový autobus, ale něco rychlého apohodlného. Když už ho Skaugen násilně naverboval, tak ať pro něj taky něco udělá!

Johanson se zase opřel vkřesle. Podíval se na hodinky. Za hodinu má přednášku apak schůzku skolegy vlaboratoři, aby prodiskutovali analýzu DNA.

Založil novou složku anadepsal jméno souboru: Den pátý.

Byl to spontánní nápad, možná trochu poetický, ale opravdu ho nenapadlo nic lepšího. Pátý den podle Bible Bůh stvořil moře a jeho obyvatele. Amoře a jeho obyvatelé teď právě začali zlobit.

Johanson se pustil do psaní.

Skaždou minutou mu přitom byla větší zima.

2. května

Vancouver a Vancouver Island, Kanada

Už osmačtyřicet hodin studovali Ford aAnawak jenom tuhle sekvenci. Napřed byla pouze čerň. Pak výboje silného zvukového impulzu za hranicí lidské slyšitelnosti. Třikrát. Potom ten mrak.

Fosforeskující modrý mrak, který uprostřed obrazovky vznikl náhle jako rozpínající se vesmír. Nebylo to silné světlo, spíš taková sinalá modř, lehké difúzní vyjasnění, ale dostatečné na to, aby v něm bylo vidět mohutné siluety zvířat. Mrak se rychle rozpínal. Musel být neskutečně veliký. Nakonec vyplnil celý monitor avelryby v něm visely jako začarované.

Uběhlo několik vteřin.

Vhlubinách mraku nastal pohyb. Najednou zněj něco vystřelilo ven jako hadovitě se vlnící blesk stenkou vybíhající špičkou. Ta se dotkla jedné zvelryb na straně hlavy. Byla to Lucy. Výboj netrval ani vteřinu. Další blesky vyšlehly kostatním velrybám abylo to divadlo jako bouře ve vodě, která pominula stejně rychle, jako začala.

Film nyní běžel jakoby pozpátku. Mrak se opět stáhl. Zmenšoval se, až zmizel úplně, obrazovka potemněla. Fordovi lidé sledovali tu sekvenci tak zpomaleně, jak jen to šlo. Provedli všechno možné, aby optimalizovali ostrost obrazu avytáhli zněj víc světla, ale ipo dlouhých hodinách analyzování zůstalo video znočního výletu velryb tím, čím bylo na samém začátku – hádankou.

Anawak aFord konečně vypracovali zprávu pro krizový štáb. Získali svolení přizvat jednoho biologa zNanaima, který byl specialistou na bioluminiscenci. Po počáteční bezradnosti došel kstejnému závěru jako oni. Mrak isvětelné záblesky byly domněle organického původu. Expert na luminiscenci vyslovil názor, že ublesků se musí jednat odruh řetězové reakce ve struktuře mraku, ale co ji spustilo aproč vlastně nastala, nedokázal říct ani on. Hadovitý tvar askutečnost, že blesk se ke špici zužoval, nasvědčovaly, že by se mohlo jednat okrakatici. Ale pak by to musel být živočich gigantických rozměrů, akromě toho bylosporné, zda krakatice obrovská svítí. Ale ikdyby, nevysvětlovalo by to původ mraku, natož vlnících se blesků, které zněho vycházely.

Všichni instinktivně chápali pouze jedno: ten mrak musel být příčinou podivného chování velryb.

Všechno to uvedli ve zprávě azpráva zmizela včerné díře, černé jako obrazovka, poté co modré světlo zhaslo. Černou dírou začali nazývat státní krizový štáb, jenž stejně jako černé díry do sebe všechno vcucnul, ale nikdy zněj nic nevyšlo ven. Kanadská vláda se zpočátku snažila opírat ovědce. Ale co bylo před pár dny oznámeno, že krizové štáby Kanady aSpojených států amerických operují společně pod velením USA, vypadalo to, že krizové štáby používají ostatní jen k tomu, aby se zmocnily jistých poznatků. Akvárium, institut vNanaimu adokonce ivancouverská univerzita byly degradovány na dodavatele, kterým se nesdělovalo nic, až na to, že mají bádat asvé poznatky, domněnky ipochybnosti sepisovat do hlášení. Ani John Ford nebo Leon Anawak, ani Rod Palm, Sue Olivieraová nebo Ray Fenwick se nikdy nedozvěděli nic ovyhodnocení dodaných vstupů. Nedozvěděli se ani, co onich krizový štáb soudí. Nejdůležitější instrumentárium pro jejich bádání – konfrontace spoznatky dalších státních avojenských vědeckých skupin – jim bylo odpíráno.

„Atohle všechno začalo,“ nadával Ford, „co je ukormidla tahle Judith Li. Vedoucí krizového štábu. To bych rád věděl, co vlastně vede. Mně to spíš připadá, že nás všechny kopla do prdele.“

Olivieraová zavolala Anawakovi. „Opravdu by nám moc pomohlo, kdybychom mohli dostat ještě další ztěch mušlí.“

„Jenže já se vInglewoodu nemůžu nikoho dovolat,“ odpověděl Anawak. „Oni se mnou nemluví. ALi oficiálně hovoří ochybě při přibližovacím manévru. Mušle nezmínila ani slovem.“

„Ale tys tam dole přece byl. Potřebujeme další vzorky. Ataky tu strašidelnou organickou substanci. Proč nás blokují? Myslela jsem, že chtějí naši pomoc!“

„Tak proč nekontaktuješ krizový štáb sama?“

„Protože všechno musí jít přes Forda. Já to nechápu, Leone. Na co jsou takovéhle štáby vlastně dobré?“

Na co jsou dobré? Kčemu bylo dobré, že Spojené státy aKanada vytvořily společný štáb, který zastupovala velící generálka Li? Důvod se sám nabízel: Oba státy musely řešit stejný problém, oba byly odkázány na subordinační výměnu poznatků aoba všechno zahalily závojem utajování. Možná to tak muselo být. Třeba to je už sama povaha takových vyšetřovacích komisí akrizových štábů, že pracují ve skrytu. Kdy nějaká vyšetřovací komise měla srovnatelný úkol? Stálí členové takových štábů se museli zaobírat terorismem, leteckými katastrofami aúnosy rukojmích, politickými avojenskými konflikty nebo převraty. – Utajované skutečnosti, jak jinak! Mimoto šel krizový štáb do akce vždy, když nastal problém satomovou elektrárnou nebo vodní nádrží, když hořely lesy nebo voda vystoupila zbřehů, když došlo kzemětřesení nebo ožila sopka, když vypukl hladomor… Taky utajované skutečnosti? Možná, ale proč?

„Příčiny sopečné činnosti azemětřesení jsou známy,“ řekl Shoemaker, když Leon toho rána dal volný průchod svému hněvu. „Země se můžeš obávat, ale nemáš důvod jí nedůvěřovat. Země nevymejšlí žádný sviňárny anesnaží se tě přechcat. To dělá jenom člověk.“

Snídali ve třech uLeona na lodi. Slunce vykukovalo zpoza vysokých bílých mraků abylo to příjemné. Zhor vál mírný vítr směrem kpobřeží. Mohl by to být nádherný den, jenže na něco takového teď nikdo neměl ani pomyšlení. Pouze Delawareová nedbala na všechny nezdary azachovala si zdravou chuť kjídlu. Ládovala do sebe míchaná vajíčka.

„Slyšeli jste už otom tankeru splynem?“

„Co vyletěl do vzduchu uJaponska?“ Shoemaker se napil kávy. „To je loňský sníh. Bylo to ive zprávách.“

Delawareová zavrtěla hlavou. „Ten nemyslím. Včera šel ke dnu zase jeden. Vyhořel vpřístavu vBangkoku.“

„Je známa příčina?“

„Ne. To je divný, co?“

„Třeba to byla jen technická závada,“ namítl Anawak. „Nemusíme hned za vším vidět ďábla.“

„Ty už mluvíš jako Judith Li.“ Shoemaker třískl šálkem ostůl. „Měls ostatně pravdu. OBarrier Queen se skoro nepsalo. Vpodstatě se mluvilo jen otom potopeným remorkéru.“

Anawak nic jiného nečekal. Krizový štáb je nechal sprosebně nataženou rukou hladovět. Patrně to byla součást hry: najdi si svý žrádlo sám. Je-li to opravdu tak, budou ho tedy hledat. Po havárii vletadle začala Delawareová pročesávat internet. Když jsou spolupracovnícikrizového štábu své vlastní země drženi na uzdě, co může proniknout na veřejnost zjiných zemí? Kde jinde ještě došlo kútokům velryb?

Pokud vůbec. Nebo jak řekl taayii hawil Tla-o-qui-ahtů George Frank:

Třeba tím problémem vůbec nejsou jen velryby, Leone. Třeba jsou pouze tou částí problému, kterou vidíme.

Frank tím určitě trefil hřebík na hlavičku, přestože Anawak byl ještě bezradnější poté, co mu Delawareová předložila výsledky své první mohutné rešerše. Prosurfovala jihoamerickými weby, německými askandinávskými, francouzskými ajaponskými, pátrala ivAustrálii. Jak se ukázalo, na různých místech světa měli podobné rušivé zkušenosti smedúzami.

„Medúzy?“ Shoemaker se rozesmál. „Aco proboha dělají? Skáčou proti lodím?“

Taky Anawak vprvní chvíli neviděl žádnou souvislost. Jaký by to mohl být problém, který se manifestuje prostřednictvím velryb imedúz? Možná vykazují invaze vysoce jedovatých žahavců podobné prvky jako útoky velryb, které vprvní fázi zůstaly skryty. Dva příznaky téhož problému: kumulace anomálií. Delawareová narazila též na stanovisko kostarických vědců, kteří vyjádřili domněnku, že to, co řádí na jihoamerických březích, vůbec není portugalská galéra, nýbrž podobný, dosud neznámý druh. Ještě nebezpečnější, ještě smrtelnější.

Ato nebylo zdaleka vše.

„Zhruba ve stejné době, kdy to začalo unás svelrybami, mizely lodě uJižní Ameriky aujižní Afriky,“ srovnávala Delawareová. „Motorové čluny ajednostěžníky. Našlo se jen pár trosek, jinak nic. Když si teď dáš dvě advě dohromady…“

„… dostaneš hromadu velryb,“ dořekl Shoemaker. „Proč se my tady tohle nedozvíme? Je snad Kanada někde na Marsu?“

„Oproblémy jiných zemí se nijak zvlášť nezajímáme,“ konstatoval Anawak. „My ne, aSpojené státy už vůbec.“

„Neštěstí svelkými loděmi bylo každopádně víc,“ pokračovala Delawareová, „než jsme se znašich médií dozvěděli. Kolize, exploze, potopení. Avíte, co ještě je divný? Ta epidemie ve Francii. Spustily ji nějaké řasy vhumrech ateď se rychlostí větru šíří její původce, kterýho nemůžou dostat pod kontrolu. Myslím, že jsou postiženy idalší země. Ale čím víc po tom pátráš, tím je obraz rozmazanější.“

Anawak si chvíli mnul oči anapadlo ho, že jsou na nejlepší cestě kdokonalému zesměšnění se. Nebyli by první, kdo naletěl na oblíbené téma Američanů – teorii spiknutí. Na tyhle nesmysly věřil každý čtvrtý občan USA. Existovala teorie, že Bill Clinton byl ruský agent,aspousta lidí komunikovala sufony. Všechno to byla naprostá pitomost. Jaký zájem by mohl mít stát na tom, aby zakamufloval události, které postihly tisíce lidí? Nehledě na to, že je prostě nemožné něco takového utajit.

IShoemaker dal najevo svou skepsi: „Tady není žádný Roswell. Nepadají tu znebe zelení mužíčci anikde nejsou poschovávané létající talíře. Jenom jsme se příliš často dívali na filmy sHarrisonem Fordem. Tyhle spiklenecký kraviny existujou jenom na stříbrným plátně. Když dneska někde začnou velryby skákat na lodě, zítra to ví celý svět. Akdyž se něco stane jinde, taky se to dovíš.“

„Tak dávej pozor,“ ozvala se Delawareová. „Tofino má dvanáct set obyvatel avpodstatě se skládá ze tří ulic. Přesto je nemožné, aby každý neustále věděl okaždém. Správně?“

„No a?“

„Jedno jediné místo je moc velké na to, aby ses dozvěděl ovšem.

Aco teprve celá planeta?“

„To je otřepaný. Lidský rozum je kýbl, co rychle přeteče.“

„Já bych řekla, že vláda nemůže zadržovat zprávy pořád. Ale může zúžit jejich smysl. Postaráš se prostě, aby zpravodajství nebylo tak nabubřelé. To se dá. Pak zůstane většina tak jako tak doma azbytek najdeš vnotickách na okraji. Pravděpodobně všechno, co jsem vylovila zinternetu, bylo dokonce vmístních novinách avtelevizi, amy jsme si toho jednoduše nevšimli.“ Shoemaker přimhouřil oči. „Fakt?“ pronesl nejistě.

„Je to jako vždycky,“ konstatoval Anawak. „Potřebujeme víc informací.“ Otráveně se šťoural ve svých míchaných vajíčkách aposunoval je po talíři. „To znamená, že něco víme my. Něco ví Li. Jsem si jistý, že toho ví mnohem víc než my.“

„Tak se jí běž zeptat,“ řekl Shoemaker. Anawak zvedl obočí. „Li?“

„Aproč ne? Když to chceš vědět, běž se jí zeptat. Maximálně ti řekne ne avykopne tě. Ale vážně: hůř než teď na tom nebudeš.“ Anawak mlčel azamyšleně hleděl před sebe.

Žádnou informaci nedostane. Ford se taky nic nedozvěděl, ato mluvil jako Jan Zlatoústý.

Na druhou stranu nebyl Shoemakerův nápad zas tak hloupý. Otázky se dají klást itak, že si toho tázaný ani nevšimne.

Nejspíš nadešel čas dojít si pro odpovědi.

Později, když už Shoemaker odešel, Delawareová položila Anawakovi na stůl jeden výtisk Vancouver Sunu.

„Chtěla jsem stím počkat, až Tom odejde,“ řekla.

Anawak se podíval na titulní stranu. Noviny byly včerejší.

„Ty jsem četl.“

„Celé?“

„Ne, jenom to podstatný.“

Delawareová se usmála. Třebaže Anawak poslední dny nevynikal zdvořilostí ani ohleduplností, nemluvě otom, že by snad někdy měl dobrou náladu, Licia k němu byla milá. Od jejich rozhovoru na stanici už víckrát nenakousla otázku jeho původu. „Tak si teď přečti ito nepodstatné.“

Anawak přelistoval noviny dozadu. Okamžitě spatřil, co měla Delawareová na mysli. Malou zprávičku, jenom pár řádků. Utoho fotografie šťastné rodiny. Otec, matka amalý kluk, jak vděčně vzhlížejí kvelkému muži. Otec mu třásl rukou avšichni se dívali do objektivu.

„Nepochopitelný,“ zamumlal.

„Můžeš jimi listovat aobracet je, jak chceš,“ řekla Delawareová. Vočích jí jiskřilo. Tentokrát zpoza žlutých skel, jejichž postraničky byly zdobeny štrasovými křížky. „Ale nezdá se mi, že by to byl zas takovej hajzl.“

Malý Billy Sheckley (5), jenž byl 11. dubna zachráněn jako poslední zpaluby potápějící se výletní lodi Lady Wexham, se může zase smát. Dnes si ho šťastní rodiče vyzvedli znemocnice ve Victorii, kde byl nějakou dobu na pozorování. Billy při záchranné akci utrpěl silné podchlazení a jeho následkem byl zápal plic. Nemoc išok už však zjevně překonal. Dnes jeho rodiče přišli poděkovatpředevším Jacku „Greywolfovi“O’Bannonovi, angažovanému ochránci přírody zVancouver Islandu, který vedl záchrannou akci apoté se dojemně staral ouzdravení malého Billyho. Hrdina zTofina, jak se od té doby O‘ Bannonovi říká, si získal místo vsrdci nejen tohoto malého chlapce.

Anawak složil noviny ahodil je zpátky na stůl. „Shoemaker by vyletěl zkůže,“ řekl.

Chvíli nikdo nic neříkal. Anawak se díval na pomalu plující mraky apokoušel se oživit svůj vztek na Greywolfa, ale nešlo to. Měl vztek jenom na lidi, kteří jemu aFordovi bránili vpráci, na tu arogantní vojandu aznepochopitelných důvodů isám na sebe.

Přesně vzato nejvíc sám na sebe.

„Jakej to vlastně všichni máte problém stím Greywolfem?“ zeptala se konečně Delawareová.

„Vidělas přece, co provedl.“

„Myslíš tu akci sházením ryb? Dobře, to je jedna věc. Přehání. Asi má takovou potřebu.“

„Greywolf má akorát potřebu dělat kravál.“ Anawak si promnul oči. Ikdyž bylo časné dopoledne, cítil se už zase unavený avysílený.

„Nevykládej si to špatně,“ začala Delawareová opatrně. „Ale ten člověk mě vytáhl zvody, když už jsem si myslela, že smalou Licií je neodvratně konec. Přede dvěma dny jsem šla za ním. Doma nebyl. Dřepěl ubaru vjedný putyce vUclueletu. Tak jsem tam zašla… No ajak už jsem řekla: chtěla jsem mu poděkovat.“

„No a?“ zeptal se Anawak bez zájmu. „Říkal něco?“

„Že nic takovýho nečekal.“ Anawak se na ni podíval.

„Byl ztoho dost zaraženej,“ pokračovala Delawareová. „Ale měl radost. Pak se zeptal, jak se ti vede.“

„Mně?“

„Víš, co si myslím?“ Zkřížila ruce přes sebe na desce stolu. „Myslím si, že nemá moc přátel.“

„Tak to by si měl položit otázku proč.“

„A že tě má rád.“

„Licio, dej stím pokoj! Co mám jako dělat? Rozplakat se asvatořečit ho?“

„Pověz mi oněm něco.“

Všemohoucí bože, proč? pomyslel si Anawak. Proč musím zrovna teď vykládat oGreywolfovi? Nemůžeme se bavit oněčem hezkém? O něčem opravdu hezkém, co člověka potěší, třeba… Přemýšlel, ale nic ho nenapadlo.

„Byli jsme kdysi kamarádi,“ řekl úsečně.

Čekal, že Delawareová ze sebe vyrazí vítězný pokřik: Dostala jsem tě, měla jsem pravdu! Ale ta jen přikývla.

„Jmenuje se Jack O’Bannon apochází zPort Townsendu. To je ve státě Washington. Jeho otec je Ir aoženil se spoloviční Indiánkou. Myslím že zkmene Suquamishů. – Každopádně, ve Státech dělal Jack všechno možný. Vyhazovače, řidiče náklaďáku, reklamního grafika ibodyguarda anakonec bojového potápěče vUS Navy SEALS. Tamnašel svoje povolání: stal se trenérem delfínů. Dělal to dobře, ale pak mu zjistili srdeční vadu. Nic vážného, ale SEALS je tvrdá parta. Vyrovnal se stím, má doma plnej regál vyznamenání, ale sNavy byl definitivní konec.“

„Aco ho přesadilo do Kanady?“

„Jack měl totiž vždycky slabost pro Kanadu. Zpočátku se pokoušel uchytit ve filmovém průmyslu ve Vancouveru. Myslel si, že se svou figurou atváří snad bude herec. Jenže Jack je dokonalý antitalent. Vlastně mu vživotě nic nevyšlo, protože vždycky hned ztratil nervy apárkrát někoho zmlátil, až skončil vnemocnici.“

„Ohó,“ udělala Delawareová.

Anawak se zazubil. „Je mi líto, jestli jsem ti pohaněl tvůj idol. Ale já stím nezačal.“

„No dobře. Aco bylo dál?“

„Dál?“ Anawak si nalil do sklenice pomerančovou šťávu. „Pak si poseděl ve vězení. Jenom nakrátko, nikoho nepodvedl ani neokradl. Přivedl ho tam jeho temperament rváče. Když ho zase pustili, bylo samozřejmě všechno mnohem těžší. Mezitím četl knihy oochraně přírody aovelrybách ařekl si, že tohle musí být to pravé. Ostatně proč ne? Šel tedy kDaviemu, kterého znal zjedné cesty do Uclueletu, azeptal se ho, jestli nepotřebujou skippera. Davie na to, že když nezačne dělat problémy abude hezky říkat rukulíbám, milostivá paní, tak může kdykoli nastoupit. Jack totiž umí být velice šarmantní, když chce.“

Delawareová přikývla. „Ale šarmantní nebyl.“

„Nějakou dobu ano. Najednou jsme měli příliv ženských. Všechno běželo skvěle – až do toho dne, kdy zase někomu jednu vrazil.“

„Snad ne někomu ze zákazníků?“

„Uhodlas.“

„No nazdar!“

„Jo. Davie ho chtěl vyrazit. Já jsem do něj mluvil řečí andělskou, aby dal Jackovi ještě jednu šanci. Takže jsme ho nevyhodili. Ale co tenneudělal?“ Vztek na Greywolfa byl zase zpátky. „Tři neděle na to předvedl stejný číslo. To už ho Davie musel vyrazit. Co bys dělala ty na jeho místě?“

„Myslím, že by skončil na dlažbě už hned napoprvé,“ řekla Delawaerová tiše.

„Aspoň že otvoji budoucnost si nemusím dělat starost,“ poznamenal Anawak posměšně. „Každopádně, když se za někoho mohutněbereš aon se ti takhle odvděčí, tak musí mít každá sympatie taky někde svůj konec.“

Anawak do sebe kopl oranžádu azakuckal se. Delawareová se natáhla přes stůl abouchla ho do zad.

„Pak se to všechno dokonale zamotalo,“ kašlal ze sebe Anawak. „Jack má ještě jeden problém, asice srealitou. Někdy vdobě jeho frustrace do něj vstoupil veliký Manitou ařekl mu: Ode dneška jsi Greywolf abudeš chránit velryby avšechno, co chodí alítá. Totální slabomyslnost! Jdi abojuj! Jasně, měl na nás vztek, atak si namluvil, že musí bojovat proti nám. Ake všemu si ještě navíc myslí, že já stojím na špatné straně barikády ajenom jsem si toho ještě nevšiml.“ Anawak byl nahněvaný čím dál víc. Jeho hněv začínal být bezbřehý. „Plete páté přes deváté. Oochraně přírody nemá páru aoIndiánech, knimž cítí takovou sounáležitost, taky ne. Indiáni zněj můžou umřít smíchy! Bylas uněj doma? Vlastně ne, tys ho odchytila vhospodě. Jeho bouda je plná indiánských kýčů. Tak. Je ksmíchu každému až na ty, které dokázal zblbnout aco ztoho nemají pojem. Mladiství, co zabíjejí čas, nemakačenkové, rváči aochlastové. Těm připadá úžasnej. Ataky bandě zestárlých bílých hippíků asurfařům, kteří potřebujou předvádět turistům svou zahálku. Ti k němu vzhlížejí, ataky bývalí divocí trampové, co se teď nemůžou vytento ani vyhazovat sajrajt, kde je napadne. Greywolf kolem sebe shromáždil odpad ze dvou kultur. Anarchisty, budižkničemu, odpadlíky, neoaktivisty proti státní moci, militantní fanatiky životního prostředí, které vyrazili od Greenpeace, poněvadž jim kazili renomé, Indiány, co jsou uvlastního kmene nežádoucí, akriminálnickou pakáž. Většině těch zlodějíčků jsou velryby ukradený, chtějí jen dělat kravál avypadat důležitě. Jediný Jack to neví amyslí si, že jeho Seaguards jsou ekologická organizace. – On tu sebranku financuje, představ si to! Vydělává na ně jako dřevorubec amedvědář, asám bydlí vboudě na spadnutí, že bys vní nenechala ani psa! To je přece hovadina! Proč dovolí, aby zněho měli všichni srandu? Proč se někdo jako Jack stane tragickou postavou, co? Blbec jeden kolosální! Můžeš mi to říct?“

Anawak zmlkl anabíral dech.

Vysoko nad ním zakřičel mořský pták.

Delawareová si namazala chleba máslem, na to nakapala marmeládu azakousla se do něj. „Bezva,“ řekla. „Vidím, že ty ho taky máš pořád ještě rád.“

Název Ucluelet pochází zjazyka Nootkaů aznamená „bezpečný přístav“. Stejně jako Tofino iUcluelet byl chráněn přirozeným zálivem abyla to rovněž rybářská vesnice shezky natřenými dřevěnými domky, přívětivými hospůdkami arestauracemi.

Greywolfovo obydlí patřilo k těm několika málo místům Uclueletu, která nebylo radno vystavovat na odiv. Od hlavní silnice k němu vedla cestička zarostlá kořeny aširoká tak pro jedno auto, které by si tu ale zaručeně oddělalo tlumiče. Po pár stech metrech končila na pasece obklopené prastarými obrovskými stromy. Uprostřed stál dům, nevzhledná, zchátralá bouda, kníž byla přistavěna nepoužívaná stáj. Jinak tu nebylo nic kvidění.

Že chata byla všechno možné jenom ne pohodlná, to věděl nejlépe její jediný obyvatel. Ten se, když to počasí dovolovalo – apro Greywolfa začínalo špatné počasí až někde mezi tornádem akoncem světa – zdržoval venku. Procházel lesy, vodil turisty kmedvědům baribalům avykonával příležitostné práce všeho druhu. Pravděpodobnost potkat ho tu jen tak byla nulová. Dokonce ivnoci. Buď spal venku pod širákem, nebo na pokoji nějaké turistky dychtivé po zážitcích, která byla přesvědčena, že klofla ušlechtilého divocha.

Když Anawak dorazil do Uclueletu, bylo časné dopoledne. Mělvplánu jet do Nanaima aodtud trajektem do Vancouveru. Zmnohadůvodů zavrhl možnost dopravit se tam helikoptérou. Shoemaker, který se chtěl vUclueletu setkat sDaviem, mu nabídl, že ho sveze.

Ale ito Anawak odmítl pod záminkou, že se ještě musí cestou někde stavit. Davie vtěchto dnech uvažoval nahlas orozšíření cest za dobrodružstvím: když nemůžeš lidem poskytnout dvě hodiny na moři,nabídni jim pořádný týden na venkově. Anawak se odmítl zúčastnit debaty, ve které chtěli Davie aShoemaker probrat novou koncepci podniku. Anawak cítil, že jeho čas na Vancouver Islandu se chýlí ke konci, ať už se věci vyvinou jakkoli. Co ho tu doopravdy drželo? Cozůstalo po uzavření whale watchingu? Ochromení maskující se za lásku kostrovu abolest vkoleni jako jeho nepříjemný symbol.

Už to nemá smysl.

Roky života strávil tím, že se rozptyloval. Dobře, udělal doktorát avydobyl si uznání. Budiž, nevést řádný život je jedna věc, ale druhá je stanout tváří vtvář smrti. Aon minulý týden dvakrát málem přišel oživot. Od zřícení shydroplánem bylo všechno jinak. Anawak se cítil ohrožen ve svém nejhlubším nitru. Pronásledovatel zčasů, které považoval za dávno zapomenuté, zavětřil jeho strach abyl mu zase vpatách. Mrazivý přízrak, který mu dával poslední šanci vzít život do vlastních rukou, ale chystal mu samotu asoužení, když neobstojí. Poselství bylo jasné azřetelné:

Prolom kruh! Staré dobré psychologické moudro. Anawak se vydal po cestě zarostlé kořeny. Jakoby náhodou, nikam nespěchal. Jel po hlavní silnici avposledním okamžiku odbočil, jako kdyby ho bylo právě něco napadlo. Teď stál na pasece před škaredým domkem aptal se sám sebe, co tu uvšech čertů vůbec dělá. Vyšel po pár schodech na zchátralou verandu azaklepal. Greywolf nebyl doma.

Anawak dům několikrát obešel. Cítil jakési neurčité zklamání. Mohlo ho samozřejmě hned napadnout, že tu nikoho nezastihne. Říkal si, jestli nemá jednoduše zase odejít. Třeba to tak bylo lepší. Aspoň se oto pokusil, ikdyž neúspěšně.

Ale neodešel. Vhlavě mu najednou vytanul obraz člověka, kterého bolí zuby. Zazvoní uzubaře auteče, protože mu okamžitě neotevřel. Jeho kroky zamířily zpátky ke dveřím domu. Natáhl ruku astiskl kliku. Dveře se stichým zavrzáním otevřely dokořán. Vtomhle kraji nebylo nic neobvyklého, že lidé nechávali své domy otevřené. Projela jím mrazivá vzpomínka. Ijinde se takhle žilo. Ale je to už dávno. Anawak setrval chvíli vnerozhodnosti apak váhavě vstoupil.

Nebyl tu už celou věčnost. Oto víc byl překvapen tím, co spatřil. Pamatoval si, že uGreywolfa býval všude ušmudlaný nepořádek. Místo toho viděl sice prostě, ale útulně zařízenou místnost. Na stěnách visely indiánské masky akoberce. Kolem nízkého dřevěného stolu stály pletené aozdobně malované židle. Pohovku pokrývaly indiánské přikrývky. Dvě police byly nacpané všemožnými předměty denní potřeby, ale také tu byly dřevěné řehtačky, které Nootkaové používali při obřadech arituálním zpěvu. Televizor Anawak nikde neviděl. Dvě plotýnky vařiče svědčily otom, že místnost je zároveň kuchyní. Průchod vedl do druhého pokoje, kde Greywolf spával, jak si Anawakvzpomínal.

Chvilku byl vpokušení trochu se tam porozhlédnout. Ale pořád si říkal, co tu vlastně dělá. Ten dům ho vlákal do časové smyčky. Vrhl ho daleko zpátky do minulosti, dál než mu bylo milé.

Jeho pohled náhle utkvěl na velké masce. Jako kdyby se rozhlížela po celém pokoji.

Ta maska se dívala na něj.

Anawak přistoupil blíž. Mnohé indiánské masky, které znázorňovaly obličeje, byly vypracovány se symbolicky zdůrazněnými znaky. Obrovské oči, přehnaně klenuté obočí, nosy podobné zobákům. Tahle byla věrným obrazem lidské tváře. Představovala klidný obličej mladého muže srovným nosem, plnými rty avysokým, hladkým čelem. Vlasy byly zašmodrchané, ale vypadaly jako pravé. Když si odmyslíme, že maska měla vyřezané pupily, aby její nositel viděl skrz, působily bíle pomalované oční bulvy překvapivě živě. Dívaly se klidně avážně, skoro jako vtransu.

Anawak stál nehybně před maskou. Znal spoustu indiánských masek. Kmeny je vyráběly zcedrového dřeva, kůry akůže. Daly se koupit, patřily kstálému sortimentu nabídky pro turisty. Ale tahle maska se vymykala. Taková se vobchodech se suvenýry tedy jistě koupit nedala.

„Pochází od Pacheedahtů.“

Otočil se. Greywolf stál přímo za ním.

„Na rádobyindiána se plížíš dobře,“ řekl Anawak.

„Díky,“ ušklíbl se Greywolf. Ale vypadalo to, že se kvůli nezvané návštěvě vůbec nezlobí. „Tvou poklonu ovšem nemohu opětovat. Ty jako skutečný Indián jsi absolutní nula. Mohl jsem tě oddělat, aty by sis ničeho nevšiml.“

„Jak dlouho už stojíš za mnou?“

„Právě jsem přišel. Já si na nic nehraju, to bys už mohl vědět.“ Greywolf ustoupil okrok aprohlížel si Leona. „Apři té příležitosti, co vlastně chceš?“

Dobrá otázka, pomyslel si Anawak. Snevolí otočil hlavu kmasce, jako kdyby ta mohla pokračovat vrozhovoru za něj.

„Říkáš, že je od Pacheedahtů?“

„Ty se vtom zase nevyznáš, co?“ Greywolf si povzdychl azamyšleně zavrtěl hlavou. Jeho dlouhé vlasy se zaleskly. „Pacheedahtové…“

„Já vím, kdo jsou Pacheedahtové,“ řekl Anawak nazlobeně. „Teritorium malého kmene Nootkaů na jihu Vancouver Islandu. Mě zajímá ta maska. Vypadá, jako by byla stará. Ne jako ty šmejdy, co se prodávají turistům.“

„Je to replika.“ Greywolf se postavil vedle něj. Místo umaštěného koženého obleku měl džínsy asepranou košili, jejíž károvaný vzorek byl ale ještě znát. Přejel prsty kontury cedrové tváře. „To je maska jednoho předka. Originál opatruje rodina Queesto ve svém Huupu-Kanum. Mám ti vysvětlit, co je to Huupu-Kanum?“

„Ne.“ Anawak to slovo znal, ale co přesně znamená, nevěděl. „To je dárek?“

„Tu jsem dělal sám,“ odpověděl Greywolf. Otočil se akráčel naproti ksedací soupravě. „Dáš si něco kpití?“ Anawak zíral na masku. „Ty jsi…“

„Poslední dobou jsem toho vyřezal spoustu. Moje nová vášeň. Queestové neměli nic proti tomu, abych masku okopíroval. – Tak napiješ se něčeho?“

Anawak se otočil. „Ne.“

„Hm. No tak, co tě sem přivádí?“

„Chtěl jsem ti poděkovat.“

Greywolf povytáhl obočí. Svezl se na pohovku azůstal tam přikrčený jako zvíře připravené ke skoku.

„Aza co?“

„Vděčím ti za svůj život.“

„Jo tak! Já už myslel, žes to ani nepostřehl.“ Greywolf jen pokrčil rameny. „Rádo se stalo. Aco jinak?“

Anawak zůstal bezmocně stát. Tomuhle se týdny vyhýbal, ateď to bylo tady. Děkuji, prosím. Vpodstatě by mohl zase odejít. Udělal, co bylo třeba udělat.

„Co tu máš kpití?“ zeptal se místo toho.

„Vychlazený pivo akolu. Lednička minulý týden zkolabovala. To byla zlá doba. Ale teď už zase funguje.“

„Dobře. Dám si kolu.“

Anawak si najednou všiml, že obr je nějak nejistý. Greywolf si ho prohlížel, jako kdyby nevěděl kudy kam. Ukázal na malou ledničku vedle provizorního sporáku.

„Obsluž se sám. Amně vyndej pivo.“

Anawak přikývl. Otevřel ledničku avytáhl dvě plechovky. Pak si trochu prkenně sedl do proutěného křesla naproti Greywolfovi aoba pili.

Chvíli nikdo nic neříkal. „Aco jinak, Leone?“

„Já…“ Anawak otáčel plechovku vruce pořád dokola. Pak ji odložil. „Poslouchej, Jacku, myslím to vážně. Měl jsem přijít už dávno. Tys mě vytáhl zvody ajá… Víš přece, co si myslím otvých akcích ahraní na Indiány. Nepopírám, že jsem byl na tebe příšerně dopálenej. Ale každá mince má dvě strany. Bez tebe by někteří lidé nebyli naživu. Ato je mnohem důležitější ajá… Přišel jsem, abych ti to pověděl. Říkají ti hrdina zTofina ajá si myslím, že svým způsobem jím jsi.“

„To myslíš naprosto vážně?“

„Ano.“

Znovu nastalo delší mlčení.

„Čemu říkáš hraní na Indiány, Leone, to je něco, čemu já věřím. Mám ti to vysvětlit?“

Za jiných okolností by tímhle byl rozhovor ukončen. Anawak by se celý vynervovaný měl kodchodu aGreywolf by za ním křičel něco urážlivého. Ne, není to úplně tak. Anawak by se měl kodchodu apřitom by něco urážlivého pronesl jako první.

„Výborně.“ Anawak si povzdychl. „Tak mi to vysvětli.“

Greywolf se na něj dlouze zadíval.

„Mám lid, ke kterému patřím. Vyvolil jsem si ho.“

„To je ohromný. Ty sis vyvolil lid.“

„Ano.“

„No a? Vyvolili si taky oni tebe?“

„To já nevím.“

„Ale producíruješ se jako pouťové vydání svého lidu, jestli to tak smím říct. Jako postava ze špatnýho westernu. Co tomu říká tvůj lid? Myslí si, že mu tím prokazuješ laskavost?“

„To není můj úkol, prokazovat někomu laskavost.“

„Je. Když chceš knějakému lidu patřit, přebíráš za tento lid odpovědnost. Tak se teď věci mají.“

„Oni mě přijali. Anic víc nechci.“

„Mají ztebe srandu, Jacku!“ Anawak se předklonil. „Copak to nechápeš? Nabalils na sebe bandu lemplů. Třeba je mezi nimi taky párIndiánů, ale to jsou takoví, se kterými jejich vlastní lidi nechtějí mítnic společnýho. Nikdo to nechápe. Já taky ne. Ty nejsi žádný Indián. Jenom ze čtvrtiny, ale zbytek je bílej apřevážně irskej. Tak proč necítíš sounáležitost sIry? Aspoň by to sedlo ke tvému jménu.“

„Protože se mi nechce,“ odpověděl Greywolf klidně.

„Žádný Indián dnes nemá jméno, jaké sis dal ty.“

„Játakový mám.“

Klídek, říkal si Anawak. Přišels poděkovat, udělals to avšechno ostatní je nadstandard. Tak co tu ještě sedíš? Měl bys jít. Ale nešel.

„Tak dobře. Vysvětli mi prosím jedno. Když kladeš takovou váhu na to, aby tě tvůj vyvolený lid přijal, tak proč se pro změnu taky jednou nepokusíš být autentický!“

„Tak jako ty?“ Anawak sebou trhl.

„Mě ztoho vynech!“

„Aproč?“ zařval Greywolf útočně. „Já vůbec nechápu, proč se mám nechat fackovat za to, co je určený tobě.“

„Protože teď fackuju já!“

Najednou se v něm vzedmul zase ten starý vztek abyl silnější než kdy jindy. Jenže tentokrát Anawak neměl chuť vzít si ho ssebou domů jako obyčejně, stáhnout se do sebe azadělávat si na žaludeční vředy. Už bylo pozdě. Nemohl couvnout. Bude se muset podívat do očí sám sobě avěděl, co to znamená. Každým vítězstvím, které vybojoval nad Greywolfem, utrpěl další porážku.

Greywolf se na něj díval spřimhouřenými víčky. „Tys nepřišel, abys mi poděkoval, Leone.“

„Ale přišel.“

„Myslíš? – Ano, ty si to opravdu myslíš. Ale přišels kvůli něčemu jinýmu.“ Stáhl posměšně koutky úst azkřížil ruce. „Tak to vybal. Co mi potřebuješ říct tak důležitýho?“

„Jenom jedno, Jacku. Můžeš se tisíckrát jmenovat Greywolf, ale stejně zůstaneš tím, čím jsi. Existují pravidla, podle kterých Indiáni dřív získávali svá jména, ale na tebe nesedí ani jedno znich. Máš tady viset krásnou masku, ale není to originál. Je to falzifikát stejně jako tvoje jméno. – Aještě něco. Ta tvoje zatracená organizace ochránců přírody je taky falzifikát.“ Najednou zněj vyhrklo, co vůbec nechtěl říct. Dnes ne. Dnes nepřišel Greywolfovi spílat, ale nedokázal zabránit tomu, aby se to stalo. „Tvoje úroveň jsou zlodějíčci aflákači, který se ti pověsili na krk. Copak to nevidíš? Nedosáhneš vůbec ničeho. Tvoje představa oochraně velryb je dětinská. Vyvolenými lidmi – blbost! Tvůj vyvolený lid nebude mít nikdy pochopení pro tvoje trapný úlety.“

„Když to říkáš ty.“

„Víš přece zatraceně dobře, že tvůj vyvolený lid znovu loví velryby.Ty tomu chceš zabránit. Vdobrým, ale zjevně jsi nenaslouchal svým vlastním lidem. Obracíš se proti lidu, který sis údajně…“

„Kecy, Leone. Mezi Makahy je řada lidí, co sdílejí můj názor.“

„Budiž, ale…“

„Stařešinové kmene, Leone! Ne všichni Indiáni si myslí, že si etnická skupina uchová svou kulturu rituálním zabíjením. Říkají, že Makahové jsou zrovna tak součástí společnosti jednadvacátýho století jako ostatní obyvatelé státu Washington.“

„Tenhle argument znám,“ odporoval Anawak spohrdáním. „Nevymyslels ho ty ani nějací stařešinové, ale je zjednoho resumé Sea Shepherd Conservation Society, společnosti na ochranu zvířat, aje to doslovně. Ty se nezmůžeš ani na svoje vlastní argumenty. Panebože, to je neuvěřitelný! Ty falšuješ dokonce isvoje vlastní argumenty!“

„Nefalšuju, já…“

„Amimoto,“ skočil mu Anawak do řeči, „je víc než směšný, že sis vzal na mušku zrovna Davies.“

„Aha! Už jsme se dostali blíž kpodstatě věci. Tak proto jsi tady!“

„Byls přece jedním znás, Jacku. To ses nic nenaučil? Teprve whalewatching lidem jasně ukázal, že velryby adelfíni mají živí větší cenu než mrtví. Nasměrovalo to pohled světa na problém, který by jinak nikdy nebyl do té míry patrný. Skoro deset milionů lidí ročně vyrazí přesvědčit se na vlastní oči, jaká to jsou velkolepá stvoření. Dokonce ivJaponsku aNorsku roste odpor proti lovu velryb, protože jsme lidem nabídli tuhle možnost. Chápeš to? Dochází ti to? Deset milionů lidí, kteří by jinak znali velryby jenom ztelevize. Akdoví jestli. Naše vědecká práce, která nás staví před úkol chránit velryby vjejich vlastním životním prostoru, by bez whale watchingu nikdy nebyla možná!“

„Howgh!“

„Tak proč my? Proč bojuješ zrovna proti nám? Protože jsi tenkrát dostal padáka?“

„Nedostal jsem padáka. Odešel jsem sám!“

„Dostals padáka!“ křičel Anawak. „Vyrazili tě, vykopli, zametli stebou. Udělals kravinu aDavie tě vyhodil na dlažbu. Atvoje zatraceně malý sebevědomí to nezvládlo, stejně jako by Jack O’Bannon nezvládl, kdyby mu ostříhali vlasy, svlíkli koženej ohoz avzali to směšný jméno. Celá tvá ideologie stojí na nepochopení apodvodu, Jacku. Všechno natobě je podvod. Jsi nula, naprostý nic. Aprodukuješ jenom sračky! Škodíš ochraně přírody, škodíš Nootkaům, nikde nejsidoma, nikam nepatříš, nejsi Ir anejsi Indián. To je tvůj zatracenej problém amně je nanic ztoho, že se tím musíme zabejvat, jako kdybychom neměli jiný starosti!“

„Leone…,“ řekl Greywolf se staženými rty.

„Je mi ztoho nanic, když tě takhle vidím.“

Greywolf vstal.

„Leone, drž hubu! Už toho bylo dost.“

„Zdaleka toho ještě nebylo dost. Uvšech čertů, nemůžeš dělat něco, co má smysl? Jsi chlap jako hora, samej sval, blbej taky nejseš, tak co…“

„Leone, sklapni už konečně zobák!“

Greywolf obcházel stůl aruce měl sevřené vpěst. Anawak vzhlížel k němu nahoru apřitom uvažoval, jestli ho do říše snů pošle hned první ranou. Tomu turistovi tenkrát zlomil čelist. Celkem určitě teď Anawaka jeho nevymáchaná huba bude stát pár zubů.

Ale Greywolf neudeřil. Místo toho se zapřel oběma rukama oopěradlo Anawakova křesílka asklonil se nad něj.

„Chceš vědět, proč jsem si vybral tenhle život? Vážně to chcešvědět?“

Anawak na něj civěl.

„Tak do toho!“

„Ne, ty to totiž vědět nechceš, ty jeden přemoudřelej hajzlíku.“

„Ale chci. Jenže ty nemáš co říct.“

„Ty…“ Greywolf zamlel čelistmi. „Debile zatracenej. Jo, mimo jiný jsem taky Ir, ale vIrsku jsem jakživ nebyl. Moje máma je poloviční Suquamish. Ani bílí, ani Indiáni ji nikdy mezi sebe pořádně nepřijali. Tak si vzala přistěhovalce, atoho taky nikde nebrali.“

„Dojemný. Tos už mi říkal kolikrát. Vymysli si něco novýho!“

„Ne, já ti řeknu jednoduchou pravdu aty budeš laskavě poslouchat! Máš pravdu, nejsem Indián, ikdyž se za něj vydávám. Anebudu ani Ir, ikdybych do sebe lil guiness po litrech. Anormální bílej americkej prďola už vůbec nikdy nebudu, protože vnaší rodině to zkrátka tak chodí. Nejsem autentickej. Nikam opravdu nepatřím, avíš co? Na –tom – nemůžu – nic – změnit!“

Vočích mu blýsklo. „Toběby stačilo jen zvednout prdel, amohl bys něco změnit. Tobě by stačilo jenom se vrátit ke svým kořenům.Alejá tu možnost nikdy neměl, já se nemám kčemu vracet.“

„To je hovadina!“

„Jistě, měl jsem se chovat slušně avyučit se něčemu rozumnýmu. Žijeme votevřené společnosti anikdo se tě neptá, zčeho jseš umíchanej, když máš úspěch. Ale já úspěch neměl. Jsou lidé etnicky poskládaní všelijak avzali si ze všech těch světů to nejlepší. Ti jsou doma všude. Moji rodiče byli prostí abázliví lidé. Nikdy nepochopili, že by měli svému synovi dát něco jako sebevědomí apříslušnost. Sami si připadali vykořenění anepochopení, ajá jsem ze všech těch jejich světů pobral to nejhorší. Všechno šlo do hajzlu, ato jediný, co mi kdy vyšlo, je vhajzlu taky!“

„Ach jo, Navy. Tvoji delfíni.“

„UNavy to bylo dobrý. Byl jsem nejlepší trenér, jakýho kdy měli, anikdo se na nic blbě neptal. Ale jen jsem odtud vypadl, začalo to znova. Máma dohnala tátu kšílenství svejma indiánskejma zvykama, aon zas ji tím věčným fňukáním po rodným Mayo. Každej znich se pokoušel nějak se potvrdit. Myslím, že ani nechtěli být pyšní na to, že jsou odněkud, oni zkrátka chtěli jen tak odněkud přijít aříct: Kašlu na vás, já nejsem žádnej bastard! Tady to je moje vlast, ajá jsem tady doma!“

„To byly jejich problémy. Tys je přece nemusel brát za svý.“

„Nemusel?“

„Člověče, Jacku! Přede mnou stojí chlap jako hora atvrdí, že konflikty jeho rodičů ho traumatizovaly natolik, že nikdy nic nedokáže?“ Anawak vztekle zafuněl. „Jaký je vtom rozdíl, jestli jsi Indián, poloviční Indián nebo co to vlastně jsi? Za svou niternou vlast odpovídáš jenom ty sám, anikdo jiný. Ani rodiče. Nikdo.“

Greywolf překvapeně mlčel. Pak se do jeho očí začalo vkrádat zadostiučinění aAnawak věděl, že prohrál. Muselo to přijít.

„Okom to tu vlastně mluvíme?“ zeptal se Greywolf se zlomyslnýmúsměvem.

Anawak mlčel. Díval se stranou.

Greywolf se pomalu narovnal. Zjeho rysů se vytratil úsměv. Najednou vypadal unaveně avyčerpaně. Přešel naproti kmasce azůstal před ní stát.

„Dobře, asi jsem blbec,“ zašeptal.

„Ztoho si nic nedělej.“ Anawak si promnul oči. „Oba dva jsme zřejmě blbci.“

„Ale ty jsi znás ten větší. Tady ta maska pochází zHuupu-Kanum náčelníka Jonese. Ty nemáš páru, co to je, viď? Já ti to povím. Huupu-Kanum je schrána. Uchovávají se vní masky aozdoby na hlavu, rituální předměty atak. Ale to není všechno. VHuupu-Kanum jsou taky uložena práva hawiilů achaachaabatů, náčelníků. Huupu-Kanum dokumentuje jejich území, jejich historickou identitu, jejich zděděná práva. Vydává druhým svědectví, kdo jsi aodkud přicházíš.“ Greywolf se otočil. „Někdo jako já se do Huupu-Kanum nikdy nedostane. Ty ano. Měl bys na to být pyšný. Ale ty popíráš všechno, co jsi aodkud přicházíš. Já chci nést odpovědnost za lid, kněmuž se cítím příslušet. Ty jsi příslušel kjednomu lidu, aopustils ho! Ty mi předhazuješ, že nejsem autentický. Já jsem nikdy autentický být nemohl, ale aspoň se pokouším si kus autenticity vydobýt. Naproti tomu ty jsi autentický. Ale nechceš být tím, čím jsi, anejsi tím, čím bys být chtěl. Vyčítáš mi, že vypadám jako ze špatnýho westernu, ale to je aspoň přiznání se knějakému způsobu života. Ty se začneš třást astavět na zadní, už když se tě někdo jenom zeptá, jestli nejsi Makah.“

„Odkud to víš…? Delawareová! Samozřejmě. Byla přece tady.“

„Jenom jí nic nevyčítej,“ řekl Greywolf. „Zeptat se tě podruhé si už netroufla.“

„Cos jí navykládal?“

„Nic, ty jeden zbabělce! Ty mi budeš kázat něco oodpovědnosti? Ty si sem přijdeš aodvažuješ se vykládat mi takový kraviny, že za tvou vnitřní vlast nemůžou tví rodiče, ale jenom ty sám? Zrovna ty? Leone, já možná vedu směšnej život. Ale ty… Ty už jsi přece mrtvej!“

Anawak dál tiše seděl ahlavou se mu sem tam honila Greywolfova poslední slova.

„Ano,“ řekl pomalu. „Máš pravdu.“

„Já že mám pravdu?“ Anawak se zvedl.

„Ano. Děkuju ti ještě jednou, žes mi zachránil život. Máš pravdu.“

„Hele, počkej.“ Greywolf nervózně zamrkal. „Co jako… Co chceš teď dělat?“

„Půjdu už.“

„Tak? Hm. Hele, Leone, já… teda to, že jako jseš mrtvej, já to tak… Kurva, já jsem tě přece nechtěl urazit. Tak tu sakra tak nepostávej asedni si zase!“

„Proč?“

„No, ještě… ještě jsi nedopil tu kolu.“ Anawak odevzdaně pokrčil rameny. Znovu se posadil, vzal si plechovku apil. Greywolf se na něj chvilku díval, pak přešel naproti němu asvezl se zpátky na pohovku.

„Co vlastně bylo stím malým klukem?“ zeptal se Anawak. „Zdá se, že ti nějak přirostl ksrdci.“

„Ten, co jsme ho sundali zlodi?“

„Jo.“

„Aco jako? Měl strach. Staral jsem se oněj.“

„Jenom tak?“

„Jasně.“

Anawak se zasmál. „Měl jsem spíš dojem, že ses chtěl za každou cenu dostat do novin.“

Greywolf chvíli vypadal, že se zlobí. Ale pak opětoval úsměv. „Jasně že jsem se chtěl dostat do novin. Připadalo mi skvělý bejt vnovinách. Jedno přece nevylučuje druhý.“

„Hrdina zTofina.“

„No a? To byla paráda, bejt hrdina zTofina! Úplně cizí lidi mi klepali na rameno. To se přece nepodaří každýmu, aby se oněm mluvilo kvůli průkopnickýmu výzkumu mořských savců. Člověk bere, co se nabízí.“

Anawak dopil zbytek koly zplechovky. „Ajak se daří tvé… ehm, organizaci?“

„Myslíš Seaguards?“

„Ano.“

„Je po ptákách. Potom co jich půlka přišla oživot při útoku velryb, druhá se rozprchla na všechny strany.“ Greywolf svraštil čelo. Vypadalo to, jako kdyby se zaposlouchal do vlastního nitra. Potom jeho pohled opět spočinul na Anawakovi. „Víš, Leone, co je problémem naší doby? Lidi ztrácejí svůj význam. Každý je nahraditelný. Už nejsou žádný ideály, abez ideálů neexistuje nic, co by nás dělalo většími, než jsme. Každý se zoufale snaží dokázat, že s ním je svět trošku jiný, než bez něho. – Já jsem pro toho kluka něco udělal. Snad to mělo smysl. Snad pro něj budu aspoň trošku něco znamenat.“

Anawak přikývl. „Ano. To určitě budeš.“

Pozemek přístavu, Vancouver

Pár hodin po návštěvě uGreywolfa se Anawak vubývajícím denním rozhlížel podél mola.

Bylo tam liduprázdno.

Jako všechny přístavy světa byl iVancouver Harbour soběstačným světem, kterému zdánlivě nechybělo nic – až na přehlednost.

Za ním bylo vidět tyčící se hranaté hory kontejnerového přístavu, hýřící neskutečným množstvím barev. Hasicí jeřáby se rýsovaly černě na stříbřité modři večerní oblohy. Siluety návěsů na tahače vypadaly jako obrovské krabice od bot, mezi tím kontejnerové lodě, lodě pro hromadný náklad abílé, elegantní chladicí lodě. Po Anawakově pravici stály skladovací haly seřazené jedna vedle druhé. Okus dál bylo vidět hadice, plechy arůzné díly hydrauliky naskládané přes sebe. Tady začínaly velké prostory suchého doku, dál venku pak se rozkládaly plovoucí doky. Bríza přes to všechno hnala vůni barvy. Zjevně se blížil tam, kam potřeboval.

Bez auta tu byl člověk ztracený. Anawak se musel zeptat pár lidí na cestu adlouho se vyptával špatně, protože těžko mohl pojmenovat, co vlastně hledá. Popisovali mu, kde jsou plovoucí doky, protože vycházel ztoho, že právě tam to najde. Ve vancouverském přístavu byly kdispozici doky všech velikostí včetně druhého největšího plovoucího doku světa ovýtlaku padesáti tisíc tun. Ale k jeho překvapení, když už musel být konkrétnější, ho poslali ksuchým dokům, oněm umělým přístavním nádržím, které se uzavíraly propustmi, než se znich vypumpovala voda. Konečně, když dvakrát zabloudil, spatřil svůj cíl. Zaparkoval vůz ve stínu dlouhé administrativní budovy, hodil si přes rameno napěchovanou sportovní tašku avydal se podél mřížového plotu, až našel povytažená rolovací vrata. Tudy vklouzl dovnitř.

Před ním se objevilo prostranství dlážděné kočičími hlavami, obklopené po stranách nízkými budovami. Za nimi se tyčily nástavby obrovské lodi, jako kdyby vyrůstaly ze země. Byla to Barrier Queen. Ležela vnádrži dlouhé dobrých dvě stě padesát metrů. Po obou stranách stály jeřáby na kolejích. Pozemek osvětlovaly silné reflektory. Široko daleko nebylo nikoho vidět.

Zatímco se opatrně rozhlížel po nasvíceném prostranství, říkal si, jestli to přece jen není zbytečná akce. Loď už byla týdny na suchu. Porost zřejmě odstranili ise vším, co v něm vězelo. Nějaké ty zbytky ve škrábancích aškvírách musí být dávno vyschlé. Anawak vpodstatě nevěděl, jestli druhý průzkum Barrier Queen vůbec může ještě něco nového přinést. Byla to sázka na náhodu. Když najde něco, co by mohlo mít pro Nanaimo význam, vezme to ssebou. Když ne, obětoval jeden večer dobrodružství. Ta věc vtrupu.

Bylo to malé, velké nanejvýš jako rejnok nebo sépie. Organismus, který vyslal světelný blesk. To dělají mnozí mořští živočichové, hlavonožci, medúzy aryby žijící ve velkých hloubkách. Přesto byl Anawak přesvědčen, že stímhle bleskem se setkal už podruhé, když sFordem vyhodnocovali záznamy zURA. Svítící mrak byl nesrovnatelně větší než ta věc, ale co se odehrávalo vjejím nitru, nápadně připomínalo jeho zážitek pod trupem Barrier Queen. Pokud by se však skutečně jednalo oshodnou formu života, začalo by to teprve být pořádně napínavé. Protože ta věc vhlavách velryb, substance ztrupu lodi aona uprchlá bytost by byly identické.

Velryby jsou jen tou částí problému, kterou vidíme. Se zvýšenou obezřetností se rozhlédl akousek stranou objevil vícero terénních vozů, zaparkovaných ujednoho baráku. Za okny budovy se svítilo. Anawak se zastavil. Byla to vojenská vozidla. Co tady dělají vojáci? Vtom si uvědomil, že stojí uprostřed osvětleného náměstí, apřikrčený běžel dál. Zastavil se až na okraji suchého doku. Přítomnost vojenských aut ho zaměstnávala natolik, že několik vteřin zíral do nádrže, aniž by pořádně vnímal, co vidí. Pak se mu zorničky rozšířily úžasem. Zapomněl na auta apřistoupil blíž.

Dok byl zaplaven.

Barrier Queen vůbec nebyla na suchu! Kde by normálně musel být vidět kýl, tam se čeřily drobné vlnky. Hladina vody byla nejméně osm až deset metrů nade dnem doku.

Anawak si dřepl azíral do černé vody.

Proč sem tu vodu napustili? Byla už oprava kormidla hotová? Ale pak přece mohli Barrier Queen zrovna tak dobře nechat odtud vyplout.

Začal přemýšlet.

Anajednou věděl, proč to tak je.

Rozčilením spustil tašku zramene tak prudce, že shlučným žuchnutím dopadla na zem. Zděšeně se rozhlédl po opuštěném molu. Obloha viditelně potemněla. Širokoúhlé světlomety vrhaly podél doku studené bílo-zelené světlo. Poslouchal, jestli se neozvou nějaké kroky, ale kromě zvuku města, které přinášel vítr, nebylo nic slyšet.

Když se teď díval do nasvícené nádrže, přepadly ho náhle pochyby,jestli neudělal nějakou chybu. Přivedla ho sem zlost kvůli tajnůstkaření krizového štábu, ale kdo byl on sám, aby zpochybňoval jeho rozhodnutí? Pustil se do akce hodné Ramba, amožná to pro něj bylo příliš velké sousto. Otom však předtím nepřemýšlel.

Na druhé straně byl teď tady, avůbec – co by se mu mohlo stát? Za dvacet minut nepozorovaně zmizí, stejně jako se dostal sem. Abude oněco chytřejší.

Anawak otevřel sportovní tašku. Obsahovala všechno. Nevyloučil možnost, že se bude muset potápět. Kdyby Barrier Queen kotvila vplovoucím doku, bylo by rozumné dostat se k ní po otevřené vodě. Ale takhle to bylo samozřejmě jednodušší. Bylo to perfektní!

Svlékl si džínsy avytáhl masku, ploutve asvítilnu. Ataky schránku na vzorky, kterou si připnul kboku, pouzdro snožem na nohu avýzbroj byla kompletní. Kyslík potřebovat nebude. Tašku ukryl pod jedno pachole. Výzbroj nesl vpodpaží aspěchal podél nádrže, až se dostal kúzkému žebříku, který vedl dolů. Naposledy se rozhlédl po molu. Vbaráku se svítilo stejně jako předtím. Nikde nikoho neviděl. Rychle atiše slezl po žebříku, natáhl si masku aploutve avklouzl do vody.

Řezavý chlad mu projel kostmi. Bez ochrany neoprénového obleku si musel pospíšit, ale stejně nechtěl zůstat dole dlouho. Mohutnými tempy ploutví ase zapnutou svítilnou se ponořil asnažil se dostat ke kýlu. Voda byla oněco čistší než tehdy vpřístavní nádrži, ocelový trup viděl zřetelně před sebou. Nátěr byl ve světle lampy sytě červený. Přejel prsty po povrchu, setrval chvíli, odrazil se aplaval dál. Po pár metrech zmizela lodní stěna pod hustým porostem. Anawak plaval dál. Na kýlu se nic nezměnilo, byl silně zakrustovaný. Když urazil poloviční vzdálenost kpřídi, zdálo se mu, že porost dokonce ještě zmohutněl. Takhle to tedy je! Vůbec nic neodstranili. Zkoumají tu věc avšechno, co vní může vězet, přímo na lodi. Proto byla Barrier Queen vsuchém doku, protože ten je možné na rozdíl od plovoucího hermeticky uzavřít, aby do moře neuniklo, co uniknout nemá. Přebudovali Barrier Queen na laboratoř. Aaby to, co se na ni přichytilo ažilo, mohlo žít dál, dok zaplavili.

Rázem mu taky bylo jasné, co znamenají ta vojenská vozidla. Jestliže Nanaimo jakožto civilní institut byl od záležitosti odstaven, mohlo to znamenat jen jedno. Výzkumu se zmocnila armáda. Všechno nadále probíhalo svyloučením veřejnosti.

Anawak váhal. Opět se ozvaly pochyby, jestli dělá dobře. Pořád byl ještě čas toho nechat. Ale pak myšlenku zavrhl. Dlouho to nepotrvá. Rychle vytáhl nůž azačal odsekávat mušle. Dával pozor, aby nepoškodil lastury. Uvolňoval živočichy tak, že jim pod svalnatou nohu opatrně vsunul čepel ajediným pohybem jako pákou je odlamoval. Soustředěně asystematicky. Jedna mušle za druhou putovala do zásobníku. Výborně. Olivieraová se mu vrhne kolem krku.

Potřeba nadechnout se už byla maximální. Anawak zastrčil nůž avynořil se, aby nabral vzduch. Do plic se mu dral chlad. Nad ním temně strměl do výšky lodní bok. Mohutně prohnal několikrát vzduch plícemi dovnitř azase ven. Teď se pokusí najít místo podobné tomu, odkud na něj vyskočil ten blesk. Třeba se vporostu skrývají další taková stvoření. Atentokrát na ně bude připraven.

Právě když se chtěl zase ponořit, uslyšel tiché kroky.

Otočil se ve vodě apátral očima nahoře na stěně nádrže. Podél okraje šly, uprostřed cesty mezi dvěma osvětlovacími stožáry, dvě postavy.

Dívaly se dolů.

Anawak neslyšně zajel pod hladinu. Nejspíš to byla stráž na obchůzce. Nebo dva noční dělníci. Určitě tu byla spousta lidí, kteří měli důvod jít vtuhle dobu kolem. Musí si na to dát pozor, až bude vylézat znádrže.

Pak mu došlo, že by mohli pod vodou uvidět světlo jeho lampy.

Vypnul ji azalila ho tma.

To je hloupé. Kam ti dva šli? Směrem kzádi. Snad by mohl přeplavat kpřídi apokračovat vpátrání. Pravidelnými tempy se tam vydal. Po chvíli zase vyplul nahoru, obrátil se na záda anabral vzduch. Obhlédl zeď nahoře nad sebou, ale nikoho neviděl.

Na úrovni kotvy se znovu spustil pod vodu. Opatrně ohmatával prsty stěnu lodi. Izde mušle tvořily bizarní hypertrofii. Hledal nějakou škvíru nebo větší prohlubeň, ale nic takového nenacházel. Nejlepší bude naplnit box mušlemi aco nejrychleji zmizet. Ve spěchu teď neodřezával živočichy tak opatrně. Ruce se mu třásly. Tuhle akci naplánoval jako naprostý diletant, to mu teď bylo nade vše jasné. Byla mustrašná zima ašpičky jeho prstů ztratily veškerý cit.

Špičky prstů…

Najednou si uvědomil, že je vidí. Podíval se dolů. Taky jeho ruce a nohy svítily. Ne, to začala svítit voda. Fluoreskovala silně tmavomodře. Panebože! pomyslel si Anawak.

Vpříštím okamžiku ho oslnilo pronikavé světlo. Instinktivně trhl rukama nahoru azaclonil si oči. Světelné blesky. Mrak. Co se to s ním děje? Do čeho se to jen pustil?

Ale nebyl to blesk. Pronikavé světlo zůstalo. Anawak poznal, že je nasvícen podvodními reflektory. Adalší reflektory se rozsvěcely podél dna doku. Zalily trup Barrier Queen ostrým světlem. Zřetelně viděl brázdy akopečky krusty zmušlí aotřásl se.

To platilo jemu. Odhalili ho!

Chvíli nevěděl, co má dělat. Ale byla jen jedna cesta. Musí se pokusit dostat se zpátky na záď, tam, kde byl žebřík akde na něj čekala jeho taška. Sbušícím srdcem spěchal dál, nedbaje pronikavého světla. Vuších mu šuměla voda. Docházel mu už vzduch, ale nechtěl se vynořit, dokud nebude užebříku.

Tady byl, vedl až na dno doku.

Chytil se rukama příčle avytahoval se nahoru. Shora slyšel hlasité volání adupot klusajících nohou. Chvatně si strhl ploutve amasku, zahákl svítilnu za opasek apřikrčen se plížil nahoru, dokud se nemohl podívat přes okraj.

Tam na něj mířila ústí tří hlavní.

Vbaráku dali Anawakovi deku. Pokoušel se vojákům vysvětlit, že je členem vědeckého krizového štábu, ale ti ho vůbec neposlouchali. Když bylo jasné, že nebude klást odpor ani se nepokusí oútěk, hnali ho do jiné budovy, kde bylo ještě víc vojáků adůstojník ve službě na něj spustil palbu otázek. Anawak věděl, že nemá cenu vymýšlet si nějaké historky. Stejně by ho nepustili. A tak jim řekl, kdo je aco tu dělá – zkrátka pravdu.

Důstojník zamyšleně naslouchal.

„Můžete se prokázat?“ zeptal se.

Anawak zavrtěl hlavou. „Moje papíry jsou vtašce ata zůstala venku. Můžu pro ni dojít.“

„Nikoli, vy nám jenom řeknete, kde ta taška je.“

Anawak tedy popsal vojákům, kde ji odložil. Pět minut nato držel důstojník vruce jeho průkaz apozorně jej studoval.

„Pokud vaše papíry nejsou falešné, jmenujete se Leon Anawak, trvalé bydliště Vancouver…“

„Vždyť vám to povídám celou dobu.“

„Ono se toho napovídá. Nechcete kafe? Vypadáte promrzle.“

„Já jsem promrzlý.“

Důstojník vstal od psacího stolu, došel kautomatu astiskl tlačítko. Vypadl pohárek zvoskovaného papíru anaplnil se vroucí tekutinou. Anawak pil malými doušky acítil, jak se do jeho zkřehlého těla vrací troška tepla.

„Nevím, co si oté vaší historce mám myslet,“ řekl důstojník přecházeje pomalu sem atam. „Jestli patříte ke krizovému štábu, proč jste si nepodal oficiální žádost?“

„Na to se zeptejte svých nadřízených. Celé týdny se pokouším kontaktovat Inglewood.“

Důstojník svraštil čelo.

„Vy jste dobrovolný spolupracovník štábu?“

„Ano.“

„Chápu.“

Anawak se rozhlédl. Měl za to, že místnost vybavená rezopalovými židlemi aotřískanými stoly asi obvykle slouží dělníkům vdocích jako odpočívárna. Teď však byla přebudována na provizorní velitelské stanoviště.

Odhadl tedy podstatu věci naprosto špatně.

„Co bude dál?“ zeptal se.

„Dál?“ Důstojník sepnul ruce apropletl prsty. „Předběžně vás musím požádat, abyste tu zůstal. Váš případ není jednoduchý. Nacházíte se vuzavřeném vojenském prostoru.“

„Nikde není žádná cedule, jestli smím něco podotknout.“

„Zrovna tak tu není žádná cedule, že se sem smí vniknout, pane doktore.“

Anawak přikývl. Na co by si tak mohl stěžovat? Byl to ujetý nápad. Nebo taky ne, aspoň teď věděl, že na věci pracuje armáda, studuje organismy na trupu audržuje je při životě. Mušle, které Anawak připravil pro Olivieraovou, se sotva dostanou do Nanaima, když budou odpovědní dál otálet.

Důstojník vytáhl vysílačku zpouzdra uopasku avedl krátký rozhovor. „Máte opravdu štěstí,“ řekl, když skončil. „Přijde sem někdo, kdo se vámi bude zabývat.“

„Proč si jednoduše nezapíšete moje nacionále anenecháte mě jít?“

„Tak jednoduché to není.“

„Neudělal jsem nic špatného,“ řekl Anawak. Ale neznělo to zvlášť přesvědčivě, dokonce ani jeho uším.

Důstojník se zasmál. „Ipro členy krizového štábu platí zásada onedotknutelnosti obydlí. Ve smyslu občanského práva.“

Důstojník odešel. Anawak zůstal vbaráku se zbývajícími vojáky. Ti s ním nemluvili, ale nespustili ho zočí. Postupně mu začínalo být horko od kávy ataké vzteky nad tím, jak to všechno zpackal. Připadal si jako totální idiot. Jedinou útěchou mu byla vyhlídka na to, že získá pár informací, ať už ten, kdo dorazí abude se jím zabývat, budekdokoli.

Uplynula půlhodina nečinného čekání. Pak uslyšel, jak se blíží helikoptéra. Otočil hlavu apodíval se zokna, které vedlo kpřístavní nádrži. Dovnitř baráku dopadalo světlo. Silný reflektor se vznášel těsně nad vodou. Rotory se na chvíli rozeřvaly, až ztoho zaléhaly uši, když vrtulník letěl nad budovou asnášel se kzemi. Vrčení se proměnilo vpravidelné blafání. Stroj přistál.

Anawak si povzdychl. Teď to bude muset všechno vykládat podruhé. Kdo je aco tu hledal…

Po dlážděném náměstí se blížily kroky. Bylo slyšet útržky hovoru. Dovnitř vstoupili dva vojáci. Za nimi důstojník. „Máte návštěvu, pane doktore.“

Anawak ustoupil krok dozadu. Vrámu dveří se proti světlu objevila silueta další postavy. Anawak ji okamžitě poznal. Na chvíli se zastavila, jako by si chtěla udělat přehled. Pak se pomalu blížila, až stanula těsně uněho. Anawak jí hleděl přímo do světle modrých očí. Dva akvamaríny vasiatské tváři.

„Dobrý večer,“ pronesl tichý, kultivovaný hlas.

Byla to velící generálka Judith Li.

3. května

Thorvaldson, norský kontinentální svah

Clifford Stone přišel na svět ve skotském Aberdeenu jako druhé ze tří dětí. Od prvního roku života ho všechno hezké aněžné míjelo. Byl malý, hubený anaprosto nedětsky ošklivý. Rodina si od něj udržovala odstup, jako by byl nějaká nehoda nebo technická závada, která je tím méně viditelná, čím méně se oní mluví. Na Clifforda nebyla přenesena žádná odpovědnost jako na prvorozeného, ani nebyl rozmazlován jako jeho mladší sestra. Ale také se nedalo říct, že by s ním zacházeli špatně. Vzásadě mu nechybělo nic.

Až na vřelost apozornost.

Clifford nikdy nezažil pocit, že je před ostatními.

Nenašel si žádné kamarády, když byl malý, ani děvče, když už byl starší. Vosmnácti mu začaly vypadávat vlasy. Ani skutečnost, že složil maturitu svyznamenáním, nezměnila nic na tom, že se oněj nikdo doopravdy nezajímal. Třídní profesor mu předal závěrečné vysvědčení sjistou mírou údivu, jako kdyby toho nevýrazného chlapce s černýma žádostivýma očima vzal poprvé na vědomí. Bylo to velmi dobré vysvědčení, atak Stoneovi přátelsky pokynul, krátce se na něj usmál aokamžitě na jeho hubenou tvář zase zapomněl.

Stone studoval technické vědy aprokázal obrovské nadání. Konečně – přes noc – se mu dostalo uznání, po kterém vždycky toužil. Ale zůstalo omezeno na jeho profesní existenci. Soukromý Stone viditelně scházel na úbytě – ani ne tak proto, že by s ním nikdo nechtěl mít nic společného, ale protože si sám žádnou soukromou existenci nedovolil. Myšlenka na soukromí mu naháněla strach. Soukromí znamenalo upadnout do bezvýznamnosti. Inženýr Stone díky svému bystrému rozumu dělal kariéru uStatoilu aholohlavým mužem, který se ivracel domů, do samoty, začal pro jeho obavy pohrdat, až mu nakonec úplně upřel právo na existenci.

Koncern byl jeho život, jeho rodina, jeho naplnění, protože Stoneovi zprostředkovával něco, co doma nikdy nezakusil. Pocit, že je předostatními. Byl to opojný azároveň mučivý pocit, neustálá štvanice. Postupem času ho ultimativní potřeba mít vždy náskok ovládla natolik, že se zžádného svého úspěchu nedokázal doopravdy radovat, poněvadž nevěděl, jak se takový úspěch slaví aským. Vždy když dosáhl cíle, nebyl schopen ani chvíli zůstat stát. Jako posedlý se snažil předběhnout sám sebe. Zastavit se by možná znamenalo muset setrvat pohledem na hubeném chlapci se zvláštně dospělými rysy, který byl tak dlouho ignorován, až se začal ignorovat sám.

Statoil před pár lety zřídil resort, který se měl zabývat výlučně zkoušením nových technologií. Stone velice rychle pochopil, jaké šance skýtá brzké „přezbrojení“ na autonomní těžební továrny. Poté co vedení koncernu předložil řadu návrhů, pověřili ho konečně stavbou továrny na dně hlubokého moře, kterou vyvinula renomovaná norská technologická firma FMC Kongsberg. Tou dobou už řada podmořských továren existovala, ale prototyp Kongsberg byl úplně nový systém, enormně úsporný avhodný pro těžbu vhlubokém moři. Stavba probíhala svědomím asouhlasem norské vlády, ale přesto se oficiálně nekonala. Stone věděl, že praktické uvedení do provozu bylo přísně vzato předčasné. Zvláště Greenpeace by byli trvali na celé řadě dodatečných zkoušek. Zkoušek, které by si vyžádaly měsíce aroky času. Nedůvěra byla pochopitelná, těžba ropy ostatně byla ve statistikách morálního alidského selhání na čelním místě. Asi žádný propletenec zájmů na celé planetě mu nesvazoval ruce tolik jako takzvané životní potřeby ropných koncernů. Proto byl projekt utajen. Dokonce ani Kongsberg, když představil na internetu koncepční studii továrny, nezveřejnil, že už ji Statoil dávno uvedl do provozu. Na dně hlubokého moře pracoval přízrak, který své stvořitele neokrádal ospánek jen proto, že fungoval bezvadně.

Nic jiného taky Stone neočekával. Po nekonečné řadě testů byl opravdu přesvědčen, že vyloučil veškerá rizika. Co by nějaké dodatečné zkoušky mohly přinést? Na každý pád by přišly vhod mentalitě váhání, kterou Stone cítil ve strukturách státem vlastněného koncernu akterou pohrdal jako vším akaždým, kdo váhal. Mimoto dva faktory kategoricky vylučovaly další čekání. První faktor byl, že Stone zavětřil příležitost si jako technologický průkopník udržet otevřené dveře do okázalých prostorných kanceláří vedení koncernu. Druhým faktorem byla skutečnost, že vropné válce, navzdory instrumentalizaci mezinárodní politiky aozbrojeným zásahům do mocenských poměrů suverénních států, hrozila porážka všem stranám. Na konci už nehrálo žádnou roli, kdy bude vyčerpána poslední kapka ropy, nýbrž kdy se těžba dostane do stadia, ve kterém už není hospodárná. Typický vývoj zisku zjednoho pramene fungoval podle fyzikálních zákonů. Po prvním navrtání vytryskla ropa pod vysokým tlakem nahoru aprýštila často celá desetiletí. Ale tlak se postupem času snižoval. Země jako by už nechtěla ropu vytlačovat, držela ji pomocí kapilárního tlaku vnepatrných pórech, aco na začátku teklo ven samo, muselo se svelikou námahou pumpovat. To stálo obrovské peníze. Objem těžby tak rapidně klesal dávno předtím, než bylo ložisko vyčerpané. Ať už tam dole bylo jakékoli množství – jakmile náklady na čerpání ropy spolykaly víc energie, než kolik se jí získalo, nechávala se surovina radši vzemi. Zde byla hlavní příčina toho, proč se energetičtí experti na konci druhého tisíciletí tak šeredně přepočítali, když fosilní rezervy prohlašovali za jisté na desítky let. Přísně vzato měli pravdu. Země byla nasáklá ropou. Ale buď nebylo možné se k ní dostat, nebo byl výnos nesouměřitelný svynaloženými náklady.

Toto dilema vedlo na začátku třetího tisíciletí kděsivé situaci. OPEC, která se vosmdesátých letech zdála být mrtvá, oživla jako zombie aprožívala renesanci. – Ne že by vyřešila dilema, ale jednoduše proto, že disponovala většími rezervami. Státům kolem Severního moře, které si nechtěly nechat diktovat ceny, nezbývalo než drasticky snižovat náklady apomocí plně automatických systémů se dostat na kobylku hlubokému moři. To oplácelo jejich zájem řadou problémů, počínaje extrémními tlakovými ateplotními podmínkami, ale tomu, kdo by problémy dokázal vyřešit, slibovalo druhé eldorádo. Sice ne na věčné časy, ale na dost dlouho pro odvětví, které žilo zcelosvětové drogové závislosti na ropě aplynu.

Stone, jehož celý život byl určován touhou stát včele, tenkrát sepsal expertizu, která podporovala vývoj prototypu a jeho realizaci, aStatoil ho poslechl. Rozsah Stoneových kompetencí a jeho kredit se přes noc obrovsky zvětšily. Udržoval skvělé kontakty svývojářskými firmami adokázal, aby přáním apožadavkům Statoilu dávaly přednost. Celou tu dobu věděl, na jak tenkém ledě se pohybuje. Dokud koncernu nemohl nikdo ani vnejmenším něco vytknout, byl Stone vočích představených vítaným conquistadorem. Vpřípadě, že by kvůli vysvětlování problémů museli vyhlašovat nouzový stav, nechali by ho však padnout. Nejlepší muž je vždycky zároveň nejlepší viník. Stone věděl, že se musí zabydlet vnějakém šéfovském křesle dřív, nežněkoho napadne ho obětovat. Adokud bude jeho jméno znamenat inovaci aprofit, má všechny dveře otevřené. Zbývala už jenom otázka, do kterých se uráčí vstoupit. Takhle to aspoň měl promyšlené. Ateď sedí na téhle zatracené lodi!

Stone nevěděl, na koho se má zlobit víc. Na Skaugena, který ho zradil, nebo sám na sebe? Nevzal snad vpotaz pravidla hry? Tak proč se rozčiluje? Prostě se to stalo. Ta nejméně příznivá varianta. Každý se uklidil do svého bezpečí. Skaugen teď věděl až příliš dobře, že katastrofické procesy na kontinentálním svahu dříve nebo později proniknou na veřejnost. Nikdo si už nemohl dovolit dlouho mlčet, pokud nechtěl riskovat, že bude kompromitován. Vyptávání Statoilu udalších koncernů spustilo proces, který už nešlo zastavit. Každý teď tlačil na každého. Vzhledem kekologické katastrofě, hrozící vdohledné době, už nebyly žádné konspirativní domluvy možné. Teď už šlo jenom oto, kdo ztéhle zamotané situace elegantně vybruslí akdo půjde na popravu.

VStoneovi to vřelo vztekem. Poblil by se ztoho, jak Skaugen sehrál spravedlivého dobráka. Apřitom Finn Skaugen byl nejhorší ze všech. Jeho hra byla perfidnější, než si Clifford dokázal představit vtěch nejčernějších snech. Co vlastně porušil? Samozřejmě že se pohyboval vrámci rozšířených kompetencí, ale proč? Protože mu ten rámec schválili! Asměšné je, že ho ani pořádně nevyužili. Nějaký neznámý červ, no aco? Pochopitelně že na ten idiotský posudek „zapomněl“. Nikdy žádný červ neomezoval námořní plavbu ani neohrožoval těžbu ropy. Tisíce lodí křižovaly miliardami živočichů tvořících plankton. Zůstaly by snad vpřístavu jen kvůli novému druhu zoo planktonu, které se objevovaly neustále?

Apak ta záležitost shydráty. To by se jeden uchechtal ksmrti! Úniky plynu byly zaručeně vnormě. Ale co by se bylo stalo, kdyby ten posudek předložil? Ti zatracení byrokrati by se ve všem, co se jim naservíruje ještě za tepla, šťourali tak dlouho, až by na talíři zůstala jen vystydlá blemcanice. Jen tak, pro nic za nic.

„Systém je vinen!“ vztekal se Stone. „Ana prvním místě Skaugen stou svou odpornou bigotností. Hlavoun, co člověku súsměvem poklepává na rameno. Paráda, kámo, pokračuj takhle dál, ale nenech se při ničem načapat. Protože kdyby něco, pak by oni nikdy oničem nevěděli avšechno by shodili na něj, na Stonea. ATina Lundová, ta taky má svůj díl viny. Vetřela se ke Skaugenovi, aby dostala ten flek. Anejspíš stím zmrdem taky šuká. Jo, takhle nějak to bude. Nechala by se šoustat ijím, Stonem? Zatracená děvka! Ateď aby se ještě tvářil vděčně, že se ta blbá kráva za něj přimluvila aže mu Skaugen dal šanci najít ztracenou továrnu. To není žádná šance, ale past! Všichni ho zradili. Všichni!“

Ale on jim ukáže! Clifford Stone ještě zdaleka není odepsanej. Ať už se stou fabrikou stalo cokoli, on ji najde auvede do pořádku. Apak se teprve uvidí, kdo má kostlivce ve skříni. On sám přijde té věci na kloub. Přímo on sám, osobně!

Thorvaldson mezitím naskenoval stanoviště továrny. Ale zařízení bylo pryč. Tam, kde stálo, to vypadalo, že se změnila morfologie mořského dna. Dole zel příkop, který tam před pár dny ještě nebyl. Stone nemohl popřít, že mu při pomyšlení na tu hloubku bylo zrovna tak nevolno jako posádce atechnickému týmu. Ale přemáhal svůj strach. Myslel jenom na cestu dolů ajak objasní celou tu záhadu. On, Clifford Stone. Rytíř bez bázně ahany. Muž činu.

Na zadní palubě Thorvaldsonu na něj čekala ponorka, která ho odveze do devítisetmetrové hloubky. Samozřejmě že by měli napřed poslat na výzvědy robota. Jean-Jacques Alban avšichni ostatní na palubě ho k tomu naléhavě přemlouvali. Victor byl vybaven vynikajícími kamerami, mimořádně citlivým chapadlem avšemi nástroji nezbytnými pro rychlé vyhodnocení dat. Ale když tam půjde on sám, udělá to větší dojem. Koncern pochopí, že Clifford Stone nemá rád polovičatost. Amimoto nesdílel Albanův názor. Na Sonnese bavil sGerhardem Bohrmannem oponorkách sposádkou. Bohrmann se potápěl uOregonu slegendární Alvin. Jeho oči byly zasněné, když otom vyprávěl. Říkal:

„Viděl jsem tisíce videozáznamů. Snímky, které pořídily roboty, všechny úžasné. Ale sedět sám tam uvnitř, být osobně tam dole aviděl všechno trojrozměrně – nikdy bych si nebyl pomyslel, že to bude takové. To se nedá srovnávat.“

A že žádný stroj nemůže plně nahradit smysly aintuici člověka. To říkal.

Stone se zlostně usmál.

Teď je na tahu on. Avyjednal to dobře. Díky svým vynikajícím kontaktům sehnal ponorku rychle. Byla to DR1002, Deep Rover amerického Deep Ocean Engineering, apatřila mezi malé alehké ponorky úplně nové generace. Na dvou mohutných plovácích, znichž vyrůstala dvě mnohakloubová chapadla, stála dokonale průhledná kabina. Uvnitř byla dvě pohodlně vyhlížející sedadla aovládací prvky uspořádané po straně. Stone byl velice spokojen se svou volbou, když teď stanul vedle Deep Rover. Byla zavěšena na silném laně výložníku apodložena kozami, takže do ní bylo možné nastoupit otvorem vespod. Pilot, podsaditý námořní letec na penzi, kterému všichni říkali Eddie, už dřepěl uvnitř akontroloval přístroje. Jako pokaždé, když se měla ponorka spustit do vody, se zadní paluba hemžila námořníky, techniky avědci. Stone pátral pohledem, až zahlédl Albana ahvízdl na něj.

„Kde je fotograf?“ křikl netrpělivě. „Aco ten chlap skamerou?“

„Nemám tušení,“ odpověděl Alban přicházeje blíž. „Kameramana jsem tu někde před chvílí viděl se poflakovat.“

„Tak ať se laskavě připoflákne sem!“ vyštěkl Stone. „Nepůjdeme dolů bez dokumentace.“

Alban se zamračil apohlédl na hladinu moře. Bylo dusno ašpatnáviditelnost.

„Smrdí to,“ utrousil.

Stone pokrčil rameny.

„To je tím metanem.“

„Bude to ještě horší.“

Nad mořem se skutečně šířil sirný zápach. Muselo se uvolnit obrovské množství metanu, když to bylo ještě inahoře takhle cítit. Všichni věděli, co se dělo na kontinentálním svahu, viděli červy astoupající bubliny. Nikdo si neuměl nebo nechtěl představit, kčemu to až může dospět, ale každopádně to nebylo dobré znamení, když celé moře páchlo, úplně jako kdyby do něj někdo vysypal vagóny zápašných bomb.

„Ono se to zase všechno srovná,“ řekl Stone.

Alban se na něj podíval. „Poslyšte, Stone, na vašem místě bych to nechal plavat.“

„Co?“

„Ten sestup.“

„Blbost!“ Stone se vztekle rozhlédl kolem. „Kde je ten zatracenejfotograf?“

„Je to moc riskantní.“

„Kecy!“

„Amimoto barometr klesá. Letí až úplně dolů. Schytáme bouřku.“

„Bouřka nemá žádný vliv na ponorku, copak vám to musím vysvětlovat? Jdeme dolů ašmytec!“

„Stone, vy idiote! Proč to děláte?“

„Protože chci mít lepší arychlejší přehled,“ poučil ho Stone. „Krucinál, Jeane, nebuďte pořád jak nějaká pitomá chůva. Tuhle bednu jen tak něco nepokoří, auž vůbec ne nějakých pár červů. Tahle ponorka zvládne hloubku čtyř kilometrů.“

„Ve čtyřech tisících kabina zkolabuje,“ oznámil mu Alban suše. „Apovolení má tahle ponorka jen do jednoho tisíce metrů.“

„To vím taky. No aco? Chceme jít na devět set, kdo tu mluví očtyřech tisících? Aco by se vlastně mělo stát, pro boha živýho!“

„Já nevím. Vím jenom, že mořské dno pod námi se změnilo aže se stále víc plynu dostává do vodních sloupců. Sonar nebyl schopen továrnu lokalizovat anemáme ani nejmenší představu, co asi se tam dole děje.“

„Třeba se svezla. Nebo se probořila. Vnejhorším případě se naše továrna propadla níž. To se stává.“

„Ano. Snad.“

„Tak včem je problém?“

„Problém je vtom, že robot by to zvládl taky,“ odsekl teď Alban podrážděně. „Ale vy si chcete za každou cenu hrát na hrdinu.“

Stone mu luskl prsty před očima. „Abych mohl co nejlépe vyhodnotit, co se děje. Chápete? Přímo na místě. Tak se řeší problémy. Člověk jde přímo kvěci apopere se sní.“

„No tak dobře.“

„Takže, kdy jdeme dolů?“ Podíval se na hodinky. „Aha, asi za půl hodiny. Ne, za dvacet minut. Paráda!“

Stone pokynul dovnitř ponorky. Eddie jen na okamžik zvedl ruku avěnoval se dál přístrojům.

„Cobyste vlastně chtěli? Máme nejlepšího pilota, jakého jsme mohli získat. Když to nepůjde jinak, klidně budu tu věc řídit sám.“

Alban mlčel.

„Takže vtom bychom měli jasno. Výborně. Já si teď ještě jednou projdu potápěcí plán. Budu usebe vkajutě, kdyby něco. Aprosím vás, Jeane, sežeňte ty zatracený filmaře. Přiveďte je sem, jestli se mezitím neskutáleli přes palubu.“

Trondheim, Norsko

„Vodu po holení,“ říkal si polohlasem Johanson.

Je možné, že by mu došla voda po holení? Nepřichází vúvahu! Byl přece Sigur Johanson, hromaditel hezkých věcí. Víno akosmetika mu prostě nikdy nemohly dojít. Někde tu jistě musí mít ještě jednu lahvičku Kiton Eau de Toilette.

Vrátil se do koupelny anetrpělivě přehrabal skříňku se zrcadlem. Byl si vědom, že je načase opustit dům. Na přistávací ploše už čekala helikoptéra, aby ho přepravila za Karen Weaverovou. Ale pro někoho, kdo si tak zakládal na své strojené nedbalosti, bylo balení kufru mnohem těžší než pro pořádného člověka. Pořádní lidé nebazírují na tak nepochopitelných věcech, jako je třeba záměrně špatný barevný odstín saka.

Našel ji za dvěma dózami svoskem na vlasy. Johanson strčil lahvičku do taštičky stoaletními potřebami atu nacpal do cestovní tašky spolu se svazkem básní Walta Whitmana aknihou oportském víně azaklapl zámek. Byla to drahá taška ve stylu příručního zavazadla, jaké si brávala londýnská šlechta na výlety na venkov –počátkem devatenáctého století. Kožené stahovací řemeny byly ručně šité adržadlo trošku ošoupané. Ztoho byl Johanson nadšen. Den pátý!

Zabalil to cédéčko? Vypálil jedno sdaty, která dokumentovala jeho obdivuhodnou myšlenku ovyšším plánu. Snad se naskytne příležitost, aby to stou novinářkou probral. Podíval se ještě jednou. Bylo tam, zahrabané pod košilemi aponožkami. Lehkým krokem opustil svůj dům vKirkegatě anastoupil do terénního vozu na protější straně ulice. Znějakého důvodu měl už od časného rána dobrou náladu, naplňovala ho téměř hysterická činorodost. Krátce předtím než nastartoval, zaměřil svůj pohled ještě jednou naproti, na fasádu svého domu. Vpravé ruce držel mezi palcem aukazováčkem klíček aváhal jej vsunout do zapalování. Najednou mu bylo jasné, co ho tak popohánělo. Snažil se myslet na něco jiného. Aktivitou se obrnit proti myšlenkám. Něco jako povykování vlese. Hej holá, našli jste něco?

Nad Trondheimem ležel vlhký opar arozostřoval všechny kontury. Dokonce ijeho dům na druhé straně ulice mu připadal plošší než obvykle. Téměř jako namalovaný.

Co se děje svěcmi, které člověk miluje?

Proč tak často stával hodiny před van Goghovými obrazy asál znich pokoj, jako by je nebyl namaloval zoufalý paranoik, nýbrž beze zbytku šťastný člověk?

Protože impresi nedokáže nic zničit.

Samozřejmě je možné obraz zničit, ale dokud existuje, okamžik je zakletý do oleje skonečnou platností. Slunečnice nikdy nezvadnou. Na Železniční most vLanglois uArles nikdy nespadnou bomby. Namalovanému motivu nemohlo nic ukrást jeho závaznost, ani když byl přemalován. Originál zůstal uchován vespod. Co bylo ošklivé, to ošklivé zůstalo, aco bylo krásné, to svou krásu nikdy neztratilo. Dokonce iportrét muže sostrými rysy vobličeji abílým obvazem přes ucho, jenž na pozorovatele hleděl hluboko posazenýma očima, měl vsobě něco blahodárně spolehlivého, neboť na obraze už nemohl být ještě nešťastnější, protože už nemohl ani zestárnout. Ztělesňoval věčný okamžik. Zvítězil. Nakonec triumfoval nad dříči iignoranty, přelstil je silou svého štětce agénia.

Johanson pozoroval svůj dům.

Proč to tak nemůže zůstat, pomyslel si. Kdyby tak dům byl obraz ajá na obraze spolu s ním.

Ale Johanson nežil na obraze ani vgalerii, vníž by se dalo kráčet kolem výjevů zjeho života. Dům ujezera, to by byl další skvělý obraz. Vedle portrét jeho bývalé ženy adalších žen, které poznal, některých jeho přátel asamozřejmě obraz Tiny Lundové. Klidně jak se drží za ruku sKarem Sverdrupem. Ano, proč ne? Obraz, na kterém by Tina dosáhla klidu, na věčné časy. Johanson by jí přál klid amír vduši.

Najednou ho přepadl skličující strach ze ztráty.

Tam venku se svět mění. Sjednocuje se proti nám. Na nějakém tajném místě se něco dohodlo, amy jsme utoho ani nebyli. Lidé utoho nebyli.

Krásný dům. Tak pokojný.

Johanson nastartoval arozjel se.

Kiel, Německo

DoBohrmannovy kanceláře vstoupil Erwin Suess, následován Yvonnne Mirbachovou.

„Zavolej tomu Johansonovi,“ řekl. „Okamžitě!“

Bohrmann zvedl hlavu. Znal ředitele Geomaru dost dlouho na to, aby poznal, že se muselo stát něco mimořádného. Aže to Suesse zdrtilo.

„Děje se něco?“ zeptal se, ikdyž to už tušil. Mirbachová si přitáhla židli aposadila se.

„Dali jsme computeru propočítat všechny scénáře. Kolaps nastane dřív, než jsme si mysleli.“

Bohrmann se zamračil.

„Posledně jsme si nebyli jistí, jestli nějaký kolaps vůbec musí nastat.“

„Bojím se, že ano,“ řekl Suess. „Konsorcia bakterií?“

„Ano.“

Bohrmann se opřel acítil, jak mu po čele stéká studený pot. To není možné, říkal si. Jsou to přece jenom bakterie, živočichové mikroskopické velikosti. Najednou začal uvažovat jako malé dítě. Jak může něco tak nepatrného zničit ledový poklop silný víc než sto metrů? To přece nejde! Co zmůže mikrob na tisících čtverečních kilometrech mořského dna? Vůbec nic. To je nepředstavitelné. To není reálné. To se přece neděje! Okonsorciích toho věděli málo. Jisté bylo, že vhlubokém moři se různé druhy spojovaly ksymbióze. Sirné bakterie například sarchebakteriemi, prapůvodními prvoky, kteří patří knejstarším formám života vůbec. Symbióza byla mimořádně úspěšná. Teprve před několika lety byla objevena první konsorcia na povrchu metanhydrátů. Sirné bakterie zužitkovávaly pomocí kyslíku, co dostávaly od archebakterií. Jmenovitě vodík, kysličník uhličitý arůzné uhlovodíky. Neboť tyto látky vylučovaly archebakterie poté, co se nasytily svým oblíbeným jídlem. Metanem.

Sirné bakterie do jisté míry také žily zmetanu, jenže se přímo k němu samy nedostaly. Většina metanu je totiž uložena vsedimentu, který neobsahuje kyslík, asirné bakterie bez kyslíku žít nemohou. Zato archebakterie ano. Ty jsou schopné chroupat metan ještě kilometr hluboko pod zemským povrchem. Odhaduje se, že archebakterie ročně spořádají tři sta milionů tun metanu. Možná ve prospěch světového klimatu, protože uvolněný metan tak nemůže uniknout do atmosféry jako skleníkový plyn. Takto viděno jsou archebakterie něco jako ekologická policie.

Přinejmenším dokud se neusadí na veliké ploše.

Ale žijí také vsymbióze sčervy. Atento zvláštní červ smohutnými čelistmi se jen hemžil konsorcii sirných iarchebakterií. Žily v něm ina něm. Skaždým metrem, kterým se navrtal do hydrátu, dopravil mikroorganismy hlouběji, aty začaly rozkládat led zevnitř. Jako rakovina. Vjisté fázi zahynuli červi, pak sirné bakterie, ale archebakterie se na všech stranách odhodlaně prožíraly ledem dál kvolnému plynu. Měnily dosud kompaktní hydrát vporézní, křehkou hmotu aplyn unikal.

Červi nemohou hydrát destabilizovat, slyšel Bohrmann sám sebe.

Správně. Ale to také nebyl jejich úkol. Červi sloužili jenom k tomu, aby dopravili archebakterie do ledu. Jako kyvadlové autobusy: metanhydrát, hloubka pět metrů! Všichni vystupovat ado práce!

Proč jsme tohle nikdy nevzali vpotaz, napadlo Bohrmanna. Kolísání teploty mořské vody, zmenšování hydrostatického tlaku, zemětřesení – to všechno patřilo kděsivému repertoáru zkoumání hydrátů. Jen nad bakteriemi se nikdy nikdo vážně nezamýšlel, třebaže bylo známo, co činí. Ani ve snu nikoho nenapadl scénář takové invaze. Nikdo by nebyl pokládal za myslitelnou existenci červa, který se projevil jako metanotrofní sebevrah. Jejich obrovský počet, rozšíření po celém kontinentálním svahu, to je absurdní anevysvětlitelné! Armáda archebakterií, hnaná osudovou žravostí ajejich bezpočet – to přece není možné!

Bohrmann uvažoval dál: Jak pro všechno na světě na to ti živočichové přišli? Proč tam jsou? Co je tam přivedlo?

Nebo kdo?

„Problém je,“ řekla Mirbachová, „že naše první simulace spočívala jenom na lineárních rovnicích. Skutečnost ale neprobíhá lineárně. Máme co do činění sexponenciálním atotálně chaotickým vývojem. Led se láme, plyn zpod něho tryská pod vysokým tlakem nahoru abere ssebou celé kusy hydrátu. Mořské dno se láme apropadá, takže okamžik zhroucení se rychle…“

„Dobrá.“ Bohrmann zvedl ruku. „Kolik zbývá?“

„Pár týdnů. Pár dní. Pár…“ Mirbachová zaváhala. Pak pokrčila rameny. „To se bohužel nedá odhadnout. Pořád ještě nevíme, zda se to skutečněstane. Téměř všechno hovoří pro, ale scénář je tak neobvyklý, že to nakonec může být jen pouhá teorie.“

„Nechme té opatrné diplomatické hry na schovávanou. Co si otom doopravdy myslíš ty osobně?“

Mirbachová se na něj podívala.

„Já si nemyslím nic.“ Krátce se odmlčela. „Když tři mravenci narazí na velkého savce, ten je rozšlápne aje po mravencích. Ale když totéž velké zvíře narazí na několik tisíc mravenců, mravenci ho ohlodají až na kost. Tak nějak si představuju, že se to má stěmi červy amikroorganismy. Capitó!“

„Zavolej Johansonovi,“ řekl znovu Suess. „Řekni mu, že počítáme sefektem Storrega.“

Bohrmann pomalu vydechl.

Pak beze slova přikývl.

Trondheim, Norsko

Stáli na okraji přistávací plochy, odkud bylo vidět na fjord. Na protějším břehu se nedalo skoro nic rozeznat. Moře leželo před nimi jako matná ocel anad ním stále šedivější nebe.

„Ty jsi snob,“ řekla Lundová při pohledu na čekající helikoptéru. „Samozřejmě že jsem snob,“ odpověděl Johanson. „Když už člověka takhle násilně naverbujete, tak si snad trochu té snobárny zaslouží, nemyslíš?“

„Nezačínej stím zas!“

„Ty jsi taky snob. Budeš se teď pár dní vozit vdrahém teréňáku.“ Lundová se usmála. „Tak mi dej klíček!“

Johanson zalovil vkapse svého pláště, vytáhl klíčky od Jeepu apoložil jí je na dlaň.

„Dávej na něj pozor, dokud budu pryč.“

„Neměj strach.“

„Ane aby tě napadlo muchlovat se v něm sKarem!“

„My se nemuchlujeme vautě.“

„Muchlujete se všude. Každopádně jsi udělala dobře, že ses na mou radu postavila za chudáka Stonea. Teď si aspoň tu svou továrnu může vylovit zvody sám.“

„Obávám se, že tě připravím oiluze, ale tvoje rada vtom nehrála žádnou roli. Omilostnit Stonea bylo ve skutečnosti výlučně Skaugenovo rozhodnutí!“

„Stone byl omilostněn?“

„Ajestli dostane zase všechno zpět pod kontrolu, může vkoncernu přežít.“ Lundová se podívala na hodinky. „Touhle dobou nasedá do ponorky. Musíme mu držet palce.“

„Proč tam nepošle robota?“ divil se Johanson.

„Protože nemá všech pět pohromadě.“

„Ateď vážně.“

„Myslím, že chce dokázat, že taková krize se dá vyřešit jedině takhle. Že Clifford Stone je zkrátka nenahraditelný.“

„Avy mu to dovolíte?“

„Jak to?“ Lundová pokrčila rameny. „On je pořád ještě šéfem projektu. Akrom toho má vtomto bodě pravdu. Když se tam potopí sám, může posoudit situaci mnohem detailněji.“

Johanson si představil, jak Thorvaldson všedi ztrácí obrysy, zatímco Stone klesá ke dnu, kolem sebe tmu apod sebou záhadu.

„Zdá se, že odvaha mu nechybí.“

„To ne.“ Lundová přikývla. „Je to hajzl, ale odvahou ho pánbůh obdařil.“

„Tak zatím.“ Johanson uchopil své zavazadlo. „Ajezdi smým autem opatrně.“

„Neboj.“

Šli společně khelikoptéře. Skaugen dal Johansonovi kdispozici skutečně velikou Bell 430, vlajkovou loď koncernu. Komfort non plus ultra azaručeně klidný let.

„Co je vlastně zač ta Karen Weaverová?“ zeptala se Lundová unástupních dvířek.

Johanson na ni zamrkal.

„Je mladá akrásná.“

„Vole!“

„Vím já? Nemám zdání.“

Lundová zaváhala. Pak ho objala.

„Dávej na sebe pozor, ano?“

Johanson ji pohladil na zádech.

„Je čas se nalodit. Co by se mi mělo stát?“

„Nic.“ Lundová chvíli mlčela. „Mimochodem, ta tvoje rada zapůsobila. To, cos mi říkal. Učinila jsem rozhodnutí.“

„Jet za Karem?“

„Podívat se na některé věci jinak. Ano, ataky jet za Karem.“

Johanson se usmál. Pak ji políbil na obě tváře.

„Zavoláme si, hned jak tam budu.“

„Dobře.“

Johanson nastoupil apohodil tašku na sedadlo za pilotem. Vhelikoptéře bylo místo pro deset cestujících, ale on měl stroj jenom sám pro sebe. Cesta ovšem potrvá dobré tři hodiny.

„Sigure!“

Johanson se otočil.

„Ty jsi… Myslím, že jsi můj nejlepší přítel.“ Lundová poněkud bezmocně zvedla ruce azase je spustila. Potom se zasmála. „Zkrátka to, co chci říct, je…“

„Já vím,“ pousmál se Johanson. „Ty takovéhle věci neumíš.“

„Neumím.“

„Já taky ne.“ Johanson se vyklonil. „Čím víc mám někoho rád, oto blběji si připadám, když mu to mám říct. Aco se týče tebe, tak jsem asi ten největší blbec na světě.“

„To měla být poklona?“

„Přinejmenším.“

Johanson zavřel dveře. Pilot nahodil rotory. Bell se pomalu zvedala amávající Lundová se zmenšovala. Potom helikoptéra naklonila čumák dolů avylétla zfjordu. Výzkumné centrum se zmenšilo na dětskou stavebnici. Johanson se pohodlně usadil adíval se ven. Ale viditelnost byla špatná. Trondheim zmizel vmlze, bezbarvé plochy vody ahor se táhly za nimi, nebe vypadalo, jako by je chtělo spolknout. Znovu se dostavil ten skličující pocit. Strach.

Strach zčeho? Je to jenom let vrtulníkem, říkal si. Na Shetlandské ostrovy. Co byse mohlo stát?

Někdy zkrátka člověk má takové vrtochy. Příliš mnoho metanu, avůbec všechno to má monstrózní rozměry. Ktomu počasí. Možná si měl dát vydatnější snídani.

Vytáhl zcestovní tašky svazek básní azačal číst.

Nad ním tupě vrčely rotory. Plášť, ve kterém měl mobil, ležel na řadě sedadel za ním. To aokolnost, že byl ponořen do poezie WaltaWhitmana, mělo za následek, že ho neslyšel zazvonit.

Thorvaldson, norský kontinentální svah

Stone se rozhodl, že před startem pronese pár slov akameraman ho přitom bude točit adalší člověk fotografovat. Měla to být přesná dokumentace průběhu celého podniku. Aby si ve Statoilu připomněli, jak profesionálně umí Clifford Stone pracovat aco si představuje pod pojmem odpovědnost.

„Jeden krok doprava,“ přikázal kameraman.

Stone poslechl avyhnal dva techniky ze záběru. Pak si to rozmyslel apokynul jim zpátky.

„Postavte se hned za mě,“ řekl. Možná to bude vypadat líp, když budou vobraze itechnici. Nic nesmělo vzbudit dojem, že se jedná ohazardéry adobrodruhy.

Kameraman vyšrouboval stativ výš.

„Začneme už konečně?“ vykřikl Stone.

„Moment ještě. To vypadá divně. Zakrýváte pilota.“

Stone udělal další krok stranou.

„Ateď?“

„Je to lepši.“

„Nezapomeňte na fotky!“ Stone ukázal na druhého muže. Fotograf přišel blíž acvakl spouští, aby vedoucího expedice uklidnil.

„Dobrý,“ řekl kameraman. „Jedem.“

Stone se odhodlaně podíval do objektivu.

„Sestoupíme teď dolů, abychom se podívali, co se stalo snaším prototypem. Momentálně to vypadá, jako by naše továrna způvodního… ehm… kde stála předtím… Sakra!“

„Tonic. Sjedem to znovu.“

Tentokrát to vyšlo. Stone věcně vysvětlil, co mají vúmyslu.Že budou několik hodin pátrat po továrně. Načrtl dosavadní stav poznání, stručně se zmínil ozměněné morfologii části svahu avyslovil svůj názor, že továrna musela vdůsledku lokální destabilizace sedimentu sklouznout níž. Znělo to všechno velice odborně. Možná až příliš věcně. Stone, který nebyl zrovna šoumen, si vzpomněl, že všichni velcí objevitelé avynálezci, předtím nebo poté, co si vyhrnuli rukávy, řekli nějakou moudrou větu. Něco, co zabralo. Je to jen malý krok pro mě, ale veliký krok pro lidstvo. To bylo prvotřídní. Samozřejmě že Neila Armstronga napřed naučili, aby to řekl tak, jako kdyby ho to bylo zrovnanapadlo. Ale to je fuk. Přišel jsem, viděl jsem, zvítězil jsem takyneznělo špatně. Julius Caesar. Řekl taky něco Kolumbus? AJacques Picard?

Stone přemýšlel. Nic ho nenapadalo.

Ale člověk přece nemusí vždy na všechno přijít sám. Bohrmannova rozvážná slova oponorkách sposádkou taky nezněla špatně. Stonesi odkašlal.

„Samozřejmě bychom tam dolů mohli poslat robota,“ řekl závěrem. „Ale to není totéž. Znám spoustu videozáznamů pořízených robotem. Bývá to vynikající materiál.“ Jak že to bylo dál? Aha: „Ale sedět tam sám, být sám tam dole avidět všechno trojrozměrně – to je něco úplně jiného. To se nedá srovnávat. Je to… Dává to prostě mnohem lepší pře… ehm, lepší obraz toho, co se tam děje… ehm, amy se tam vydáme.“

Poslední věta byla mizerná. „Amen,“ řekl tiše vpozadí Alban.

Stone se otočil, vlezl pod ponorku anasoukal se do otvoru. Pilot mu podával pomocnou ruku, ale Stone ji odmítl. Vytáhl se nahoru azaujal místo. Bylo to trochu jako sedět ve vrtulníku. Nebo vnějaké high-tech atrakci vDisneylandu. Člověk měl zvláštní pocit, že je venku stejně jako předtím, pouze se mu už nedere do uší hluk zpaluby. Koule zcentimetr silného akrylátu, která se hermeticky uzavřela, nepropouštěla zvuk.

„Musím vám ještě něco vysvětlovat?“ zeptal se Eddie přátelsky.

„Ne.“

Eddie ho vyškolil už předtím. Učinil tak důkladně aklidně. Stone se podíval na řídicí pult před nimi. Pravicí přejel ovládací prvky po straně sedadla. Venku fotograf čile cvakal snímky akameraman točil.

„Bezva,“ řekl Eddie. „Tak vzhůru za dobrodružstvím!“

Ponorkou to trhlo. Najednou se vznášeli nad palubou lodi aneslo je to pomalu pryč. Pod sebou viděli vodní plochu vpohybu. Byl silný příboj. Na chvíli zůstali nehybně viset adívali se na záď Thorvaldsonu. Alban zvedl ruku se vztyčeným palcem. Stone mu krátce pokynul. Vpříštích hodinách budou komunikovat jen přes podvodní telefon. Ponorku nespojoval smateřskou lodí žádný kabel ze skelného vlákna, pouze zvukové vlny. Jakmile je výložník vyhákne, budou odkázáni jen sami na sebe.

Stoneovi se začal svírat žaludek.

Znovu to trhlo. Nad sebou uslyšeli kovový zvuk, jak se uvolnila lana. Člun se ponořil, pak ho zase vynesla vlna, anásledně bublala voda do plováků, když Eddie napouštěl nádrže. Nad koulí se zavřela voda. Deep Rover začala, klesat jako kámen, zhruba třicet metrů za sekundu. Stone upřeně hleděl ven. Až na dvě poziční světla na plovácích byla všechna ostatní světla vypnuta. Platila zásada šetřit elektrickým proudem, který bude zapotřebí dole.

Nebylo vidět ani rybku. Po sto metrech se tmavá modř moře zatáhla anastala tma.

Venku něco blýskalo jako světlice zohňostroje. Napřed jedna apak všude kolem.

„Svítící medúzy,“ řekl Eddie. „Pěkný, ne?“

Stone byl fascinován. Měl už sice za sebou několik ponorů, ale žádný vDeep Rover. Opravdu se zdálo, jako by mezi nimi amořem nic nebylo. Dokonce ičerveně doutnající kontrolky aovládací prvky působily jako součást hejna fluoreskujících živočichů, kteří se hemžili tam venku. Myšlenka, že jeho podmořská továrna by měla stát vtomhle cizorodém univerzu, mu najednou připadala tak absurdní, že se nad ní málem rozesmál.

Jsem přece iniciátor projektu, říkal si. To jsem měl tak dlouho sedět za psacím stolem, až už bych si ani neuměl představit, jak vypadá skutečnost?

Natáhl si nohy, co nejdál to šlo. Během sestupu hovořili málo. Spřibývající hloubkou se uvnitř koule ochlazovalo, aniž by to však bylo nepříjemné. Na rozdíl od ponorek jako byly Alvin, MIR nebo Shinkai, které dosahovaly hloubky šesti tisíc metrů, disponovala Deep Rover přímo luxusním systémem regulace vnitřní teploty. Stone si pro jistotu navlékl tlusté ponožky – boty byly vponorkách zakázané, aby se chybným šlápnutím něco nerozbilo – ataky teplý vlněný pulovr. Navzdory chladu mu bylo příjemně. Eddie vedle něj působil klidně asostředěně. Tu atam se zreproduktoru ozval silný hlas, kontrolní hlášení technika na Thorvaldsonu. Slova byla srozumitelná, ale zkreslená, protože zvukové vlny se ve vodě míchaly stisícem jiných zvuků.

Klesali aklesali.

Po pětadvaceti minutách Eddie zapnul sonar. Vnitřkem se začalo šířit tiché pískání acvakání, překryté jemným bzučením elektroniky.

Blížili se ke dnu.

„Připravte si popcorn akolu,“ hlásil Eddie. „Biograf právě začíná.“

A zapnul vnější reflektory.

Gullfaks C, norský šelf

Lars Jörensen stál na nejhořejší plošině ocelové šachty se schodištěm. Plošina vedla od přistávací plochy vrtulníků kobytnému traktu. Složenýma rukama se opíral ozábradlí adíval se na vrtnou věž. Špičky jeho kníru vlály ve větru. Za jasných dnů se věž zdála být na dosah, ale dnes byla hodně daleko. Skaždou hodinou, kdy houstla mlha před blížící se bouří, byla věž čím dál tím neskutečnější, jako by chtěla úplně vyblednout aproměnit se vpouhou vzpomínku.

Od poslední návštěvy Lundové propadal Jörensen těžkomyslnosti. Přemýšlel otom, co vlastně chce Statoil stavět na kontinentálním svahu. Bezpochyby plánovali plně automatizovanou továrnu. Možná bude spojena spodpůrnou lodí. Lundová si snad myslela, že ho svou odpovědí odbyla, ale Jörensen nebyl hlupák. Měl navíc ipochopení pro to, co se chystá, totiž že chtějí ušetřit lidi anahradit je stroji. To dokonce mělo smysl. Stroj si nepotrpí na dobrou kuchyni jako Lars Jörensen, nespí, pracuje vživotu nebezpečných podmínkách anepožaduje mzdu. Stroj si kvůli ničemu nestěžuje, akdyž má svá léta za sebou, můžou ho vyhodit do starého železa anemusí se starat ojeho důchod. Na druhé straně si kladl otázku, jak může robot nahradit lidské oči auši arozhodovat se na základě intuice. Bez člověka nemůže dojít kselhání lidského faktoru, zajisté. Ale kdyby selhaly stroje alidé nebyli nablízku, bude to jako vtěch utopických filmech, na které se často díval po nocích, zatímco venku moře naráželo do pilířů. Člověk ztratí kontrolu. Astroj nemá smysl pro život aživotní prostředí, nemá porozumění pro zájmy svých strůjců, kteří sami sebe vyracionalizovali. Stroj vsobě nemá nic lidského anemůže proto mít pro nic takového ani porozumění.

Světlo pomalu mizelo. Nebe bylo čím dál šedivější aspustilo se zněj mrholení.

Pěkně hnusnej den, pomyslel si Jörensen.

Ono nestačí, že moře už nějakou dobu smrdí, jako kdyby bylo plno chemikálií. Teď se ještě přidalo počasí se svými vrtochy, aby Jörensenova trudnomyslnost dosáhla vrcholu.

Vpodstatě pracujeme na troskách, napadlo ho. Ve městě duchů plném zombií, které jedno po druhém vymítáme. Až se zásoby vyčerpají, zůstane nefunkční konstrukce. Naftaři budou odklizeni, plošiny budou odklizeny ana budoucnost se podíváme vtelevizi. Videosnímky ze světa, do kterého už nebudeme moci zasáhnout, kdyby to bylo potřeba.

Jorensen si povzdychl.

Pomohly někdy někomu takové úvahy? Nejsou příliš zjednodušené? Jednostranné, omezené, sebeospravedlňující? Automobil znamenal konec drožkářů. Tenkrát byla spousta levného koňského masa azničených existencí. Ale stál dnes někdo oto jezdit drožkou? Když se na věc podíváte vcelku, asi mají pravdu ti druzí. On byl jen starý člověk, který nesnesl pomyšlení, že půjde do penze.

Kdysi velmi dávno, vzpomínal, prožil ten magický okamžik. Leskle učernění muži, znichž stékaly kapky ropy, si padali do náruče, zatímco zpísčité půdy za nimi tryskala knebi fontána, jež představovala nezměrné bohatství. Bylo to ale opravdu tak? Taková scéna se odehrála ve filmu Gigant sJamesem Deanem. Tuhle sDeanem měl mnohem raději než tu sBrucem Willisem vArmageddonu, přestože ta druhá se natáčela na skutečné ropné plošině, zatímco Gigant vtexaské poušti. Vidět rozesmátého Jamese Deana, jak černě umazaný radostně poskakuje, to bylo něco jako sedět dědečkovi na klíně anechat si vyprávět, jaké to bylo tenkrát, když děda byl ještě mladý avšechno bylo mnohem lepší. Človíček mu naslouchal avěřil každé slovo.

Děda. Přesně tak! Byl už děda.

Ještě pár měsíců, říkal si Jörensen. Abudu to mít za sebou. Bude povšem, bude to pryč. Každopádně se mi povede lépe než těm, kdo jsou dneska mladí. Mě už nemůžou vyracionalizovat, já končím sám adůchod taky ještě dostanu. Skoro bych měl cítit vinu, že odcházím dřív, než ostrovy skončí. Ale to už není můj problém. Ten budou řešit jiní.

Od vzdáleného pobřeží se blížil hluk. Rytmické dunění, které se proměnilo ve vrčení helikoptéry.

Jörensen zaklonil hlavu. Znal všechny modely, které tu létaly. Navzdory vzdálenosti ašpatné viditelnosti poznal, že to, co letělo přes Gullfaks azmizelo vmlze, byl Bell 430. Tlukot listů rotoru se zase proměnil vbručení, to se vzdalovalo, až nakonec utichlo.

Zábradlí se pokrývalo kapičkami jemnými jako prach. Jörensen uvažoval, jestli nemá jít dovnitř. Měl volnou hodinu, ato se stávalo zřídka. Mohl by se dívat na televizi nebo si číst, eventuelně si sněkým zahrát šachy. Ale neměl na to náladu. Ne dnes, kdy měl dojem, že obývá ocelovou rakev. Aspoň že moře vypadalo jako vždycky, šedivé, rozčeřené neustálým příbojem.

Daleko za věží, na konci ramene jeřábu, hořel bledým plamenem plyn. Jako maják ztracenců. Hele, to je dobrý! To zní jako filmový titul! To není špatný na starýho dědka, co roky dennodenně dohlíží na leteckou alodní dopravu.

Možná by měl napsat knihu, až bude vpenzi. Odobě, na kterou si za pár desetiletí skoro nikdo nevzpomene. Odobě velkých ropných plošin.

Atitul bude znít: Maják ztracenců.

Dědo, povídej nám, jak to tenkrát bylo.

Jörensenova nálada se nepatrně zlepšila. To nebyl vůbec špatný nápad. Atřeba ani ten den není tak hnusnej.

Kiel, Německo

Gerhard Bohrmann měl pocit, že se propadá do tekutých písků.

Pobíhal mezi Suessem aMirbachovou, kteří krmili počítač dalšími adalšími scénáři, avýsledky byly stále fatálnější. Mezitím se pokoušel zastihnout Sigura Johansona, ale marně. Zkusil Johansonův sekretariát na NTNU atam mu řekli, že pan doktor odcestoval anebude zřejmě nějaký čas přednášet. Přesněji řečeno: neobjeví se tu po dobu, kterou nelze odhadnout. Byl uvolněn pro jiné úkoly, evidentně svládním pověřením. Bohrmann si dokázal přibližně představit, jaké úkoly to asi mohou být. Zavolal Johansonovi domů, Pak znovu na mobil. Nic.

Nakonec se šel poradit se Suessem odalším postupu.

„Přece musí existovat někdo ztoho temného kruhu kolem Johansona, kdo je schopen něco rozhodnout,“ řekl Suess.

Bohrmann zavrtěl hlavou.

„To jsou všechno lidi od Statoilu. Když si to rovnou necháme jenom pro sebe, vyjde to nastejno. Aco se týče důvěrnosti – když tu věc budeme dál držet jako důvěrnou adojde kefektu Storegga, tak si nás pěkně namažou na chleba aschlamstnou.“

„Takže co budeme dělat?“

„Na Statoils tím každopádně nejdu.“

„Dobře.“ Suess si promnul oči. „Máš pravdu. Obrátíme se tedy na ministerstvo pro výzkum arozvoj ana ochranu životního prostředí.“

„VOslu?“

„AvBerlíně. AvKodani. AvAmsterdamu. Jo, ataky vLondýně. Zapomněl jsem něco?“

„Reykjavík.“ Bohrmann vzdechl. „Panebože! Tak jdeme na věc.“

Suess upřeně hleděl zokna své kanceláře. Bylo odtud vidět na Kielský fjord. Na obrovské jeřáby, které nakládaly lodě, na administrativní budovy asila. Ničitel námořnictva se ztrácel všedi mraků avody.

„Mimochodem, copak tvá simulace říká oKielu?“ zeptal se Bohrmann. Připadalo mu zvláštní, že si na to ještě pořádně nevzpomněl. Tady, tak blízko vody.

„Tady by to mohlo být dobrý.“

„Aspoň nějaká útěcha.“

„Sháněj toho Johansona. Zkoušej to pořád dokola.“

Bohrmann přikývl avyšel ven.

Deep Rover, norský kontinentální svah

O nekonečné dálce nemohla být řeč, když Eddie zapnul šest vnějších reflektorů. Čtyři halogeny Quartz ovýkonu sto padesát wattů adva čtyřsetwattové HMI zalily světlem prostor oakčním rádiu asi pětadvacet metrů. Pevné struktury nebyly nikde vidět. Stone po dlouhé cestě zmateně hleděl do tmy. Deep Rover projela perlivou oponou.

Stone se předklonil.

„Co je to?“ zeptal se. „Kde je mořské dno?“

Pak rozpoznal, co kolem nich stoupalo vzhůru. Byly to bubliny. Hnaly se kpovrchu. Některé byly malé ajakoby navlečené na šňůře, jiné byly neuspořádané anepravidelně se točily.

Sonar vydával dál své charakteristické pípání acvakání. Eddie studoval se staženým obočím údaje na displeji, které informovaly ostavu baterií, vnitřní avnější teplotě, zásobě kyslíku, tlaku vkabině atak dál, avyvolával data zvnějších čidel.

„Děkuju pěkně,“ zavrčel. „To je metan.“

Perlová opona houstla. Eddie odsunul dvě ocelová závaží, která bylaupevněna po stranách plováků, anatlakoval do nádrží dodatečný vzduch, aby ponorku udržel ve stabilní poloze. Měli by se nyní vznášet, ale místo toho dál klesali.

„My se odsud nedostaneme. To je neuvěřitelné!“

Ve světle reflektorů se před nimi objevilo dno. Šlo jim vústrety,apříliš rychle! Stone zachytil pohledem škvíry adíry, apak zase bylo všude kolem plno bublin. Eddie zaklel avytlačil znádrží další vodu.

„Co se to děje?“ chtěl vědět Stone. „Máme problém svýtlakem?“

„Odhaduju, že je to plyn. Jsme uprostřed blowoutu.“

„To je nadělení!“

„Jenom klid.“

Pilot nahodil vrtule. Ponorka se dala do rychlého pohybu skrz bubliny. Stone měl na chvilku pocit, jako když zastavuje výtah. Očima pátral po hloubkoměru. Deep Rover se stále propadala, ale teď už pomaleji. Přesto se dál blížili ke dnu vysokou rychlostí. Nepotrvá to už dlouho, anarazí do něj.

Stone se kousl do rtu anechal Eddieho dělat jeho práci. Vtéhle situaci nemělo cenu vyvádět pilota zmíry nějakými řečmi. A tak jen tiše sledoval, jak se bubliny zvětšují aopona houstne, ato, co se vblowoutu ještě dalo identifikovat jako dno, se pomalu odklánělo na stranu. Pravý plovák zmizel vprudkém vření aponorka se naklonila.

Stone zadržel dech.

Apak tím projeli.

Zatímco předtím kolem nich vše šumělo avřelo, teď se před nimiklidně rozkládalo mořské dno. Ponorka okamžik zase stoupala. Eddiebeze spěchu obsluhoval napouštění anabral do nádrží trochu mořskévody, až byla Deep Rover zase vyvážená avznášela se těsně nad svahem.

„Všechno je zase vnormě,“ hlásil.

Pluli teď maximální rychlostí dvou uzlů, to je vpřepočtu asi 3,7 kilometru za hodinu. Každý jogger by byl rychlejší, ale teď nešlo oto překonávat vzdálenosti. Přesně vzato, byli právě tam, kde na dně stávala Stoneova továrna. Nemohla být daleko. Pilot se zašklebil.

„Stímhle jsme asi nepočítali, co?“

„Vtakových dimenzích ne.“

„Ne? Když už moře smrdělo jako poslední kanál? Odněkud přece ten plyn unikat musel. Ale vy jste nedal jinak. Chtěl jste za každoucenu dolů.“

Stone ho neuznal za hodna odpovědi. Narovnal se ahledal známky hydrátu, ale momentálně nebyl žádný vidět, jen tu atam červ. Nadně ležela velká plochá ryba podobná platýsovi. Když se přiblížili, ryba se líně zvedla, zvířila trochu bahna azmizela ze světla.

Bylo to neskutečné, sedět zde uvnitř, zatímco zvenku voda vyvíjela na akrylátovou kouli tlak téměř sto kilogramů na čtvereční centimetr. Vtéhle situaci bylo všechno umělé. Nasvícená zóna na svahové desce spohyblivými stíny, jak se přes ni zvolna sunula Deep Rover. Čerň za difúzním světlem. Automaticky vyrovnávaný vnitřní tlak. Vzduch na dýchání, který sem nepřetržitě proudil ztlakových láhví, zatímco chemikálie pohlcovaly vydýchaný kysličník uhličitý. Nic tady dole nelákalo člověka, aby tu setrval. Stone mlaskl. Jazyk se mu lepil na patro. Vzpomněl si, že už hodiny před ponorem nic nepil. Pro všechny případy byly na palubě Human Range Extender, speciální láhve, když už to nešlo jinak, ale každému, kdo nastupoval do ponorky, naléhavě radili, aby si řádně vyprázdnil měchýř, ato tak, aby zůstal chvíli prázdný. Stone aEddie měli od časného rána jen sendvič sburákovým máslem ačokoládovou tyčinku svlákninami. Potápěčskou stravu. Výživnou, sytou asuchou jak písek na Sahaře.

Stone se pokusil uvolnit. Eddie podal krátkou zprávu na Thorvaldsona. Tu atam spatřili mušle nebo hvězdice. Pilot ukázal pohybem ruky ven.

„Úžasný, co? Jsme hlouběji než devět set metrů aje naprostá tma. Apřesto se týhle oblasti říká zóna zbytkového světla.“

„Anejsou na světě místa, kde je voda tak čistá, že světlo skutečně pronikne až do tisíce metrů?“ zeptal se Stone.

„Jistě. Ale žádný lidský oko není schopný to rozeznat. Nejpozději od sta, sto padesáti metrů, je pro našince naprostá tma. Byl jste někdy hlouběji než tisíc metrů?“

„Ne. Avy?“

„Párkrát.“ Eddie pokrčil rameny. „Je tam tma jako vprdeli stejně jako tady. Já se radši držím tam, kde je světlo.“

„Copak? Nemáte ctižádost na hloubkový sestup?“

„Ana co? Jacques Picard zvládl deset tisíc sedm set čtyřicet metrů. Do toho by se mně nechtělo. Byl to vědecký výkon první třídy, ale těžkotam mohl něco vidět.“

„Jak to můžete vědět?“

„Játo nevím. Ale neumím si představit, že by tam něco bylo. Aikdyby, myslím, že vbentosféře je to zábavnější než vhlubokomořských příkopech. Tam se aspoň něco děje.“

„Promiňte,“ ozval se Stone, „ale nebyl Picard vhloubce jedenáct tisíc tři sta čtyřicet metrů?“

„Jo tak,“ zasmál se Eddie. „Já vím, tohle stojí ve všech možnejch učebnicích. To je špatnej údaj. Záleží na měřicím přístroji. Ten byl kalibrovanej ve Švýcarsku, ve sladký vodě. Rozumíte? Sladká voda má jinou hustotu. Proto se při jediným ponoru slidskou posádkou do nejhlubšího místa na světě přepočítali. Oni totiž…“

„Okamžik. Tady!“

Světlo před nimi mizelo ve stínu. Když se dostali blíž, zjistili, že dno je zde propadlé. Světlo se ztrácelo vpropasti.

„Zastavte!“

Eddieho prsty kmitaly po tlačítkách aknoflících. Nastavil zpětný chod aDeep Rover zůstala stát na místě. Pak se začala pomaluotáčet.

„Je tu dost silný proudění,“ řekl Eddie. Ponorka se pomalu otáčela dál, dokud reflektor neosvítil okraj propasti. Oba zírali na zlom.

„Vypadá to, jako kdyby se to propadlo před chvílí,“ řekl Eddie. „Je to dost čerstvý.“

Stone nervózně těkal očima.

„Co říká sonar?“

„Ten je aspoň čtyřicet metrů pod námi. Anapravo ani nalevo takynic nechytám.“

„To znamená, že deska…“

„Tady žádná deska není. Ulomila se.“

Stone se kousl do spodního rtu. Museli být vbezprostřední blízkosti jeho továrny. Ale před rokem tu žádná propast nebyla. Pravděpodobně ještě ani před několika málo dny.

„Sestoupíme níž,“ rozhodl. „Podíváme se, kam to vede.“

Deep Rover se dala do pohybu aklesala podél kraje zlomu. Za necelé dvě minuty reflektory znovu nasvítily dno. Vypadalo to tam jako po bombardování.

„Měli bychom se opár metrů zvednout,“ mínil Eddie. „Tady dole je to rozervaný amohli bychom do něčeho narazit.“

„Ano, hned. – Zatraceně, před námi! Podívejte se.“

Vzorném poli se objevila metr široká utržená roura. Stáčela se přes velkou hromadu kamení amizela za světelným kuželem. Zroury se táhly tenké černé ropné nitky, které stoupaly kolmo vzhůru na hladinu.

„To je potrubí!“ vykřikl Stone rozčileně. „Panebože!“

„To bylo potrubí,“ řekl Eddie.

„Budeme sledovat jeho průběh.“

Stonea zamrazilo. Věděl, kam to potrubí vede, popřípadě odkud vedlo. Byli na území továrny.

Ale žádné území tu už nebylo.

Před nimi se náhle objevila rozervaná stěna. Zdálo se, že vůbec nemá konec. Eddie vposlední vteřině vytáhl ponorku nahoru. Teprve když vypluli nad ni, Stone uviděl, že to není žádná stěna, nýbrž mohutný kus mořského dna, který se postavil svisle. Za ním zase strměla kolmá propast. Ve světle reflektorů se míhaly částice sedimentu aztěžovaly výhled. Pak světla opět zachytila proud rychle stoupajících bublin. Tryskaly zpříkopu shranatými okraji.

„Panebože,“ zašeptal Stone. „Co se to tu stalo?“

Eddie neodpověděl. Udělal zatáčku, kterou se vyhnuli proudu bublin. Viditelnost se zhoršovala. Na okamžik ztratili potrubí zočí, ale pak se vkuželu světla zase objevilo. Vedlo dolů.

„Zasraný proudění,“ řekl Eddie. „Táhne nás to do blowoutu.“

Deep Rover se začala obracet.

„Dál podle potrubí!“ rozkázal Stone.

„To je šílenství. Musíme se vynořit.“

„Továrna je tady,“ trval Stone na svém. „Musí se každou chvíli objevit přímo před námi.“

„Tady se neobjeví vůbec nic. Tady je všechno zničený.“

Stone neříkal nic. Před nimi se potrubí ohýbalo nahoru, jako kdyby ho zkroutila obrovská pěst akončilo jako utržený pahýl. Rozervaná ocel se proměnila vbizarní skulpturu.

„Pořád ještě chcete dál?“

Stone přikývl. Eddie přimanévroval těsně krouře. Chvíli stáli proti zubatému otvoru jako proti obří tlamě. Pak se ponorka znovu rozjela podél potrubí.

„Tady to vede dolů do prázdna,“ řekl Eddie.

Kolem nich to opět začalo perlit.

Stone sevřel pěsti. Začalo mu docházet, že Alban bude mít nakonec pravdu. Měli sem poslat robota. Ale oto absurdnější se mu zdálo, aby to vzdával právě teď. Nemůže přijít Skaugenovi na oči bez podrobnézprávy. Tentokrát se už nenechá na nic nachytat.

„Eddie, dál!“

„Vy jste se zbláznil!“

Za utrženou rourou se zbořeniště strmě propadalo avíření sedimentu sílilo. Na Eddiem bylo poprvé znát určité napětí. Každým okamžikem se před nimi mohla vynořit nová překážka.

Apak uviděli továrnu.

Přesně vzato viděli jenom několik příčných výztuh, ale vtu chvíli Stone konečně pochopil, že prototyp Kongsberg už neexistuje. Továrna ležela dole pod sutinami propadlé desky, opadesát metrů níž, než původně stála.

Stone se díval pozorně. Zkovových vzpěr se něco uvolňovalo asměřovalo k nim nahoru.

Bubliny.

Ne, to bylo víc než jen bubliny! Stoneovi to připomnělo kolosální plynový vír, který pozorovali zpaluby Sonne. Blowout, který nastal, když chapadlo robota prorazilo hydrátovou kru.

Náhle se ho zmocnila panika.

„Pryč!“ zakřičel.

Eddie odhodil zbylá závaží. Ponorka poskočila avystřelila vzhůru, následovaná obrovskou bublinou. Byli znovu uprostřed víru apropadali se. Moře kolem nich jen vřelo.

„Kurva!“ zařval Eddie.

„Co se tam uvás dole děje?“ ozval se plechový hlas technika zThorvaldsonu. „Eddie? Ohlas se! Měříme tady divný věci, nahoru stoupá strašně moc plynu ahydrátu.“

Eddie zmáčkl tlačítko pro odpověď.

„Odhazuju trup. Jdeme nahoru.“

„Co se děje? Vy jste…“

Technikův hlas zanikl vohlušujícím rámusu. Zasyčelo to atřesklo. Eddie odpálil balíky baterií ačásti trupu. Bylo to opatření pro případ krajní nouze, jak se rychle zbavit váhy. Zbytek trupu Deep Rover sakrylátovou koulí se začal točit aznovu stoupat. Pak plavidlem otřásl prudký náraz. Stone uviděl vedle sebe obrovský kus skály, který plyn nesl ssebou nahoru. Vkouli se všechno převrátilo vzhůru nohama. Stone slyšel pilota křičet, že byli znovu zasaženi. Tentokrát dostali úder zprava, který je vynesl stranou zblowoutu. Deep Rover okamžitě dostala vztlak aletěla nahoru. Stone svíral opěradla křesla avíc ležel, než seděl Eddie na něho dopadl se zavřenýma očima. Přes obličej mu tekla krev. Stone si zděšeně uvědomil, že teď je odkázán jenom sám na sebe. Horečně se pokoušel si vzpomenout, jak se ponorka znovu uvede do rovnováhy. Řízení se dalo přepnout od Eddieho k němu, ale jak?

Pilot mu to předtím ukazoval. Byl to tenhle knoflík! Stone ho tedy stiskl azároveň se pokusil odsunout ze sebe bezvládné tělo. Nebyl si jistý, jestli vrtule vůbec ještě funguje, poté co Eddie odpálil pouzdro. Na hloubkoměru se míhala čísla aukazovala mu, že ponorka teď rychle stoupá. Vzásadě bylo jedno, kam kormidluje. Podstatné bylo, že míří nahoru. Problémů sdekompresí se nemusel obávat, protože tlak vkabině Deep Rover odpovídal tlaku na vodní hladině.

Rozsvítila se výstražná kontrolka. Reflektor na pravém plováku zhasl. Pak zhasla veškerá světla. Kolem Stonea se rozlila černá tma.

Začal se třást.

Uklidni se, říkal si. Eddie ti přece vysvětlil všechny funkce. Je tady nouzový agregát. Je to jeden ztěch knoflíků vúplně horní řadě na ovládacím pultu. Buď se zapne sám od sebe, nebo to musím udělat já. Stone nahmatal prsty vypínač adál zíral do tmy.

Co to bylo?

Bez reflektorů na ponorce musela být kolem tma jako vpytli. Ale tohle bylo světlo.

Že by už byli tak těsně pod hladinou? Poslední údaj, co viděl na hloubkoměru, než zhasly reflektory, byl asi sedm set metrů. Ponorka se pořád ještě vznášela podél kontinentálního svahu. Byli dosud pod úrovní šelfu atím imimo dosah jakéhokoli světla. Že by mámení smyslů? Stone přimhouřil oči.

Modravé světlo bylo tak slabé, že ho spíš tušil, než viděl. Stone se zvedl, narovnal se aspatřil ten tvar. Trychtýřovitou trubici, jejíž druhý konec se ztrácel ve tmě propasti. Stone zadržel dech. Bylo to šílené, ale teď by přísahal, že ta věc září oto jasněji, čím víc se k ní přibližuje.Většinu světelných vln pohlcuje voda. Jestli je to pravda, muselo být značný kus daleko.

Atím pádem obrovské.

Trubice se pohybovala.

Zdálo se, že trychtýř se rozpíná, zatímco se celý útvar pomalu ohýbá. Stone se ani nepohnul, prsty hledající spínač nouzového proudu mu ztuhly aon seděl jako očarovaný. To, co viděl, byla mimo jakoukoli pochybnost bioluminiscence, filtrovaná miliony krychlových metrů vody aplynu. Ale která fluoreskující mořská bytost mohla být tak nepředstavitelně veliká? Krakatice obrovská? Tohle bylo větší než kterákoli krakatice. Bylo to větší než ta nejsmělejší fantazie okrakatici.

Nebo si to všechno namlouval? Klam na sítnici vyvolaný náhlým přechodem ze světla do tmy? Duchové zhaslých reflektorů?

Čím déle se na tu svítící věc díval, tím méně svítila. Trubice pomalu klesala dolů.

Apak zmizela.

Stone začal okamžitě znovu hledat vypínač nouzového agregátu. Ponorka klidně arovnoměrně stoupala vzhůru aStone cítil nádech ulehčení, že se teď už brzy dostane na povrch anoční můra skončí. Každopádně nebyly ztraceny videokamery, poté co Eddie odpálil pouzdro. Jestlipak nasnímaly tu svítící věc? Dokážou zachytit tak slabé impulzy?

Bylo to tady. Nemýlil se. Anajednou si vzpomněl na ten podivný záběr, který natočil Victor. Na tu druhou věc, která tak rychle zmizela ze světelného kužele. Panebože, pomyslel si. Na co jsme to narazili?

Aha! Tady je ten vypínač.

Agregát nouzového elektrického proudu naskočil azačal bzučet. Napřed se rozsvítily kontrolky na panelu, poté vnější reflektory. Za okamžiku se Deep Rover opět vznášela jako kokon světla.

Eddie ležel vedle něj sotevřenýma očima.

Stone se k němu sklonil, když vtom se za Eddiem něco objevilo. Načervenalá mračná plocha se převracela směrem kponorce. Stoneova ruka se vymrštila křídicímu pultu, protože si myslel, že narazí dosvahu.

Poté si uvědomil, že to svah narazí do ponorky.

Blížil se k ní.

Pevninský svah se hnal proti ponorce!

To bylo poslední, co Stone pochopil, než obrovský náraz rozdrtil akrylátovou kouli na tisíc kousků.

Bell 430, Norské moře

VTrondheimu to ještě vypadalo na klidný let. Časem však sebou stroj začal házet tak, že měl Johanson problém věnovat dostatečné soustředění americké poezii. Během uplynulé půlhodiny obloha dramaticky potemněla aneustále klesala dolů. Tížila helikoptéru, jako kdyby ji chtěla zatlačit do moře. Nárazy větru zmítaly Bell 430 sem atam.

Pilot se otočil dozadu.

„Je všechno vpořádku?“

Johanson zaklapl knihu adíval se ven. Hladina moře se ztrácela vmlze. Vrtné ostrovy alodě rozeznával jenom jako stíny. Odhadoval, že příboj musel vposledních minutách pořádně zesílit. Schylovalo se kbouři.

„Nemusíte si dělat žádné starosti,“ řekl pilot. „Nemáme nejmenší důvod kobavám.“

„Já si žádné starosti nedělám. Co vlastně říkají meteorologové?“

„Že bude foukat vítr.“ Pilot se podíval na barometr na palubní desce. „Vypadá to, že schytáme menší orkán.“

„Je od vás hezké, že jste mi to neřekl předem.“

„Já to nevěděl.“ Muž pokrčil rameny. „Tak skvěle předpovědi počasí zase nefungují. – Bojíte se létat?“

„Vůbec ne. Docela se mi to líbí,“ řekl Johanson důrazně. „Jen mi dělá starost, že spadneme.“

„Nespadneme. Podél pobřeží je to brnkačka. Dneska se nám nemůže stát nic horšího, než že se párkrát pořádně zhoupneme.“

„Jak daleko už jsme?“

„Polovinu cesty máme za sebou.“

„Tak dobře.“

Johanson znovu rozevřel knihu.

Do hluku motorů se mísilo dalších tisíc zvuků. Praskalo to, skučelo apískalo. Dokonce snad izvonilo. Co všechno udělá vítr sakustikou! Johanson otočil hlavu na zadní lavici, ale hluk utichl.

Věnoval se opět myšlenkám Walta Whitmana.

Efekt Storegga

Před osmnácti tisíci lety, za vrcholné fáze doby ledové, ležela hladina moře všude na světě zhruba osto dvacet metrů níže než počátkem třetího tisíciletí. Obrovské vodní masy byly tehdy vázány vledovcích. Podle toho také šelfové oblasti tížil mnohem menší tlak vody aněkterá dnešní moře ještě neexistovala. Některá se následkem zamrznutí stávala mělčími aněkterá nakonec vyschla aproměnila se vrozsáhlé bažinaté krajiny.

Klesající tlak vody vedl na mnoha místech světa k tomu, že se dramaticky měnila stabilita hydrátů. Zvláště ve vysoko položených oblastech kontinentálních svahů se během krátké doby uvolnilo obrovské množství metanu. Ledové jímky, ve kterých byl uvězněn akomprimován, roztály. Co na svazích tisíce let fungovalo jako malta, se nyní pro ně stalo výbušninou. Uvolňovaný metan jedním rázem zvětšoval svůj objem stočtyřiašedesátkrát, na své cestě ven roztáhl póry askuliny vsedimentu azanechal po sobě porézní trosky, které nedokázaly unést svou vlastní váhu.

Následkem toho se začaly kontinentální svahy sesouvat astrhávaly ssebou velké části šelfu. Nepředstavitelné množství materiálu se hrnulo vbahnitých lavinách stovky kilometrů dál do hlubokého moře. Plyn se dostal do atmosféry apřivodil tam převratné klimatické změny, ale sesuvy měly ještě další, bezprostřední účinky – nejen na život vmoři, nýbrž také na pobřežní regiony pevnin aostrovů.

Někdy ve druhé polovině dvacátého století vědci upobřeží středního Norska učinili hrůzný objev. Narazili na stopy takového sesuvu. Přesněji řečeno bylo to vícero sesuvů, které odnesly velkou část tamního kontinentálního svahu aodehrály se před více než čtyřiceti tisíci lety. Ktomu přispěla řada faktorů. Doby meziledové, kdy stoupla teplota mořských proudů kolem svahů, nebo ony doby ledové jako před osmnácti tisíci lety, kdy sice byla zima, ale tlak vody přesto klesal. Přesně vzato tvořily fáze stability hydrátů – viděno zpohledu historie Země – výjimku.

Ale vjedné takové výjimce žili ilidé takzvaného novověku. Ati měli příliš velký sklon mylně si vykládat klamný stav klidu jako pravidlo. Dohromady se tenkrát svezlo do hloubky vněkolika mohutných lavinách pět apůl tisíce krychlových kilometrů norského šelfu. Mezi Skotskem, Islandem aNorskem našli badatelé haldu bahna dlouhou osm set kilometrů. Jediné, co je na tom zneklidňovalo, bylo poznání, že knejvětšímu utržení svahu došlo ne zas tak dávno, nebylo to ani deset tisíc let. Dali této události jméno sesuv Storegga adoufali, že se už nikdy nemůže zopakovat.

Pochopitelně to byla naprosto nesmyslná naděje. Ale snad by bylo ještě pár tisíc let uběhlo vklidu. Amožná by byly další doby ledové ameziledové uvolnily sesuvy vúnosných krocích, kdyby se přes noc neobjevil jistý červ snákladem bakterií akdyby průvodní okolnosti nevedly k tomu, co se nyní dělo.

Jean-Jacques Alban na palubě Thorvaldsonu tušil, že už ponorku nikdy neuvidí, poté co se kontakt přerušil. Ale nemohl si udělat představu orozměrech toho, co se právě dělo jen pár set metrů pod trupem výzkumné lodi. Rozklad hydrátů bezpochyby vstoupil do zničujícího stadia – zápach po zkažených vejcích se během poslední čtvrthodiny stal nesnesitelným ana neustále mohutnějících rozbouřených vlnách se pohupovaly šumící bílé kusy, které byly čím dál větší. Alban věděl ito, že každé další prodlévání na kontinentálním svahu se rovná kolektivní sebevraždě. Sílící proud plynu by už brzy snížil povrchové napětí vody aoni by se potopili. Co se dělo tam vhlubinách, bylo naprosto nevypočitatelné. Nenáviděl sice pomyšlení na to, že se musí vzdát Deep Rover ijejí posádky, ale něco mu neomylně napovídalo, že Stone apilot jsou už stejně ztraceni.

Mezi vědci aposádkou mezitím vyvstal velký rozruch. Ne každý věděl, co šumění azápach ve skutečnosti znamenají. Bouře kcelkové nejistotě přidala své. Snesla se znebe jako rozhněvaný bůh asnarůstající silou hnala stále vyšší vlny po Norském moři. Ty narážely do trupu Thorvaldsonu atříštily se vmyriádách jiskřivých kapek. Za chvíli už nebude možné udržet se na nohou.

Vtéto situaci musel Alban vážit mnohá pro aproti. Bezpečnost Thorvaldsonu se nedala měřit optikou rejdařství nebo jeho významempro vědu. Byla měřitelná pouze hodnotou lidského života. Ktomu patřily iživoty obou mužů vponorce, jejichž osud Alban spíš cítil vkostech, než si ho uvědomoval vhlavě. Zůstat nebo utéct, obojí bylo stejně špatné aobojí stejnou měrou správné.

Alban se podíval přimhouřenýma očima na černé nebe asetřel si ztváře dešťovou vodu. Vtýž moment se moře na pár okamžiků uklidnilo. Bouře ve skutečnosti nepolevovala, jenom se potřebovala nadechnout, aby mohla pokračovat dvojnásobnou silou.

Alban se rozhodl zůstat.

Tam dole se mezitím završovala katastrofa.

Vjediném okamžiku se narušené hydráty – předtím stabilní ledová pole ažíly vpórech sedimentů, nyní trosky rozežrané od červů abakterií –rozpadly. Na trase dlouhé sto padesát kilometrů se spojení vody a metanu ve formě ledu proměnilo ve výbušný plyn. Zatímco se Alban úporně snažil udržet na nohou aneupadnout, plyn si razil cestu do volného prostoru, odpaloval kolmé stěny, trhal skály aotřásal šelfem, který se propadal dopředu. Krychlové kilometry kamení se sesypaly během jediné vteřiny. Zatímco hluboko dole se hroutily nové anovévrstvy, celý kontinentální okraj byl vpohybu adral se na jejich místo. Vmohutné řetězové reakci se sesouvaly masy, dopadaly na poslední pevné struktury arozemílaly je na bahno.

Šelf mezi Skotskem aNorskem s jeho čerpadly, potrubími aropnými plošinami ukazoval první trhliny.

Někdo skrze bouři křičel na Albana. Ten se otočil auviděl zástupce vědeckého šéfa, jak divoce mává rukama. Jeho slovům bylo vbouři stěží rozumět.

„Svah,“ jenom slyšel Alban. „Svah!“

Po krátkém zrádném klidu se moře rozbouřilo doopravdy. Do Thorvaldsonu narážely těžké vlny. Alban vrhl zoufalý pohled směrem kvýložníku, jímž spouštěli Deep Rover. Voda se pěnila. Zápach metanu byl nesnesitelný. Odtrhl odtud pohled autíkal doprostřed lodi. Jeden muž ho popadl za rukáv.

„Pojďte, Albane! Panebože! To musíte vidět.“

Loď se otřásla. Albanovi tupě zadunělo vuších, byl to zvuk zhloubi moře. Hnali se po úzkém rozkymáceném schodišti na můstek.

„Tady!“

Alban upřel zrak na přístrojovou desku se sonarem, který pokračoval vohledávání dna. Nevěřil svým očím.

Žádné dno tam nebylo.

Bylo to, jako by se díval do malströmu.

„Svah se sesouvá,“ zašeptal.

Vtom okamžiku mu bylo jasné, že pro toho bláznivého inženýra aEddieho už nemůže nic udělat. Co dosud jen tušil, se proměnilo vděsivou jistotu.

„Musíme odtud pryč,“ řekl. „Okamžitě!“

Kormidelník k němu otočil hlavu. „Akam?“

Alban horečně přemýšlel. Nyní měl naprostou jistotu. Věděl, co se tam dole dělo, avěděl ito, co bude následovat. Hnát se do přístavu bylo vyloučeno. Thorvaldson měl jedinou šanci – dostat se co nejrychleji do hlubších vod.

„Odeslat radiodepeše,“ řekl. „Norsko, Skotsko, Island, všem, kdo sousedí smořem. Ať evakuují pobřeží. Vysílat nepřetržitě! Zastihnout, koho se dá!“

„Co je se Stonem a…,“ začal vědecký zástupce.

„Jsou mrtví.“

Alban se neodvažoval domyslet, jak mohutný to byl sesuv. Ale užjenom to, co ukazoval sonar, stačilo, aby se mu po zádech rozlil studený pot. Pořád ještě byli vkritické oblasti. Pár kilometrů směrem do šelfu, aztroskotali by. Směrem ven na otevřené moře se dalo očekávat, že si možná zachrání holé životy. Budou se muset postavit zuřící bouři, ale to se dá zvládnout.

Alban si vybavil vpaměti morfologii kontinentálního svahu. Kseverozápadu se moře svažovalo ve vícero velkých terasách. Když budou mít štěstí, vhorní části už bude po lavině. Ale efekt Storegga nic nezastaví. Celý svah se sveze do hlubokého moře, stovky kilometrů daleko aaž do třiapůltisícové hloubky. Až do hlubin východně od Islandu pronikne hmota aSeverní iNorské moře se otřesou jako při tisíciletém zemětřesení.

Kam tedy mají plout?

Alban odvrátil hlavu od přístrojů.

„Kurs Island,“ řekl.

Miliony tun bahna asutě letěly dolů.

Když první výběžky laviny vtrhly do Faersko-shetlandského kanálu, mezi Skotskem aNorským příkopem už neexistovaly žádné terasy na pevninském svahu, byla to už jenom rozpuštěná hmota, která se obrovskou silou vezla hlouběji ahlouběji astrhávala ssebou všechno, co dosud mělo strukturu atvar. Část sesuvu se rozplynula západně od Faerských ostrovů azastavila se konečně na podmořských lavicích, které obklopovaly Islandskou pánev. Další část se rozplynula podél hřbetu mezi Islandem aFaerskými ostrovy.

Ale většina laviny duněla Faersko-shetlandským kanálem jako po gigantické skluzavce. Zánik nemohlo nic zastavit. Tatáž hlubokomořská pánev, kterou před tisíci lety vytvořil sesuv Storegga, se teďplnila ještě větší lavinou, která se nezadržitelně drala vpřed avytvářelapřitom mohutný vír.

Pak se ulomila hrana šelfu.

Všířce padesát kilometrů se prostě utrhla. Ato byl jenom počátek toho všeho.

Sveggesundet, Norsko

Ihned po Johansonově odletu Tina Lundová přeložila svá zavazadla dojeho Jeepu avyrazila.

Jela rychle. Počínající déšť zmáčel silnici. Johanson by patrně protestoval, ale Lundová byla toho názoru, že co je vůz schopen ze sebe vydat, to se po něm taky má chtít. Bylo silně zataženo avtakovém počasí stejně není nic kvidění.

Skaždým kilometrem, kterým se blížila kSveggesundetu, cítila větší avětší úlevu.

Uzel byl rozetnut. Poté co se vyjasnila ta záležitost se Stonem, neprodleně zavolala Karemu Sverdrupovi anavrhla mu, aby spolu strávili pár dní umoře. Sverdrup byl potěšen, ale taky poněkud zaskočen, jak se jí zdálo. Něco na jeho reakci dávalo tušit, že Johanson měl pravdu. Že zmatek uplynulých týdnů zvládla vposledním okamžiku, protože jinak by byl Kare Sverdrup pryč. Na chvíli se jí zmocnil strach, že to pokazí, auž se slyšela říkat slova, která pro její způsob vztahů zněla nebezpečně závazně.

Johanson zbořil dům. Dobře. Ale taky je možné zkusit ten dům postavit.

Když po rychlé jízdě Jeep sjížděl hlavní sveggesundetskou silnicí dolů kpobřeží, Lundová cítila, jak se jí zrychluje tep. Zaparkovala vůz na veřejném parkovišti nad Fiskehusetem. Odtud vedla příjezdová cesta apěší stezka kpláži. Nebyla to opravdová písečná pláž. Vnaplaveném štěrku aoblázcích rostl vřes akapradí. Krajina kolem Sveggesundetu byla sice plochá, ale romanticky divoká aFiskehuset, který stál se svou terasou obrácen přímo kmoři, nabízel překrásný výhled. Dokonce idnes, za deště ašpatné viditelnosti.

Lundová se pomalu loudala těch pár kroků krestauraci avešla dovnitř. Ale Kare Sverdrup tam nebyl aotevřeno taky ještě neměli. Pomocnice zkuchyně, která právě přinášela bednu se zeleninou, jí řekla, že Sverdrup si něco vyřizuje ve městě. Možná šel do banky nebo kholiči, ale každopádně neříkal nic otom, kdy se vrátí. Jeho chyba, pomyslela si Lundová.

Byli domluveni, že se sejdou tady. Asi to bylo tou rychlou jízdou Johansonovým Jeepem, ale byla tu ohodinu dřív. Jak se mohla takhle přepočítat? Bude se muset posadit do restaurace ačekat. Ale to je hloupé. Vypadalo by to nepatřičně: Hele, koukej, kdo už je tady. Nebo ještě hůř: Těbůh, Kare, kdes byl? Čekám tu na tebe už celou věčnost! Vyšla na terasu Fiskehusetu. Déšť ji šlehal do tváře. Jiní by se zas okamžitě stáhli dovnitř, ale Lundová špatné počasí nevnímala. Prožila dětství na venkově. Měla ráda slunečné dny, ale bouřka adéšť jí takydělaly dobře. Přesně vzato, teprve teď jí bylo jasné, že nárazy větru, které házely Jeepem poslední půlhodinu, ohlašovaly bouřku, jež nyní byla na spadnutí. Nebyla už taková mlha, zato se mraky honily nízko po nebi. Kam až dohlédla, bylo moře rozbrázděné avšude bílá pěna.

Něco jí připadalo divné.

Byla tu dost často na to, aby dostatečně poznala okolí. Přesto se jí zdálo, že břeh dnes není takový jako jindy. Kamení askály se táhly dál do moře než obyčejně, navzdory dorážejícím vlnám. Dokonce to vypadalo, jako by nastal neplánovaný odliv.

Musím se mýlit, řekla si.

Rychle se rozhodla, vytáhla mobil avytočila Sverdrupovo číslo. Může mu zrovna tak dobře říct, že už je tady. Bude to lepší, než kdyby se překvapení nepovedlo. Protáhlý obličej nebo jen trochu nedostatečně projevenou radost by dnes nevydržela.

Po čtvrtém zazvonění se ozvala hlasová schránka.

Taky dobře. Osud tomu chtěl jinak.

Shrnula si zčela mokré vlasy ašla zase dovnitř vnaději, že snad už aspoň budou mít zapnutý kávovar.

Tsunami

Moře bylo plné oblud.

Od nepaměti skýtalo prostor mýtům, metaforám aprapůvodnímu strachu. Odysseovi druhové padli za oběť šestihlavé Scylle. Poseidon ve zlosti nad Cassiopeinou pýchou vytvořil nestvůru Ceta azpomsty zaradu Tróje poslal Laokoonovi na krk obrovského mořského hada. Kolem Sirén se dalo proplout jen sušima zalitýma voskem. Vodní víly, mořští plazi aobří krakeni jitřili fantazii. Antipodem všech lidských hodnot se nakonec stal Vampyrotheutis infernalis. Dokonce irohatá biblická zvířata vystupovala zmoře. Aprávě věda, jejímž základem je skepse, nyní hlásala pravdivost všech legend apříběhů, nad nimiž se tajil dech, poté co se znovu objevily lalokoploutvé ryby apotvrdila se existence krakatice obrovské. Alidé, kteří tisíce let pociťovali bázeň před obyvateli hlubin, jim začali nadšeně šlapat na paty. Obludy, skutečné stejně jako vymyšlené, se staly dobrými kamarády a plyšovými talismany zkoumání.

Až na jednu.

Ta byla nejhorší ze všech. Dokázala vyvolat paniku ivtom nejstřízlivějším rozumu. Kdykoli se zvedla zmoře avystoupila na pevninu, šířila smrt azkázu. Za jméno vděčí japonským rybářům, kteří na otevřeném moři neměli tušení ojejí hrůze, akdyž se vrátili domů, našli vesnice zpustošené asvé blízké mrtvé. Vymysleli pro obludu slovo, které doslovně přeložené znamená „smrt vpřístavu“. Tsu jako přístav, nami jako vlna.

Tsunami.

Albanovo rozhodnutí nabrat kurs nad hluboké vody svědčilo otom, že obludu ajejí zvláštnosti zná. Největší chybou by totiž bylo hnát se do domnělého bezpečí přístavu. Udělal tedy to jediné správné.

Zatímco se Thorvaldson probojovával mohutnými vlnami, kontinentální svah aokraj šelfu se dál řítily do hlubin. Vzniklý vír snížil mořskou hladinu na veliké ploše. Vlny se prstencově šířily zmísta propadu ahnaly se rychle na všechny strany. Nad centrem otřesu, které mělo rozlohu několika tisíc čtverečních kilometrů, byly ještě tak nízké, že se nedaly rozeznat od zuřící bouřky. Amplituda obnášela necelý metr nad hladinou moře.

Ale pak se dostaly na mělký šelf.

Alban se záhy naučil, čím se tsunami liší do obyčejných vln. Skoro vším. Mořský příboj je zpravidla způsoben pohybem vzduchu. Když sluneční záření ohřívá atmosféru, oteplení neprobíhá vždy rovnoměrně po celém povrchu zemském. Vznikají vyrovnávací větry, které na vodní ploše vytvářejí tření, atím ivlny. Ani orkány nerozhoupají moře na víc než patnáct metrů. Obří vlny jako proslulé freak waves tvořily výjimku. Maximální rychlost normálních bouřkových vln se pohybovala mezi devadesáti asto kilometry za hodinu apůsobení větru se omezovalo jen na horní vrstvy moře. Od hloubky dvou set metrů bylvšude klid.

Ale vlny tsunami nevznikaly na povrchu, nýbrž vhloubce. Nebyly výsledkem působení větru, nýbrž pramenily ze seizmického šoku, anárazové vlny se pohybovaly úplně jinou rychlostí. Především však byla energie vln tsunami svedena vodním sloupcem až kmořskému dnu. Vlna tak měla na každém místě vmoři, ať bylo jakkoli hluboké, kontakt se zemí. Vpohybu se ocitla veškerá vodní hmota.

Nejlepší příklad, znázorňující tsunami, jednou ukázali Albanovi nikoli na počítači, ale mnohem jednodušeji. Někdo naplnil plechové vědro vodou azespoda do něj kopl. Následkem toho se na hladině vytvořilo několik soustředných vln. Otřes dna se přenesl na celý objem avpodobě vln se dostal nahoru.

Tento jev, řekli mu pak, si prostě musí představit vmiliónkrát větším měřítku.

Prostě.

Tsunami, které rozpoutal sesuv, se hnalo počáteční rychlostí sedm set kilometrů za hodinu na všechny strany sextrémně vysoko postavenými plochými hřebeny. Už první vlna odtransportovala milion tun vody atomu odpovídající množství energie. Po několika minutách narazila do zlomové hrany šelfu. Mořské dno bylo mělčí azbrzdilo čelo vlny, aniž by však podstatně zmírnilo přenášenou energii. Masy vody se tlačily dál, aprotože už nemohly postupovat tak rychle, začaly se zvedat do výšky. Čím bylo moře mělčí, tím výše tsunami rostlo, zatímco jeho vlnová délka se dramaticky zmenšovala. Na jejím hřebenu se vezly bouřkové vlny. Když tsunami dorazilo kprvním vrtným plošinám vseveromořském šelfu, mělo rychlost už jenom čtyři sta kilometrů za hodinu, ale zato už bylo patnáct metrů vysoké.

Patnáct metrů nebylo nic, kvůli čemu by si na plošinách museli dělat nějak vážné starosti – pokud se jednalo oobyčejné vlny způsobené bouřkou.

Naproti tomu nárazová vlna, která sahala od mořského dna až ke hladině, korunovaná patnáctimetrovou horou zvody aženoucí se čtyřstovkou, se rovnala účinku nárazu Jambo-Jetu.

Gullfaks C, norský šelf

Lars Jörensen si chvíli myslel, že už je na to, aby na Gullfaksu vydržel ještě těch pár posledních měsíců, asi příliš starý. Třásl se po celém těle. Co se to děje? Třásl se tak, až se mu zdálo, že se izábradlí třese s ním, aneměl nejmenší tušení proč. Sám se přitom necítil nijak špatně. Možná měl depresi, ale nemocný nebyl. Vypadá to snad takhle, když člověk dostane infarkt?

Pak mu svitlo, že se skutečně třese zábradlí. Nikoli on.

Gullfaks C se chvěl.

Tohle poznání pro něj byl šok.

Zíral na těžební věž apak zase zpátky na moře. Dole zuřila bouře,ale zažil už přece horší. Mnohem horší, aniž by si toho člověk na plošině nějak zvlášť všiml. Takové chvění znal Jörensen jenom zvyprávění, když následkem špatně provedeného vrtu vznikl blowout aropa aplyn pod tlakem vystříkly nahoru. Pak se mohlo stát, že se celá plošina dostala do silných vibrací. Ale oni pumpovali ropu znapůl vyčerpaných rezervoárů do podmořských nádrží anedělo se tak přímo pod plošinou, nýbrž vdalekém okruhu kolem.

Voffshore byznysu existovalo něco jako top ten potenciálních katastrof. Příčné vzpěry ocelových skeletů, na nichž plošiny spočívaly, se mohly zlomit. Freak waves, nejvyšší vlny, které se na moři vytvořily následkem větru aproudění, platily za mimořádnou událost ropného průmyslu. Rovněž tak se báli utržených pontonů atankerů neschopných manévrovat. To všechno tvořilo žebříček katastrofických hitů ana jeho úplně nejhořejší příčce byl únik plynu. Protože byl těžko detekovatelný. Většinou ho zaznamenali, až když už bylo pozdě aon mezitím přišel do styku sohněm. Vtakovém případě explodovala celá plošina jako tenkrát Piper Alpha na britské straně, které coby největší katastrofě vdějinách ropného průmyslu padlo za oběť sto šedesát lidských životů.

Ovšem největší noční můrou bylo podmořské zemětřesení. Atohle, jak Jörensen poznal, zemětřesení bylo. Teď se mohlo stát cokoli. Když se třásla země, člověk ztrácel veškerou kontrolu. Materiál se deformoval atrhal. Unikal plyn avypukaly požáry. Když zemětřesení rozechvělo plošinu, nezbývalo než doufat, že to nebude horší, že se nepropadne nebo nesesune mořské dno aže zakotvená konstrukce odolá nárazům. Ale itak existoval další problém, který šel ruku vruce se zemětřesením aproti kterému se nedalo dělat nic, vůbec nic.

Atenhle problém se právě blížil kplošině.

Jörensen ho viděl přibližovat se avěděl, že jeho šance jsou prakticky nulové. Otočil se achtěl seběhnout dolů po ocelovém schodišti, aby unikl znechráněné galerie. Ale šlo to všechno příliš rychle.

Jeho nohy ztratily stabilitu a Jörensen uklouzl. Instinktivně se chytil rukama podlahové mříže. Vypukl pekelný rámus, rány aburácení, jako kdyby se plošina rozlomila. Bylo slyšet výkřiky apak rozčísl vzduch ohlušující třesk. Jörensena to vymrštilo proti zábradlí. Hlavou mu projela palčivá bolest. Visel na mříži apozoroval, jak se moře zdánlivě postavilo. Nad ním se skřípěním praskal materiál. Pln zděšení pochopil, že se obrovská plošina naklonila, a jeho rozum vysadil. Zbyla zněj pouze bytost zachvácená panikou, která činila nesmyslné pokusy vylézt odtud nahoru, pryč od vody, která se blížila. Lezl po šikmé ploše, která byla pořád ještě podlahou, ale šikmá plocha se měnila ve strmou a Jörensen začal křičet.

Došly mu síly. Prsty pravé ruky se pustily kovové mříže a Jörensen se svezl oněco níž. Visel už jenom za levou ruku avté mu strašně trhlo. Pořád ještě křičel, zaklonil hlavu auviděl převracející se těžební věž arameno splynovým plamenem, které už nebylo vodorovně shladinou, nýbrž kolmo proti naprosto černému nebi.

Na okamžik ten osamělý plamen působil téměř vznešeně. Jako pozdrav bohům. Ahoj, vy tam nahoře! Už přicházíme!

Potom se všechno rozletělo ve světle žlutém žhnoucím mraku a Jörensena to vymrštilo do moře. Nebolelo ho to tam, kde se utrhlo jeho předloktí, nýbrž vlevé ruce, která zůstala sevřená vmříži galerie. Než Jörensena stačil zachvátit valící se oheň, narazilo tsunami do potápějící se plošiny arozdrtilo Gullfaks C, zatímco betonové pilíře zmizely vhlubině spolu shroutícím se okrajem šelfu.

Dědo, povídej nám, jak to tenkrát bylo…

Oslo, Norsko

Žena poslouchala se zamračeným čelem.

„Co tím myslíte?“ zeptala se. „Něco jako řetězovou reakci?“

Byla ze stálého krizového štábu ministerstva životního prostředí abyla zvyklá na všelijaké dobrodružné teorie. Institut Geomar znala avěděla, že tam nespřádají žádné fantazie, atak se pokoušela co nejrychleji pochopit, co jí to vykládá německý vědec do telefonu.

„Ne tak úplně,“ odpověděl Bohrmann. „Spíše simultánní průběh.Ničení postupuje podél celého svahu. Odehraje se úplně všude vtýž okamžik.“

Žena polkla. „A… které oblasti budou zasaženy?“

„Záleží na tom, kde ke zlomu dojde avjaké délce. Odhaduju, že tobudou velké části norských břehů. Vlny tsunami se šíří na tisíce kilometrů. Informujeme všechny, koho se to týká. Island, Velkou Británii, Německo, všechny.“

Žena se zahleděla zokna vládní budovy. Myslela na plošiny tam venku. Jsou jich stovky až nahoru kTrondheimu. „Jaké budou následky pro přímořská města?“

„Měli byste je evakuovat.“

„Apro pobřežní průmysl?“

„Věřte mi, to se dá těžko říct. Vlepším případě dojde ksérii menších sesuvů. Pak by se to prostě všechno jenom tak trochu zhouplo. Vnejhorším případě by to znamenalo…“

Vtémž okamžiku se rozletěly dveře adovnitř se vřítil muž sobličejem bledým jako křída. Položil před ženu list papíru anaznačil jí, aby ukončila hovor. Žena si papír vzala apřelétla očima krátký text. Byl to opis radiodepeše. Přišla zlodi. Thorvaldson, četla.

Pak četla dále acítila, jak se jí houpe podlaha pod nohama.

„Existují varovné příznaky,“ pokračoval Bohrmann. „Kdyby k tomu mělo dojít, lidé na pobřeží musí vědět, na co si mají dávat pozor. Tsunami se ohlašuje. Chvíli předtím, než dorazí, lze na moři pozorovat rychlý příliv aodliv. Vícekrát za sebou. Cvičené oko si toho všimne. Po deseti nebo dvaceti minutách voda náhle ustoupí od břehu. Skály aútesy budou vidět. Lidé uvidí mořské dno, které za normálních okolností vidět není. Tehdy nejpozději se musí uchýlit na vyvýšené území.“

Žena už nic neříkala askoro ani neposlouchala. Předtím se pokoušela si představit, co nastane, jestli má ten muž na druhém konci drátu pravdu. Teď se snažila si uvědomit, co se právě děje.

Sveggesundet, Norsko

Lundová umírala nudou.

Bylo hloupé vysedávat vprázdné restauraci apopíjet kávu. Každá forma nečinnosti jí připadala jako mučení. Kuchyňská pomocnice byla tak hodná, že kvůli ní zapnula stroj, ve kterém se vařilo espresso acappuccino. Káva byla skvělá anavzdory bouřlivému počasí ašpatné viditelnosti byl zvelkého panoramatického okna výhled na moře impozantní. Přesto bylo pro Lundovou čekání nesnesitelné.

Nabírala zrovna lžičkou zšálku napěněné mléko, když někdo vstoupil. Náraz větru pronikl dovnitř.

„Ahoj, Tino!“

Lundová zvedla zrak. Příchozí byl Sverdrupův kamarád. Znala ho jen jako Akeho, příjmení nevěděla. Měl vKristiansundu prosperující půjčovnu lodí avlétě vydělával spoustu peněz.

Prohodili spolu pár slov opočasí apak se Ake zeptal: „Co tu děláš? Přijelas za Karem?“

„Měla jsem to vúmyslu,“ odpověděla Lundová skřivým úsměškem.

Akke se na ni podíval užaslýma očima.

„Aproč tedy tu sedíš sama? Proč ten trouba Kare není utebe, když ktobě patří?“

„Za to si můžu sama. Přijela jsem moc brzo.“

„Tak mu zavolej.“

„Už jsem to zkoušela. Má tam schránku.“

„No jasně!“Ake se uhodil do čela. „Tam, kde teď je, není signál.“

Lundová zpozorněla. „Ty víš, kde je?“

„Ano, před chvílí jsem byl ještě společně s ním uHauffenů.“

„UHauffenů? Vté palírně?“

„Ano, nakupuje tam kořalky. Pár jsme jich ochutnali, ale znáš Kareho. Ten pije ještě míň než mnich opůstu, tak jsem to koštování musel vzít za něj.“

„Je tam ještě?“

„Když jsem odcházel, byli všichni ve sklepě akecali. Proč tam nezajedeš? Víš, kde jsou Hauffenovi?“

Lundová to věděla. Malá palírna, kde se destiloval vynikající aquavit, který nebyl určen na export, stála odtud deset minut pěšky na rovné planině. Autem by tam byla za dvě minuty, kdyby jela po silnici do vnitrozemí. Ale vautě se už naseděla dost.

„Já se projdu,“ řekla.

„Vtomhle svinským počasí?“ Ake protáhl obličej. „No, ty musíš vědět, co děláš. Jen aby ti nenarostly blány.“

„Lepší než kořeny.“ Lundová vstala abyla vděčná za informaci. „Tak zatím. Já ho přivedu.“

Venku si vyhrnula límec, sešla na pláž avykročila. Odtud byla palírna za hezkých dnů vidět. Teď vypadala jako šedivý stín všikmo padajícím dešti.

Bude mít radost, až ji uvidí?

Neuvěřitelné! Uvažovala jako zamilovaný teenager. Tina Lundová –nepříčetná. Jasně že bude mít radost. Co taky jiného?

Jak se vzdalovala od Fiskehusetu, dívala se na moře. Bylo to divné,ale předtím se musela mýlit. Myslela si, že skalnatá pláž je širší než jindy, ale byla jako vždycky. Ne, vlastně vypadala dokonce užší.

Na okamžik se zastavila.

Jak se mohla takhle splést?

Třeba to bylo tou bouřkou. Vlnobití bylo jednou větší, jednou menší. Teď zas bylo pravděpodobně prudší. Pokrčila rameny ašla dál.

Když celá promočená vstoupila do palírny, vmalé návštěvní místnosti nikoho nenašla. Vzadní stěně byly otevřené dřevěné dveře. Ze sklepa jimi pronikalo nahoru světlo. Bez váhání sešla dolů, kde zastihla dva muže, jak se opírají osudy ahovoří spolu, každý se sklenkou vruce. Byli to dva bratři, kterým palírna patřila. Staří chlapi, přátelské typy, tváře ošlehané drsným počasím. Kareho nikde neviděla.

„Je mi líto,“ řekl jeden. „Je to dvě minuty, co odešel. Právě jsi ho minula.“

„Byl tu pěšky?“ zeptala se. To by ho mohla dohnat.

„Ne.“ Druhý zavrtěl hlavou. „Byl tu sdodávkou. Něco tu nakoupil. To by po svých neodnesl.“

„Neříkal, jestli se vrací zpátky do restaurace?“

„Jo, chtěl tam.“

„Tak dobře. Díky.“

„Hele, počkej!“ Jeden ze staříků se narovnal od sudu ašel jí naproti. „Když už jsi sem šla zbytečně, tak se snámi aspoň napij. To se přece nesluší, aby někdo přišel do palírny aodešel střízlivý.“

„Děkuju, je to od vás milé, ale…“

„Má pravdu,“ přidal se horlivě bratr. „Musíš se něčeho napít.“

„Já…“

„Venku to vypadá na konec světa, dítě. Jak se chceš dostat zpátky, když nebudeš mít vžaludku něco pro zahřátí?“

Oba se na ni dívali psíma očima. Lundová pochopila, že to starým mužům udělá radost, když si snimi dá skleničku.

Avlastně proč ne?

„Tak jednu,“ řekla.

Bratři se ušklíbli apodívali se jeden na druhého, jako kdyby právě dobyli Konstantinopol.

Shetlandské ostrovy, Velká Británie

Helikoptéra zahájila přistávací manévr.

Johanson se podíval ven. Přeletěli strmé pobřeží, letěli podél něj azamířili kpřistávací ploše, kde ho slíbila Karen Weaverová vyzvednout. Útesy se svažovaly mírně kvýchodu akončily vprotáhlém zálivu. Odtud byla země rovná. Nekonečné písečné akamenité pláže, jedna vedle druhé, aza nimi začínala typická shetlandská drsná krajina svřesovišti. Nízké, do daleka se táhnoucí pahorky, ve kterých se silnice vyjímaly jako vyškrábané.

Heliport patřil oceánografické stanici, ve které přebývalo půl tuctu vědců, atak vznešené označení si dvakrát nezasloužil: byla to přibližně kruhová vyštěrkovaná plocha uprostřed šedozelené dálky, sama stanice byla jen oněco málo víc než shluk baráků na spadnutí. Zkopců sem vedla úzká silnice, která končila umola. Johanson viděl čluny. Vedle baráků parkovaly jen dva terénní vozy ajeden rezatý mikrobus Volkswagen. Weaverová psala článek otuleních, proto si vybrala tohle místo. Svědci pravidelně vyrážela, potápěla se snimi ataké snimi bydlela vjedné zchat.

Bell schytala poslední náraz větru apak se kola dotkla země. Helikoptéra měkce přistála.

„Tak to máme za sebou,“ řekl pilot.

Johanson zpozoroval na okrajipřistávací plochy malou postavu. Vlasy jí vlály ve větru. Soudil, že to bude Karen Weaverová. Líbilo se mu, jak na něj čeká vté pustině. Kousek od ní stál motocykl. Všechno podle Johansonova vkusu. Starobylý ostrov sosamělou postavou, jak se ovládají navzájem. Protáhl si údy, zastrčil knihu sWhitmanovými básněmi do cestovní tašky asáhl po plášti.

„Pro mě za mě jsme klidně ještě mohli vykroužit pár koleček,“ řekl, „ale nerad bych tu dámu nechal čekat.“

Pilot se otočil kJohansonovi asvraštil čelo.

„To se jenom stavíte takhle cool, nebo to svámi vážně nic neudělalo?“

Johanson se pokoušel dostat do rukávů svého pláště.

„Na to musíte přijít sám. Máte přece zkušenosti snadřízenými.“

„Jistě, to mám.“

„No a? Jsem cool?“

„Jánevím. Třeba jenom tak blafujete. Většina těch, co jsem vozil, mi tady dnes celou cestu fňukala.“

„ISkaugen?“

„Skaugen?“ Pilot se na chvíli zamyslel amezitím se listy rotoru zpomalily aztichly. „Ne. Myslím, že se Skaugenem nehne vůbec nic.“

To bych se taky divil, říkal si Johanson.

„Můžete mě zítra vpoledne zase naložit? Řekněme ve dvanáct.“

„Není problém.“

Johanson počkal, až se otevřou dveře, asestoupil po malém žebříku. Byl cool? Vhloubi duše byl rád, že má zase pevnou půdu pod nohama. Pilot musí pokračovat dál, ale na drsné povětrnostní podmínky je evidentně zvyklý. Dá si krátkou pauzu apoletí do Lerwicku natankovat. Johanson si přehodil tašku přes rameno avykročil směrem kčekající postavě. Plášť se mu nadouval atloukl onohy, ale aspoň nepršelo.

Karen Weaverová mu šla pomalu naproti.

Kuriózně byla skaždým dalším krokem menší. Když konečně stanula před ním, odhadoval ji maximálně na metr padesát šest. Byla atraktivním způsobem kompaktní. Vyšponované džínsy na svalnatých nohou. Apod koženou bundou se jí rýsovala široká ramena. Pokud to Johanson dokázal rozeznat, neměla žádný makeup. Její snědost byla toho druhu, jakou člověk získá vystavením se větru apočasí. Podepsaly se na ní slunce asůl, anavíc měla po širokých lícních kostech ana čele pihy. Vítr jí cuchal prameny kaštanových loken.

„Sigur Johanson,“ konstatovala. „Jaký byl let?“

„Mizerný. Musel jsem se utéct do společnosti Walta Whitmana. Ale pilot soudí, že jsem byl cool.“

Weaverová se usmála. „Nechcete se najíst?“

Zvláštní otázka, napadlo ho, takhle hned po uvítání. Pak si uvědomil, že má skutečně hlad.

„Rád. Akde?“

Udělala pohyb hlavou směrem kmotorce.

„Můžeme zajet do nejbližšího místa. Když vás nerozházel let, přežijete iharleye. Rychlejší by to bylo na stanici, jestli se spokojíte shovězím ve vlastní šťávě zkonzervy ahrachovou polévkou zpytlíku.“

Johanson se na ni díval azjišťoval, že má neobyčejně sytě modré oči. Modré jako hluboké moře.

„Aproč ne?“ řekl. „Vaši vědci jsou na moři?“

„Ne. Je bouřlivé počasí. Jeli si obstarat zásoby. Já si tu můžu dělat, co chci, ataky umím otevřít konzervu. Tím moje kuchařské umění končí. Pojďte.“

Johanson ji následoval po štěrku heliportu ke stanici. Tady dole už budovy nevypadaly tak zchátrale jako zptačí perspektivy.

„Akde vůbec jsou lodě?“

„Radši je nenecháváme venku.“ Weawerová ukázala na domek, který stál nejblíže kvodě. „Záliv není chráněný, atak je po návratu vždycky uklízíme do toho baráku hned umoře.“

Umoře…

Kde bylo to moře?

Johanson se zarazil azůstal stát. Kde ještě před chvílí narážely příbojové vlny na pláž, tam byla bahnitá rovina, ze které vyčnívaly skály. Moře ustoupilo, ale to se muselo stát vposledních minutách. Na veliké rozloze bylo vidět jenom dno.

To nemohl za tak krátkou dobu způsobit žádný odliv. Aby voda ustoupila ostovky metrů.

Weaverová šla ještě pár kroků apak se zastavila aotočila.

„Copak? Přešel vás hlad?“

Johanson zavrtěl hlavou. Do uší se mu dral hluk, mohutněl asílil. Napřed si myslel, že je to veliké letadlo, které letí nízko nad vodou amíří na ostrov. Ale neznělo to jak letadlo. Spíš jako blížící se hrom, jenže na hrom to bylo příliš pravidelné anepřestávalo to…

Najednou mu bylo jasné, co to je.

Weaverová sledovala jeho pohled.

„Co to uvšech čertů je?“

Johanson se chystal odpovědět. Vtémž okamžiku se obzor zatemnil aWeaverová to uviděla také.

„Khelikoptéře!“ zařval.

Novinářka byla jako zkamenělá. Pak se rozběhla. Společně běželi khelikoptéře. Za sklem kokpitu Johanson uviděl pilota, jak kontroluje přístroje. Trvalo jen vteřinu, než jeho pohled zachytil utíkající postavy. Zarazil se. Johanson na něj zamával, aby spustil žebřík. Věděl, že pilot nemůže vidět, co se to žene zmoře. Helikoptéra stála obrácená kokpitem do vnitrozemí.

Pilot se zamračil apak přikývl. Dveře se syčením otevřely ažebřík jel dolů.

Hřmění se blížilo. Už to znělo, jako kdyby se celý svět za ostrovem daldo pohybu.

Azrovna tak to je, pomyslel si Johanson.

Nesprávná doba, nesprávné místo.

Stržen hrůzou azároveň fascinován zastavil se na prvním stupni žebříku adíval se, jak se moře vrací aznovu zaplavuje bahnitou rovinu. Panebože, říkal si, to je tak nepravděpodobné! To prostě nepatří do téhle epochy, tohle není vymyšleno pro civilizované lidi. Učebnicová ukázka. Každý věděl, že meteority, zemětřesení, sopky azáplavy miliony let měnily obraz země, ale podle nějaké tajné dohody se myslelo, že spočátkem technického věku je takovým událostem jednou provždy konec.

„Johansone!“

Někdo do něj šťouchl. Odrazil se ašplhal rychle nahoru, Weaverová za ním. Helikoptéra se začala chvět. Johanson viděl zděšení vpilotových očích azařval:

„Nastartovat! Okamžitě!“

„Co je to za rámus? Co se tu děje?“

„Honem, zvedněte tu bednu!“

„Nejsem kouzelník. Avůbec, co to má znamenat? Kam mám letět?“

„To je fuk. Co nejvíc nahoru.“

Rotory se srachotem začaly točit. Bell se zhoupla avznesla se dva metry nad zem. Pak pilotova zvědavost zvítězila nad strachem. Otočil helikoptéru osto osmdesát stupňů, aby viděl na moře. Jeho obličej ztratil výraz.

„Do prdele práce!“ vyrazil ze sebe.

„Tam!“ Weaverová ukázala oknem kbarákům. „Tam venku!“

Johanson otočil hlavu. Od hlavní budovy k nim někdo běžel. Mladý muž vdžínsech atričku. Ústa měl doširoka otevřená. Běžel ze všech sil amával rukama.

Johanson se zaraženě podíval na Weaverovou. „Já myslel…“

„Já taky.“ Weaverová zděšeně hleděla na blížící se postavu. „Musíme dolů. Panebože, přísahám, nevěděla jsem, že tu Steven zůstal. Opravdu jsem myslela, že všichni…“

Johanson energicky zavrtěl hlavou. „To nezvládne.“

„Nemůžeme ho tu nechat.“

„Tak se sakra podívejte ven! Nezvládne to. My to nezvládneme.“

Weaverová ho odstrčila stranou adrala se přes něj ke dveřím. Vpříštím okamžiku ztratila rovnováhu, když pilot nad písečným pruhemotočil helikoptéru směrem kběžícímu muži. Stroj se začal otáčet atřást, jak byl zasažen několika prudkými nárazy větru. Pilot hlasitěklel. Na chvilku jim vědec zmizel zočí, ale pak se najednou ocitli velice blízko uněho.

„Zvládne to!“ křičela Weaverová. „Musíme dolů!“

„Ne,“ zašeptal Johanson.

Weaverová ho neslyšela. Nemohla ho slyšet. Ani rámus rotorů nebyl slyšet vdunění valícího se moře. Johanson věděl, že vědce už nemohou zachránit, ale ztratili cenný čas azačal pochybovat iotom, že to zvládnou oni sami. Nutil se odtrhnout oči od běžící postavy adívat se dopředu.

Vlna byla obrovská. Mohla být vysoká třicet metrů, byla to kolmá stěna zuřivé černozelené vody. Od břehu ji dělilo ještě pár stovek metrů, ale blížila se rychlostí expresního vlaku, ato znamenalo, že do kolize zbývají jen vteřiny. Rozhodně už nebyl čas naložit muže na palubu asoučasně se zvednout nad valící se vodu. Doufal jen, že se snad muž zachrání skokem do otevřených dveří nebo se chytí ližiny, že zkrátka udělá něco, co se neustále odehrává na filmovém plátně avždycky se to podaří, když se dotyčný jmenuje Bruce Willis nebo Pierce Brosnan.

Vědec zakopl anatáhl se jak široký tak dlouhý.

A je to, řekl si Johanson.

Před nimi se udělala tma. Skrze prosklený kokpit už nebylo vidět nebe, jenom čelo vlny. Vyplňovala celé zorné pole ze všech stran ablížila se k nim obrovskou rychlostí. Promarnili svou šanci. Je veta po všech nadějích. Kolmý vzestup by znamenal srážku vpoloviční výši. Kdyby letěli těsně nad zemí, ušetřili by sice čas pro stoupání, ale stejně by je vlna dohnala. Tsunami bylo každopádně rychlejší, akromě toho by museli Bell napřed obrátit. Ani na to jim už zbývající vteřiny nestačily.

Snáznakem odtažitosti si Johanson položil otázku, jak mohl vydržet pohled na kolmou vodní frontu, aneztratit přitom rozum. Pak sevrátil do skutečnosti, když pilot udělal to jediné správné. Rozletěl se pozpátku azároveň stoupal. Čumák Bell se naklonil dolů. Naokamžik byla vidět země, ale nenarazili do ní, nýbrž se od ní odlepovali ve zpětném letu azároveň unikali řítící se vlně. Helikoptéra řvala, jako kdyby její hnací mechanismus chtěl explodovat. Johanson by nikdy nevěřil, že je helikoptéra schopná takového manévru – možná tomu nevěřil ani sám pilot, ale zafungovalo to.

Kolabující vlna za nimi slintala jako hladové zvíře. Přehnala se přes pláž azačala se hroutit. Hory vodní pěny pronásledovaly Bell na jejímšíleném útěku. Vtom helikoptérou otřásla příšerná rána aJohansona to odmrštilo ke stěně, hned vedle otevřených dveří. Do obličeje mu pleskla voda. Uhodil se přitom do hlavy, až se mu před očima chvilku míhaly tmavočervené blesky. Nahmatal něco kovového apevně se chytil vzpěry. Projela jím bodavá bolest. Nedokázal říci, jestli to děsivé hučení vuších je ještě vlna tsunami, nebo mu jenom tak hučí vhlavě, zda stoupají nebo klesají. Jeho jedinou myšlenkou bylo, že přívalové vlně stejně neuniknou, že je rozdrtí, aočekával konec.

Pak se jeho výhled vyjasnil. Kabina visela ve stříkající vodě. Nad helikoptérou se honily roztrhané šedivé mraky. Dokázali to!

Unikli. Nenarazili do tsunami, ale dostali se těsně nad její hřeben. Helikoptéra stoupala dál, přičemž kroužila zatáčku, takže by nyní mohli rozeznat pobřeží. Ale žádné pobřeží už neexistovalo. Tam dole se hnal jen divoký příval vody, který nezměněnou rychlostí pokračoval dál apolykal zemi. Stanice, auta avědec zmizeli. Daleko na pravé straně, tam kde začínal strmý břeh, explodovaly na útesech blyštivé fontány vodní pěny astříkaly do nekonečné výšky, mnohem výš, než jak vysoko letěla Bell, jako by se moře chtělo spojit smraky.

Weaverová se vysoukala nahoru. Přeletěla přes sedadla dozadu, když prve Bell zasáhl proud vody. Zírala ven ajenom donekonečna opakovala: „Panebože!“

Pilot mlčel. Jeho tvář měla barvu popela, čelisti se mu pohybovaly naprázdno. Ale zvládl to.

Rozletěli se za vlnou. Vodní masa se hnala po zemi rychleji ahelikoptéra jí nestačila. Spatřili před sebou vyvýšeninu. Příval po ní vyjel nahoru arozpěněný se vylil na rovinu za ní, aniž by znatelně zmírnil rychlost. Území zde bylo rovné avoda se rozlije na kilometry daleko do vnitrozemí. Johanson uviděl rovinu posetou pohybujícími se bílými skvrnami apoznal, že to jsou ovce, které divoce pádí pryč. Apak ovce zmizely.

Johanson pochopil, že město upobřeží bylo vymazáno zmapy.

Chyba. Teprve bude vymazáno zmapy. Anejen ono. Patrně každé město, které leží ubřehů Severního moře, se propadne do malströmu. Ať už tsunami vzniklo kdekoli, vtomto okamžiku se šířilo prstencově, jak to odpovídalo povaze jeho impulzových vln. Jeho ničivá síla dosáhne až do Norska, do Holandska, Německa, Skotska ina Island.

Johanson si najednou všoku uvědomil, jaká katastrofa se udála, azkroutil se, jako kdyby mu dali na břicho rozžhavené železo. Vytanulo mu na mysli, kdo je právě teď ve Sveggesundetu.

Sveggesundet, Norsko

Lundová shledala, že bratřím Hauffenovým nelze upřít, že jsou docela zábavní. Dělali všechno možné, jen aby ji zdrželi. Dokonce si troufali tvrdit, že jsou oba lepší milenci než Kare Sverdrup. Šťouchali se přitom do boku amrkali na sebe atak si Lundová snimi musela dát ještě jednu skleničku, než se uráčili propustit ji.

Podívala se na hodinky. Když teď vyrazí, bude ve Fiskehusetu tak přesně, až to bude trapné. Kdo je tak přesný, ten to má jistě zapotřebí. Když si dopřeje pár minut zpoždění, bude vypadat víc suverénní.

Jsem kráva blbá.

Ale nemusela se přece do Fiskehusetu nijak štvát.

Oba staříci trvali na objetí na rozloučenou. Zapřísahali ji, že je pro Kareho ta pravá, která nehartusí, když se otevře dobrý aquavit. Lundová musela vydržet ještě nejrůznější komplimenty, vtípky adobré rady, než ji jeden zbratří konečně vyprovodil ze sklepa nahoru. Otevřel domovní dveře, akdyž uviděl, jak silně prší, usoudil, že Lundová nemůže jít bez deštníku. Marně se jim snažila vysvětlit, že do deště chodí zásadně bez deštníku. Že to patří kjejímu povolání, moci se volně pohybovat za každého počasí. Zrovna tak dobře mohla mluvit do dubu. Starší odešel pro deštník. Následovalo nové objímání, než se konečně vymanila ze starostlivé péče lihopalníků arázovala si to vdešti směrem krestauraci. Zavřený deštník držela vpravé ruce.

Přece se musí rozjasnit, myslela si.

Ale obloha ještě víc potemněla avítr nabíral na rychlosti. Lundová přidala do kroku. Copak si právě neusmyslela, že si dá na čas? Můžeš přece jít pomalu, říkala si. Johanson měl naprostou pravdu. Žiješ pořád na plný plyn.

No aco. Byla už jednou taková, akrom toho chtěla už konečně být s mužem, kterého se rozhodla milovat.

Odněkud zazněl slabý signál. Zastavila se. To byl její mobil! Bez dechu rozepnula bundu alovila telefon. Třeba už jí Kare několikrát volal, ale ve sklepě nebyl signál.

Už ho má. Vyrvala ho ven aohlásila se vnaději, že uslyší Kareho.

„Tino?“

Zarazila se.

„Sigure! To je… hezké, že voláš, já…“

„Kdes byla, zatraceně? Snažím se ti dovolat celou věčnost.“

„To je mi líto, já…“

„Kde jsi teď?“

„Ve Sveggesundetu,“ řekla váhavě. Jeho hlas byl zkreslený atmosférou aevidentně mluvil vnějakém dunění, ale bylo vtom ještě cosi jiného. Něco, co od něj ještě nikdy neslyšela aco jí nahánělo strach. „Jdu zrovna po pláži aje neskutečně hnusný počasí, ale znáš mě…“

„Vypadni odtud!“

„Co?“

„Dělej, ať už jsi odtud pryč!“

„Sigure! Tobě přeskočilo!“

„Hned, okamžitě!“ Johanson mluvil bez dechu dál. Jeho slova do ní prala jako déšť, neustále rušená atmosférickým praskáním ahlukem, takže si napřed myslela, že se přeslechla. Pak začala postupně chápat, co jí Johanson povídá, anohy pod ní na okamžik podklesly, jako kdyby byly gumové.

„Nevím, kde je epicentrum,“ ječel Johanson. „Vlna asi potřebuje víc času, než se dostane kvám, ale to je fuk. Nemáš čas. Vypadni! Proboha, dělej, co umíš, ať se odtud dostaneš!“

Lundová civěla na moře. Bouře před sebou hnala pěnící příboj.

„Já… dobře.“ Nabrala dech anapumpovala si plíce, jak jen to šlo. „Dobře, dobře!“

Zahodila deštník adala se do běhu.

Vdešti rozeznávala světla restaurace, žlutá avábivá. Kare, uvědomila si. Musíme nasednout do auta, tvého nebo mého. Jeep stál pět set metrů nad restaurací, ale Kare měl vedle Fiskehusetu pár míst na parkování, kde obyčejně stálo ijeho auto. Zatímco běžela, pokoušela se rozeznat, jestli tam jeho vůz stojí. Do očí jí padal déšť aLundová si je vztekle utírala. Pak jí došlo, že restaurace má parkoviště na druhé straně budovy aže odtud není vidět. Běžela proto ještě rychleji. Ke skučení větru aburácení příboje se přidal nový zvuk. Něco jako srkání.

Aniž by se zastavovala, otočila hlavu.

Dělo se něco nepředstavitelného. Lundová zakopla anemohla jinak než se zastavit adívat se, jak moře mizí, jako kdyby někdo vytáhl špunt. Kam oko dohlédlo, bylo vidět černé, rozbrázděné dno.

Otáčela se zpátky jako včasosběrném snímku.

Pak uslyšela zahřmění.

Mžourala do deště aznovu si utírala oči. Daleko na obzoru se objevilo něco rozmazaného, mohutného avtom nečase to pomalu dostávalo tvar. Napřed si myslela, že se roztahuje ještě černější srážková fronta. Ale fronta se rychle blížila ajejí horní okraj byl příliš rovný.

Dala se znovu do běhu.

Bez auta je ztracená, to bylo naprosto jasné. Teprve kousek za vesnicí, směrem do vnitrozemí, vedla silnice na vyvýšené území. Pravidelně, zhluboka dýchala, aby potlačila dostavující se paniku, acítila, jak se jí do svalů rozlévá adrenalin. Měla dost síly běžet až do nekonečna dál, jenže jí to nebude nic platné. Vlna byla každopádně rychlejší.

Cesta před ní se větvila. Nalevo dál krestauraci, napravo vedla zkratka kveřejnému parkovišti, kde stál Johansonův Jeep. Když se rozeběhne tudy, tak to kautu zvládne. Apak po silnici nahoru, přes kopečky, avyždímá zmotoru všechno. Ale co bude sKarem, když odjede? Bude ztracen. To je nemožné, nemyslitelné, nemůže zmizet anechat ho tady. Nechtěla pryč bez něj. Ti dva staří braši vpalírně říkali, že jel rovnou do Fiskehusetu. Dobrá. Takže je tam ačeká na ni anezaslouží si, aby ho nechala samotného. Ani ona si nezaslouží, aby byla dál sama. Nikdo si to nezaslouží.

Obrovskými skoky minula rozcestí apokračovala krozsvícené budově. Pořád doufala, že tam jeho auto ještě stojí. Dunění se rychleblížilo, ale ona se dál pokoušela je ignorovat anenechat se ochromit strachem. Iona byla rychlá. Bude rychlejší než ta zatracená vlna, jejírychlost vydá za dva.

Dveře na terasu se rozletěly. Někdo vyrazil ven, zastavil se adíval senamoře. Byl to Kare.

Začala volat jeho jméno. Její hlas se ztrácel ve skučení větru ahřmotu blížící se vlny. Sverdrup se upřeně díval na moře anereagoval. Dokonce ho ani nenapadlo podívat se směrem, odkud tak zoufale volala jeho jméno.

Potom Kare odběhl.

Zmizel za budovou na druhé straně. Lundová vzdychla. Nic nechápajíc štvala se dál. Za okamžik uslyšela, jak se bouřkou slabě nese zvuk startujícího motoru. Vteřinu nato spatřila, jak zpoza budovy vyjíždí Kareho vůz aplnou rychlostí se žene po silnici nahoru. Málem se jí zastavilo srdce.

To přece nemůže udělat! Nemůže odjet bez ní. Musel ji přece vidět. Musel! Ale neviděl ji. Kare to stihne. Možná.

Lundové se zmocňoval strach. Běžela dál, ale už ne krestauraci, nýbrž skrz houští apo kamení nahoru kparkovišti. Poté co minula rozcestí, musela překonat skalnatý pruh, atady to šlo pomalu. Ale byla to jediná cesta, která jí zbývala. Její poslední šancí byl Jeep. Po pár metrech narazila na uzávěru, dvoumetrový plot zdrátěného pletiva. Chytla se za oka ašplhala nahoru. Znovu ztrácela cenné vteřiny, zatímco se vlna blížila. Ale za to se před ní vdešťové oponě najednou objevila černá silueta jeepu, aten byl blíž, než si myslela, už takřka nadosah.

Běžela ještě rychleji. Skály končily apřecházely vlouku. Auž měla pod nohama beton parkoviště. Výborně! Aještě kvozu. Možná sto metrů. Míň. Možná padesát. Čtyřicet. Běž, Tino. Běž! Beton se otřásl. Lundové zahřmělo vuších arozbušila se jí krev.

Běž!

Rukou nahmátla vkapse klíček od auta. Její boty na platformě cvakaly vpravidelném taktu. Na posledních metrech uklouzla. Ale to nic, byla už tady, narazila tělem do vozu ateď rychle otevřít.

Ucítila, jak jí klíček vyklouzl zruky.

Ne, říkala si, prosím ne! Jenom to ne.

Začala ho panicky nahmatávat všude kolem. Panebože, kde je ten zatracenej klíček, musí přece ležet někde tady. Prosím!

Sklonila se níž.

Když zvedla hlavu, uviděla vlnu.

Anajednou už nespěchala. Věděla, že je pozdě. Žila rychle arychle taky zemře. Doufala, že to aspoň dlouho nepotrvá. Někdy si kladla otázku, jaké je to umírat, co se člověku honí hlavou, kdy skonečnou platností sezná, že nastal ten okamžik anelze ho nikudy obejít. Smrt řekne: tak jsem tady. Máš pět vteřin na to, aby sis urovnalapár myšlenek. Dneska jsme velkorysí ajestli chceš, můžeš si ještě vhlavě promítnout film života, čas ti na to dáme. Nebylo to tak? Neznamenalo to, že se člověku překvapivě – vpřevracejícím se autě, tváří vtvář vypálené kulce, během smrtelného pádu – odehraje před očima celý film jeho života, obrazy zdětství, první láska, něco jako Best of. Každý říká, že to tak je, tak to musí být pravda!

Ale jediné, co Lundová pociťovala, byl strach, že ji smrt bude bolet, aona bolest nesnášela. Apak se začala stydět, že musí skončit takhle uboze. Že všechno pokazila. To bylo celé. Žádný vnitřní Hollywood. Žádné velké myšlenky. Žádný důstojný závěr.

Před jejíma očima narazilo tsunami do restaurace Kareho Sverdrupa, proměnilo ji vtrosky ahnalo se dál.

Vodní stěna dosáhla kparkovišti.

Pár vteřin nato vystříkla knávrší.

Šelf

Když vlna, která se postupně šířila, zasáhla okolní pevninu, na šelfu už za sebou měla nepředstavitelné dílo zkázy.

Část ropných plošin ačerpacích stanic, které byly vybudovány přímo na kontinentálním svahu, zmizela spolu se sesouvajícím se svahem vhlubinách. To všechno stálo tisíce lidských životů během pár minut, ale byla to jen předehra k tomu, co tsunami provedlo na šelfu. Jako když jsou vkoloně auta za sebou na doraz, tlačila se vodní masado svislé fronty, která byla oto vyšší, čím bylo moře mělčí. Pod jejím nárazem se všechny těžební konstrukce, projektované do podoby lešení, hroutily jako domeček zkaret. Během ani ne patnácti minut ztroskotalo přes osmdesát plošin, protože nevydržely zatížení. Přitom se jim nestal osudným ani tak vysoký stav vody – vrtné ostrovy vSeverním moři byly stavěny na to, aby je mohly podbíhat skoro čtyřicetimetrové vlny apřitom je vážně nepoškodily, což se dalo statisticky očekávat jednou za sto let – nýbrž souběh několika faktorů.

Vobyčejných příbojových vlnách už byl naměřen tlak dvanáct tun na čtvereční metr. To stačilo kprotržení přístavních hrází azaplavení městských center, kvymrštění menších lodí do vzduchu akrozlomení nákladních lodíatankerůnapůl.Tohledokázalyvlnyvyrobenévětrem.Jejich rázová energie se vypočítávala jinak než uvln tsunami. Daloby se říci, že vedle tsunami stejné velikosti je taková příbojová vlna úplné jehňátko.

Výška hřebenů tsunami, které vyvolal sesuv, obnášela uprostřed šelfu kolem dvaceti metrů atím pádem by ještě plošiny podeplulo. Oto fatálnější však byla síla nárazu, která drtila nosné konstrukce. Ropné plošiny, rovněž ilodě avůbec všechno, co bylo vystaveno dlouhodobému působení moře, muselo vydržet stanovené namáhání, které se vyjadřovalo vrocích. Jestliže byla základní hodnotou čtyřicetimetrová vlna, kterou konstruktéři očekávali jednou za sto let, postavili plošinu tak, aby této vlně odolala. Následně pak podle ne zcela důvěryhodné logiky plošina získala statut stoletého namáhání. Viděno statisticky, měla vydržet zatížení mořem avětrem po dobu sta let. To samozřejmě neznamenalo, že by měla sto let bez přestávky odolávat extrémním vlnám. Ale je možné, že navzdory své klasifikaci nemusela plošina vydržet ani jedinou velkou vlnu, protože její opotřebení bylo jen zřídka důsledkem monstrózní vlny, ale naopak mnohem častěji vlivem každodenního otřásání konstrukcí, nárazů menších vln aproudění. Každá technická konstrukce tak záhy měla svou Achillovu patu, ale nikdo nedokázal přesně říci, kde. Když takové místo už po prvních deseti letech skrývalo opotřebení plánované na padesát let, mohla průměrná vlna způsobit nečekaný problém.

Matematicky se takový oříšek nedal rozlousknout. Statistické střední hodnoty vztažené na stavbu mořských technických staveb vypovídaly oideálních podmínkách, ale ne orealitě. Průměrné namáhání mohlo platit vkancelářích ahlavách konstruktérů. Příroda neznala žádný průměr anedržela se statistik. Byla sledem nevypočitatelných momentálních stavů aextrémů. Vurčité oblasti možná byly prokázány průměrně desetimetrové vlny, ale potom přišla jedna třicetimetrová, která statisticky neexistovala. Průměrné hodnoty náhle nebyly nic platné alidé umírali.

Jak se tsunami hnalo oblastí ocelových věží, během okamžiku překročilo hranici jejich namáhání. Nosníky se lámaly, sváry se trhaly apalubní nástavby se překlápěly. Především na britské straně, kde dávali přednost lešení zocelových trubek, rozdrtila nárazová energie vlny téměř každou konstrukci nebo ji těžce poškodila.

Norsko se už léta specializovalo na železobetonové pilíře. Tady to mělo útočící tsunami oněco těžší. Přesto zde nebyla katastrofa onic menší, protože vlna vypálila proti těžebním věžím těžkou munici: lodě.

Většina lodí nebyla připravená na dvacetimetrovou vlnu ani teoreticky. Pevnost lodních trupů se řídila statistickou výškou vlny šestnáct apůl metru. Vpraxi to však vypadalo jinak. Vpolovině devadesátých let nad Skotskem obří vlna vyrazila díru jako dům do tankeru Mimosa svýtlakem třiceti tisíc tun. Ale loď se nepotopila. Roku 2001 pětatřicetimetrová příbojová vlna ujižní Afriky téměř potopila okružní loď MS Bremen, ale právě jenom téměř. Téhož roku se devadesát metrů dlouhá loď Endeavour na otevřeném moři uFalkland stala obětí jevu, kterému vědci říkají „Tři sestry“ – tří rychle po sobě jdoucích vln, každé ovýšce třiceti metrů. Endeavour byla těžce poškozena, ale podařilo se jí doplout do přístavu azachránit se.

Většinou však olodích, které něco takového potkalo, už nikdy nikdo neslyšel. Protože to nejzrádnější na obří vlně byla takzvaná „díra voceánu“ – čelo vln před sebou tlačilo hluboké koryto, propast, do které se loď propadla přídí nebo zádí napřed. Když byly vlny dost daleko od sebe, obvykle zbýval čas dostat se zase nahoru, vyšplhat na vrchol následné vlny. Přijdou-li však vlny rychle jedna za druhou, je vše jinak. Loď se zřítí do koryta, ale další vlna následuje příliš brzy, atak loď narazí do vodní stěny, která ji pohltí apohřbí. Ale ikdyž se loď dostane zkoryta astoupá nahoru, je třeba se obávat, zda vlna není příliš vysoká nebo strmá. Vpřípadě pochybnosti se počítalo sobojím, že vlna bude extrémně vysoká iextrémně strmá. Pak se člověk pokoušel onemožné, totiž zdolat kolmou plochu. Té padaly za oběť především menší lodě, ale ani obři oceánů se často nedokázali dostat zkoryta přes hřeben. Vlna je převrátila alodě ztroskotaly kýlem nahoru.

Takové obří vlny, které vznikly souhrou větru aproudění, dosahovaly rychlosti padesát kilometrů za hodinu. Málokdy víc. Ito stačilo knaprosté katastrofě, ale nebylo to nic proti dvacetimetrovému tsunami, které se vtěchto minutách hnalo šelfem.

Světšinou remorkérů, tankerů atrajektů, které měly tu smůlu, že se právě nacházely vSeverním moři, si tsunami pohazovalo jako shračkami, které se srazily navzájem, jiné byly rozdrceny obetonové nosníky nebo překládací bóje, ukterých kotvily. Síle nárazu neodolaly ani železobetonové podpěry. Spousta kolosů se začala hroutit. Ale ani to, co vydrželo náraz, neuniklo zkáze, když se obrovská ohňová oblaka po výbuchu poškozených lodí, které byly částečně naloženy, přenesla na plošiny. Vřetězové reakci vyletěla do vzduchu celá krajina těžebních zařízení. Hořící trosky létaly stovky metrů daleko. Tsunami urvaloplošiny zakotvené odno apřevrátilo je. To vše se odehrálo během několika minut, poté co kruhovitě se šířící vlny vyrazily na cestu od epicentra podmořského sesuvu ke břehům okolních pevnin.

Každá taková jednotlivá událost představovala ten nejděsivější sen lodní dopravy apobřežního průmyslu. Ale to, co se stalo onoho odpoledne vSeverním moři, už nebyl jen zlý sen, který se stal skutečností.

To byla apokalypsa.

Pobřeží

Osm minut po zřícení šelfu se tsunami vrhlo proti útesům Faerských ostrovů, během následujících čtyř minut dorazilo na Shetlandy, za další dvě minuty dopadlo proti skotské pevnině ajihozápadnímuvýběžku Norska.

Aby zaplavilo celé Norsko, na to by nejspíš potřebovalo onu kometu, oníž se soudilo, že by vyhubila lidstvo, kdyby se někdy zřítila do moře. Země byla jedno velké pohoří lemované strmým pobřežím, na jehož horní okraj se žádná vlna nemohla tak rychle vyhoupnout.

Ale Norsko žilo zvody auvody avětšina jeho nejdůležitějších měst ležela na úrovni mořské hladiny na úpatí mohutných hor. Od moře je dělily pouze malé, nízké ostrovy, někdy se města dokonce nacházela přímo na ostrovech. Přístavy jako Egersund, Haugesund aSandnes na jihu byly vydány valící se vlně napospas stejně jako Alesund aKristiansund dále na sever astovky malých míst kolem. Nejhůře vlna zasáhla Stavanger.

Jak se bude tsunami vyvíjet poté, co dosáhne pobřeží, záviselo na nejrůznějších faktorech. Knim patřily útesy, ústí řek, podmořská pohoří apísečné lavice, předsunuté ostrovy, ale někdy ipouhý sklon pláže. To všechno mohlo účinek tsunami oslabit nebo naopak posílit. Stavanger, centrum norského námořního průmyslu, klíčové město obchodu alodní dopravy, jedno znejstarších anejkrásnějších norských měst, ležel nechráněn přímo umoře. Nad přístavem se táhl jenom pás nízkých ostrovů spojených navzájem mosty. Bezprostředně před dopadem vlny obdržely městské úřady varování od norské vlády, které se ihned šířilo všemi rozhlasovými atelevizními stanicemi, ale času zbývalo směšně málo. Varování vyvolalo vulicích nepředstavitelný zmatek. Nikdo si neuměl představit, co se ke Stavangeru blíží. Na rozdíl od států vPacifiku, kde lidé žijí stsunami odnepaměti, vatlantickém prostoru, vEvropě aStředomoří neexistoval žádný centrální varovný systém. Zatímco vPTWS, Pacific Tsunami Warning System se sídlem na Havaji, bylo zastoupeno přes dvacet tichomořských států, knimž od Aljašky po Japonsko aod Austrálie kChile aPeru patřil prakticky každý přímořský stát, vzemi jako je Norsko neměl nikdo otsunami ani tu nejmenší představu. Vneposlední řadě iproto uběhly poslední minuty Stavangeru vbezradném zděšení.

Vlna postihla město, aniž by někdo stačil včas utéct. Ještě praskaly pilíře ostrovních mostů, atsunami už sílilo. Těsně před městem se vztyčilo do třicetimetrové výšky, ale pro svou extrémní délku se vlna nezlomila hned, nýbrž udeřila kolmo do přístavních opevnění, rozbila nábřeží abudovy na padrť ahnala se dál do města. Staré město shistorickými dřevěnými domy zkonce sedmnáctého apočátku osmnáctého století bylo srovnáno se zemí. Ve Vágenu, staré přístavní kotlině, se vlna zabrzdila apřepadla do vnitřního města. Vnejstarší stavangerské budově, anglorománském dómu, příval napřed vytloukl všechna okna, než pobořil zdi aodnesl trosky ssebou. Cokoli mu stálo vcestě, bylo smeteno súderností raketového útoku. Město neničila jenom voda, ale také bahno, které ssebou nesla, tunové kameny, lodě aauta, které do něj narážely jako střely.

Mezitím se vertikální stěna proměnila vhoru běsnící rozpěněné vody. Tsunami se nyní valilo sice oněco pomaleji, ale zato schaotickou turbulencí. Vpěně byl uzavřen vzduch, který byl při nárazu komprimován. To vytvářelo tlak patnácti barů, což stačí na vyboulení pancéřové desky. Voda lámala stromy jako párátka, aty se pak také staly součástí bombardování. Ani ne minutu potom, co vlna udeřila na prvníopevnění, zničila veškerá zařízení vpřístavu azbořila městské čtvrti za přístavem. Vodní masy se ještě prudce hnaly ulicemi, ajiž městem otřásaly první výbuchy.

Lidé ve Stavangeru neměli nejmenší šanci přežít. Kdo se pokoušel utéci před vodní stěnou, jež náhle čněla proti nebi, utíkal marně. Největší počet obětí byl zabit nárazem. Voda byla jako beton. Lidé nic necítili. Nejinak dopadli iti, kdo nějakým zázrakem přežili náraz, apak byli rozdrceni odomy nebo semleti mezi troskami. Paradoxně se nikdo neutopil, odhlédneme-li od těch, kteří zůstali uvězněni ve sklepích. Ale itam většina lidí zemřela nárazem vody proudící dovnitř nebo se udusila vbahně akamení, které sem pronikly dodatečně. Kdose nakonec utopil, zemřel strašnou, ale aspoň rychlou smrtí. Prakticky nikdo si neuvědomil, co se s ním děje. Odříznuta od přísunu kyslíku se těla lidí uchvácených živlem zmítala vtemné, studené vodě. Srdce začalo bít nepravidelně, dodávalo málo krve anakonec se zastavilo, zatímco metabolismus se poněkud zpomalil. Díky tomu mozek ještě chvíli žil. Teprve po deseti až dvaceti minutách vyhasl poslední elektrický impulz anastala definitivní smrt.

Po dalších dvou minutách rozpěněná voda dorazila kpředměstím Stavangeru. Jak se rozlévala po větším prostoru, snižovala se výška vířícího přívalu. Apořád také klesala ijeho rychlost. Běsnící voda vtrhla do ulic. Kdo se tam octl, byl beznadějně ztracen, zato většina domů napoprvé jejímu tlaku odolala. Ale kdo měl za to, že už je vbezpečí, ten se radoval předčasně. Tsunami nešířilo hrůzu jen svým příchodem.

Skoro ještě horší to bylo, když odcházelo.

Knut Olsen a jeho rodina prožili ústup vlny vTrondheimu, kam tsunami dorazilo opár minut později.

Na rozdíl od Stavangeru, který se mu nabídl jakoby naservírován na talíři, byl Trondheim chráněn Trondheimským fjordem. Opevněn většími ostrovy ajištěn výběžkem země do moře vedl fjord skoro čtyřicet kilometrů do vnitrozemí, než se rozevřel do široké kotliny, na jejímž východním okraji bylo město vystavěno. Mnohá norská města amísta se nacházela uvnitř nebo na konci fjordů, na úrovni hladiny vody. Kdo se podíval do mapy, musel dojít kzávěru, že ani náraz třicetimetrové vlny nestačí, aby byl Trondheim vážně poškozen.

Jenže právě fjordy se ukázaly jako smrtelné pasti.

Když se tsunami dostalo do mořských úžin atrychtýřovitých zálivů, vodní masy už nebyly brzděny zdola, nýbrž najednou zobou stran. Desítky tun vody se tlačily úzkými kanály. Účinek byl zničující. VSogneském fjordu severně od Bergenu, který je sice dlouhý, ale úzký, výška vlny podruhé dramaticky narostla. Většina obcí podél tohoto fjordu ležela na rovinách nad útesy. Voda stříkala až k nim, ale větší škody nezpůsobila. Jinak tomu bylo na konci téměř stokilometrového fjordu, kde se na nízkém poloostrově těsnala menší města avesnice jedna vedle druhé. Vlna je vygumovala azastavila se teprve ostrmé hory zanimi. Přitom stříkala až do výšky dvou set metrů aoholila veškerý porost, než se vodní hmota zase zřítila arozlila do přilehlých řek.

Trondheimský fjord byl širší než sogneský a jeho stěny byly nižší. Aprotože se navíc rozšiřoval směrem dovnitř, příval vody se mohl lépe rozlít. Přesto byla vodní hora, která Trondheim zasáhla, dost vysoká na to, aby smetla přístav azničila část starého města. Nidelva se vylila zbřehů ahnala se do čtvrtí Bakklandet aMollenberg. Laviny rozpěněné vody spláchly staré domy. VKirkegatě padl za oběť vodnímu proudu téměř každý dům, iten Sigura Johansona. Jeho pěkná fasáda se zmačkala, dřevěné obložení se rozletělo na třísky, střecha se propadla na zborcené průčelí. Trosky byly odplaveny. Nicméně část divoce vířící apěnící se vlny, která ztratila svou sílu aenergii až uzákladové zdi NTNU, se uklidnila azačala téct zpátky.

Olsenovi bydleli vjedné ulici za Kirkegatou. Jejich dům, který byl ze dřeva stejně jako Johansonův, útok tsunami vydržel. Třásl se akymácel. Vbytě popadal nábytek, nádobí se rozbilo apodlaha vpředních pokojích se naklonila. Děti propadly panice. Olsen křičel na ženu, aby je odvedla do zadní části domu. Sice dost dobře nevěděl, co je vdané situaci nejlepší udělat, ale myslel si, že když voda narazila do domu zepředu, vzadním traktu snad bude bezpečněji. Když se jeho rodina uchýlila dozadu, odvážil se se zatajeným dechem přistoupit kpřednímu oknu, aby se podíval ven. Dřevěná podlaha pod jeho nohama se dál nakláněla aslyšitelně praskala, ale nerozlomila se. Olsen se pevně chytil okenního rámu abyl rozhodnut okamžitě se vrátit zpátky, kdyby se měla kdomu přihnat další vlna. Nechápavě hleděl na zničené město. Viděl stromy, auta alidi zmítané vodním vírem, slyšel výkřiky apraskot bortících se zdí. Pak vzduchem otřásla řada výbuchů azpřístavu začal knebi stoupat černočervený kouř.

Bylo to to nejstrašnější, co kdy Olsen viděl. Ale jeho šok potlačila myšlenka, že musí ochránit rodinu. Ať už nastane cokoli, důležité je, abypřežily jeho děti ažena.

Ataky on sám, pokud to bude možné.

Ale jak to vypadalo, příval se zastavil.

Olsen se ještě chvíli díval ven apak šel opatrně do zadní části domu. Okamžitě byl zasypán otázkami. Když uviděl dětské oči vytřeštěné strachem, udělal rukou uklidňující gesto, ačkoli jemu samotnému bylo strašně. Řekl jim, že už je nejspíš po všem, aaby si nedělali starosti. Samozřejmě že nic vpořádku nebylo, vůbec nic. Museli se nějak dostat zdomu. Napadlo ho, že by mohli utéct po střeše dozadu, kam voda nedosáhla. Jeho žena namítla, že se asi moc díval na Hitchcockovy filmy, azeptala se ho, jak si to představuje provést se čtyřmi dětmi. Nato Olsen nedokázal odpovědět. Žena navrhla, aby prostě počkali, co se bude dít. Jeho také nic lepšího nenapadlo, atak souhlasil ašel zpátky kpřednímu oknu.

Když se tentokrát podíval ven, uviděl, že se příval vrací zpátky. Voda stékala do fjordu čím dál rychleji. Tak jsme to přestáli, myslel si.

Vyklonil se víc zokna ven. Vtémž okamžiku to domem trhlo. Olsen zabořil prsty do okenního rámu. Podlaha se tříštila. Chtěl skočit zpátky, ale nebylo kam. Vpodlaze obývacího pokoje zela obrovská díra. Dovnitř pral déšť. Olsen se překlopil dopředu. Napřed si myslel, že ho to táhne zokna ven. Ale pak si uvědomil, že se uvolnila celá přední stěna domu, jako by to byl špatně přilepený papundekl, anaklání se do vody.

Olsen řval ze všech sil.

Lidé na Havaji, kteří sobludou žili už po generace, věděli, co to znamená, když se vlna vrací zpátky. Stékající vodní masy vytvářely mocné sání, které spláchlo do moře všechno, co ještě stálo nebo se pokoušelo udržet. Voda vzala všechno ssebou. Nyní umírali lidé, kteří přežili první akt katastrofy, ajejich umírání bylo mnohem strašnější než smrt vpříchozí vlně. Umírání probíhalo během beznadějného boje opřežití, lidé, jejichž síly ochabovaly, byli pohlcováni nelítostným vírem. Svaly byly jako chromé. Do člověka narážely plovoucí předměty alámaly mu kosti. Vzoufalé obraně se občas někdo něčeho pevně zachytil, ale byl odtržen ahnalo ho to dál spolu sbahnem atroskami.

Obluda vystoupila zmoře, aby se nažrala, akdyž se stahovala zpátky, brala si kořist ssebou. Tohle všechno Olsen nevěděl, když se čelní zeď domu začala sklápět do malströmu, ale okamžitě mu to došlo, aproto tak křičel. Zatímco padal, zpřístavu duněly další výbuchy, jak explodovaly zdemolované lodě aropná zařízení létala do vzduchu. Vypadly skoro všechny elektrické systémy města, jeden zkrat následoval druhý. Olsen by možná zemřel už proto, že ve vodě bylo vysoké napětí.

Myslel na svou rodinu. Na své děti. Na svou ženu.

Pak si nakrátko vybavil Sigura Johansona a jeho podivuhodné teorie acítil, jak jím cloumá děsivý vztek. Johanson za to mohl. Něco mu zamlčel. Něco, co je mohlo zachránit. Ten hnusnej zkurvysyn něco věděl!

Pak už nemyslel na nic. Jenom na jedno: že je mrtvý.

Domovní zeď sohlušující ranou dopadla na velký strom, který kupodivu ještě stál. Olsena to vymrštilo zokenního rámu hlavou napřed.Hmatal rukama do prázdna, až se něčeho chytil. Listů akůry. Pod sebou viděl pádit rozbahněný proud. Držel se pevně větve, komíhal nohama ve vzduchu asnažil se vytáhnout nahoru. Shora na něj padaly kusy lomenice, prken aomítky. Míjely ho těsně. Voda stříkající do výšky utrhla velké části fasády. Co bylo kdysi průčelím domu, to se nyní tříštilo ase skřípěním lámalo. Olsen se vpanickém strachu snažil dostat blíž ke kmeni. Stranou pod ním vyrůstala silná větev, na kterou by se mohl dostat. Třeba se na ni bude moci postavit nohama. Olsen cítil, jak obrovský strom úpí akymácí se, aručkoval dál.

Poslední zbytky domovní zdi se srachotem zřítily aservaly ssebou listí avětve do vody. Olsenovou větví to trhlo. Prsty mu sklouzly. Najednou visel jen za jednu ruku. Díval se dolů skrze své nohy acítil, jak mu docházejí síly. Když teď spadne, jeho osud bude zpečetěn. Snámahou otočil hlavu apokoušel se zachytit pohledem dům, tedy vlastně už jen to, co zněho ještě zbylo.

Prosím, pomyslel si. Nenech je zemřít!

Dům ještě stál.

Apak uviděl svou ženu.

Ta se svezla na všechny čtyři apřilezla až ke kraji, odkud se na něj dívala. Vjejích rysech bylo pevné odhodlání, jako kdyby se vpříštím okamžiku chtěla vrhnout do vody, aby mu pomohla. Pochopitelně mu nemohla pomoci ani trochu, ale byla tady avolala jeho jméno. Její hlas byl pevný atéměř nahněvaný, jako kdyby se měl už konečně dopravit do bezpečí avrátit se domů, kde na něj čekají.

Olsen se na ni okamžik jen tak díval.

Pak napnul svaly. Jeho volná ruka se natáhla nahoru achytila se. Zaryl prsty do dřeva azačal ručkovat dál, dokud neměl tu silnou větev pod nohama. Pomalu se na ni spustil. Teď měl pevnou pozici. Stál.Rameny mu projelo škubnutí. Povolil prsty, objal kmen apocítil utrpení stromu, který odolával přívalu. Zabořil obličej do kůry adíval se naproti na svou ženu.

Trvalo to nekonečně dlouho. Strom vydržel, dům taky.

Když si voda odnesla do moře svou daň, celý rozechvělý konečně ze stromu slezl astanul vtratolišti bahna atrosek. Pomohl své ženě adětem dostat se zdomu. Vzali si to nejnutnější, kreditní karty, peníze apár chvatně posbíraných osobních vzpomínek, které nacpali do dvou batohů. Olsenovo auto zmizelo někde ve vodě. Museli jít pěšky, ale všechno bylo lepší než zůstat tady.

Mlčky opouštěli zničenou ulici, přešli na druhou stranu řeky ašli dál, pryč zTrondheimu.

Fiasko

Vlna se šířila dál.

Zaplavila východní pobřeží Velké Británie azápad Dánska. Na úrovni Edinburghu aKodaně byl šelf extrémně mělký. Tam se zvedala do výše Doggerská lavice, pozůstatek zdoby, kdy části Severního moře byly ještě pevninou. Doggerská lavice byla dlouho ostrovem, na kterém se tlačila spousta zvířat před stále většími přívalovými vlnami, až se nakonec utopila. Nyní lavice ležela třináct metrů pod hladinou moře avzdouvala valící se vlnu do výšky.

Jižně od Doggerské lavice stály ropné plošiny jedna vedle druhé, zvláště podél britského jihovýchodního pobřeží anad Belgií aNizozemskem. Vlna zde řádila ještě hůř než vseverní části, ale ipřesto členitá struktura šelfu spísečnými lavicemi, proláklinami ahřbety tsunami zabrzdila.

Fríské ostrovy byly zaplaveny celé, takže Holandsko, Belgii aseverní Německo postihla vlna už smenší silou. Jen sotva stokilometrovou rychlostí dorazila vodní stěna konečně do Haagu aAmsterdamu azničila velké části oblastí podél moře. Hamburk aBrémy zažily rabiátskou velkou vodu. Města ležela dál ve vnitrozemí, zato však ústí Labe aWesery nebyla chráněna. Tsunami se valilo korytem řek arozlilo se do okolí dřív, než dorazilo khanzovním městům. Dokonce až vLondýně se na krátkou dobu vzdula Temže, vylila se zbřehů apřirazila lodě kmostům.

Výběžky přívalu se vylily do Doverské úžiny abyly patrné ještě vNormandii ana pobřeží Bretaně. Jenom Baltské moře sKielem aKodaní unikly fiasku. Přívalová voda sice natekla isem, ale tam, kde se spojují Skagerrak aKattegat, se tsunami zamotalo do víru azhroutilo se. Zato obrovská vlna udeřila ivysoko na severu do pořeží Islandu azasáhla ještě Norsko aŠpicberky.

Olsenovi ihned po katastrofě vyhledali vyvýšené území. Knut Olsen později nedokázal říci, proč tak jednal. Byl to jeho nápad. Možná mu utkvěla vpaměti chmurná vzpomínka na film otsunami nebo otomčetl kdysi vnějakém elaborátu. Možná to prostě byla intuice. Ale ten útěk zachránil rodině život.

Většina lidí, kteří přežili příchod iodchod tsunami, přesto zemřela. Po první vlně se vrátili do svých vesnic adomů, aby se podívali, co znich zbylo. Jenže tsunami se šířilo vněkolika po sobě jdoucích vlnách. Bylo to způsobeno extrémní délkou vlny, že další hora vody dorazila, když lidé uvěřili, že už katastrofu přestáli.

Itentokrát.

Po čtvrthodině aněco se přihnala druhá vlna, stejně mocná jako ta předchozí, adokončila, co její předchůdkyně nezvládla. Třetí vlna po dalších dvaceti minutách byla už jen zpoloviny tak vysoká, pak přišla čtvrtá apotom už nic.

VNěmecku, Belgii aNizozemsku se evakuace zadrhla už vsamém počátku, třebaže tu na ni bylo víc času. Ale skoro každý měl auto apovažoval za dobrý nápad nasednout do něj aprchat v něm pryč, což byl ve výsledku velice špatný nápad. Ani ne deset minut poté, co se ozvalo varování, byly ulice asilnice beznadějně ucpané, dokud vlna zácpu nevyřešila po svém. Hodinu poté, co se kontinentální svah sesul, severoevropský ropný průmysl přestal existovat. Téměř všechna přímořská města aokolní pevnina byly částečně nebo úplně zaplaveny. Statisíce lidí přišly oživot. Pouze na Islandu ana Špicberkách, kde je beztak řídké osídlení, nikdo nezemřel.

Společná expedice Thorvaldsonu aSonne vyzkoumala, že červi rozkládají hydrát ina severu, až kTromso. Svah se sesul na jihu. Důsledky tsunami zprvu nedovolovaly zabývat se otázkou, zda je třeba počítat iskolapsem severního svahu. Možná by na to mohl odpovědět Gerhard Bohrmann. Ale Bohrmann také nevěděl, kam přesně laviny směřovaly. Ani Jean-Jacques Alban, jemuž se podařilo dovést Thorvaldsona dostatečně daleko na volné moře, atím ido bezpečí, neměl představu otom, co se tam dole ve skutečnosti stalo.

Nad mořem avtroskách měst na pobřežích dál duněly exploze. Do křiku apláče přeživších se mísil hukot vrtulníků, ječení sirén ahlášení zamplionů. Byla to kakofonie hrůzy, ale nad vším tím lomozem se rozprostíralo olověné ticho. Bylo to ticho smrti.

Uplynuly tři hodiny, než se poslední vlna vrátila zpět do moře.

Potom se sesul iseverní kontinentální svah.

DRUHÝ DÍL

Château disaster

Zvýročních zpráv organizací na ochranu životního prostředí

Navzdory zákazu zroku 1994 se jaderný odpad inadále dostává do moře. Potápěči Greenpeace dokázali, že uvypouštěcího potrubí francouzského zařízení pro obnovu jaderného paliva La Hague je sedmnáctmilionkrát vyšší radioaktivita než vnekontaminovaných vodách. UNorska jsou chaluhy akrabi zamořeni radioaktivní látkou zvanou technecium. Jako její zdroj identifikovali norští ochránci před ozářením zastaralé britské zařízení pro úpravu vyhořelého paliva Sellafield. Američtí geologové však chtějí ukládat vysoce radioaktivní odpad na mořské dno tak, že nádoby vyzařující radioaktivitu spustí kilometr dlouhým potrubím do děr apřikryjí je sedimentem.

Sovětský svaz od roku 1959 deponoval vArktickém moři obrovské množství jaderného odpadu včetně sešrotovaných reaktorů. Na dně moří se nahromadilo přes milion tun chemických zbraní, vhloubkách od 500 do 4500metrů. Za zvlášť nebezpečné se považují pomalu rezavějící nádoby sotravným plynem, které Moskva potopila vroce 1947. UŠpanělska je uloženo sto tisíc sudů lehce radioaktivního odpadu zlátek použitých vmedicíně, výzkumu aprůmyslu. Plutonium zpokusů satomovými bombami vJižním moři prokázali oceánologové ve středním Atlantiku vhloubce přes 4000metrů.

Britská hydrografická služba eviduje 57435 vraků vhloubkách oceánů, mezi nimi itrosky řady amerických aruských atomových ponorek.

Nebezpečný jed DDT ohrožuje mořské organismy více než jiné živočichy. Vlivem proudění se šíří globálně ahromadí se vmořských potravních řetězcích. Vtuku vorvaňů byly prokázány polybromové sloučeniny, které se používají do protipožární izolace vpočítačích atelevizorech. Devadesát procent všech ulovených mečounů bylo otráveno rtutí advacet pět procent navíc iPCB. Samičkám surmovek vlnitých vSeverním moři rostou penisy. Odborníci se domnívají, že za to zřejmě může látka tributylcin, obsažená vnátěrech lodí.

Každý ropný vrt zamoří mořské dno orozloze dvaceti kilometrů čtverečních. Kolem třetiny znich se nevyskytuje nic živého.

Elektrické pole kolem podmořských kabelů narušuje orientaci lososů aúhořů. Elektrosmog navíc poškozuje růst larev.

Přemnožení řas avymírání ryb se dramaticky zvyšuje. Poté co Izrael nepodepsal dohodu ozákazu ukládání průmyslového odpadu do moře, jenom firma Haifa Chemicals až do roku 1999 vypouštěla ročně do moře 60000tun jedovatého odpadu: olovo, rtuť, kadmium, arzen achróm se dostaly sprouděním až kSýrii aKypru. Továrny vTuniském zálivu odčerpávají denně do moře 12800tun fosfátových jedů zvýroby hnojiv.

Organizace OSN pro výživu azemědělství FAO označila sedmdesát zdvou set nejvýznamnějších druhů mořských ryb za ohrožené. Přitom stále vzrůstá počet rybářů. Vroce 1970 jich bylo třináct milionů, vroce 1999 už třicet milionů. Nejničivější dopad mají sítě vlečené po dně, které se používají klovu tresek, smačků aaljašských lososů. Celé ekosystémy jsou tak doslova vymeteny amořští savci, dravé ryby amořští ptáci pak nenacházejí potravu.

Bunker C, nejčastěji používané palivo pro lodní motory, se před spalováním čistí od popela, těžkých kovů asedimentů. Vzniká tak pevný odpad, který mnozí kapitáni neodstraňují podle předpisů, nýbrž ho vtichosti vypouštějí do moře.

Badatelé zHamburku simulovali plánovanou komerční těžbu manganu zhydrátu vhloubce 4000metrů ubřehů Peru. Po jedenácti čtverečních kilometrech vláčela loď křížem krážem brány. Spousta živočichů přitom zahynula. Ještě několik let poté se pokusné místo nezotavilo.

Při realizaci stavebního záměru na Florida Keys byla do moře splavována půda, která se uložila na korálových lavicích jako navátý písek. Velká část tamního života se udusila.

Oceánologové vyzkoumali, že stoupající koncentrace kysličníku uhličitého vatmosféře, způsobená nárůstem spalování fosilních látek, omezuje schopnost vytvářet útesy. Když se CO2 rozpouští ve vodě, tato se stává kyselou. Bez ohledu na to hodlají napříště velké energetické koncerny pumpovat obrovské množství CO2 do hlubokých moří, aby se tím ulevilo atmosféře.

10. května

Château Whistler, Kanada

Zpráva opustila Kiel rychlostí tři sta tisíc kilometrů za sekundu.

Doslovné znění, zadané Erwinem Suessem do jeho laptopu ve výzkumném centru Geomar, putovalo jako množina digitálních dat do sítě atam bylo laserovou diodou přeměněno na světelné impulzy. Odteď letělo na infračervené vlnové délce jeden apůl tisíciny milimetru vysoce výkonným kabelem ze skleněných vláken spolu smiliony dalších telefonních hovorů ainformačních balíků. Vlákna uvěznila světlo oprůměru dvojnásobné tloušťky vlasu ato se neustálými odrazy hnalo vytrvale vpřed. Vlny se velice rychle šířily po pevnině k pobřeží. Každých padesát kilometrů prošly optickým zesilovačem, až nakonec vlákna zmizela vmoři, obalená měděným pláštěm azabalená do několika vrstev silných drátů aměkkých izolačních vrstev.

Pod vodou měl kabel tloušťku předloktí silného muže. Táhl se po dně šelfu zahrabán do země, aby byl chráněn před kotvami arybářskými sítěmi. TAT 14, jak se oficiálně nazýval, byl jedním z transatlantických kabelů, které spojovaly Evropu samerickým kontinentem, apatřil knejvýkonnějším na světě. Jen v severním Atlantiku byly takových kabelů celé tucty. Statisíce kilometrů skleněných vláken tvořily celosvětovou páteř informačního věku. Tři čtvrtiny jejich kapacity sloužily World Wide Webu. Projekt Oxygen spojoval sto sedmdesát pět zemí na způsob superinternetu. Jiný systém svazoval osm skleněných vláken do přenosového výkonu 3,2tetrabituF ( V tištěném vydání je skutečně uvedeno „tetrabitu“, zřejmě ale má být správně uvedeno „terabitu“ (pozn. korektor ebooku)), což odpovídalo čtyřicetiosmi milionům telefonních hovorů vedeným současně. Filigránská vláknavhlubinách moří už dávno předstihla veškerou satelitní techniku.Zeměkoule byla opředena sítí drátů vodících světlo, vnichž se proháněly bity abyty komunikačních společností, telefonáty, videa, hudba, e-maily. Nikoli družice, nýbrž kabely vytvářely globální vesnici.

Zpráva Erwina Suesse letěla mezi Skandinávií aVelkou Británií směrem nasever. Nad Skotskem se TAT 14 stočil nalevo. Na druhé straně šelfu, uHebrid, se začal vlnit na hlubším mořském dně anebyl už zahrabán, jenom na něm ležel.

Ale žádný okraj šelfu ažádné mořské dno teď už neexistovaly. Pod gigatunami bahna aštěrku se zpráva zKielu necelou stodvacetinu vteřiny od odeslání nesla pod oblastí Faerských ostrovů askončila vutrženém konci. Mohutný obal vyztužený dráty apružnými vrstvami zumělé hmoty byl čistě oddělen aroztříštěná vlákna vedla světelné poselství do sedimentu. Lavina zasáhla kabel takovou silou, že se utržené kusy rozlétly na stovky kilometrů daleko. Teprve vislandské pánvi TAT 14 zase pokračoval, ale už jako neužitečný kus vyspělé technologie, který se jižně od Newfoundlandu dostal opět na šelf apo jeho okraji pokračoval až do Bostonu. Tam vyústil do pozemního spojení. Přes Rocky Mountains se datová dálnice konečně dostala do západokanadského pohoří nad Vancouverem, přímo do datové ústředny proslulého luxusního hotelu Château Whistler na úpatí Blackbomb Mountain, kde skleněná vlákna přecházela do konvenčního měděného kabelu. Fotodioda otočila proces apřeměnila světelné impulzy zpátky na elektrické.

Za jiných okolností by byla itato zpráva zKielu digitalizována, aby se jako e-mail objevila na laptopu Gerharda Bohrmanna. Ale panující okolnosti přerušily spojení Gerhardu Bohrmannovi stejně jako milionům dalších lidí. Týden po katastrofě byla všechna transatlantická internetová a e-mailová spojení prakticky vyřazena atelefonické kontakty – pokud vůbec – byly možné pouze přes satelit.

Bohrmann seděl ve velké hotelové hale adíval se na obrazovku. Věděl, že mu Suess chtěl poslat dokument. Obsahoval křivky nárůstu červích populací asložité výpočty, co by se při srovnatelném dopadu mohlo stát ivdalších koutech světa. Po překonání prvotního šoku pracovali vKielu dál jako posedlí.

Bohrmann láteřil. Ten údajně malý svět byl zase veliký aplný nepřekonatelných překážek. Ráno říkali, že vprůběhu dne bude možné přijímat e-maily přes satelit, ale ještě se na něj nedalo připojit. Jak to vypadalo, byli pořád odkázáni na zničený kabel. Bohrmann věděl, že krizové štáby vhorečném spěchu pracují na vytvoření nezávislé sítě, ale internet se přesto pořád ještě hroutil. Domníval se, že příčina nebude vnějakém technickém nedostatku, ale vkapacitě. Vojenské satelity sice pracovaly bezvadně, ale ani americká armáda nikdy nepředpokládala, že bude muset svými satelity kompletně nahradit transatlantické mosty ze skleněných vláken.

Uchopil mobilní telefon, který mu přidělil krizový štáb, vyťukalpřes satelit Kiel ačekal. Trvalo to, než se prozvonil do institutu, kde ho spojili se Suessem. „Nic nepřišlo,“ řekl.

„Ale za pokus to stálo.“ Bohrmann slyšel Suessův hlas naprosto zřetelně, mátla ho jen prodleva, sníž mu odpovídal. Signál musel překonat třicet šest tisíc kilometrů nahoru ksatelitu azase stejnou trasu dolů kpříjemci. Telefonovalo se spřestávkami avzájemným překrýváním. „Unás už taky nic nefunguje. A je to čím dál horší. Do Norska se neprovoláš, ve Skotsku je ticho jako vhrobě aDánsko existuje už jenom na mapě. Anevěř, že by to mohl vyřešit nějaký nouzový plán.“

„Vždyť přece telefonujeme,“ řekl Bohrmann.

„Telefonujeme, protože nám to Američani zařídili. Využíváš vojenské vymoženosti velmoci. Ale vEvropě? – Na to zapomeň! Všichni chtějí volat, všichni mají strach, protože nevědí, co je sjejich rodinami apřáteli. Máme tu komunikační zácpu. Těch pár volných sítí obsadily krizové štáby avládní kruhy.“

„Takže co budeme dělat?“ zeptal se po pauze bezradně Bohrmann.

„Nevím. Třeba ještě popluje Queen Elizabeth. Stačí ti ty podklady za šest týdnů, když si pro ně na pobřeží pošleš posla na koni?“

Bohrmann se útrpně usmál.

„Ateď vážně,“ řekl.

„Ateď si vážně musíš obstarat něco na psaní. Jinak to nepůjde.“

„Psát mám čím,“ povzdechl si Bohrmann.

Zatímco si zapisoval, co mu Suess diktoval, hotelovou halou prošla skupina uniformovaných osob azamířila kvýtahům. Vedl ji vysoký, urostlý černoch setiopskými rysy ve tváři. Měl hodnostní označení majora bojových sil USA ajmenovku snápisem PEAK.

Skupina se namačkala do výtahu. Většina lidí vystoupila ve druhém atřetím patře. Zbytek vyšel zvýtahu ve čtvrtém.

Zůstal jen major Salomon Peak. Jel dál, až do devátého patra.Zde se nacházely suity Gold Executive, ten největší luxus, jaký mohlChâteau spěti sty padesáti pokoji nabídnout. Peak sám bydlel vsuitě Junior opatro níž. Prachobyčejný „jednolůžák“ by mu úplně stačil.

Peakaluxus nezajímal. Ale vedení hotelu trvalo na tom, že krizový štáb ubytuje vtěch nejlepších prostorách. Zatímco kráčel chodbou azvuk jeho kroků tlumil silný koberec, procházel si vhlavě ještě jednou plán odpolední akce. Proti němu chodili muži aženy vcivilu ivuniformách. Dveře byly otevřené abylo možno nahlédnout do suit přestavěných na kanceláře. Za pár vteřin stanul Peak uširokých dveří. Dva vojáci mu zasalutovali. Peak je odmávl. Jeden znich zaklepal avyčkal odpovědi zevnitř. Pak rázně otevřel dveře anechal majora vstoupit.

„Jak to jde?“ zeptala se Judith Li.

Generálka si nechala přinést sem nahoru zfit centra běžecký trenažér. Peak věděl, že Li tráví na jeho pásu víc času než vposteli. Dívala se zněj na televizi, vyřizovala poštu, diktovala memoranda, zprávy amluvila do hlasového zařízení svého laptopu, telefonovala, nechávala se informovat ovšem možném nebo jen tak přemýšlela. Teď také běhala. Hladké, lesklé černé vlasy měla stažené čelenkou. Měla na sobě lehkou sportovní bundičku aúzké, přiléhavé krátké kalhoty. Dýchala pravidelně navzdory vysokému tempu, které nasadila. Peak si musel vždycky znovu připomenout, že ženě na běžeckém trenažéru je už osmačtyřicet. Velící generálka Judith Li vypadala jako odeset let mladší vysportovaná žena.

„Díky,“ řekl Peak. „Jde to.“

Pak se rozhlédl. Suita měla velikost luxusního bytu abyla podle toho zařízena. Klasické kanadské prvky – spousta dřeva arustikálního pohodlí, krb – se mísily sfrancouzskou elegancí. Uokna stálo křídlo. Ito patřilo původně jinam, totiž do velké haly. Li ho nechala přestěhovat do svých prostor stejně jako ten běhací pás. Nalevo vedl obloukový průchod do obrovské ložnice. Koupelnu Peak sice neviděl, ale slyšel, že je vní ivířivá vana asauna.

ZPeakova hlediska tu byl jediným smysluplným předmětem ten neohrabaný černý běhací pás, třebaže se do načančané suity vůbec nehodil. Soudil, že luxus adesign jsou svojenskými věcmi neslučitelné. Peak pocházel zprostých poměrů. Do armády nešel proto, že by neměl smysl pro hezké věci, ale aby se dostal pryč zulice, ze které až příliš často vedla cesta za mříže. Vytrvalost abezpříkladná píle ho nakonec přivedly kabsolvování college aotevřely mu cestu ke kariéře důstojníka. Jeho životní dráha sloužila mnohým za vzor, ale nezměnila nic na poměrech, odkud vzešel.

Stejně jako tenkrát se iteď cítil nejlépe ve stanu nebo vlacinémmotelu.

„Dostali jsme poslední vyhodnocení ze satelitů NOAA,“ řekl apodíval se přes Li velkým panoramatickým oknem do údolí. Slunce zalévalo cedrové ajedlové lesy. Tady nahoře bylo krásně, ale Peak krásu přehlížel. Zajímaly ho pouze následující hodiny.

„A…?“

„Měli jsme pravdu.“

„Existuje nějaká podobnost?“

„Ano, mezi zvuky, které zaznamenal URA, aneidentifikovanými spektrogramy zroku 1997.“

„Dobře,“ řekla Li suspokojením ve tváři. „To je velmi dobré.“

„Nevím, jestli je to dobré. Je to stopa, ale nic nevysvětluje.“

„Aco jste čekal? Že nám oceán něco vysvětlí?“ Li zmáčkla tlačítko stop aseskočila zběhacího pásu. „Proto přece pořádáme celý ten cirkus, abychom to zjistili. Je už sestava úplná?“

„Jsme komplet. Právě dorazil poslední.“

„Kdo?“

„Ten biolog zNorska, co objevil červy. Musím se podívat, jak se jmenuje…“

„Sigur Johanson.“ Li odešla do koupelny avrátila se odtud sručníkem přes ramena. „Pamatujte si už konečně jména, Sale! Je nás vhotelu tři sta, ztoho sedmdesát pět vědců. To se přece dá vysypat rukávu.“

„Chcete mi tvrdit, že máte vhlavě tři sta jmen?“

„Mám tam itři tisíce jmen, když to musí být. Tak se taky trochu namáhejte.“

„Vy blafujete,“ řekl Peak.

„Chcete si to ověřit?“

„Proč ne. VJohansonově doprovodu je jedna britská novinářka, odkteré čekáme zprávu odění na polárním kruhu. Znáte ijejí jméno?“

„Karen Weaverová,“ odpověděla Li afrotýrovala si vlasy. „Žije vLondýně. Novinářka zaměřená na život vmoři. Počítačový maniak.Byla na lodi vGrónském moři, která pak zmizela se vším všudy.“ Usmála se na Peaka zářivě bílými zuby. „Kdybychom tak ze všeho měli tak nádherné snímky jako ztohohle ztroskotání, že?“

„Zajisté.“ Peak si dovolil úsměv. „Vanderbilt je pokaždé jako paralyzovaný, když na to přijde řeč.“

„Pochopitelně. CIA nesnáší, když si nemůže informace zaškatulkovat. Už se vůbec objevil?“

„Je avizován.“

„Avizován? Co to znamená?“

„Sedí vhelikoptéře.“

„Nosnost našeho létajícího stroje mne pokaždé znovu překvapí,Sale. Potily by se mi ztoho ruce strachy, kdybych musela letět stím tlustým prasetem. Ale nic. Dejte mi vědět, až zase do Château Whistlerdorazí nějaké objevné poznatky, ještě než vyložíme karty na stůl…“

Peak zaváhal. „Jak je všechny zapřísáhneme, aby nic nevyzradili?“

„To jsme probírali snad tisíckrát.“

„Já vím, ale pořád je to málo. Tam dole sedí spousta lidí, kteří nejsou zasvěceni do utajení. Mají rodiny apřátele. Vrhnou se na ně houfy novinářů abudou je zpovídat.“

„To není náš problém.“

„Ale mohl by být.“

„Tak je necháme vstoupit do armády.“ Li rozpřáhla ruce. „Pak budou podléhat válečnému právu. Kdo otevře hubu, toho zastřelíme.“

Peak ztuhl.

„To byl jen vtip, Sale.“ Li na něj zamávala. „Haló! Jenom vtípek!“

„Nemám náladu na vtipkování,“ opáčil Peak. „Vím dobře, že Vanderbilt by celou tu bandu nejradši postavil pod vojenskou jurisdikci, ale to je iluze. Nejmíň polovička znich jsou cizinci, převážně zEvropy. Nemůžeme si na ně došlápnout, když poruší dohodu.“

„Budeme dělat, jako kdybychom mohli.“

„Chcete na ně vyvíjet nátlak? Ale to nezabere. Pod nátlakem ještě nikdo nespolupracoval.“

„Kdo tady mluví onátlaku? Panebože Sale, kam vy na ty problémy chodíte? Oni chtějí pomáhat. Abudou mlčet. Akdyž si navíc budou myslet, že půjdou za katr, když poruší závazek mlčenlivosti, tím lépe. Víra posiluje.“

Peak se na ni podíval skepticky.

„Ještě něco?“

„Ne. Myslím, že to můžeme rozjet.“

„Dobrá. Uvidíme se později.“

Peak odešel.

Li se dívala za ním apobaveně si říkala, jak málo ten muž ví olidech. Byl to vynikající voják askvělý stratég, ale rozlišovat mezi lidmi astroji mu bylo zatěžko. Peak budil dojem, že věří, že na lidském těle musí být nějaký příkazový řádek, aby byla jistota, že zadání bude také provedeno. Svým způsobem tomuhle bludu podléhali všichni absolventi West Pointu. Americká elitní vojenská akademie byla známá svým nemilosrdným drilem, na jehož konci nebylo nic než poslušnost, bezpodmínečná poslušnost fungující na knoflík. Peak neměl tak úplně nepravdu se svými obavami, ale co se týče skupinové psychologie, byl úplně vedle.

Li si vzpomněla na Jacka Vanderbilta. Byl hlavní odpovědnou osobou ze strany CIA. Li ho neměla ráda. Páchl apotil se aměl odporný dech, ale odváděl dobrou práci. Během posledních týdnů azvlášť po zničujícím tsunami, které zaplavilo severní Evropu, se Vanderbiltovo oddělení dostalo do vrcholné formy. Jeho lidé vnesli do věci překvapivě dokonalý přehled. Vpraxi to znamenalo, že se sice nedostávalo odpovědí, ale vkatalogu otázek nechybělo nic.

Li uvažovala, jestli má Bílému domu podat průběžné hlášení. Vzásadě nebylo moc očem referovat, ale prezident si sLi rád povídal, protože obdivoval, jak je chytrá. Li věděla, že se věci mají právě takhle, ale na veřejnosti se otom nikdy nezmínila ani slovem. Bylo by to jen ke škodě. Mezi americkými generály byla jednou zmála žen amimoto dramaticky snižovala věkový průměr struktury velení. Mnoha vojenským potentátům apolitikům proto byla podezřelá. Její důvěrný vztah snejmocnějším mužem světa také právě nepřispíval k tomu, aby byla čitelná, atak svůj cíl sledovala se vší opatrností. Nikdy se nezmínila ani náznakem, jaké povahy ve skutečnosti je vztah mezi ní aprezidentem. Že prezident nemá rád, když se problém označuje za komplexní, protože komplexnost byla jeho myšlení vzdálená. Že to byla většinou ona, kdo mu složitý svět vysvětlil jednoduchými slovy. Že když mu názory ministra obrany nebo poradce pro bezpečnost připadaly neprůhledné, byl to on, kdo se na to zeptal Li, která mu zároveň vysvětlila ipozici ministerstva zahraničí.

Liby si za žádných okolností nedovolila veřejně poukázat na to, že je původkyní prezidentových myšlenek. Když se jí zeptali, vždycky odpovídala: „Prezident si myslí, že…,“ nebo „Podle prezidentova názoru vtéto věci…“ Nikoho nemělo zajímat, že Li pánovi Bílého domu zprostředkovává kulturu avzdělání, rozšiřuje jeho intelektuální obzor avlastně mu dodává názory amínění.

Členové nejužšího kruhu to stejně věděli. Být poznán vpravý čas, na tom záleželo, tak jako generál Norman Schwarzkopf vroce 1991, za války vPerském zálivu, poznal ji jako vysoce inteligentní stratéžku spoliticko-taktickým talentem. Už vté době byl její životopis úžasný: byla první ženou-absolventkou West Pointu, která vystudovala přírodní vědy, výukový program pro námořní důstojníky, navštěvovala akademii generálního štábu pro pozemní vojska aválečnou akademii, promovala zpolitiky ahistorie na Duke University. Schwarzkopf vzal Li pod svá ochranná křídla adbal na to, aby ji zvali na konference asemináře, kde potkávala ty správné lidi. Stormin Norman, jenž se opolitiku sám nezajímal, jí tak zametl cestičku do mezisvěta, kde se stírá hranice mezi vojenstvím apolitikou akde se znovu rozdávají karty.

Tato mocná přízeň jí zprvu vynesla roli zástupkyně velitele spojeneckých pozemních sil ve střední Evropě. Během krátké doby se Li těšila velké oblibě vevropských diplomatických kruzích. Výchova, vzdělání apřirozený talent jí prospěly vplném rozsahu. Její americký otec pocházel zvážené generálské rodiny ahrál značnou roli vbezpečnostním štábu Bílého domu, než se musel ze zdravotních důvodů stáhnout do ústraní. Čínská matka Li excelovala jako cellistka vNewyorské opeře ana nesčetných nahrávkách. Na svou jedinou dceru kladli oba rodiče ještě vyšší nároky než na sebe samé. Judith dostávala hodiny baletu akrasobruslení, učila se hrát na klavír ana cello. Doprovázela svého otce na cestách po Evropě aAsii azískala tak záhy přehled orozdílnosti kultur. Etnické zvláštnosti ahistorické pozadí ji vzrušovaly tak neodolatelně, že odrovnávala lidi svým vyptáváním, aotázky jim kladla výlučně vjazyce dané země. Ve dvanácti zvládla mandarínskou čínštinu, řeč své matky, vpatnácti hovořila plynně německy, francouzsky, italsky ašpanělsky, vosmnácti se domluvila obstojně japonsky akorejsky. Její rodiče dbali, aneslevili přitom nic ze své přísnosti, na způsoby, oblékání adodržování společenských pravidel, zatímco vjiných věcech projevovali až zarážející toleranci. Presbyteriánské zásady otce abuddhisticky utvářená životní filozofie matky spolu vedly manželství harmonické stejně, jako bylo to skutečné.

Nejpřekvapivější však bylo, že otec se při sňatku rozhodl přijmout příjmení své ženy, což rozpoutalo nekonečný boj súřady. Za toto gesto vůči ženě, kterou miloval akterá zlásky k němu opustila svou vlast, Judith Li svého otce nadšeně obdivovala. Byl to muž plný protikladů, jeho názory byly dílem liberální, dílem konzervativní akaždý znich byl sám osobě nevyvratitelný. Někdo se slabším charakterem by patrně na úsilí této rodiny, být ve všech disciplínách perfektní, zahynul. Ale děvče tím rostlo, přeskočilo dvě školní třídy, složilo skvěle maturitu na high-school a kultivovalo své přesvědčení, že může být vším, na co jen pomyslí, třeba iprezidentkou Spojených států amerických.

Vpolovině devadesátých let jí nabídli pozici zástupkyně náčelníka štábu pro operace aplánovaná nasazení na ministerstvu vojenství USA azároveň docenturu dějin na West Pointu. Na ministerstvu obrany si jí velice cenili. Mimo to si jisté kruhy povšimly jejího silného zájmu opolitiku. Jediné, co jí chybělo, byl výrazný vojenský úspěch. Pentagon kladl velkou váhu na bojové zkušenosti, než někomu dal zelenou kzasvěcení do vyšších administrativních stupňů, aLi ze srdce toužila po hezké globální krizi. Nemusela čekat dlouho. Roku 1999 se stala zástupkyní velitele vkosovském konfliktu akonečně se zapsala do knihy hrdinů.

Po návratu domů následovala pozice velící generálky ve Fort Lewis apovolání do bezpečnostního štábu prezidenta, poté co mu až do morku kostí zaimponovala svým pamětním spisem na téma národní bezpečnost. Li zastupovala tvrdou linii. Opravdu smýšlela ještě méně kompromisně než republikánská administrativa, ale především uvažovala vlastenecky. Při vší své světaznalosti si opravdu myslela, že na světě není lepší aspravedlivější země než Spojené státy americké, avtomtoduchu odpovídala na řadu aktuálních otázek.

Náhle byla vcentru moci.

Chladnokrevná perfekcionistka Li znala až příliš dobře zvíře, které vní dřímalo, to jest nespoutanou emocionalitu, která jí vtomto bodě mohla být zrovna tak prospěšná jako nebezpečná – podle toho, co se právě chystala učinit. Jakýkoli náznak ješitnosti nebo přehnané stavění svých schopností na odiv si za těchto okolností musela zakázat. Stačilo, že na některých večírcích vBílém domě vyměnila uniformu za večerní šaty bez ramínek auchváceným posluchačům hrála Chopina, Bramse aSchuberta, že na slavnostním parketu dokázala vést prezidentatak, až se téměř vznášel amyslel si, že je Fred Astair, nebo že pro svou rodinu astaré republikánské přátele zpívala písně zdob otců zakladatelů. Tato část inscenace patřila jenom jí. Obratně spojovala těsné osobní vztahy, sdílela nadšení ministerstva obrany pro baseball aministerstva zahraničí pro evropské dějiny, nechávala se stále častěji zvát do soukromí atrávila celé víkendy na prezidentském ranči.

Navenek zůstávala skromná. Soukromé názory na politické záležitosti sinechávala pro sebe. Poletovala jako míček mezi vojáky apolitiky, vystupovala kultivovaně, šarmantně asebejistě, byla vždy korektně oblečená, ale nikdy nebyla toporná nebo dokonce namyšlená. Připisovala se jí řada milostných poměrů svlivnými muži, ale nic takového se nikdy nekonalo. Li to ignorovala snavyklou suverenitou. Žádná otázka ji nedokázala vyvést zmíry. Novináře, poslance apodřízené krmila dobře stravitelnými sousty jistoty apřesvědčení, byla vždy skvěle připravená, uchovávala si vpaměti neskutečné množství detailů avyvolávala je pak jako zdatabáze, redukované na výstižné ajasné vzorce.

Ačkoli neměla potuchy, co se voceánech děje, dokázala itentokrát zprostředkovat prezidentovi přesný obraz situace. Objemnou složku CIA seškrtala na několik málo zásadních bodů. Vdůsledku toho nyní Li seděla vChâteau Whistler abyla si velmi dobře vědoma, co to znamená.

Byl to poslední velký krok, který měla ujít.

Ale snad by prezidentovi ipřesto měla zavolat. Jenom tak. Měl to rád. Může mu říct, že vědci aexperti se dostavili vplném počtu, to znamená, že všichni přijali neformální pozvání vlády Spojených států, přestože doma, Bůh je svědkem, toho měli na práci víc než dost. Nebo že NOAA zjistil podobnosti mezi neidentifikovatelnými zvuky. Takové věci se mu líbily, znělo to jako „Pane, jsme zase okousek dál.“ Samozřejmě nemohla očekávat, že prezident bude vědět, co je to bloop aupsweep aproč NOAA věří, že rozluštili původ slowdownu. Tohle všechno zacházelo do příliš velkých detailů, ale to také nebylo nutné. Pár slov na ujištěnou osatelitním spojení zabezpečeném proti odposlechu, aprezident bude šťastný. Ašťastný prezident je užitečný. Rozhodla se mu zavolat.

Odevět pater níže si Leon Anawak všiml dobře vyhlížejícího muže sšedivě melírovanými vlasy aplnovousem. Šel přes prostranství do hotelu. Doprovázela ho žena. Malá, se širokými rameny adohnědaopálená, vdžínsech akožené bundě. Anawak odhadoval, že jí ještě nebude třicet. Kaštanové lokny jí spadaly přes ramena až na záda. Obapříchozí nesli zavazadla, která jim hotelová služba právě odebírala. Žena něco krátce řekla vousáči, ohlédla se ana vteřinu utkvěla pohledem na Anawakovi. Odhrnula si vlasy zčela azmizela vhale.

Anawak bezmyšlenkovitě zíral na místo, kde ještě před okamžikem stála. Pak zaklonil hlavu, zaclonil si oči rukou proti ostře dopadajícímu slunci aprohlížel si neoklasicistní fasádu Château.

Luxusní hotel patřil ke snům, které se někdy zdály každému Kanaďanovi. Když jedete po Highway 99 podél Horseshoe Bay zVancouveru do hor, najdete tam obrovský hotel posazený do mírně stoupajících lesů akorunovaný mohutnými horami, jejichž vrcholy jsou ivlétě zasněžené. Blackcombský aWhistlerský masiv platí za nejkrásnější lyžařské místo na světě. Teď vkvětnu si sem hosté převážně přijížděli zahrát golf nebo se věnovat turistice. Kolem se nacházela skrytá jezera. Krajinu bylo možné poznávat na horském kole nebo se nechat odvézt helikoptérou na věčný sníh. Château měl několik vynikajících restaurací anabízel každou myslitelnou příjemnost.

Na tomto místě, stranou světa, mohl člověk očekávat cokoli. Kromě tuctu vojenských vrtulníků.

Anawak dorazil už přede dvěma dny. Pomáhal Li spřípravou prezentace spolu sFordem, který už osmačtyřicet hodin pendloval mezi vancouverským akváriem, Nanaimem aChâteau, aby vytřídil materiál, vyhodnotil data ashrnul poslední poznatky. Anawaka pořád ještě bolelo koleno, ale už nekulhal. Čistý horský vzduch jako by rozjasnil jeho myšlenky amelancholii po havárii letadla teď nahradil nervózní činorodostí.

Od té doby se toho událo tolik, že jeho zatčení vojenskou patrolou už bylo kdesi vnedohlednu. Přitom neuběhly ani dva týdny od chvíle, kdy se poprvé setkal sLi – za trapných okolností, jak si musel přiznat. Li byla pobavena diletantstvím, sjakým podnikl svou noční akci, protože ho pochopitelně zaznamenali, už když ještě seděl vautě ijel podél doku. Chvíli ho prostě jen tak pozorovali, aby se ukázalo, covlastně chce. Potom zasáhli aon si připadal jako ten příslovečný muž, co se už nevynořil.

Ale Anawak se opět vynořil. Už neházel své poznatky do černé díry, nýbrž sám seděl přímo vjejím centru stejně jako Ford anejnověji iOlivieraová. Taky sRobertsem zInglewoodu mohl znovu konferovat. Ten nejprve ze všeho vyjádřil své politování nad přerušením komunikace, které nařídila vyšší místa. Li mu nasadila náhubek aon musel být nedosažitelný – přitom několikrát seděl přímo vedle telefonu, zatímco sekretářka Anawaka posílala ke všem čertům.

Prezentace byla hotová. Anawak už nemohl dělat nic jiného než čekat. A tak si šel zahrát tenis, aby vyzkoušel, jak bude jeho koleno snášet pohyb, zatímco svět se řítil do chaosu aEvropa se topila pod horami vody. Jeho partnerem byl malý Francouz smohutným rozcuchaným obočím avelikým nosem. Jmenoval se Bernard Roche abyl to bakteriolog, který večer předtím dorazil zLyonu. Amerika se potýkala snejvětšími živočichy naší planety aRoche sváděl beznadějný boj proti těm nejmenším.

Anawak se podíval na hodinky. Za půl hodiny se všichni sejdou. Hotel byl pro turisty uzavřen adán kdispozici vládě, ale bylo v něm živo jako ve vrcholné sezóně. Muselo tu být několik stovek lidí. Větší polovina znich tím či oním způsobem patřila kUnited States Intelligence Community. Většinou to byli pracovníci CIA, kteří Château nahonem přebudovali na velitelský stan. Celé jedno oddělení sem vyslala NSA, největší americká tajná služba, která byla kompetentní pro všechny druhy elektronické špionáže, zabezpečení dat ašifrování. NSA obývala čtvrté patro. Páté patro zabrali pracovníci amerického ministerstva obrany akanadské zpravodajské služby. Nad nimi byli ubytováni zástupci britské SIS aSecurity Service akromě nich ještě delegace zpravodajského ústředí Bundeswehru aněmecké Bundesnachrichtendienst. Francouzi poslali deputaci Direction de la Surveillance du Territoire, švédská vojenská zpravodajská služba byla rovněž přítomna stejně jako finská Pääesikunnan tiedusteluosasto. Bylo to bezprecedentní setkání tajných služeb, lidská imateriální vřava sjediným cílem – znovu pochopit svět.

Anawak si masíroval nohu.

Najednou znovu ucítil bolestivé bodání. Neměl hned chodit na tenis. Nad ním se roztáhl stín, to jak přistával další vojenský vrtulník nakloněný nosem dolů. Anawak se díval, jak mohutný stroj klesá, protáhl se ašel dovnitř.

Všude se pohybovali lidé. Vše se dělo parádním krokem, rázně, ale beze spěchu, byl to balet zaměstnanosti pod lomenou střechou haly, která připomínala kostel. Polovina lidí neustále telefonovala. Další se svými laptopy zabrali příjemná zákoutí ausadili se mezi pilíři zpřírodního kamene, které oddělovaly střední loď haly od postranních, apsali nebo soustředěni hleděli na monitory. Anawak se snažil snikým se nesrazit, když šel vedle do baru, kde stáli Ford aOlivieraová. Byli tam ve společnosti urostlého muže sknírkem, který se tvářil nešťastně.

„Leon Anawak, Gerhard Bohrmann,“ ujal se Ford představování. „Podávej Gerhardovi ruku opatrně, nebo mu ta jeho upadne.“

„Tenisový loket?“ zeptal se Anawak.

„Propisovačka.“ Bohrmann se zatvářil kysele. „Celou hodinu jsem musel podle diktátu zapisovat, co se ještě před dvěma týdny dalo odkliknout myší. Připadám si jako ve středověku.“

„Myslel jsem, že teď všechno běží přes satelit.“

„Satelity jsou přetížené,“ konstatoval Ford.

„Od zítřka bude všechno fungovat.“ Olivieraová se napila čaje. „Zrovna jsem slyšela, že pro hotel uvolnili jednu síť.“

„Na satelity nejsme vKielu dostatečně uzpůsobeni,“ řekl Bohrmann zachmuřeně.

„Nikdo není na tohle všechno uzpůsoben.“ Anawak si objednal vodu. „Jak jste tu dlouho?“

„Od předvčerejška. Podílel jsem se na prezentaci.“

„Já taky. To je divné. To bychom tu na sebe bývali museli narazit.“

„Sotva.“ Bohrmann zavrtěl hlavou. „Hotel je jako ementál, samá díra. Jaký je váš obor?“

„Mořští savci. Výzkum inteligence.“

„Leon má za sebou několik nepříjemných setkání skeporkaky,“ poznamenala Olivieraová. „Nejspíš mu zazlívali, že se jím chtěl pořád dívat do hlavy… Hele, podívejte se! Co ten tu dělá?“

Všichni otočili hlavu. Od baru bylo vidět do haly. Nějaký muž tam kráčel kvýtahům. Anawak ho poznal. Před pár minutami dorazil stou ženou skaštanovými loknami.

„Kdo to má být?“ zeptal se Ford azamračil se.

„Vy nechodíte do kina?“ Olivieraová zakroutila hlavou. „To je ten německej herec. Jak že se jmenuje? Scholl… ne, Schell! To je Maximilian Schell! Vypadá skvěle, co? In natura ještě líp než na plátně.“

„Brzdi,“ řekl Ford. „Co by tady dělal herec?“

„Sue má možná pravdu,“ přidal se Anawak. „Nehrál snad vtom katastrofickým filmu? Drtivý dopad! Zemi zasáhne meteorit…“

„Všichni teď hrajeme vkatastrofickým filmu,“ přerušil ho Ford. „Jenom neříkej, že sis toho ještě nevšiml.“

„Má to snad znamenat, že jako další se tu objeví Bruce Willis?“

Olivieraová protočila oči.

„Tak je to on, nebo ne?“

„Ušetřete si námahu žadonit oautogram,“ zasmál se Bohrmann. „To není Maximilian Schell.“

„Není?“ Olivieraová byla zklamaná.

„Ne. Jmenuje se Sigur Johanson. Nor. Ten by vám mohl vyprávět, co se stalo vSeverním moři. On, já apár lidí vKielu, dalších pár ze Statoilu…“ Bohrmann se podíval za oním mužem a jeho tvář znovu potemněla. „Ale radši se ho neptejte dřív, než stím začne sám.Žil vTrondheimu azTrondheimu mnoho nezbylo. Ztratil domov.“ Abyla tady, ta skutečná hrůza. Důkaz, že televizní záběry nelhaly.

Anawak dál mlčky popíjel svou vodu.

„Tak dobře.“ Ford se podíval na hodinky. „Zvedáme se. Jdem sitam naproti poslechnout, co nám chtějí říct.“

Château disponoval několika konferenčními místnostmi. Li vybrala střední velikost, vyměřenou poněkud těsně pro skupinu zpravodajců, zástupců států avědců, kteří se zúčastnili prezentace. Li měla dostatek zkušeností, věděla, že když lidé sedí těsně vedle sebe, buď si vjedou do vlasů, nebo mezi nimi vznikne silný pocit sounáležitosti. Ale vžádném případě nemají možnost vytvořit si odstup jak od sebe navzájem, tak od tématu.

Tomu odpovídal izasedací pořádek. Účastníci byli promícháni nezávisle na národnosti nebo specializaci. Každé místo bylo vybaveno stolkem spoznámkovým blokem alaptopem. Vizuální část prezentace sestávala zobrazovky tři krát pět metrů aboxu řízeného přes Powerpoint. Mezi útulnými kusy mobiliáře se high-tech vyjímala cizorodě anepatřičně.

Přišel Peak aposadil se na jednu ze židlí vyhrazených přednášejícím. Za ním vstoupil muž kulaté postavy vpomačkaném obleku. Na saku byly vpodpaží patrné tmavé skvrny. Přes širokou lebku měl přehozené praménky prořídlých světlých vlasů. Když napřahoval ruku kLi, znatelně zafuněl. Pět prstů mu od ní odstávalo jako malé nafouknuté balónky.

„Hallo, Suzie Wong!“ řekl.

„Jacku! Ráda vás vidím.“

„Jako vždycky.“ Vanderbilt se zašklebil. „Předveďte jim parádní show, baby. Akdyby nikdo netleskal, tak se svlékněte. Můj potlesk máte zaručenej.“

Přejel si rukou zpocené čelo, ukázal vztyčený palec apomrkával přitom. Pak se usadil vedle Peaka. Li se na něj dívala se zamrzlým úsměvem. Vanderbilt byl zástupcem ředitele CIA. Dobrý chlapík, dokonce velice dobrý. Ten bude úřadu chybět. Li si předsevzala, že ho hezky pomalu zničí, až nastane vhodná chvíle. Ale ještě má před sebou kus cesty. Potom to tlusté prase nechá kvičící ležet na ulici, ať si je Jack Vanderbilt jak chce skvělý.

Místnost se plnila.

Mnozí přítomní se navzájem neznali asvá místa zaujímali mlčky. Li trpělivě čekala, až chrastění astrkání židlí skončí. Cítila všeobecné napětí. Dokázala by popsat náladu každého jednotlivce, po řadě, jak tu seděli, stačilo by jí jen krátce pohlédnout každému do očí. Li se uměla podívat lidem do duše, to se naučila.

Postavila se za řečnický pult, usmála se ařekla: „Uvolněte se.“

Řadami proběhlo tiché šuškání. Lidé si přehodili nohu přes nohu nebo se svezli hlouběji do křesla. Pouze ten norský profesor snedbale řásněnou šálou kolem krku se vyjímal na své židli téměř znuděně. Vjeho hlavě se odehrával jiný film než vhlavách všech ostatních. Jeho tmavé oči ulpěly na Li. Ta se ho pokoušela odhadnout, ale Johanson se jí neotevřel. Kladla si otázku, čím to je. Ten muž ztratil domov abyl katastrofou postižený víc než kdokoli jiný vtéto místnosti. Měl by být deprimován, ale zjevně nebyl. To mohlo mít jediný důvod. Johanson nepředpokládal, že by se tu dnes mohl dozvědět něco nového. Měl svou vlastní teorii ata převážila starost azoufalství. Buď věděl víc než ostatní, nebo si to přinejmenším myslel. Na toho Nora musí dohlédnout!

„Vím, že jste vystaveni enormnímu tlaku,“ pokračovala Li. „Ajá bych vám chtěla poděkovat za to, že jste umožnili toto setkání. Zvláště bych chtěla poděkovat přítomným vědcům. Díky vaší spolupráci jsem si bytostně jistá, že na nedávné události budeme nyní moci pohlédnout ve světle naděje. Vy nám dodáte odvahu.“

Li pronášela svá slova bez patosu, přátelsky aklidně adívala se na každého zpříma. Těšila se nedílné pozornosti. Jenom Vanderbilt vycenil zuby ašťoural se vnich.

„Mnozí zvás si jistě položí otázku, proč se toto setkání nekoná vPentagonu, Bílém domě nebo kanadské vládní rezidenci. Nuže, hlavně jsme vám chtěli nabídnout co možná nejpříjemnější prostředí. Přednosti Château Whistler jsou legendární. Ale hlavní výhodou je jeho poloha. Hory jsou bezpečné. Pobřeží nikoli. Žádné zpřímořských měst Kanadě nebo ve Státech není momentálně dost bezpečné, abychom v něm mohli uspořádat takovou akci.“

Její pohled putoval po tvářích účastníků.

„To je jeden důvod. Ten druhý je blízkost břehů Britské Kolumbie. Máme co činit sanomáliemi vchování asmutacemi, je tu kontinentální svah snalezišti metanu… Stručně řečeno, je zde na jednom místě všechno, co nás momentálně zaměstnává. Ze Château je možnése dostat nejrychleji helikoptérou kmoři ido řady vědeckých zařízení, zvláště do Nanaimo Institute. Už před týdny jsme vChâteau zřídili základnu pro pozorování mořských savců. Vzhledem kvývoji Evropy jsme se rozhodli přebudovat tuto základnu na krizové centrum pro celý svět. Aten nejlepší krizový management, ladies and gentlemen,jste vy.“

Li nechala svá slova chvíli působit. Chtěla, aby si lidé vsále byli vědomi svého významu. Bylo dobře, když se vnich, nehledě na tragické průvodní okolnosti, vzedmula pýcha, smysl pro elitu. Jakkoli to snad znělo rozporuplně – pomáhalo jim to tam venku držet ústazavřená.

„Třetí důvod je, že nás tu nikdo neruší. Château je dokonale izolován od médií. Samozřejměnezůstane bez povšimnutí, když hotel na tak exponovaném místě je neprodyšně uzavřen před světem avšude kolem krouží vojenské vrtulníky. Ale nebylo vydáno žádné oficiální sdělení, co tady nahoře vlastně děláme. Když se nás ptají, mluvíme ocvičení. Otom se toho dá napsat hodně, apřitom nic konkrétního.“ Li udělala přestávku. „Nemůžeme, nesmíme veřejnosti vyjevit všechno. Panika by byla počátkem konce. Zachovat klid znamená zůstat akceschopní. – Dovolte mi říci naprosto otevřeně: první obětí ve válce je vždycky pravda. Amy jsme ve válce. Ve válce, které musíme napřed porozumět, abychom ji vyhráli. Proto je nezbytné, abychom se zavázali sobě samým acelému lidstvu, což konkrétně znamená, že od této chvíle nesmíte opráci ve štábu snikým hovořit. Ani vúzkém rodinném kruhu, ani spřáteli.

Každý zvás následně podepíše příslušné prohlášení, jehož dodržování budeme brát velice vážně. Uvítala bych, kdybyste případné pochybnosti vyjádřili před prezentací. Každý má pochopitelně právo takové prohlášení odmítnout podepsat. Nikdo tím nedojde žádné úhony. Ale pak by měl nyní opustit tuto místnost anechat se neprodleně dopravit domů.“

Li uzavřela sázku sama se sebou. Nikdo nevstane aneodejde. Alejedna otázka padne.

Li čekala.

Jeden muž zvedl ruku.

Jmenoval se Michael Rubin. Byl zManchesteru. Biolog, specialista na měkkýše.

„Znamená to, že nesmíme Château opustit?“

„Château není vězení,“ odpověděla Li. „Můžete kdykoli jít, kam se vám zachce. Pouze nesmíte mluvit osvé práci.“

„Akdyž…“ Rubin otálel svyjádřením.

„Když to přesto uděláte?“ Li nasadila starostlivý obličej. „Chápu, že jste tu otázku musel položit. Nuže, každý váš projev budeme dementovat azajistíme, abyste svůj závazek už podruhé porušit nemohl.“

„Ato… ehm… je ve vaší moci? Myslím, jestli jste k tomu…“

„Oprávněni? Většině zvás přece musí být známo, že Německo před třemi dny přišlo siniciativou, aby se aktuální případy zkoumaly společně vrámci Evropské unie. Poté došlo ke shodě, že předsednictví se ujme německý ministr vnitra. Zároveň NATO prozřetelně prohlásilo, že je to případ týkající se aliance. VNorsku, Velké Británii, Dánsku ana Faerských ostrovech byl vyhlášen výjimečný stav. Dílem celostátně, dílem vjednotlivých regionech. Také Kanada aUSA kooperují pod zodpovědností Spojených států. Další země se rády připojí. Podle vývoje situace ve světě nelze vyloučit, že napříště převezmou odpovědnost Spojené národy. Všude budou zrušena dosavadní pravidla akompetence budou znovu rozděleny. Vzhledem ke zvláštní situaci – ano, jsme k tomu oprávněni.“

Rubin se kousl do spodního rtu apřikývl. Další dotazy už nebyly.

„Dobrá,“ řekla Li. „Můžeme tedy začít. Majore Peaku, prosím!“

Peak předstoupil před skupinu. Světlo stropního osvětlení se lesklo na jeho ebenové kůži, která vypadala jako politura na nábytku. Zmáčkl tlačítko dálkového ovládání ana velkoplošné obrazovce naskočil snímek ze satelitu. Ukazoval ze značné výšky pobřeží plné lokalit.

„Možná to začalo někde jinde,“ řekl, „amožná už někdy dřív. Ale dnes říkáme, že to začalo zde, vPeru. To trochu větší místo uprostřed se jmenuje Huanchaco.“ Peak posvítil laserovým ukazovátkem na různá místa vmoři. „Během několika málo dnů se ztratilo dvaadvacet rybářů ztéto obce, ato za výjimečně hezkého počasí. Některé zjejich loděk byly později nalezeny na moři prázdné. Krátce nato začaly mizet isportovní čluny, motorové jachty amalé plachetnice. Našlo se jen pár trosek, pokud vůbec něco.“

Peak změnil obraz.

„Moře jsou pod stálým dohledem,“ pokračoval. „Jsou plná plovoucích sond arobotů, které vysílají nekonečná množství údajů ovlastnostech proudění, obsahu soli, teplotě, množství kysličníku uhličitého aspoustě dalších věcí. Měřicí stanice na mořském dně registrují výměnu vody alátek vsedimentu. Flotila vědeckých lodí pluje kolem celého světa ave vesmíru máme stovky vojenských acivilních satelitů. Mohli bychom se domnívat, že objasnění ztrát lodí nepředstavuje žádný problém, ale tak úplně jednoduché to není. Naši vesmírní špioni stejně jako všechno, co má oči, trpí slepou skvrnou.“

Na grafickém znázornění byla část zemského povrchu. Nad ním visely jako předimenzovaný hmyz satelity rozdílných velikostí avýšky letu.

„Vůbec se nepokoušejte udělat si přehled vté změti umělých nebeských těles,“ řekl Peak. „Je jich tři apůl tisíce, ato nepočítáme extraorbitální vesmírné sondy jako Magellan nebo Hubble. Většina ztoho, co tam nahoře obíhá, je šrot. Funkčních objektů je asi šest set aknim částečně získáte přístup. Ostatně ikvojenským satelitům.“

Poslední větu Peak říkal velice nerad. Přejel ukazovátkem na několikatunový objekt se slunečními plachtami.

„Americký satelit KH-12-Keyhole, optický princip. Za dne dodává rozlišení pod pět centimetrů. Těsně před hranicí rozlišení lidské tváře. Pro noční snímky je dodatečně vybaven infračerveným amultispektrálním systémem, který je bohužel naprosto neúčinný, když jsoumraky.“

Peak ukázal na jiný satelit.

„Mnoho špionážních satelitů proto pracuje sradarem, popřípadě smikrovlnami. Mraky nepředstavují pro radar žádnou překážku. Tyto satelity nefotografují, nýbrž modelují svět scentimetrovou přesností. Osahávají povrch avytvářejí trojrozměrný model. – Ale iony mají svou Achillovu patu. Obrazy pořízené radarem vyžadují interpretaci. Radar nezná barvy, nepronikne sklem, jeho světem je pouze tvar.“

„Proč se tedy technologie nezkombinují?“ zeptal se Bohrmann.

„Ito se děje, ale je to nákladné azřídkavé. Ato nás přivádí khlavnímu problému satelitního sledování. Abychom mohli aspoň jeden den pozorovat vytčené území nebo sektor vmoři, potřebujeme několik kooperujících systémů, které dokážou naskenovat velké plochy. Jakmile se dostanou zmísta, odkud mohou pořídit detailní snímek cílové oblasti, musíme se spokojit smomentkami. Satelity se nacházejí na oběžné dráze. Většina znich potřebuje devadesát minut, než se znovu dostane nad stejné místo.“

„Je přece řada satelitů, které stojí pořád nad týmž místem,“ přihlásil se finský diplomat. „Nemůžeme některé znich umístit nad kritické oblasti?“

„Ty jsou příliš vysoko. Geostacionární družice jsou stabilní pouze ve výšce 35888 kilometrů přesně. Nejmenší detail, který znich můžeme získat, měří osm kilometrů. Na tom byste nepoznali, ani kdyby se Helgoland potopil do moře.“ Peak se odmlčel apokračoval. „Ale od té doby, co tušíme, čeho si máme všímat, jsme naše systémy začali upravovat.“

Účastníci uviděli vodní plochu znepatrné výšky. Sluneční světlo dopadalo šikmo na vlny apropůjčovalo moři strukturu rýhovaného skla. Na něm byly malé lodě anepatrné podlouhlé útvary. Při bližším pohledu bylo poznat, že to jsou čluny lýkové barvy ana každém dřepí jeden člověk.

„Tohle je zoom zKH-12,“ řekl Peak. „Šelfová oblast uHuanchaka. Toho dne zmizelo vícero rybářů. Reflexe se sohledem na časné ranní hodiny drží vnormě ato je dobře, protože díky tomu jsme tyto obrazy mohli pořídit.“

Na dalším snímku bylo vidět stříbřité vyjasnění na velké ploše. Nad tímpluly dva opuštěné čluny lýkové barvy.

„Ryby. Obrovské hejno. Plují asi tři metry pod hladinou, takže je můžeme vidět. Umořských vod je problém, že vedou špatně nebo nevedou vůbec elektromagnetické vlny, ale naše optické systémy se aspoň podívají trochu hlouběji, když je voda čistá. Tepelný obraz velryby získáme infračerveně ještě vtřicetimetrové hloubce. Proto má armáda tak ráda infračervené pásmo, protože jsou v něm vidět ponorky.“

„Jaké jsou to ryby?“ vykřikla černovlasá mladá žena. Podle jmenovky to byla ekoložka zministerstva životního prostředí zReykjavíku. „Koryfeny velké?“

„Snad. Možná taky jihoamerické sardinky.“

„Musí jich být miliony. To je úžasné! Pokud já vím, Jižní Amerika je beznadějně vylovená.“

„Máte pravdu,“ odpověděl Peak. „Ataky si lámeme hlavu nad tím, že taková hejna se patrně vyskytují tam, kde zmizeli plavci, potápěči nebo imalé rybářské čluny. Momentálně mluvíme ohejnových anomáliích. Před třemi měsíci například hejno sleďů potopilo devatenáctimetrový trawleruNorska.“

„Otom jsem slyšela,“ pokračovala ekoložka. „Ta loď se jmenovala Steimholm, že?“

Peak přikývl. „Ryby se dostaly do sítě apodplavaly trawler, právě když se posádka chystala vytáhnout úlovek na palubu. Loď se naklonila. Mužstvo se pokusilo odříznout lana sítí, ale nebylo to nic platné. Museli Steinholm opustit aloď se během deseti minut potopila.“

„Krátce nato jsme měli podobný případ ina Islandu,“ řekla ekoložka zamyšleně. „Dva námořníci se utopili.“

„Vím otom. Jsou to všechno kuriózní, ojedinělé případy, dalo by se říci. Ale když sečteme všechny ty ojedinělé případy na celém světě, zjistíme, že hejna ryb za poslední týdny potopila víc lodí než kdy jindy. Jedni říkají, že je to náhoda. Jiní sledují stále se opakující průběh arozpoznávají vtom určitou strategii. Nevylučujeme, že se ryby nechaly chytit, protože chtěly dosáhnout ztroskotání lodi.“

„To je přece blbost!“ vykřikl nevěřícně ruský delegát. „Odkdy mají ryby vůli?“

„Od té doby, co potápějí trawlery,“ opáčil Peak úsečně. „VAtlantiku to dělají. VPacifiku se naopak zdá, že se naučily sítě obeplouvat. Nemáme nejmenší představu otom, jak to dělají. Nejsme daleko od závěru, že hejno prochází jakýmsi kognitivním procesem anajednou ví, co je to svislá nebo kruhová vlečná síť aco se sní dělá. Ale ikdyby něco natolik zvýšilo jejich schopnost učení, musely by ryby kromě toho získat ipředstavu orozměrech.“

„Žádná ryba ažádné hejno nevidí síť, která je sto deset metrů vysoká asto čtyřicet metrů široká.“

„Přesto se zdá, že sítě rozeznávají. Každopádně si rybářské flotily stěžují na obrovské ztráty. Je už tím postižen celý potravinářský průmysl.“ Peak si odkašlal. „Druhý důvod mizení lidí alodí je dostatečně znám. Ale trvalo nám nějakou dobu, než KH-12 dokázal tento proces zdokumentovat.“

Anawak civěl na obrazovku. Věděl, co bude následovat. Už ty snímky viděl adotyčný materiál sám dodal, ale pokaždé znovu se mu nad ním svíralo hrdlo.

Myslel na Susan Stringerovou.

Snímky byly nastříleny tak rychle za sebou, že působily téměř jako filmová sekvence. Na volném moři plula plachetní jachta, dlouhá asi dvanáct metrů. Bylo bezvětří, hladina jako zrcadlo, plachty svinuté. Na zádi seděli dva muži, na přídi se opalovaly dvě ženy.

Něco velikého, mohutného plavalo těsně vedle lodi.

Každý detail obrovského těla byl zřetelně vidět. Na levoboku se objevilo něco tmavomodrého ablížilo se to khladině. Byla to další velryba, která mířila kolmo vzhůru. Vymrštila se zvody, ploutve roztažené. Lidé na palubě otočili hlavy azůstali jako přikovaní.

Tělo velryby se začalo sklápět.

Dopadlo na plachetnici arozlomilo ji na dvě části. Kolem vířily trosky. Lidé vyletěli do vzduchu jako loutky. Anawak viděl, jak se láme stěžeň, avtom na vrak vyskočila druhá velryba. Idyla se vmžiku proměnila vinferno. Loď se potápěla. Úlomky mizely ve zvětšujícím se víru rozpěněné vody. Po lidech ani stopy.

„Prakticky nikdo zvás podobný útok nezažil,“ řekl Peak. „Proto ta ukázka. Mezitím se útoky přestaly omezovat na Kanadu aSpojené státy aochromily podstatnou část plavby malých lodí po celém světě.“

Anawak zavřel oči.

Jak asi muselo vypadat tam shora, když se skeporkakem střetl DHC-2? Existuje otom stejně hrůzostrašný zápis vkronice? Anawak nesebral odvahu zeptat se na to. Představa, že se na to dívalo nezúčastněné skleněné oko, byla nesnesitelná.

Jakoby vodpověď na jeho otázku se ozval Peak:

„Tento způsob dokumentace se vám může zdát cynický, ladies and gentlemen. Ale my nejsme voyeuři. Kde to bylo možné, snažili jsme se okamžitě pomoci.“ Peak zvedl zrak od svého laptopu. Jeho oči postrádaly výraz. „Bohužel, vtakových případech jsme vždy přišli pozdě.“

Peakovi bylo jasné, že se právě pustil na tenký led. Naznačil, že oneštěstích měli přehled, což volalo po otázce, proč se jim tedy nesnažili zabránit?

„Představme si šíření útoků jako něco na způsob epidemie,“ řekl. „Vtom případě epidemie začala na Vancouver Islandu. První prokázané případy se udály uTofina. Jakkoli to zní nepravděpodobně, mnohokrát jsme zaznamenali strategické aliance. Lodě napadli plejtvákovci akeporkakové, také myšoci, vorvani adalší velké velryby. Menší arychlejší velryby, kosatky, pak likvidovaly lidi ve vodě.“

Norský profesor zvedl ruku.

„Co vás vede kdomněnce, že se jedná oepidemii?“

„Netvrdíme, že to je epidemie, pane doktore Johansone,“ odpověděl Peak „Nýbrž že způsob šíření připomíná epidemii, která se během pár hodin rozšířila od Tofina dolů kBaja California anahoru kAljašce.“

„Nejsem si jistý, že se něco šířilo.“

„Zdánlivě ano.“

Johanson zavrtěl hlavou. „Ktomu se chci dostat: tato zdánlivost nás může svádět kmylným závěrům.“

„Pane doktore,“ pravil Peak trpělivě, „kdybyste věnoval trochu víc času mému výkladu…“

„Není možné,“ pokračoval Johanson nevyveden zmíry, „že máme co činit se synchronním děním, které pouze nebylo přesně koordinováno?“

Peak se na něj podíval.

„Ano,“ odvětil snevolí. „Ito by bylo možné.“

Li to věděla. Johanson přišel se svou vlastní teorií. APeak, který nesnášel, když civilisté přerušují důstojníky, se musel zlobit. Li se bavila.

Přehodila si nohu přes nohu, pohodlně se opřela azachytila Vanderbiltův tázavý pohled. Muž od CIA jím naznačoval, jestli Li Johansonovi něco neřekla už předem. Ta zavrtěla hlavou adál poslouchala Peakův výklad.

„Víme,“ říkal právě Peak, „že uagresivních velryb se vžádném případě nejedná orezidenty. Rezidentní velryby patří takříkajíc kstálému repertoáru dané lokality. Naproti tomu transienti putují po dlouhých trasách, jako třeba plejtvákovci akeporkakové. Nebo se prohánějí na volném moři jako migrující kosatky. Sjistou dávkou opatrnosti jsme ztoho vyvodili teorii: příčinu změny chování živočichů musíme hledat mnohem dál, na volném moři.“

Objevila se mapa světa. Znázorňovala, odkud všude byly hlášeny útoky velryb. Červené šrafování vedlo od Aljašky po Hornův mys. Další oblasti se táhly po obou stranách afrického kontinentu apodél Austrálie. Pak mapa zmizela avystřídala ji jiná. Izde byly pobřežní oblasti vybarveny.

„Celkem dramaticky narůstá počet druhů obyvatel moří, jejichž chování je cíleně namířeno proti člověku. VAustrálii jsou stále četnější útoky žraloků, vjižní Africe rovněž. Nikdo se už nechodí koupat nebo rybařit. Sítě proti žralokům, které až dosud byly dostatečné adržely je vbezpečné vzdálenosti, jsou rozervané, aniž by někdo dokázal spolehlivě říci, co je zničilo. Naše optické systémy toho mnoho neobjasnily, aco se týče podmořských robotů, země třetího světa jsou technicky podvybaveny.“

„Na kupení náhod nevěříte?“ zeptal se německý diplomat.

Peak zavrtěl hlavou.

„První, co se uNavy naučíte, pane, je správně odhadnout nebezpečí ze strany žraloků. Žraloci jsou nebezpeční, ale ne principiálně agresivní. Nijak zvlášť jim asi nechutnáme. Většina žraloků ukousnutou nohu nebo ruku hned zase vyplivne.“

„To je útěcha,“ zamumlal Johanson.

„Ale některé druhy patrně názor na chuť lidského masa změnily. Za několik málo týdnů se počet útoků žraloka na člověka zdesateronásobil. Tisíce žraloků modravých, kteří jsou doma na širém moři, se tlačí do šelfových regionů. Žraloci mako, bílí akladivouni se houfují ve smečkách jako vlci. Přepadají pobřeží avkrátké době dokážou napáchat obrovské škody.“

„Škody?“ zeptal se francouzský vyslanec se silným přízvukem. „Co to znamená? Smrtelné případy?“

Co asi jinýho, ty debile, říkal si vduchu Peak.

„Ano, smrtelné případy,“ odpověděl. „Napadají lodě.“

„Mon Dieu! Co může žralok udělat lodi?“

„Nenechte se mýlit!“ Peak se lehce pousmál. „Dospělý žralok dokáže potopit malou loď tím, že do ní naráží nebo ji rozkouše. Útoky žraloků na vory strosečníky jsou doloženy. Když se dá víc zvířat dohromady, není naděje takový útok přežít.“

Peak ukázal obrázek hezkého malého hlavonožce, na jehož povrchu byly zářivé modré kroužky.

„Za další: Hapalochlena maculosa. Chobotnice modrokroužkovaná, dlouhá dvacet centimetrů. Austrálie, Nová Guinea, Šalomounovy ostrovy. Jeden znejjedovatějších živočichů na světě. Při kousnutívstříkne do rány toxické enzymy. Člověk si toho ani nevšimne, ale za dvě hodiny je dokonale mrtvý.“ Fotosérie pokračovala poněkud bizarně vyhlížejícími živočichy. „Odranec pravý, ostnatec veliký, ropušnice, nereidky, homolice – vmoři je spousta jedovatých živočichů. Ve většině případů jim jed slouží kobraně. Očetnosti nehod existují více čiméně spolehlivé výpovědi. Ovšem umnoha živočichů statistická čísla poskočila nahoru, aje pro to jeden prostý důvod: druhy, které se předtím maskovaly askrývaly, na nás začaly útočit.“

Roche se naklonil kJohansonovi.

„Může to, co změnilo žraloka, změnit také kraba?“ slyšela ho Li zašeptat. „Comyslíte?“

Johanson se k němu snepředstíraným zájmem okamžitě otočil. „Na to můžete vzít jed.“

Peak referoval onezměrných hejnech medúz, které podnikaly skutečné invaze aohrožovaly Jižní Ameriku, Austrálii aIndonésii. Johanson poslouchal snapůl zavřenýma očima. Měchýřovka portugalská opět způsobila toxický šok, který usmrcoval během vteřin.

„Pro jednoduchost jsme procesy rozdělili do tří kategorií,“ pokračoval Peak. „Změny chování, mutace, ekologická katastrofa. Jedno podmiňuje druhé. Doposud jsme hovořili oabnormálním chování. Umedúz, zdá se, převážně dochází kmutacím. Mořské vosy uměly vždycky navigovat, ale nedávno postoupily do mistrovské třídy. Člověk má dojem, že si staví hlídky. Jako by chtěly vyčistit od přítomnosti člověka celé oblasti, apřitom se proti nim nedá prakticky nic podniknout. Potápěčská turistika je na kolenou, ale nejvíce tím trpírybáři.“

Na obrazovce se objevila plující továrna, loď, na které se ulovenéryby ihned zpracovávají do konzerv.

„Toto je Anthanea. Před čtrnácti dny vyzvedla posádka na palubu obrovský náklad Chironexfleckeri – mořské vosy. Přesněji řečeno něco, očem si myslíme, že to jsou nebo by to mohly být Chironex. Chyba byla, že úlovek nebyl okamžitě vrácen do moře. Místo toho se otevřely sítě, což mělo za následek, že se na palubě ocitlo několik tun čistého jedu. Někteří dělníci zemřeli ihned, další později, když se metrové tentákule tenké jako vlas rozlezly po lodi. Toho dne pršelo. Voda roznesla části medúz všude. Nikdo nedokáže říci, jak se jed nakonec dostal do pitné vody, ale Anthanea se prakticky vylidnila. Od té doby jsou rybáři opatrnější amají ochranné obleky, ale to na celém zlu nic zásadního nemění. Vdalekých koutech světa nyní flotily už nelovíryby, nýbrž jed.“

Neloví ryby, protože tam už žádné nejsou, pomyslel si Johanson. To bys měl pro pořádek zmínit, Peaku. Ikdyž to není vlastní důvod toho, co se děje.

Nebo snad přece jen?

Samozřejmě to byl důvod. Jeden zbezpočtu důvodů.

Johanson myslel na červy.

Mutované organismy, které najednou jako by věděly, co činí. Copak nikdo neviděl, co se děje? Prožívají symptomy nemoci, jejíž původce vězí ve všem, anic není navenek znát. Mistrovská kamufláž. Člověk vylovil moře až na pár žalostných zbytků azbylá hejna se teď naučila, jak se vyhnut smrtelným pastem amstí se tím, že armády vojáků vyzbrojených jedem místo nich dorážejí nemocnou rybářskou živnost. Moře zabíjelo člověka.

Atys zabil Tinu Lundovou, dodal ještě Johanson vduchu věcně. To tys ji přiměl, aby se nevzdávala Kareho Sverdrupa. Ona tě poslechla, jinak by nebyla jela do Sveggesundetu. Byl tím Johanson vinen?

Jak měl vědět, co se stane? Ve Stavangeru by byla Lundová zřejmě taky zemřela. Aco kdyby jí byl poradil, ať sedne do prvního letadla na Havaj nebo do Florencie? Seděl by teď tady anamlouval si, že Tinu Lundovou zachránil.

Každý tu bojoval se svým osobním démonem. Bohrmann se trápil představou, že měl svět varovat dřív. Ale před čím? Před domněnkou? Před hrůzostrašným okamžikem? Pracovali na plný plyn, aby se dobrali jistoty. Nakonec nebyli dostatečně rychlí, ale aspoň se oto pokusili. Nesl Bohrmann vinu?

Aco Statoil? Finn Skaugen byl mrtev. Zdržoval se právě ve stavangerském přístavu, když přišla vlna. Johanson už dnes viděl ropného manažera vjiném světle. Skaugen byl manipulátor. Líbilo se mu ztělesňovat dobré svědomí zlého odvětví, ale podnikl ty správné kroky? Také Clifford Stone se stal obětí katastrofy, ale byl opravdu takové vypočítavé monstrum, na jaké ho Skaugen ocejchoval?

Červi, medúzy, velryby, žraloci.

Inteligentní ryby. Aliance. Strategie.

Johanson myslel na svůj zničený dům vTrondheimu. Bylo to zvláštní, ale skutečnost, že oněj přišel, ho tížila pramálo. Jeho skutečný domov byl jinde, na kraji hladiny, která vsobě za jasných nocí zrcadlila celý vesmír. Tam se cítil být sám sebou, tam si vybudoval své útočiště krásy apravdy. Ta chata byla jeho bytostným výtvorem, ztělesněním jehoosobností. Skrývala vsobě to, co by vnájemním domě nikdy nemohlo zdomácnět.

Odvíkendu sTinou tam nebyl.

Změnilo se něco itam? Jezerní voda byla klidná. Přesto mu dělala starost. Musí se tam rozjet porozhlédnout, hned jak to půjde. Podle toho, kolik práce na něj připadne.

Peak zadal nový obraz.

Byl to humr. Ne, byly to jenom zbytky humra. Vypadal, jako by explodoval.

„VHollywoodu by tomu dali název Posel hrůzy,“ řekl Peak skřivým úsměvem. „Vtomto případě by název trefil hřebík na hlavičku. Vzápadní Evropě se šíří epidemie, jejíž příčina vězí vtomto zvířeti. Doktoru Rochemu vděčíme za to, že černý pasažér byl zevrubně identifikován. Podle rodu se jedná ojednobuněčnou řasu jménem Pfiesteria piscicida. Jednu ze šedesáti známých druhů obrněnek, které jsou považovány za jedovaté. Pfiesteria je mezi zabijáckými řasami ta nejhorší. Na východním pobřeží Spojených států, zvláště vpobřežních vodách Severní Karolíny, jsme snimi už před lety udělali děsivou zkušenost, když Pfiesteria zabila miliardy ryb. Jejich mrtvoly pluly vhejnech na hladině svyžranými otevřenými ranami. Pro rybáře to byla ekonomická katastrofa, ale také zdravotní. Mnozí si stěžovali na poruchy vědomí, tvořily se jim krvavé vředy na rukou ana nohou amuseli zanechat svého zaměstnání. Vědci, kteří Pfiesteria zkoumali, utrpěli trvalé poškození zdraví.“ Peak protáhl odmlku. „Badatel vřasách Howard Glasgow zuniverzity vSeverní Karolíně roku 1990 čistil akvária vlaboratoři speciálně zařízené ktomuto účelu, když se s ním náhle začalo dít něco krajně podivného. Jeho mozek pracoval na plné obrátky, ale jeho tělo se pohybovalo jako ve zpomaleném filmu. Údy mu vypověděly službu. Jeho onemocnění byla první indicie, že toxiny Pfiesteria se mohou dostat také do vzduchu. Glasgow tedy přemístil organismy do zabezpečené laboratoře. Hloupým omylem stavební dělnícivestavěli větrací šachtu obráceně aspojili ji přímo sGlasgowovou kanceláří. Šest měsíců dýchal jedovatý vzduch, aniž by to věděl. Časem začal mít tak silné bolesti hlavy, že téměř nebyl schopen pracovat. Měl výpadky rovnováhy. Ledviny ajátra se mu začaly rozkládat. Když sněkým telefonoval, za pět minut už otom nevěděl. Bloudil městem anetrefil domů, zapomínal vlastní telefonní číslo isvé jméno. Většina lidi měla za to, že trpí buď mozkovým nádorem, nebo Alzheimerovou chorobou, ale Glasgow otom nechtěl nic slyšet. Konečně se na University podrobil různým testům, které prokázaly, že jde skutečně oněco jiného. Jeho nervový systém byl celé měsíce vystaven chemickému útoku. Jiní badatelé, kteří se dostali do kontaktu sPfiesteria, později onemocněli zápalem plic achronickou bronchitidou. Avšichni pomalu, ale jistě ztráceli paměť. Ztratili ji kvůli organismu, který je nepochopitelný.“

Peak ukázal řadu snímků zelektronového mikroskopu. Byly na nich různé formy života. Některé vypadaly jako améby shvězdicovitými výrůstky, jiné jako šupinaté nebo vlasaté koule, další zase jako hamburgery, mezi jejichž půlkami se vinuly spirálovité tentákule.

„Tohle všechno jsou Pfiesteria,“ řekl Peak. „Řasa mění svou podobu během minut. Může se desetinásobně zvětšit, zakuklit do cysty, vyloupnout se zní azneškodného prvoka zmutovat do vysoce toxické zoospory. Pfiesteria se mění až do čtyřiadvaceti různých podob apokaždé se tím změní ijejí vlastnosti. Mezitím se podařilo izolovat toxiny. Doktor Roche a jeho tým pracovali na rozluštění na plné obrátky, měli to ovšem těžší než zdejší badatelé. Co se dostalo do kanalizace, to už zřejmě vůbec nebyla Pfiesteria piscicida, nýbrž nesrovnatelně nebezpečnější odrůda. Piscicida znamená vdoslovném překladu požírající ryby. Doktor Roche pokřtil exemplář, který objevil, Pfiesteria homicida-Pfiesteria požírající lidi.“

Peak vysvětloval, jak obtížné je řasu odstranit. Vypadalo to, že nový organismus se cyklicky rozmnožuje geometrickou řadou. Když se jednou dostane do vodního koloběhu, člověk se ho už nezbaví. Prosákl do půdy avylučoval jed, který nešel odfiltrovat. Aprávě zde tkvěl problém. Mnoho obětí Pfiesterií bylo doslova rozežráno. Lidé měli na celém těle hnisavé rány, které se nehojily, nýbrž zanítily ahnisaly dál. Ale horší to bylo sjedem. Úřady se zoufale snažily vyčistit kanalizace ivodovody, apřesto nezabránily tomu, aby se organismus šířil dál. Pokoušeli se ho zničit horkem ikyselinou, bít ho chemickým klackem, ale pochopitelně nemohlo být smyslem takové akce nahradit jedno zlo druhým.

Pfiesteria homicida se ukázala být absolutně odolná. Pfiesteria piscicida poškozovala nervový systém. Nový druh útočil itakovou agresivitou, že byl člověk během pár hodin ochromen, poté upadl do komatu aumíral. Když Roche nedokázal rozluštit toxický kód, doufalo se vdekódování rezistence organismu, ale týmu běžel čas. Zdálo se, že přenosu nemoci nelze zabránit.

„Tařasa sem přišla jako trojský kůň,“ řekl Peak. „Ve vnitřnostech korýšů. Vtrojském humru, jestli chcete, nebo lépe řečeno vněčem, co vypadalo jako humr. Humři evidentně žili, když byli uloveni, pouze maso ustoupilo rosolovité substanci. Vté byly vpodobě cyst uloženy kolonie Pfiesterií. Evropská unie už lov avývoz korýšů zakázala. Smrtelné případy se vtéto chvíli omezují na Francii, Španělsko,Belgii, Holandsko aNěmecko. Poslední údaje hovoří očtrnácti tisících mrtvých. Na americkém kontinentě je snad zatím humr pořád ještě humr, ale také my zvažujeme zákaz prodeje korýšů.“

„To je strašné,“ zašeptal Rubin. „Odkud se ty řasy vzaly?“

Roche se k němu otočil.

„Vytvořil je člověk,“ odpověděl mu. „Americké výkrmny vepřů na východním pobřeží vypouštějí obrovské množství močůvky přímo do vody aPfiesteriím se vpřehnojených vodách náramně daří. Živí se fosfáty anitráty, které se sdobytčími fekáliemi dostávají na pole aodtud se splavují do řek. Nebo vprůmyslových odpadních vodách. Tak proč se divíme, že se těm potvorám tak dobře daří vkanalizaci velkoměst, kde je všechno nasyceno organickými látkami? My vytváříme svět pro Pfiesterie. Nestvořili jsme je, ale umožňujeme jim, aby se proměnily vmonstra.“ Roche se odmlčel ahleděl znovu na Peaka. „Pokud se Baltské moře změní avšechny ryby v něm uhynou, jak se to vposledních letech už jednou stalo, příčinou budou dánské výkrmny vepřů. Močůvka přispívá k tomu, aby se řasy množily geometrickou řadou. Řasy vážou kyslík aryby hynou. Toxické řasy toho dokážou ještě víc ažádná země si před nimi nemůže být jistá. Ateď tu máme tu nejhorší řasu ze všech možných.“

„Ale proč se proti tomu něco nepodniklo už dříve?“ zeptal se Rubin.

„Dříve?“ Roche se zasmál. „Podniklo se proti tomu něco už dříve, milý příteli. Pokoušeli jsme se. Kde to žijete? Místo aby si vyžádali seriózní studie, vysmáli se vědcům ahrozili jim lynčováním. Teprve před pár lety se přišlo na to, že úřad pro životní prostředí vSeverní Karolíně vědomě ututlal případy šíření Pfiesteriís ohledem na jednoho vlivného politického představitele, jenž byl shodou okolností sám chovatelem prasat. Samozřejmě se můžeme ptát, který blázen nám poslal humry nakažené Pfiesterií. – Ale to nic nezmění na tom, že jsme stáli ukolébky katastrofy. Nějakým způsobem jsme to vždycky my.“

„Tyto mušle mají všechny vlastnosti typické pro návky zebra. Aleumějí něco, co běžné návky zebra nedovedou. Totiž navigovat.“

Peak přešel klodním neštěstím. Poté co konferenci potrápil bilancí Pfiesteria, prezentoval teď statistiky, které nebyly onic méně zdrcující. Po mapě světa se táhl spletenec barevných linií.

„To jsou hlavní dopravní trasy obchodních lodí,“ vysvětloval Peak. „Je důležité rozdělit si přepravované zboží. Suroviny se zpravidla vozívždy na sever. Austrálie exportuje bauxit, Kuvajt ropu, Jižní Amerika železnou rudu. Všechno překonává vzdálenosti větší než jedenáct tisíc námořních mil do Evropy aJaponska adíky tomu se ve Stuttgartu, Detroitu, Paříži aTokiu mohou vyrábět auta, elektrické přístroje astroje. Aty se zas přepravují vkontejnerech zpátky do Austrálie, Kuvajtu nebo Jižní Ameriky. Téměř čtvrtina světového obchodu, což odpovídá hodnotě zboží přes pět set miliard US dolarů, se děje vpacificko-asijském prostoru. Jen oněco méně je to vAtlantiku. – Hlavní centra námořní dopravy jsou tmavě označena. Americké východní pobřeží stěžištěm vNew Yorku, evropský sever skanálem La Manche, Severní aBaltské moře až kpobaltským republikám, celé Středozemní moře včetně Riviéry. Evropská moře mají pro světový obchod ústřední význam, Středozemní moře mimoto slouží jako námořní cesta zvýchodního pobřeží Severní Ameriky přes Suezský průplav do států jihovýchodní Asie. Anesmíme zapomenout na japonské ostrovy aPerský záliv! Následuje Čínské moře, které vedle Severního moře patří knejfrekventovanějším vodám na zemi. Abychom pochopili, jak funguje mezinárodní obchod na moři, musíme porozumět této síti. Musíme vědět, co pro jednu zemskou polokouli znamená, když se na druhé polokouli potopí nákladní loď, které výrobní postupy to naruší, kolik pracovních míst je ohroženo, koho to bude stát existenci nebo život akdo na neštěstí vydělá. Letadla nahradila osobní lodní dopravu, ale světový obchod závisí na moři.“

Peak udělal přestávku.

„Uveďme si na tomto pozadí pár čísel. Dva tisíce lodí denně se tlačí Malackým průlivem a jeho úžinami, téměř dvacet tisíc lodí všech velikostí propluje každý rok Suezským průplavem. Obé obnáší po patnácti procentech světového obchodu. Tři sta lodí denně křižuje Lamanšským průlivem, aby se dostaly do nejfrekventovanějších vod světa, do Severního moře. Kolem čtyřiačtyřiceti tisíc lodí spojuje ročně Hongkong se světem. Desítky tisíc nákladních lodí, tankerů atrajektů se ročně pohybují po zeměkouli, ato nemluvíme orybářských flotilách, kutrech, plachetních jachtách asportovních člunech. Milióny plavebních linií protkávají oceány, okrajová moře, průplavy imořské úžiny. Vzhledem k tomu se může zdát přehnané, vyvozovat zobčasné havárie obřího tankeru nebo kontejnerové nákladní lodi nějakou krizi námořní dopravy. Nikdo se tím ale nenechá natolik zastrašit, aby ipřesto nenaplnil ropou ten poslední zrezivělý vrak aneposlal ho na cestu. – Mimochodem, většina zasi sedmi tisíc ropných tankerů na celém světě je vdosti bídném stavu. Víc než polovina obřích tankerů slouží už přes dvacet let, spousta znich je zralá ksešrotování. Azde se bere vpotaz jedna věc. Katastrofa sice hrozí, ale je to běžná věc. A tak se začne počítat: může se to podařit? Faktory jsou známy acelé je to hra, sázka do loterie. Když se tři sta metrů dlouhý tanker octne mezi dvěma obřími vlnami, prohne se uprostřed až ojeden metr, ato nemůže žádná konstrukce vydržet. Tanker přesto vypluje, protože si jeho havárii hezky vykalkulovali.“ Peak se chabě pousmál. „Když však jsou příčinami neštěstí naprosto nevysvětlitelné jevy, tyhle počty pozbývají smyslu. Tohle riziko nelze vykalkulovat. Do hry vstupuje úplně jiná psychologie. Říkáme tomu žraločí psychóza. Nikdy se neví, kde žralok právě je akoho sežere jako dalšího. Jeden jediný exemplář stačí odradit tisíce rekreantů od koupání. Statisticky je nemožné, aby jeden lidožrout znatelně poškodil turismus. Ale vpraxi ho položí na lopatky. – Vžijme se nyní do situace obchodní plavby, která si poslední týdny stěžuje na čtyřnásobně větší počet havárií, které navíc nebyly důsledkem známých příčin. Hrozivé jevy, pro něž není žádné vysvětlení, strhávají ke dnu dokonce ilodě, které byly prokazatelně ve výborném stavu. Nikdo neví, koho to postihne akde, co by měl udělat předem, aby se toho uchránil. Už se nediskutuje oprorezavění, poškození bouří nebo onavigační chybě – mluví se otom, že se vůbec nevypluje.“

Touto cestou se Peak dostal kmušlím. Naskočily na obrazovce mohutně zvětšené. Pak ukázal na vláknitý výrůstek, který vyčníval mezi dvěma pruhovanými lasturami.

„Touto nohou, zvanou byssus, se návka zebra pevně uchytí podle toho, kam ji nese proud. Přesněji řečeno byssus sestává ze svazku lepivých proteinových vláken. Nové návky tato vlákna zdokonalily do čehosi na způsob vrtule. Vprincipu to připomíná pohyb Pfiesteria piscicida. Konvergence jsou zpřírody známy, ale jejich provedení trvá tisíce amiliony let. Tyto návky tedy buď nebyly dosud objeveny, nebo se novým schopnostem musely naučit přes noc. To by hovořilo pro rapidní mutaci, neboť vmnoha ohledech to stále jsou návky zebra, pouze velicepřesně vědí, kam se chtějí přemístit. Například skipy na Barrier Queen zůstaly volné, zatímco kormidlo jimi bylo rovnoměrně poseto.“

Peak se rozhovořil ookolnostech havárie aoútoku velryb na remorkér. Ikdyž se Barrier Queen zachránila, ukázalo se, jak efektivní je strategie součinnosti návek avelryb – stejně jako plejtvákovců, keporkaků akosatek.

„To je přece šílenství,“ ozval se zezadu plukovník Bundeswehru.

„Vůbec ne.“ Anawak se k němu otočil. „Má to metodu.“

„To je naprostá blbost! Chcete tu snad tvrdit, že se mušle domluvily svelrybami?“

„To ne. Ale přesto se jedná ospolupráci. Kdybyste takové atakyzažil, uvažoval byste ověci jinak. Podle našeho názoru byl útok naBarrier Queen jenom zkouška.“

Peak zmáčkl dálkové ovládání ana obrazovce se objevila obrovskáloď ležící na boku. Bouře hnala přes trup vlny vysoké jako dům.

Bičující déšť zastíral viditelnost.

„To je Sansuo, jedna znejvětších japonských lodí na přepravu aut,“ řekl Peak. „Posledním transportem byly těžkotonážní nákladní vozy. Loď se uLos Angeles dostala do hejna návek. Stejně jako uBarrierQueen se izde zakouslo kormidlo, ale moře bylo tentokrát rozbouřené. Sansuo byla zlevoboku zasažena obrovskou vlnou azačala do ní téct voda. Můžeme se jenom domnívat, co se dělo dál. Pod nárazy prudkého příboje se některé trucky utrhly. Narazily do nádrží se zátěžovou vodou ajeden probořil lodní bok. Když byl pořízen tento snímek, od nepodařeného manévru skormidlem neuplynulo ještě ani patnáct minut. Za další čtvrthodinu se Sansuo rozlomila apotopila se.“ Peak udělal pauzu. „Od té doby máme celý seznam takových případů adenně jich přibývá. Dochází ikútokům na remorkéry azáchranné práce musí být přerušeny. Ztráty na životech vykazují dramatický trend. Doktor Anawak má pravdu, když onomu šílenství přisuzuje metodu, neboť už víme oalespoň jedné další variantě tohoto šílenství.“

Peak předvedl satelitní snímky kilometr dlouhého černého mraku, který se hnal kpevnině. Jeho zdroj byl podstatný kus od pobřeží, kde se zhušťoval do špinavě červeného středu. Vypadalo to, jako kdyby uprostřed moře vybuchla sopka.

„Pod mrakem se skrývají zbytky Phoebos Apollonu, LNG-tankeru na přepravu kapalného zemního plynu. Třída Post-Panamax, to největší, co existuje. 11. dubna padesát námořních mil od Tokia náhle vypukl požár ve strojovně, přenesl se na tlakové nádrže splynem aspustil řadu mohutných explozí. Phoebos Apollon platila vkaždém ohledu za vzornou loď, byla ve vynikajícím stavu apravidelně udržovaná.Řecké rejdařství chtělo vědět, co přesně se stalo, atak vyslalo dolů ponorného robota.“

Na obrazovce se mihl blesk. Naběhl časový kód apak se na temném pozadí objevilo zrnění.

„Zvybuchlého tankeru toho moc nezůstalo. Loď se pod vodou rozlomila na čtyři kusy. UHonšú je hloubka devět tisíc metrů atrosky se rozložily na ploše několika čtverečních kilometrů. Robot nakonec narazil na část zádi.“

Vzrnění se objevila nezřetelná struktura. List kormidla, prohnutý tvar zádě, části nástaveb. Nad tím se vznášel robot aklesal podél ocelového pláště. Obrazem proplula osamělá ryba.

„Proudění udna unáší spoustu organického materiálu. Plankton, detritus, všechno možné,“ vysvětloval Peak kzáběrům. „Manévrování nebylo snadné. Ušetřím vás celého filmu, ale tohle by vás mohlo zajímat.“

Kamera byla najednou mnohem blíže trupu. Plášť lodi pokrývaly tlusté chuchvalce čehosi. Ve světle reflektoru se to blyštělo jako roztavený vosk.

Rubin se svýrazem vzrušení předklonil blíž.

„Kde se to tam vzalo?“ vykřikl.

„Co myslíte, že to je?“ zeptal se Peak.

„Medúzy.“ Rubin přimhouřil oči. „Malé medúzy. Musí jich být tuny. Ale jak to, že drží na plášti?“

„Proč návky zebra najednou umějí navigovat?“ opáčil Peak. „Někde pod tím svinstvem jsou skipy. Musí být beznadějně ucpané.“

Jeden diplomat váhavě zvedl ruku. „Aco přesně, ehm… vlastně jsou ty…“

„Skipy?“ Všechno aby člověk vysvětloval. „Hranaté zápusti, do kterých ústí všechny hlavní trubky pro zásobování vodou. Jsou zakryty děrovaným plechem, aby se dovnitř nedostaly úlomky ledu nebo rostliny. Uvnitř lodi se potrubí větví avede nasátou vodu všude, kde je potřeba. Do měnírny na sladkou vodu, do požárních nádrží apředevším do chladicího oběhu motorů. Těžko říci, kdy se živočichové na trupu uchytili. Možná až když se loď potopila. Na druhé straně… Představme si následující scénář: hejno medúz se žene proti tankeru ajednotlivé medúzy jsou semknuté tak, že vytvářejí kompaktní hmotu. Vněkolika vteřinách ucpou díry skipů. Dovnitř už nepronikne žádná voda, zato se děrami vkrycích deskách skipů promačká dovnitř organická kaše. Další adalší medúzy se tlačí dovnitř. Zbytek vody zpotrubí se vyčerpá avšechny trakty se octnou na suchu. Zásobování chladicí vodou na Phoebos Apollonu vjednom okamžiku přestane fungovat. Hlavní motor se přehřívá, mazací olej žhne, teplota vhlavách válců stoupá ajeden výfukový ventil se utrhne. Hořící palivo vystříkne ven aspustí řetězovou reakci. Hasicí systémy selžou, protože taky nemohou nasávat vodu.“

„Takže supermoderní tanker vybuchne jen proto, že medúzy ucpou skipy?“ zeptal se Roche.

Peaka napadlo, že to je vzásadě komická otázka. Sedí tady jeden renomovaný vědec vedle druhého adívají se na nefungující techniku jako zklamané děti.

„Tankery anákladní lodě jsou výtvory, které zjedné poloviny sestávají zhigh-tech. Druhá polovina je archaická. Dieselový motor apohon kormidla mohou být složité, ipřekombinované konstrukce, ale ve výsledku slouží jenom k tomu, aby se lodní šroub točil ahromadu ocelového plechu otáčel nalevo anapravo. Loď je navigována GPS, ale chladicí voda se pumpuje zmoře skrz díru. Aproč taky jinak? Vždyť to plave po vodě. Je to přece tak prosté. Tu atam se jeden skip zanese, protože se dovnitř náhodou dostane mořská tráva nebo tak něco, ale to se zase vyčistí. Když se jeden ucpe, použije se druhý. Příroda ještě nikdy nepodnikla přímý útok na skipy, tak proč by se měl systém vylepšovat?“ Peak se na pár vteřin odmlčel. „Pane doktore, když se zítra drobný hmyz rozhodne, že vám ucpe nosní dírky, vašemu skvělému, velice složitému tělu bude hrozit, že zemře. Přemýšlel jste někdy otom, že by se to mohlo stát? Apřesně tohle je podstata všech problémů, které nás postihly. – Přemýšleli jsme někdy otom, že by se to mohlo stát?“

Johanson už pořádně neposlouchal. Další kapitolu znal do všech podrobností. SBohrmannem ji strukturoval pro Peakovu přednášku. Pojednávala očervech ametanhydrátech. Zatímco Peak hovořil, Johanson svěřoval laptopu své myšlenkové pochody vprostém sledu:

Ovlivňování neuronálních systémů…

Čím?

Musí pro to najít pojem. Bylo obtížné zformulovat něco bez kontextu. Duchem nepřítomen civěl na monitor. Měl štáb přístup kprogramům? Představa, že by Li ajejí lidé mohli vyslídit jeho myšlenky,se mu krajně nezamlouvala. Měl svou teorii achtěl sní konfrontovat štáb vokamžiku, který sám určí.

Náhoda tomu chtěla, že jeho prsteník aukazovák levé ruky najednou vytvořily slovo. Vlastně to bylo méně než slovo. Na monitoru se objevila tři písmena.

Yrr

Johanson byl vpokušení vymazat je. Pak se zarazil.

Vlastně proč ne?

Slovo bylo dobré jako každé jiné. Dokonce bylo lepší než opravdové slovo, protože nebylo možné je jakkoli interpretovat. Johanson vpodstatě nevěděl, očem píše. Neexistoval pro to žádný pojem, atak se rozhodl pro abstrakci. Yrr

Yrr znělo dobře. Bude se toho pojmu držet.

Weaverová během přednášky rozkousala už třetí tužku.

„Možná byla potopa podobně ničivá,“ uzavřel Peak svůj podrobný exkurs. „Líčení potopy jsou součástí řady mýtů anáboženských tradic. Patrně nejstarší popis tsunami, kterému můžeme věřit, vypráví opřírodní katastrofě na Krétě roku 479 před naším letopočtem. Dokázáno je išedesát tisíc mrtvých roku 1755 vLisabonu, když Portugalsko zasáhly desetimetrové vlny. Akonečně víme také ovýbuchu sopky na ostrově Krakatau roku 1883. Největší část jejího vrcholu byla odstřelena apodzemní kaldera se zřítila do magmatické komory. Dvě hodiny nato čtyřicetimetrové vlny zasáhly pobřežní regiony kolem Jávy aSumatry. Tři sta obcí bylo zpustošeno, zemřelo téměř třicet šest tisíc lidí. Roku 1933 postihlo menší tsunami japonské město Sanriku apřevalilo se přes severovýchod Honšú. Bilance: tři tisíce mrtvých, devět tisíc budov zbořeno, potopilo se osm tisíc lodí. Žádná ztěchto událostí se však ani přibližně nevyrovná tsunami vseverní Evropě. Státy kolem Severního moře jsou bez výjimky vysoce vyspělé průmyslové země. Dohromady tam žije dvě stě čtyřicet milionů lidí, většina znich kolem pobřeží.“

Peak se rozhlédl kolem. Vkonferenční místnosti bylo ticho jakovhrobě.

„Geologicky se celá oblast rázem změnila. Pro lidstvo jako celek jsounásledky zatím vnedohledu, pro hospodářství jsou naprosto ničivé. Některá znejdůležitějších přístavních měst světa byla částečně nebo totálně zničena. Rotterdam byl ještě před pár dny největším střediskem námořního obchodu všech dob, Severní moře jednou znejdůležitějších zásobáren fosilních energií. Denně se tam čerpalo kolem čtyř set padesáti tisíc barelů ropy. Polovina evropských ropných zásob leží unorských břehů, další část kolem Anglie. Mimoto je zde ipodstatná část globálních zásob zemního plynu. Tento obrovský průmysl byl zničen během pár hodin. Počet obětí na životech se odhaduje na dva až tři miliony, počet zraněných alidí bez přístřeší na ještě mnohem víc.“

Peak přečetl ta čísla jako zprávu opočasí – věcně azdánlivě bez emocí.

„Není jasné, co sesuv iniciovalo. Červi patří bezpochyby knejpozoruhodnějším mutacím, snimiž momentálně máme co činit. Žádný přírodní proces nevysvětluje miliardový výskyt těchto kohort červů abakterií. Přesto naši přátelé zKielu adoktor Johanson zastávají názor, že vtomto puzzle ještě jeden kousek chybí. Jakkoli se hydrátová pole vdůsledku napadení červy abakteriemi stala nestabilními, astakovou katastrofou se prostě nedalo počítat. Ve hře musí být ještě jeden doplňující faktor, který spolu svlnou tvoří nejdůležitější část problému.“

Weaverová se narovnala. Cítila, jak se jí ježí vlasy na šíji. Ataké, když vtomto okamžiku naskočil záběr ze satelitu, byť zvýšky, neostrýauměle zesvětlený, poznala tu loď okamžitě.

„Tyto snímky demonstrují, co mám na mysli,“ řekl Peak. „Sledovali jsme tuhle loď přes satelit.“

„Jak prosím?“ Weaverová si myslela, že se přeslechla.

„Oni sledovali Bauera?“

„Výzkumná loď jménem Juno,“ pokračoval Peak. „Jsou to noční snímky apocházejí zvojenského špionážního satelitu EORSAT. Naštěstí byla bezvadná viditelnost avelice klidné moře, což je pro tuto oblast nezvyklé. Juno se vdanou chvíli nacházela uŠpicberk.“

Lodní světla se neurčitě zvedala nad černou hladinou. Najednou moře zkropenatělo světlými skvrnami, které se šířily, až se zdálo, že se moře vaří.

Juno se nakláněla zprava doleva atočila se.

Pak se potopila jako kámen.

Weaverová ztuhla. Na tohle ji nikdo nepřipravil. Konečně věděla, kam se Bauer poděl. Juno ležela na dně Grónského moře. Vybavila si Bauerovy vyděšené poznámky, jeho obavy aúzkost. Sbolestí si uvědomila, že ona otom teď ví víc než kdokoli jiný. Bauer jí odkázal svéduševní vlastnictví.

„Bylo to poprvé od začátku anomálií,“ řekl Peak, „co jsme takový jev mohli pozorovat. Metanové blowoutyvtéto oblasti nám byly známy již delší dobu, ovšem…“

Weaverová zvedla ruku.

„Domnívali jste se, že se něco takového může stát?“

Peak se na ni podíval svýma bílýma očima. Tvář měl jako vyřezanou, nehnul ani brvou.

„Ne.“

„A co jste podnikli, když se Juno potápěla?“

„Nic.“

„Nemohli jste nic dělat, přestože jste loď ajejí okolí nechali sledovat satelitem?“

Peak pomalu zavrtěl hlavou. „Pozorovali jsme celou řadu lodí, abychom nasbírali zkušenosti. Nemůžeme být všude zároveň. Nikdo nemohl předpokládat, že právě tato loď…“

„Mýlím se,“ přerušila ho Weaverová rázně, „nebo jsou účinky takových blowoutů už dávno známy? Například vúdajně záhadném Bermudském trojúhelníku.“

„Slečno Weaverová, my…“

„Zeptám se jinak. Když jste věděli, že vminulosti lodě mizely tímto způsobem, ajestliže jste dále věděli, že uvolňování metanu vSeverním moři nabírá na síle – netušili jste vtom případě, co patrně klíčí vnorském kontinentálním svahu?“

Peak na ni jenom zíral. „Co jste tím chtěla říci?“

„Chci vědět, jestli jste mohli něco udělat?“

Peakův výraz byl naprosto kamenný. Upřeně hleděl na Weaverovou. Nastalo nepříjemné ticho.

„Špatně jsme to odhadli,“ řekl konečně.

Li takové situace dobře znala. Peak neměl jinou volbu než částečně přiznat selhání při pozorování ze vzduchu. Skutečně zaregistrovali nárůst blowoutů uNorska, ale zároveň také všechno možné další. Očervech nevěděli.

Li se zvedla. Nadešla chvíle, kdy bylo zapotřebí Peaka podpořit.

„Nebyli bychom mohli dělat vůbec nic,“ řekla klidně. „Chtěla bychvás ostatně požádat, abyste naslouchali majorovu výkladu anevynášeli soudy. Snad vám mohu připomenout, že přítomní vědečtí poradci byli vybráni podle dvou kritérií: odborné způsobilosti azkušenosti. Někteří zvás byli do dění bezprostředně zapojeni. Čemu mohl zabránit doktor Bohrmann? Nebo doktor Johanson? AStatoil? Čemu jste mohla zabránit vy, slečno Weaverová? Vážně věříte, že pohled zorbity jde ruku vruce svšudypřítomnou Task Force, která okamžitě dorazí na místo apostižené zachrání, ať se děje cokoli? Neodhlédneme od toho raději?“

Novinářka se zamračila.

„Nejsme tu proto, abychom si navzájem něco vyčítali,“ řekla Li důrazně, než mohla Weaverová něco namítnout. „Kdož jsi bez viny, hoď první kamenem. Tak jsem se to naučila. Tak to stojí vbibli abible má vmnohém pravdu. Jsme tu proto, abychom zabránili tomu, aby se toho stalo ještě víc. Jsme vtom zajedno?“

„Aleluja!“ zamumlala Weaverová.

Li trochu protáhla mlčení.

Pak se usmála. Nastal čas vyměnit bič za cukr.

„Všichni jsme velice rozrušení,“ řekla Li. „Já vás naprosto chápu, slečno Weaverová. Majore Peaku, pokračujte prosím.“

Peak na malou chvíli znejistěl. Vojáci nevyjadřují kritiku nebo pochybnosti tímto způsobem. Neměl nic proti pochybám akritice, ale nesnášel, když nemohl úsečným rozkazem znovu zjednat pořádek. Najednou vůči novinářce pocítil tupou nenávist. Kladl si otázku, jak se dokáže stouhle bandou vědců srovnat.

„To, co jste právě viděli,“ pokračoval, „bylo uvolnění většího množství metanu. Jakkoli lituji smrti námořníků, uvolněný metan nás staví před daleko větší problémy. Následkem sesuvu se mnohamilionový násobek toho, co potopilo Juno, dostal do atmosféry. Existují scénáře, podle kterých takto unikne veškerý metan na světě. Výsledek se rovná rozsudku smrti. Atmosféra by se obrátila naruby.“

Na chvíli se odmlčel. Peak byl sice drsná škola, ale to, co měl teď říci, nahánělo strach ijemu.

„Musím vás seznámit sfaktem, že červi se objevili také vAtlantském iTichém oceánu. Explicitně byl tento druh objeven na kontinentálních svazích Severní iJižní Ameriky, uzápadního pobřeží Kanady iuJaponska.“

Všem jeho posluchačům se při té představě zatajil dech. „To byla ta špatná zpráva.“ Někdo si odkašlal. Zaznělo to jako výbuch.

„Ta dobrá zpráva je, že napadení nedosáhlo takových rozměrů jako vNorsku. Organismy osídlily pouze ojedinělé plochy. Vtéto koncentraci nejsou schopny způsobit vážné škody. Ale je nutné vycházet ztoho, že se červi rozmnoží. Nějak aněkdy. Menší populace musela být uNorska zaznamenána evidentně už před rokem, na místě, které Statoilvybral pro pokus snovodobou továrnou.“

„Naše vláda nic takového nemůže potvrdit,“ ozval se zposlední řady norský diplomat.

„To je mi jasné,“ odpověděl Peak posměšně. „Prakticky vzato každý, kdo měl stovárnou něco společného, je mrtev. Naše zdroje se proto omezují na doktora Johansona avýzkumnou skupinu zKielu. Nuže, získali jsme odklad. Musíme ho využít, abychom proti těm zatraceným bestiím něco podnikli.“

Peak se zarazil. Zatracené bestie. To nebylo dobře. Bylo to příliš emocionální. Nechal se strhnout téměř metr před cílem.

„Jsou to zatracené bestie, při Bohu všemohoucím!“ zahřměl čísi hlas. Zvedl se muž pozoruhodného zevnějšku. Čněl do výšky jako skála, mohutná aimpozantní, oblečená do oranžové kombinézy. Zpod baseballové čepice mu na všechny strany spadaly černé silné vlasy. Předimenzované brýle stónovanými skly mu jen snámahou držely na malém nose, který se nad ústy širokými jako žabí tlama přece jen neztratil, protože vyčníval dopředu jako špice. Kdykoli otevřel ústa asvou kolosální bradu stlačil dolů, muselo to člověku připomínat Muppet’s Show. Doktor Stanley Frost, stálo na jeho jmenovce, vulkanolog.

„Prošel jsem si vpředsálí podklady,“ řekl Frost. Znělo to, jako když káže evangelium. „Avůbec mi nejsou po chuti. Soustředíme se pouze na kontinentální svahy vblízkosti hustě osídlených zón.“

„Ano, protože to odpovídá norskému vzoru. Napřed pár živočichů, apřes noc celé hordy.“

„Neměli bychom se soustředit jenom na to.“

„Vy chcete druhou severní Evropu?“

„Majore Peaku! Řekl jsem snad, že chci svahy pustit ze zřetele? To jsem neřekl! Mluvil jsem ovýlučném soustředění se na něco, co vypovídá – aBůh je mi svědkem – oneskutečné hlouposti. Měto prostě bije do očí. Ďábel kuje plány jinak ajinde.“

Peak se poškrábal na lebce.

„Můžete své vývody upřesnit, pane doktore Froste?“

„Ne,“ odpověděl.

„Rozuměl jsem vám dobře?“

„To doufám. Chceme snad vyvolat předčasný poplach? Já musím mít napřed jasno. Myslete na má slova!“

Frost se odhodlaně rozhlédl kolem, sobrovskou bradou bojovně vysunutou, azase si sedl.

No výborně, pomyslel si Peak. První idiot už promluvil ana řadě je další.

Vanderbilt valil svou tělesnou schránku kpultu. Li ho sledovala spřimhouřenýma očima. Viděla, jak si zástupce ředitele CIA nasazuje směšně malé brýle, což ji naplňovalo směsicí obveselení anevole.

„Zatracený bestie, to je ten správnej pojem, Sale,“ prohlásil Vanderbilt rozjařeně. Rozzářil se na osazenstvo, jako kdyby zvěstoval radostné poselství. „Ale my těm malejm potvorám zatopíme, až se jim bude od prdele kouřit. To vám slibuju. – Dobře, přejděme k tomu, co se domníváme my. Moc toho není. Naše milovaná ropa, na který jsme všichni tak závislí, že bysme ji nejradši ichlastali, je včudu. Vyjádřeno vekonomických parametrech, podstatnou část světový produkce můžeme odepsat. Velbloudáři zOPEC si mnou ruce. Mezinárodní lodní doprava se potýká snovými anovými triky přírody, která se ji pokouší ochromit, jak nám tady Peak názorně převedl. Aten teror má výsledky! Já si myslím…, teda mezi náma, útoky velryb ažraloků, to jsou báchorky pro děti, naprostá blbost! Já si myslím, že je to kvzteku, když si slušná americká rodina nemůže vyjet zarybařit, alidstvu jako celku je to uprdele. Ataky když malej rybář vrozvojový zemi musí zdenního úlovku sardinek uživit sedmnáct dětí ašest manželek, ateď dřepí na pláži ana moře jenom kouká, protože má strach, že ho něco sežere, když do něj vleze, to je špatný, to je vhajzlu! Otřeseni upřímnou lítostí taky nic nezmůžeme. Lidstvo má jiný starosti. Byly zasaženy bohatý země. Ty zlý ryby se už nechtěj nechat chytat, místo sebe posílají do sítí otrávený střely. Nebo potápějí trawlery. Ikdyby to byly ojedinělý případy, je to zatraceně moc ojedinělejch případů. A je to blbý pro rozvojový země, protože teď od nás nebudounic dostávat.“

Vanderbilt se chytrácky podíval přes okraj brýlí.

„Víte, panstvo, kdyby chtěl někdo zničit svět, dvě třetiny světa zlikviduje už tím, že si došlápne na ty velký abohatý. Musí na ně udeřit tak, že nebudou schopný řešit svý vlastní problémy. Ale třetí svět je odkázanej na to, že ho ti velcí vodí za ručičku. Třetí svět žije ztoho, že tu atam pocítí spravedlivej hněv Ameriky, nějakej ten menší převrat nebo že se dohodneme sdrogovými bossy, avznese požadavky na hospodářskou pomoc. Tohle všechno padá. Můžeme se tomu smát, když velryby skáčou na lodě, protože naše hospodářství naštěstí nezávisí na bárkách arákosovejch člunech, ale západní životní standard není zrovna reprezentativní. Vzpomeňte si na to, až se budete večer nimrat ve studený tabuli. Třetího světa se anomálie netýkají! El Niño je ze hry venku. Když uděláme bilanci, jaký extravagance nám příroda nadělila za poslední měsíce, tyhle jevy nám musej připadat jako staří známí, jako přátelé. Člověk by si až přál, aby se zase unás stavili na pivo, ale oni na nás už serou, panstvo! Teď máme jiný hosty. Včásti Evropy byl vyhlášenej výjimečnej stav. Aco to znamená? Že nikdo nesmí vyjít po setmění ven, aby si nerozmočil boty? – Já vám řeknu, co to znamená. Znamená to, že Evropa nezvládá humanitární katastrofu. Všechny ty pomocný spolky, Červenej kříž, technická pomoc, UNESCO, Maltézští rytíři už nepřijdou anebudou rozdávat stany ajídlo. Ve starý dobrý Evropě jedni lidi umírají hladem adalší na infekce. Vypukly epidemie. – Epidemie vEvropě! Jako by nestačily Pfiesteria aty konsorcia. VNorsku řádí cholera! To znamená, že medicínský zásobování zraněnejch už nefunguje arány spořádaných evropských konzumentů televizních soutěží vsobotu večer se hemží malejma bílejma červama a jsou plný much, který roznášejí nákazu všude, kam usednou. – Je vám ztoho špatně? Tak to ještě nic není. Tsunami byla mokrá práce, ale když ustoupilo, všechno možný vylítlo do vzduchu. Požáry už nemá kdo hasit. Pobřežní pásma byly spláchnutý anásledně vyhořely. Aještě něco se stalo, když vír ustupující vlny přerušil přívod chladicí vody do několika atomovejch elektráren, postavenejch nablble hned umoře. Jednu mimořádnou událost máme vNorsku, druhou vAnglii. Jste spokojeni? Můžu vám ještě nabídnout totální kolaps vzásobování elektrickým proudem. Ladies andgentlemen, je mi to moc líto, ale nejdřív ze všeho přestaňte počítat sEvropou. Astřetím světem už vůbec. Evropa vysílá monoskop. Evropa je vprdeli!“

Vanderbilt vytáhl bílý kapesník aotíral si čelo. Peak nebyl dalek toho, aby začal zvracet. Nenáviděl toho chlapa. Nenáviděl Vanderbilta za to, že není ničí kamarád, nejspíš ani sám sebe. Defétista, cynik, hnusák. Ale ze všeho nejvíc ho Peak nenáviděl za to, že skoro všechno, co Vanderbilt říkal, byla pravda. Vnenávisti k němu byl dokonce zajedno isJudith Li.

Nehledě na to, že ji nenáviděl také.

Někdy sám sebe přistihl při představě, jak jí strhává šaty ztěla ana tom zatraceném běžeckém trenažéru dává za vyučenou její namyšlenosti, jak zní vyhání ty manýry dcerušky zdobré rodiny, které se hodiny cizích jazyků adiplomy nabízely samy. Vtakových momentech se mu před očima zjevoval Salomon Peak, který by se byl za jiných okolností pravděpodobně stal vůdcem gangu, zlodějem, násilníkem avrahem.

Tenhle druhý Peak ho děsil, protože nevěřil na ideály West Pointu, na čest, slávu avlast. Byl jako Vanderbilt, který všechno protáhl bahnem, aby tím dal najevo, že bahno je realita. Druhý Peak vtom bahně vyrostl. Černý muž narozený vbahně Bronxu.

„Budeme pokračovat,“ řekl Vanderbilt pobaveně. „Evropa si užívá veselých malých řas vpitné vodě. Co stím? Chemickou nálož? Samozřejmě že můžeme vodu převařit nebo utopit vchemikáliích. Ty malý potvory na to snad chcípnou. Ale my brzo taky. Voda dojde. Až doteď stál vEvropě každej blbec tři hodiny pod sprchou azpíval si námořnický písničky. Tak to je pasé. Nevím, kdy unás vybuchnou první humři, panstvo, ale země zaslíbená by se měla připravit na to, že se to stane. Bohu došla trpělivost.“ Vanderbilt se zakřenil. „Nebo bude lepší říkat Alláh? The shape ofthings to come, panstvo! Těšte se na senzační odhalení. Hned po reklamním bloku!“

Co to tady ten Vanderbilt vykládá?, myslel si Peak. Copak se zbláznil? Už to tak vypadá. Takhle se přece může chovat jedině blázen.

Ředitel CIA mezitím promítl mapu světa, na které byly země akontinenty spojeny barevnými čarami. Hustý svazek se jich táhl zAnglie iFrancie přes Atlantik do okolí Bostonu, Long Islandu, New Yorku. Manasquanu aTuckertonu. Druhá síť, víc roztažená, probíhala Tichým oceánem aspojovala západní pobřeží Spojených států amerických sAsií. Silné čáry se táhly kolem Karibských ostrovů, Středozemním mořem aSuezským průplavem podél východoasijských břehů do Tokia.

„To jsou podmořský kabely,“ vysvětloval Vanderbilt. „Komunikační dálnice, po kterejch telefonujeme achatujeme. Internet nemůžeexistovat bez skleněnejch vláken. Jak to vypadá, ten sesuv uNorska zničil část spojení přes skleněný vlákna zEvropy do Ameriky. Nejmíň pět nejdůležitějších transatlantických kabelů už nepřenáší data. Ovšem předevčírem vypadl taky kabel skrásným označením FLAG Atlantic-1. Spojuje New York se St-Brieuc vBretani apřenáší 1,28terabitu za vteřinu. Pardon, přenášel! FLAG Atlantic-1 totiž dal výpověď, aprokazatelně to není následkem sesuvu. Stejně jako výpadek TPC-5 mezi San Luis Obispo aHavají. Vidíte to? Někdo tu snídá podmořský kabely. Naše mosty se hroutí. Proud jde ze zásuvky? Vžádným případě! Svět je malej? Vžádným případě! Zavoláme tetičce Polly do Kalkaty apopřejeme jí knarozeninám? Zapomeňte na to! Faktem je, že po celým světě klekla komunikace, amy nevíme proč. Ale jedno je vyloučený.“ Vanderbilt vycenil zuby apředklonil se přes pult, jak jen mu to jeho břicho dovolovalo. „Náhoda, panstvo. Tady se někdo činí. Azrovna nás odstřihává od zbytku civilizace. – Ale dost otom, co už nemáme, aproto to nemůžeme ztratit.“

Pokynul žoviálně přítomným ana dvojité bradě se mu přitom udělaly faldy.

„Budeme mluvit otom, co ještě máme.“

Anawak našel ve Vanderbiltových slovech jistou útěchu. Poté, co přechodně ztratil víru vsvět, se mu nyní zdálo, že svět před ním pochoduje stransparentem, na kterém je tiskacím písmem napsáno: LEONE,VĚŘÍME TI.

„Doktor Anawak popisuje jakýsi svítící organismus,“ řekl Vanderbilt. „Plochý abeztvarý. Vporostu na Barrier Queen jsme žádný další organismus tohoto druhu nenašli, ale náš chrabrý hrdinaho kus ukořistil. Ten cár mohl být prozkoumán. Ata látka je identická samorfním rosolem, který doktor Fenwick adoktorka Olivieraová prokázali vhlavách velryb vyhledávajících rvačky. Připomeňme si vtéto souvislosti ono svinstvo vnakažených korýších. Pfiesterie se vnich svezly jako vtaxíku, ale taxikářem nebyl kmotr humr, nýbrž něco, co ho nahradilo. Krunýře byly nacpané kprasknutí něčím, co se na čerstvým vzduchu ihned rozkládalo. Doktoru Rochemu se přesto podařilo aspoň něco ztoho analyzovat. Akupodivu je to náš starý známý – rosol!“

Ford aOlivieraová srazili hlavy k sobě. Pak Olivieraová řekla svým hlubokým hlasem: „Substance zvelrybích mozků azlodi jsou identické, to je vpořádku. Ale ta zmozků je zřetelně řidší. Buňky nejsou tak těsně při sobě.“

„Slyšel jsem už, že názory na rosol se rozcházejí,“ pokračoval Vanderbilt. „Nuže, panstvo, to je váš problém. Za sebe můžu říct, že jsme Barrier Queen izolovali vdoku, aby nám někteří černí pasažéři neutekli. Od té doby jsme vdoku víckrát spatřili modrý světlo. Nikdy netrvalo dlouho. Viděl ho idoktor Anawak, který letošní potápěčskou dovolenou trávil vnaší uzavřený zóně. Vzorky vody ukázaly běžný hemžení mikroorganismů, jaký najdeme vkaždý kapce mořský vody. Takže kde se to záření vzalo? Říkáme mu znedostatku vědecký moudrosti modrý mrak. Za ten pojem vděčíme doktoru Johnu Fordovi, neboť on ho vyslovil, když si prohlížel snímky pořízené přístrojem, kterému říkáme URA.“

Vanderbilt ukázal videozáznam Lucy ajejí smečky. „Vypadá to, že blesky velryby nezranily ani je nevylekaly. Ten mrak má evidentně vliv na jejich chování. Vjeho nitru se může skrývat něco, co stimuluje mozky velryb. Možná jim taky něco vstřikuje. Něco blýskavého stentákulemi jako bič. Teď postoupíme okrok dál. Dejme tomu, že tyhle tentákule nejen vstřikujou rosol, ale že ony samy jsou tím rosolem! Jestli je to pravda, pak bychom měli ve velkém měřítku vidět, sčím se doktor Anawak setkal vmalém utrupu Barrier Queen. Vyčmuchali jsme neznámý organismus, který řídí korýše, blázní velryby adiriguje mušle, aby potápěly lodě. Vidíte, panstvo, už jsme docela daleko! Teď ještě musíme vypátrat, co to je, proč je to tady, jaký je vztah mezi rosolem amrakem – ano, ataky kterej hajzl tohle svinstvo uvařil ave který laboratoři. Snad vám přitom pomůže tohle.“

Vanderbilt předvedl film znovu. Tentokrát se na spodním kraji objevil spektrogram. Byly v něm patrné silné výkyvy frekvence.

„URA je talentovaný chlapík. Krátce předtím, než se mrak ukázal, hydrofony něco zaznamenaly. Slyšet nemůžeme nic, protože nejsme velryby, ale jen ubohý lidičkové snalepenýma ušima. Ultra ainfrazvuk však mohou být slyšitelné, když máme po ruce potřebný fidlátka. Tak jako naši spříznění kolegové ze SOSUS.“

Anawak poslouchal. Znal SOSUS. Několikrát s ním pracoval. NOAA, National Oceanic and Atmospheric Administration, měla řadu projektů, které se zabývaly zachycováním avyhodnocováním akustických jevů pod vodou. Souhrnně běžely pod nadřazeným pojmem Acustic Monitoring Project. Nástroj, který NOAA sloužil kzachycování podmořských zvuků, byl pozůstatkem studené války. SOSUS byla zkratka pro Sound Surveillance System, síť citlivých hydrofonů, které US Navy všedesátých letech instalovala ve světových mořích, aby mohla sledovat mise sovětských ponorek. Od roku 1991, kdy rozpadem Sovětského svazu studená válka skončila, směli data ztohoto systému vyhodnocovat icivilní badatelé NOAA.

Vědci tak poznali, že voceánech vládne všechno možné jen ne ticho. Především ve frekvenčním pásmu méně než šestnáct hertzů se ozýval přímo pekelný rámus. Aby zvuky slyšelo ilidské ucho, musely se přehrát šestnáctinásobnou rychlostí. Podmořské záchvěvy najednou zněly jako dunění hromu, zpěv keporkaků připomínal cvrlikání ptactva, zatímco plejtvákovci posílali zprávy svým druhům vzdáleným stovky kilometrů vdunivém staccatu. Třem čtvrtinám nahrávek dominovalo extrémně silné bzučení podtlakových kanónů, které ropné společnosti nasazovaly ke zkoumání geologie mořského dna.

Mezitím NOAA SOSUS doplňoval svými vlastními systémy. Každý rok organizace instalovala další hydrofony apokaždé badatelé slyšeli otrochu víc.

„Jedině podle zvuku dnes můžeme říct, oco se jedná,“ vysvětloval Vanderbilt. „Je to malá loď? Jede to rychle? Jaký to má pohon? Odkud to pluje ajak je to daleko? Hydrofony nám prozradí všechno. Snad je vám známo, jak dobře voda vede zvuk, jak rychle se šíří, totiž pět až pět apůl tisíce kilometrů za hodinu. Když se ozve plejtvák uHavaje, za necelou půlhodinu to zarachotí ve sluchátkách vKalifornii. SOSUS ale umí víc, než jen registrovat impulzy. Taky nám řekne, odkud přicházejí. Stručně, zvukový archiv NOAA obsahuje tisíce hluků: cvakání, bručení, šumění, bublání, kvičení, šeptání, bioakustické aseismické zvuky, technické zvuky, ato všechno umíme zařadit – až na pár výjimek. Mezi námi tu je doktor Murray Shankar zNOAA, jaká to předvídavá koordinace! Jistě se sradostí ujme komentáře k tomu, co bude následovat.“

Zprvní řady se zvedl podsaditý nesměle působící muž sindickými rysy azlatými brýlemi. Vanderbilt vyvolal další spektrogram apřehrál uměle zrychlený zvuk. Místnost naplnilo tupé bručení vzestupných tónů.

Shankar si odkašlal. „Tomuto zvuku říkáme Upsweep,“ řekl slabým hlasem. „Byl nahrán roku 1991 a jeho původ odhadujeme na 54° jižní šířky a140° západní délky. Upsweep byl jedním zprvních neidentifikovaných zvuků, které SOSUS zaznamenal. Byl tak silný, že byl slyšet po celém Tichém oceánu. Dodnes nevíme, co to je. Podle jedné teorie mohl vzniknout rezonancí mezi vodou atekutou lávou někde na Jihopacifickém prahu mezi Novým Zélandem aChile. – Jacku, další příklad prosím.“

Vanderbilt přehrál další dva spektrogramy.

„Julia, nahráno 1999, aScratch, dva roky předtím řadou autonomních hydrofonů vrovníkovém Pacifiku. Amplitudu bylo bez námahy slyšet vokruhu pěti kilometrů. Julia připomíná volání zvířat, nezdá se vám? Frekvence zvuku se mění velice rychle. Zvuky se rozpadají do jednotlivých tónů jako uzpěvu velryb. Ale nejsou to velryby. Žádná velryba ze sebe nevydá něco tak hlasitého. Scratch naproti tomu zní, jako když se gramofonová jehla smekne přes drážky na desce, ovšem stím rozdílem, že příslušný gramofon by musel mít úctyhodné rozměry velkoměsta.“

Další zvuk zněl jako protáhlé, neustále klesající kvičení.

„Nahráno roku 1997,“ řekl Shankar. „Slowdown. Odhadujeme, že jeho původ je co nejvíce na jihu. Lodě aponorky vylučujeme. Slowdown možná vzniká, když mohutné ledové desky drhnou oantarktické skály, ale může to být klidně něco úplně jiného. NOAA také vylučuje bioakustické příčiny, tedy živočichy. Někdo by rád viděl, kdyby se na základě těchto zvuků konečně prokázala existence chobotnice velké, ale ta, pokud vím, je sotva schopná vydávat zvuky. Takže chybná hláška. Nikdo neví, co to je, ale…“ Shankar se nesměle usmál, „zato můžeme vyčarovat zklobouku dalšího králíka.“

Vanderbilt přehrál ještě jednou spektrogram videa zURA. Tentokrát slyšitelně.

„Poznali jste to? Je to Scratch. Avíte, co říká URA? Že jeho původ je uprostřed modrého mraku. Ztoho můžeme…“

„Díky, Murrayi, to bylo na Oscara!“ Vanderbilt se uchechtl aoťukal si čelo kapesníkem. „Zbytek je už spekulace. Dobře, dáme dnešnímu sezení důstojný závěr, ladies and gentlemen, aby se váš myšlenkový aparát roztočil na plný obrátky.“

Následující filmová sekvence ukazovala záběry ztemné hloubky. Ve světle reflektorů se blýskaly částice. Pak se před kamerou vyklenulo něcoplochého aokamžitě se to stáhlo zpátky.

„Kdyžten film studujeme vrozpracované verzi, kterou nám laskavě poskytl Marintek, ještě než institut spláchla voda, dospějeme ke dvěma závěrům. Za prvé: ta věc je obrovská. Za druhé: svítí nebo přesněji řečeno krátce zasvítí azhasne, jakmile se dostane před objektiv kamery. Jisté je, že se to pohybovalo vhloubce sedmi set metrů na norském kontinentálním svahu. – Dejte se do studia, panstvo! Je to náš rosolovitý kamarád? Dospějte kzávěru. Nečekáme od vás nic menšího než záchranu naší božské rasy.“ Vanderbilt se zakřenil na jednoho po druhém. „Nebudu vám zastírat, že stojíme před Armageddonem. Proto navrhuju dělbu práce. Vy přijdete na to, jak tu zmutovanou bestii zastavit. Třeba vás napadne pěkné krotitelské číslo do cirkusu nebo něco, zčeho se zvedá žaludek. My se tu obrovskou bestii, co nám tohle všechno nadrobila, pokusíme najít. Ať budete dělat cokoli, oničem se nešiřte. Nepodlehněte vábení titulních stran. Evropa aAmerika se dohodly na politice cíleného dezinformování. Panika by působila jako kyselina solná na psí hovno, jestli mi rozumíte, co tím myslím. Nic nemůžeme potřebovat míň než sociální, politickou, náboženskou nebo jinou eskalaci. Takže si pamatujte, co jste slíbili tetičce Li, až si půjdete hrát ven.“

Johanson si odkašlal.

„Chtěl bych vám jménem nás všech poděkovat za mimořádně zábavnou přednášku,“ řekl roztomile. „My tedy máme vypátrat, co to tam venku je.“

„Přesně, doktore!“

„Aco si myslíte vy, že to je?“

Vanderbilt se zasmál. „Rosol. Amodrý mraky.“

„Chápu.“ Johanson opětoval jeho úsměv. „Vy byste rádi, abychom my sami otvírali dvířka adventního kalendáře. Poslyšte, Vanderbilte, vy máte svou teorii. Jestli chcete, abychom hráli svámi, měl byste seoni snámi podělit. Nemyslíte?“

Vanderbilt se podrbal na nose. Pak si vyměnil pohled sLi. „Tak dobře,“ řekl zvolna. „Co by byly vánoce bez nadílky. Budiž. Položili jsme si otázku: kde to jde přímo na věc, kde míň akde vůbec. Avidíme, že postiženy nebyly Blízký východ, území někdejšího Sovětského svazu, Indie, Pákistán aThajsko. Nebyla zasažena ČínaaKorea. Arktida aAntarktida taky ne, ale ty ledničky můžeme vynechat. Sečteno, podtrženo je vidět, že veškeré utrpení nese Západ. Užsamo zničení norskýho ropnýho průmyslu poškozuje Západ dlouhodobě, ato nás uvádí do nepříjemných souvislostí.“

„Jestli vám tedy dobře rozumím,“ řekl Johanson pomalu, „hovoříte oterorismu.“

„Výborně, že jste to řekl sám! Jsou dva druhy terorismu, oba zaměřené na masové ničení. Varianta jedna usiluje opolitický aspolečenský převrat za každou cenu, ikdyž při něm zhebnou tisíce lidí. Islámští extremisti si například myslej, že nevěřící jenom zabírají místo. Varianta dvě přísahá na záhrobí apropaguje názor, že hříšný lidstvo se na Boží planetě poflakuje už moc dlouho aje načase ho vzájmu Země vyhubit. Čím víc peněz aknow-how mají takový lidi kdispozici, tím je to celý nebezpečnější. – Zabijácký řasy, něco takovýho se snad dá vypěstovat. Koneckonců můžeme vycvičit psy, aby kousali lidi. Genová technologie umožnila zasahovat do dědičnosti. Proč by se nemohlo podařit získat tímhle způsobem kontrolu nad chováním? Řekl bych, že tolik mutací za tak krátkou dobu…, no… jak to vidíte vy? Mně to smrdí laboratoří. Beztvarý cizí organismus, jo, ale proč vlastně nemá žádnej tvar? Všechno nějakej má! Třeba jeho účel žádnej tvar nepotřebuje. Představme si něco na způsob protoplazmy, organickou směs, tuhou kaši, která vpramíncích tenkých jako molekuly okupuje mozek velryb nebo humrů. –Jávám řeknu, panstvo, že někde sedí někdo, kdo tohle všechno plánuje. Dejte prostor svý představivosti. Co může zhroucení severoevropskýho ropnýho průmyslu znamenat pro Blízkej východ? Amáte motiv.“

Johanson jenom zíral.

„Vy jste se zbláznil, Vanderbilte!“

„Myslíte? VHormuzským průlivu dosud nedošlo kžádný kolizi nebo havárii. VSuezským průplavu taky ne.“

„Beru, to je pravda. Ale jaký smysl by mělo decimovat přívalovou vlnou aepidemiemi potenciální odběratele arabské ropy?“

„Jeto všechno praštěný,“ opáčil Vanderbilt. „Já jenom říkám, že by to mohlo dávat smysl. Ne, že to smysl má. Ale všimněte si, že Středozemní moře zůstalo ušetřeno atím itrasa zPerskýho zálivu do Gibraltaru. Populace červů najdeme naopak tam, kde se chce Západ aJižní Amerika dostat kropě.“

„Populace červů se objevily taky useverovýchodních břehů Ameriky,“ řekl Johanson. „Tsunami evropského rozměru by spláchlo ztrhu zákazníky vašich byznysteroristů.“

„Doktore Johansone.“ Vanderbilt se zasmál. „Vy jste vědec. Věda pořád hledá ve věcech logiku. Ale CIA se logikou už dávno nezabývá.

Přírodní zákony jsou možná logický. Ale lidi ne. Už desítky let nad náma visí Damoklův meč atomový války. Akaždý ví, že naše milované lidstvo se přes to může přenýst. Světoví vyděrači ašílenci zbondovek, doktore Johansone, ti existujou. To jenom realita žádnýho Jamese Bonda nepředpokládá. Když Saddám Husajn vroce 1991 zapálil kuvajtský ropný pole, předpovídali dokonce ijeho vlastní lidi, že tím za danejch okolností může rozpoutat roky až desetiletí trvající nukleární zimu. Neměli pravdu. Ale zadrželo ho to? Aještě něco: zeptejte se svých kolegů zKielu. Co se opravdu stane, když všechen metan zmoří unikne do atmosféry. Otom se dá jenom spekulovat. Je třeba se obávat zvýšení mořský hladiny. Evropa je vPánu, protože zBelgie, Nizozemska aseverního Německa bude velikánskej areál pro vodní sporty, ale pouště na Blízkým aStředním východě najednou můžou rozkvíst. Oni nevyhladěj těmi pár tsunami celý lidstvo, pořád ještě zůstane dost lidí, aby kupovali arabskou ropu. Třeba celý ten teror nevede ke konci lidstva, ale jen koslabení Západu avýchodní Asie, aby došlo kpřerozdělení globálních mocenských poměrů, aniž by se kvůli tomu musela vést válka. Planeta se pak zase postaví na nohy, chcete se vsadit? – Já vám říkám: teror přichází zmoře. Ale příčina, ta je někde na zemi.“

Li odpálila nadhozený míček.

„Chtěla bych všem diplomatickým zástupcům apředstavitelům tajných služeb všech zemí poděkovat, že toto vrcholné setkání umožnili,“ řekla. „Někteří odcestují ještě dnes, ale většina zvás zůstane pro příští týdny našimi hosty. Nemusím nijak zvlášť zdůrazňovat, že podmínkou naší spolupráce je zachovávat mlčenlivost onaší činnosti aovšech poznatcích, které zní vzejdou. Je to ivzájmu vašich vlád.“

Udělala přestávku.

„Co se týče spolupracovníků zvědecké skupiny, vynasnažíme se vás všemožně podpořit. Od této chvíle prosím používejte pouze laptopy, které máte před sebou. Všude vhotelu jsou instalované přípojky. Vbaru, na vašich pokojích, ve fitcentru. Střecha hotelu je plná satelitních antén avšechno funguje. Telefon, fax, e-mail ainternet běží od této chvíle přes satelity NATO-III, které normálně slouží ke spojení mezi vládami partnerských zemí NATO. Zřídili jsme proto uzavřený okruh, secretus in secretum, kněmuž budou mít přístup pouze členové pracovní skupiny. Přes tuto síť můžete vzájemně komunikovat avyvolávat přísně tajné informace. Proto, abyste se k nim dostali,používejte své osobní heslo, které obdržíte až po podepsání závazku mlčenlivosti.“

Li se podívala přísně kolem dokola.

„Nemusím snad zdůrazňovat, že toto heslo nesmíte za žádných okolností předat nepovolaným osobám. Jakmile se jednou zalogujete, máte přístup kcivilním ivojenským satelitům, kdatabázím NOAA aSOSUS, ke všem živým iarchivovaným telemetrickým projektům, kdatabankám CIA aNSA týkajícím se celosvětových teroristických aktivit, vývoje biologických zbraní aprojektů zoblasti genové technologie, atak dále atak dále. Shrnuli jsme pro vás aktuální stav podmořské techniky ajejích možností, rovněž tak základy geologie ageochemie. Existují seznamy všech známých organismů, můžete nahlížet do mořských map zinventáře Navy, asamozřejmě jsme kdnešní prezentaci připojili všechna aktuální čísla astatistiky. Každé hlášení, každý nový vývoj se automaticky abez prodlení dostanou kvám. Jste na příjmu amy samozřejmě očekáváme, že to bude fungovat iopačným směrem.“

Li na okamžik zmlkla aobdařila všechny kolem dokola povzbudivým úsměvem.

„Přeji vám hodně štěstí. Pozítří vtuto hodinu se opět sejdeme. Kdo bude mít mezitím potřebu kněčemu se vyjádřit, dostane se mu kdykoli sluchu umajora Peaka nebo umě.“

Vanderbilt se na ni podíval azvedl obočí.

„Ale strýčku Jackovi budete doufám taky hezky referovat,“ řekl tak tiše, že to mohla slyšet jenom Li.

„Nezapomínejte, Jacku,“ odpovídala mu Li, zatímco si uklízela podklady, „že vy jste podřízen mně.“

„Tak to jste si špatně vyložila, maličká. Pracujeme na stejný úrovni. Nikdo znás není druhému podřízen.“

„Ale je, příteli. Intelektuálně.“

Libez pozdravu odešla zkonferenční místnosti.

Johanson

Většinalidí se ubírala kbaru, ale Johanson neměl chuť se k nim připojit. Možná by měl využít příležitosti kbližšímu seznámení sostatními, ale jemu se honily hlavou úplně jiné věci.

Sotva dorazil do své suity, ozvalo se zaklepání na dveře. Weaverová vešla dovnitř, aniž by byla vyčkala jeho „dále“.

„Starším pánům musíš dopřát čas odložit korzet, než vtrhneš dovnitř,“ řekl Johanson. „Nakonec budeš zklamaná.“

Chodil slaptopem po velkém, komfortně zařízeném pokoji ahledal zásuvku na modem. Weaverová zatím otevřela minibar avytáhla zněj kolu.

„Nad psacím stolem,“ řekla.

„Ohó, skutečně!“

Johanson připojil laptop anastartoval program. Weaverová se mu dívala přes rameno.

„Co si myslíš otom, že za tím vězí teroristi?“ zeptala se.

„Nic.“

„Jsem stebou zajedno.“

„Ale chápu tu schizofrenii, kterou trpí CIA.“ Johanson otevřel několik databází. „Oni to jinak neumějí. Kromě toho má Vanderbilt pravdu, když říká, že vědci mají sklon dávat rovnítko mezi chování člověka achování přírody.“

Weaverová se nad ním sklonila níž. Do obličeje se jí svezl pramen vlasů. Odhrnula ho stranou.

„Musíš jim to říct, Sigure!“

„Co máš na mysli?“

„Tvoji teorii.“

Johanson zaváhal. Přimhouřil oči, otevřel dvojklikem pole apakzadal heslo:

Château Disaster 000550899-XK/0

„Tralalá,“ zabroukal tiše. „Vítejte vříši divů!“

Jak důmyslné, napadlo ho. Zámek plný vědců, lidí od tajných služeb avojáků súkolem zachránit svět před obludami, tsunami aklimatickými katastrofami. Château Disaster. Výstižněji to ani vyjádřitnemohli.

Monitor se plnil symboly. Johanson studoval jména databází atiše vyhrkl. „Krucinál! Oni nám vážně dali přístup ksatelitům.“

„Nepovídej! Amůžeme je taky řídit?“

„To zrovna. Ale můžeme si stahovat data. Podívej se. GOES-W aGOES-E, celá eskadra NOAA je nám kdispozici. Tady, QuickSCAT,to taky není špatné. Atohle jsou skutečně satelity Lacrosse. Tímhle překročili svůj vlastní stín. Atady, SAK-Lupe. To je…“

„No dobře, vrať se zase zpátky na zem. Vážně věříš, že máme přístup kinformacím tajných služeb akvládním programům?“

„Samozřejmě že ne. Máme přístup k tomu, do čeho nás nechají nahlédnout.“

„Proč jsi Vanderbiltovi neřekl, co si myslíš?“

„Bylo by to předčasné.“

„Ale my už nemáme čas, Sigure.“

Johanson zavrtěl hlavou. „Karen, lidi jako jsou Li aVanderbilt, musíš přesvědčit. Ti chtějí výsledky, ane domněnky.“

„Ale my máme výsledky!“

„Jenže by to nebylo ve vhodném okamžiku. Dnes byla jejich hvězdná hodina. Snesli všechno možné na hromadu auspořádali katastrofické galashow. Vanderbilt vytáhl zklobouku vykrmeného arabského králíka abyl na něj zatraceně pyšný. Bylo by to vyznělo jenom jako šprajcování. Já chci, aby oté své teorii spiknutí začali pochybovat oni sami, ato bude dřív, než si myslíš.“

„Tak dobře.“ Weaverová přikývla. „Anakolik jsi oté své přesvědčen ty sám?“

„Osvé teorii?“

„Nebo už nejsi?“

„Jsem. Ale po dnešku musíme Američany zviklat vjejich přesvědčení.“ Johanson se zamyšleně díval na monitor. „Mám ostatně takový pocit, že Vanderbilt vté hře není zas tak důležitý. Musíme přesvědčit Li, Karen. Jak ji odhaduju, Li beztak nakonec udělá, co bude chtít.“

Li

Nejdřív ze všeho se postavila na běžecký trenažér. Nastavila ho na devětkilometrů za hodinu, což byl příjemný klus. Pak se nechala spojit s Bílým domem. Po dvou minutách uslyšela ve sluchátkách prezidentův hlas.

„Jude! To je hezké, že vás slyším. Co zrovna děláte?“

„Běhám.“

„Běháte. Přisámbůh, vy jste to nejlepší, děvče. Každý by si zvás měl vzít příklad. Jenom já ne.“ Prezident se zasmál hlasitě akamarádsky.“Vy jste pro mě příliš sportovně založená. – Proběhla prezentace kvaší spokojenosti?“

„Naprosto.“

„Avyložila jste jim, co si myslíme my, že za tím je?“

„Nedalo se zabránit tomu, aby poznali, co si myslí Vanderbilt, že za tím je.“

Prezident se pořád ještě smál. „Zanechte už konečně té vaší malé války proti Vanderbiltovi,“ řekl.

„Je to hovado.“

„Ale on jenom dělá svou práci. Nemusíte si ho přece brát.“

„Kdyby to posloužilo národní bezpečnosti, tak si ho klidně vezmu,“ odvětila Li podrážděně. „Ale svůj názor na něj nezměním.“

„Ne, to jistě ne.“

„Dělal byste se vy vtuhle chvíli důležitým snějakou naprosto nedoloženou hypotézou oterorismu? Vědci tím jsou teď zatíženi. Půjdou po téhle teorii, místo aby rozvíjeli svoje vlastní.“

Prezident mlčel. Li doslova slyšela, jak přemýšlí. Prezident neměl rád, když někdo něco dělal na vlastní pěst, aprávě tímhle se Vanderbilt provinil.

„Máte pravdu, Jude. Bývalo by bylo lepší nechat to prozatím ještě pod pokličkou.“

„Jsem téhož mínění, pane.“

„Dobrá. Promluvte sVanderbiltem.“

„Promluvte s ním vy. Na mě nedá. Já mu nezabráním, aby se zas sněčím nevytasil, ikdyž to bude hloupé aneuvážené.“

„Vpořádku. Já s ním promluvím.“

Li se sama pro sebe usmála. „Samozřejmě nechci dělat Jackovi žádné potíže…“ dodala provinile.

„To je vpořádku. Nechme už Vanderbilta. Co myslíte jinak? Bude to vaše akademické panoptikum schopné něčeho se dobrat? Jaký znich máte dojem?“

„Všichni máji vysokou kvalifikaci.“

„Zaslouží si někdo znich vaši mimořádnou pozornost?“

„Jeden Nor. Sigur Johanson, molekulární biolog. Ještě nevím, co je na něm tak zvláštního, ale má na věci svůj vlastní názor.“ Prezident zavolal něco dozadu. Li zvýšila rychlost pásu. „Zrovna teď jsem telefonoval snorským ministrem vnitra,“ ozval se opět prezident. „Nevědí kudy kam. Samozřejmě vítají iniciativu Evropské unie, ale myslím, že by byli raději na jedné lodi se Spojenými státy. Němci jsou téhož názoru, už kvůli transferu know how. Přimlouvají se za globální komisi sdalekosáhlými pravomocemi, která by spojila všechny síly.“

„Akdo by ji měl zaštítit?“

„Německý kancléř navrhuje zmocnit k tomu Spojené národy.“

„Vážně? Hm.“

„Já to nepovažuji za špatný nápad.“

„Ne, je to dokonce vysloveně dobrý nápad.“ Li udělala krátkou přestávku. „Jenom si vzpomínám, jak jste nedávno zjistil, že OSN si za celou svou existenci nevydržovala tak slabého generálního tajemníka jako nyní. Bylo to na přijetí velvyslanců před třemi týdny, vzpomínáte si? Trochu jsem to naťukla, ahned jsme to schytali zočekávaných míst.“

„Ano, já vím. Panebože, ti byli nafoukaní! Ale je to prostě impotent. Věci se musí nazývat pravým jménem, krucinál, už jednou! – Kam jste tím vlastně mířila?“

„Jen mě to tak napadlo.“

„Jen vás to tak napadlo. Ale jděte! Jakou vidíte alternativu?“

„Myslíte alternativu ke grémiu, ve kterém budou zasedat tucty zástupců Blízkého východu?“

Prezident mlčel.

„Spojené státy,“ řekl konečně.

Li dělala, že si tu myšlenku musí nechat projít hlavou. „Myslím, že je to dobrý nápad, pane,“ řekla.

„Ale pak zas budeme mít na krku problémy celého světa. To je kzblití. Nemyslíte, Jude?“

„Máme je na krku tak jako tak. Jsme jediná supervelmoc. Jestli jí chceme zůstat, musíme nadále přebírat odpovědnost. Mimoto – špatné časy jsou dobré časy pro silné.“

„Vy stěmi vašimi čínskými příslovími,“ řekl prezident. „Ale na stříbrném podnose nám to pověření nenaservírujou. Na to je moc brzo. Ještě nám dá spoustu práce, vypadat pro všechny tak věrohodně, abychom to byli právě my, kdo usedne do předsednického křesla celosvětové vyšetřovací komise. Co myslíte, jak na to bude reagovat arabský svět? Nebo Čína aKorea! Apropos, Asie. Prolistoval jsem složku svašimi vědci. Je tam jeden, který vypadá jako Asiat. Neříkali jsme, že Asiaty aAraby vynecháme?“

„Asiat? Jak se jmenuje?“

„Legračně. Wakawaka nebo tak nějak.“

„Aha, Leon Anawak. Četl jste jeho životopis?“

„Ne, jen jsem ho přelétl.“

„On není Asiat.“ Li zvýšila tempo na dvanáct kilometrů za hodinu. „Já jsem snáskokem rozhodně ta nejasiatštější osoba široko daleko kolem Whistleru.“

Prezident se zasmál.

„Ach, Jude. Ikdybyste byla zMarsu, vám já bych vždycky udělil plnou moc. Je opravdu škoda, že sem nemůžete přijet podívat se na baseball. Sejdeme se na ranči, jestli do toho nic nevleze. Moje žena už marinuje žebírka.“

„Příště, pane.“ Li se srdečně zasmála.

Pak ještě chvíli klábosili obaseballu. Li se už nevrátila kmyšlence, že Spojené státy mají usednout včele komise reprezentující celé světového společenství. Nejpozději za dva dny si prezident bude myslet, že na to přišel sám. Stačilo jen dát mu injekci.

Po hovoru sprezidentem Li ještě pár minut běhala. Pak se celá propocená, jak byla, rovnou posadila ke klavíru. Položila prsty na klávesy asoustředila se.

Pár vteřin nato se její suitou nesla Mozartova klavírní sonáta G dur.

KH-12

Mozartova sonáta, kterou Li hrála na klavír, se nesla do všech stran chodbami devátého patra inapůl otevřeným oknem zjejí suity ven ajen postupně slábla. Sto metrů nad zemí se zvukové vlny šíří kruhově do všech stran. Na nejvyšším místě Château, který měl jako správný pohádkový zámek iobytnou věž sostře lomenou střechou, ji cvičené ucho mohlo slyšet sice potichu, ale stále ještě zřetelně. Nad lomenicí se zvuk začínal tříštit. Odalších sto metrů výš se promíchal se spoustou jiných zvukových vln, ačím výš stoupal, tím slabší byly iostatní hluky. Kilometr nad zemí ještě bylo slyšet startování automobilů, dotěrný zvuk vrtulových letadel azvon presbyteriánského kostela ve vesnici Whistler Village, která nyní byla součástí uzavřené zóny. Vrčení vojenských vrtulníků, které byly nejdůležitějším spojením se světem mimo zónu, sláblo teprve ve dvou tisících metrech.

Tato výška rovněž skýtala pohled na hotel, nad nímž se tajil dech. Château ležel jako vprorockém snu Ludvíka II. bavorského uprostřed rozsáhlých lesů mírně se zvedajících směrem na západ abyl rozeznatelný ještě pouhým okem. Na navazujících horských hřbetech svítily ledové plochy na skalách.

Zde také dohasínaly poslední zvuky ze země.

Znatelná byla jenom trysková letadla při startu apřistávání. Vdesetikilometrové výšce Château splynul sokolím. Tudy vedly koridory pravidelných leteckých spojů. Obzor se viditelně zakřivoval. Mračna převalující se pod zářivě modrou oblohou kouzlila hory ze sněhu aledu, jakési zdání pevniny. Dalších pět až deset kilometrů se do řídnoucí atmosféry zařezával hluk nadzvukových letadel. Troposféra patřila rozmarům počasí, stratosféra náležela ozonu, který zachycoval většinu ultrafialového záření. Bylo tu opět tepleji. Vtéto výšce byly mraky už jenom formacemi, jejichž lesk připomínal perleť. Stříbřité meteorologické balony odrážely sluneční paprsky abyly skutečnou příčinou spatření UFO. Vdokonalém tichu dvaceti kilometrů nad zemí roku 1962legendární U2 nabral tajný kurs směrem na Kubu, aby dokázal rozmisťování sovětských atomových raket. Pilot tohoto špionážního letadla musel mít kvůli extrémní výšce skafandr jako kosmonaut. Byl to jeden znejodvážnějších letů všech dob pod nebem, jehož tmavá modř už dávala tušit vesmír.

Ve výšce osmdesáti kilometrů už jenom ojediněle svítily noční mraky jako mřížky. Teplota obnášela minus sto třináct stupňů Celsia. Zde už nic nenaznačovalo přítomnost člověka, odhlédneme-li od občasných startů apřistávání kosmických lodí. Tmavomodrá přecházela do černomodré. Zde začínala říše pohanských bohů, vnichž moderní vědaodhalila polární záři ahořící meteority. Fyzikální zvláštnosti nikde tolik nepřispívaly kvytváření mýtů alegend jako zde, vtermosféře oprůměru stovek kilometrů. Prostor se vskutku nehodil pro příbytek bohů ani jakoukoli formu života. Nikdo anic zde nemohlo přežít. Nictu nebránilo přímému dopadu rentgenových paprsků azáření gama. Nebylo zde možné narazit ani na molekuly plynu.

Zato na něco úplně jiného.

Ve výšce sto padesáti kilometrů se rychlostí dvacet osm tisíc kilometrů zahodinu pohybovaly první satelity. Byly to výlučně špionážní družice, které se držely povrchu Země tak blízko, jak jen to bylo možné. Osmdesát kilometrů nad nimi sonda Space Radar Topography Mission zjišťovala výškové profily zemského povrchu apracovala na mapě světa 21. století. Vtak nepatrné výšce poměrně hustá atmosférická směs ještě výrazně brzdila rychlost satelitů aty byly odkázányna občasný přísun pohonných hmot, aby se nezřítily na zem. Od tří set kilometrů výš už žádné palivo nebylo zapotřebí. Zde se odstředivá síla azemská přitažlivost vyrovnávaly. Zajišťovaly tak stabilitu těles na oběžné dráze anebe se jimi plnilo.

Bylo to jako síť dálnic vrstvených jedna přes druhou. Čím výše, tím čilejší ruch. Dvě malá, elegantní létající tělesa jménem Champ aGrace pozorovala gravitační amagnetické pole Země. Šest set kilometrů nad póly zaznamenával ICESat odrazy zemského povrchu apodával zprávy ozměnách ledové pokrývky horských vrcholů. Sedmdesát kilometrů nad ním kroužily tři špičkové pozorovací satelity Lacrosse americké armády aohmatávaly povrch země radarem svysokým rozlišením. Zvýšky sedmi set kilometrů pozorovaly sondy LANDSAT zNASA pevninu abřehy, měřily ubývání ipřibývání ledovců, mapovaly plochu lesů aledovců na moři adodávaly detailní obraz globálních rozdílů vteplotě. SeaWiFS byl zase na stopě koncentraci řas voceánech pomocí optického ainfračerveného snímkování. Satelity NOAA se zabydlely na oběžné dráze ve výšce osmi set padesáti kilometrů abyly synchronní se zdánlivým pohybem Slunce. Všemožné meteorologické satelity se pohybovaly od pólu kpólu. Nával pokračoval až kmagnetosféře začínající devět set kilometrů od zemského povrchu. Ta obepínala termosféru dvěma pásy kosmického prachu aslunečních emisí, takzvanými van Allenovými pásy, jež se staly kuriózním mediálním fenoménem. Velké části americké populace sloužily jako pádný důkaz toho, že Američané nikdy nebyli na Měsíci –dokonce iuznávaní vědci tvrdili, že žádný člověk nemůže být vkosmickém plavidle dostatečně chráněn, aby dokázal proletět touto zónou smrtícího záření. Naproti tomu vodborném názvosloví tyto oblasti figurovaly prostě jen jako LEO, Lotu Earth Orbita, nad ním hustě obydlené Middle Low Orbits, kde se ve výšce dvaceti tisíc kilometrů proháněly satelity GPS. Akonečně ve výšce třicet pěti tisíc osmi set osmdesáti osmi kilometrů geostacionární družice jako strážci pevně stanovených míst. Mezi nimi byly na prvním místě intelsaty pro celosvětovou komunikaci.

Od toho všeho byl Mozart nepředstavitelně daleko.

Ale zatímco se hra na klavír ztrácela vjarním vzduchu, rozhovor mezi Li aprezidentem se nesl po dlouhé trase nahoru do kosmu azase zpátky na zem. Na vrcholovém bodě jejich telefonátu si oba povídali ve vnějším kosmu avyměňovali si informace, které rovněž pocházely zvesmíru. Bez armády satelitů by Amerika nebyla mohla vést války vZálivu ani vKosovu avAfghánistánu. Vzdušným silám by se nebyl podařil žádný přesný zásah, bez podpory zvesmíru avrchní velení by bylo jako slepé, kdyby mu pohyby nepřítele vnedostupných horských oblastech nehlásilo oko svysokým rozlišením ze satelitu Crystal zvaného též KH-12.

KH znamenalo Keyhole. Americké špionážní satelity rozlišující nejmenší detaily byly optickým protějškem radarových systémů Lacrosse. Rozeznávaly předměty odélce hrany čtyři až pět centimetrů afotografovaly také infračerveně, čímž byly akceschopné ivnoci. Na rozdíl od mimoatmosférických satelitů byly vybaveny raketovým pohonem, který jim umožňoval velmi nízkou oběžnou dráhu. Obyčejně kroužily kolem planety přes severní ajižní pól ve výšce tří set čtyřiceti kilometrů, což jim umožňovalo vyfotografovat během čtyřiadvaceti hodin celou zeměkouli. Snástupem útoků uVancouver Islandu některé satelity sestoupily až na dvě stě kilometrů. Keyhole, Lacrosse advacet čtyři nových špičkových optických satelitů na extrémně nízké oběžné dráze vyslala Amerika na orbitu jako odpověď na útoky z11. září 2001. Rozmístění těchto satelitů svým výkonem dokonce předběhlo slavný německý systém SAR-Lupe.

Kolem 20:00místního času obdrželi dva muži vpodzemních prostorách uBuckley Field blízko Denveru výzvu. Buckley Field Station byla jednou zněkolika tajných pozemních stanic amerického úřadu pro obrazové výzvědné zpravodajství NRO, který byl pověřen plánováním špionáže pro americké vzdušné síly. NRO těsně spolupracoval snárodním bezpečnostním adešifrovacím úřadem NSA. Jejich hlavním úkolem bylo naslouchat aodposlouchávat. Aliance obou tajných služeb poskytla americkým úřadům bezpříkladné možnosti odposlouchávání. Za tu dobu zeměkouli pokryla zvětší části automatizovaná síť zvaná Echelon, jejíž nejrůznější technické systémy sledovaly mezinárodní komunikaci od satelitů přes vysokofrekvenční vysílačky.

Oba muži seděli pod obrovským talířem satelitní antény. Obklopeni monitory přijímali údaje zKeyhole, Lacrosse adalších sond vreálnémčase, interpretovali je, zpracovávali apředávali dál na příslušná místa. Podle funkčního zařazení byli oba tajní agenti, třebaže vžité představě tajného agenta nikterak neodpovídali. Měli na sobě džínsy atenisky avypadali spíš jako členové nějaké grunge party.

Výzva informovala muže onouzovém volání rybářského kutru useverovýchodního cípu Long Islandu. Na úrovni Montauku zjevně došlo ke kolizi, která vypadala na útok vorvaně – pokud hlášení bylo pravdivé. Všeobecná hysterie totiž vrcholila přívalem planých poplachů. Údajně byla na cestě kmístu neštěstí nějaká větší loď, ale ani toto hlášení nebylo možné ověřit. Pár vteřin po nouzovém volání se spojení sposádkou přerušilo.

KH-12-4, jeden ze satelitů Crystal-Keyhole, se právě blížil kjihovýchodu Long Islandu. Direktiva výzvy kpozemní osádce zněla neprodleně zaměřit teleskop kmístu předpokládaného neštěstí. Jeden zmužů zadal řadu příkazů.

Sto devadesát pět kilometrů nad Atlantikem se hnal KH-12-4. Byl to válec ověšený teleskopy odélce patnácti metrů aprůměru čtyři apůl metru, který včetně paliva vážil téměř dvacet tun. Po obou stranách měl sluneční plachty. Zadání zBuckley Field uvedlo do pohybu výklopné zrcadlo před objektivem. Sjeho pomocí mohl satelit sledovat po obou stranách rozlohu až tisíc kilometrů čtverečních. Vtakovém případě stačila jen drobná korektura. Byl už večer, atak se zapnuly zesilovače zbytkového světla, které rozjasnily obraz jako vpoledne. KH-12-4 každých pět vteřin udělal snímek aodeslal data na reléový satelit, který je předával datacentru vBuckley Field.

Muži upřeně hleděli na monitor.

Viděli tam dole Montauk, malebné starobylé místo se slavným majákem. Zvýšky stopětadevadesáti kilometrů ovšem Montauk nevypadal malebně, spíš jako skvrna na automapě. Silnice tenké jako čára se rozpínaly po světle kropenaté krajině. Tmavé body byly budovy. Maják sám se jevil jako sotva viditelný bílý bod na konci výběžku pevniny.

Kolem dokola se rozprostíral Atlantský oceán.

Muž, který navigoval satelit, určil oblast, vníž byla loď údajně napadena, zadal souřadnice apopojel zoomem na další stupeň zvětšení, Pobřeží zmizelo ze zorného pole. Byla vidět jenom voda. Loď žádná.

Druhý muž přihlížel ajedl smaženou rybu vpapírovém sáčku.

„Vyprdni se na to,“ řekl tomu prvnímu. „Jenom klídek.“

„Žádnej klídek. Chtějí tu zprávu okamžitě.“

„Na to se vyser, co chtějí.“

Navigující muž nepatrně pohnul zrcadlem před teleskopem. „To může trvat věčnost, Miku. Kurva! Pořád musí bejt všechno rychle. Ajak asi? Musíme prohledat celý moře kvůli jednomu zkurvenýmu mrňavýmu kutru.“

„Nemusíme. Bylo to satelitní nouzový volání přes NOAA. Může bejt jedině tady. Jestli tu nic není, tak se ten kutr už potopil.“

„To je ještě větší průser.“

„To jo.“ Druhý si olízl prsty. „Chudáci.“

„Na chudáky se vyser, chudáci jsme my. Jestli se ten člun potopil, tak se rozjede celá ta zkurvená pakárna shledáním trosek.“

„Cody, ty seš fakt línej jako prase.“

„Nejspíš jo.“

„Vem si kousek ryby. – Hele, co je tohle?“ Mike ukázal zamaštěným prstem na monitor. Ve vodě bylo nezřetelně vidět něco tmavého apodlouhlého.

„Tak se na to podíváme.“

Teleskop transfokoval, dokud se ve vlnách nedala rozeznat dlouhá silueta velryby. Stejně jako předtím nebyla nikde vidět žádná loď. Do obrazu se dostaly další velryby. Nad jejich hlavami se roztahovaly rozmazané světlé skvrny. Velryby vydechovaly gejzíry.

Pak se zase potopily.

„A je po všem,“ řekl Mike.

Cody znovu zvětšil výřez. Teď se dostali na nejvyšší stupeň rozlišení. Uviděli mořského ptáka, jak se veze na vlně. Přísně vzato to byly skoro dva tucty pixelů čtverečních, ale dohromady dávaly charakteristiku ptáka.

Prohledávali okolí, ale nenašli loď ani trosky.

„Třeba je to někam odehnalo,“ zauvažoval Cody.

„To sotva. Jestli to hlášení bylo vpořádku, museli bysme tu něco vidět.“ Mike zívl, zmačkal pytlík od ryby azamířil s ním na odpadkový koš. Netrefil opěkný kousek. „Nejspíš to byl jen planej poplach. Ale na každej pád bych byl teď rád tam dole.“

„Kde?“

„VMontauku. Je tam hezky. Byl jsem tam loni sklukama, krátce nato, co se na mě Sandy vykašlala. Byli jsme vjednom kuse ožralí nebo zhulený trávou. Ale byla to paráda, ležet na útesu, když slunce zapadalo. Taky jsem to třetí den personálu vpřístavní krčmě hezky řekl. Že jsem si to tam užil.“

„Tvoje přání je mi rozkazem.“

„Co tím myslíš?“

Cody se na něj zašklebil. „Chceš snad do toho svýho zkurvenýho Montauku, ne? Jednou přece vládneme nebeským vojskům. Akdyž už tam jednou jsme…“

Mikův obličej se rozzářil.

„Kmajáku. Ukážu ti, kde jsem šukal.“

„Ajajaj.“

„Ne, počkej! Radši ne. Budeme stím mít problémy, když…“

„Co je, člověče? Jen si nenadělej do kalhot. To je přece naše věc, kde hledáme trosky.“

Codyho prsty se roztančily po klávesnici. Teleskop zoomoval. Objevil se výběžek země. Cody vyhledal bílý bod majáku apřibližoval si ho, dokud nebyla věž zřetelně vidět. Vrhala mimořádně dlouhý stín. Útesy byly zalité načervenalým světlem. Kmajáku se loudal párek na procházce.

„Teď je ta nejlepší doba,“ zajásal Mike. „Dokonalá romantika.“

„Tys ji píchal přímo uvěže?“

„Blbost! Kousek níž. Tam, kam jdou ti dva. To místo je tím vyhlášený. Každej večer se tam leží naznak.“

„Třeba něco uvidíme.“

Cody švenknul teleskopem před dvojici. Na černém útesu nikdo jiný nebyl. Jenom tam kroužili ptáci nebo proťukávali zobáky škvíry ve skalách, jestli vnich není něco kžrádlu.

Pak se do obrazu dostalo něco jiného. Cosi placatého. Cody se zamračil. Mike se přisunul blíž. Čekali na další snímek.

Obraz se změnil.

„Co to je?“

„Nemám páru. Můžeš blíž?“

„Už ne.“

KH-12-4 znovu odeslal data. Krajina se opět změnila.

„No kurva,“ zašeptal Cody.

„Co to uvšech čertů je?“ Mike přimhouřil oči. „Síří se to. Leze topo těch zatracenejch útesech nahoru.“

„Kurva,“ opakoval Cody. Kurva aodvozeniny toho slova říkal při každé příležitosti, ikdyž se mu něco líbilo. Když Cody řekl kurva, Mike už to ani nevnímal. Ale tentokrát se to nedalo přeslechnout.

Tentokrát bylo znát, že sCodym něco otřáslo.

Montauk, USA

Linda aDarryl Hooperovi měli tři týdny po svatbě atrávili líbánky na Long Islandu. Od té doby, co na ostrově žilo víc filmových hvězd než rybářů, tu bylo draho. Stovky exkluzivních rybích restaurantů vyrostly na kilometry dlouhých plážích. Newyorská smetánka se tu mondénně producírovala přesně tak, jak se to od ní očekávalo. Snejbohatšími americkými průmyslníky se dělila ovilovou čtvrť vEast Hamptonu, vypulírovanou vesnici jako vystřiženou zpohlednic, kde by těžko mohl žít někdo sprůměrným příjmem. Ani Southampton dál na jihozápad nebyl právě levný. Ale Daryl Hooper si jako nadějný mladý právník už udělal jméno. Vkanceláři vsrdci Manhattanu platil za adoptivního syna starších partnerů. Ikdyž vydělával zatím ještě poměrně málo, Hooper věděl, že zanedlouho bude inkasovat skutečně velké peníze. Aoženil se sopravdu rozkošnou dívkou. Linda byla idolem všech studentů práv, ale rozhodla se právě pro Darryla, třebaže mu už vtak mladém věku začínaly padat vlasy amusel nosit silné brýle, protože nesnášel kontaktní čočky.

Hooper byl šťastný. Uvědomí blížící se hojnosti se rozhodl vybrat si sLindou malou zálohu. Hotel vSouthamptonu byl příliš drahý. Každý večer zaplatili skoro sto dolarů vněkterém zokolních restaurantů pro gurmány. Ale itak to bylo vpořádku. Oba dřeli jako koně ajednoduše si to zasloužili. Dlouho to nepotrvá, anově založená rodina Hooperova si bude moci dopřávat taková exkluzivní místa, kdykoli se jí zachce.

Hooper přivinul svou ženu blíž k sobě adívali se spolu na Atlantik. Slunce právě mizelo vmoři. Nebe přešlo do fialové. Na obzoru zářil opar červánků. Moře vrhalo na pláž ploché vlny, které jako by sohledem na obyvatele velkoměsta toužící po klidu jen decentně šplouchaly, místo aby se hlučně lámaly. Hooper uvažoval, jestli se tu nemají trochu zdržet avrátit do Southamptonu později. Momentálně bylnahlavní silnici hustý provoz, ale za hodinu už bude průjezdná. Natěch padesát kilometrů nebudou snad potřebovat ani dvacet minut, když harleye vytočí do pořádných obrátek. Vyrazit už teď by prostě bylaškoda.

A navíc tohle místo, jak se oněm alespoň všude vyprávělo, patří po západu slunce lásce. Pomalu se loudali po plochých útesech. Po pár krocích se před nimi objevila mělká jáma. Ideální skryté místo.Hooper byl velice zamilovaný alíbilo se mu, že je tady nikdo neuvidí. Zdruhé strany skály bylo slyšet moře. Vypadalo to, že široko daleko nikdo jiný není. Pláž byla prakticky za rohem. Většina romanticky zamilovaných se patrně procházela tam, atak tohle tady byl teď jen jejich svět.

Hoopera by nikdy vživotě nenapadlo, že se na ně mohou dívat dva agenti zpodzemní pozorovatelny vBuckley Field, ato zvýšky sto devadesáti pěti kilometrů. Viděli, jak Hooper políbil svou ženu, jak jí zajel rukama pod tričko astáhl jí ho, jak si ona odepíná pásek ajak svlékají jeden druhého, jak vobjetí uléhají na malý balíček šatů. Hooper hladil alíbal Lindu po celém těle. Ta se otočila na záda a jeho rty jí klouzaly od prsů kbřichu arukama se snažil být pokud možno všude současně.

Linda se zachichotala. „Ne. To lechtá.“

Hooper vytáhl ruku zmezery mezi jejími stehny alíbal ji nerušeně dál.

„Hej, co to děláš?“

Hooper zvedl oči. Co dělal? Nedělal přece nic jiného než to co vždycky aočem věděl, že se Lindě líbí.

Líbal ji na ústa asledoval očima její zmatený pohled. Dívala se přes něj. Hooper otočil hlavu. Lindě lezl po holeni krab.

Vyrazila ze sebe výkřik asetřásla ho. Krab dopadl na záda, vzepřel se oklepeta auž byl zase na nohou. „Panebože, ten mě vyděsil!“

„Klid miláčku, on by si taky rád užil.“ Hooper se zakřenil. „Máš smůlu, chlapče, musíš si najít vlastní samičku.“ Linda se zasmála aopřela se olokty.

„Podívej, ten krab je nějakej divnej,“ řekla. „Takovýho jsem ještě neviděla.“

„Co je na něm divnýho?“

„Tobě se nezdá divnej?“

Hooper se na něj pozorně zadíval. Krab stál nehybně na hrbolaté zemi. Nebyl nijak velký, jen asi deset centimetrů, aúplně bílý. Jeho krunýř svítil na tmavé zemi. Ta barva byla jistě neobvyklá, ale Hoopera mátlo ještě něco. Linda měla pravdu. Vypadal divně.

Apak si všiml, čím to je.

„On nemá oči,“ řekl.

„Pravda.“ Linda se nahrbila alezla po čtyřech ke zvířátku, které dál klidně sedělo. „No tohle! Není nemocnej?“

„Spíš to vypadá, že nikdy žádný oči neměl.“

Linda si prohlížela kraba. Pak po něm hodila kamínkem. Krab ucouvl, ale nijak nereagoval. Zaťukala mu na klepeta arychle odtáhla prsty pryč, ale nic se nedělo. „Je nějakej flegmatickej.“

„Vykašli se na toho blbýho kraba.“

„On se vůbec nebrání.“

Hooper vzdechl. Dřepl si vedle Lindy, aaby jí udělal radost, šťouchal do kraba.

„Je to fakt,“ konstatoval. „Nic s ním nehne.“

Linda se zasmála, otočila hlavu kmanželovi azačala ho líbat. Hooper cítil, jak mu strčila jazyk do úst apohrává si s jeho jazykem. Zavřel oči aoddal se rozkoši…

Linda sebou trhla.

„Darryle!“

Uviděl, že jí krab sedí na ruce, kterou se pořád ještě opírala ozem. Aza ním seděl další. Avedle ještě jeden. Hooper se podíval na skálu, která oddělovala jámu od pláže, apřipadal si jako vhororovém snu.

Temné kamení zmizelo pod myriádami krunýřů. Bílá těla sklepety abez očí se těsnala jedno na druhé, kam až oko dohlédlo. Musely jich být miliony.

Linda civěla na nehybná zvířata.

„Panebože,“ zašeptala.

Vtémž okamžiku se lavina dala do pohybu. Hooper už viděl malé kraby, jak si to metou po pláži, ale stejně si pořád myslel, že krabi se pohybují pomalu arozvážně. Tihle však byli rychlí. Jejich rychlost byla děsivá, valili se na ně jako vlna. Pod jejich tvrdýma nohama to na skalnatém podloží tiše praskalo.

Linda vyskočila nahá, jak byla austoupila zpátky. Hooper se pokoušel posbírat jejich šaty. Pospíchal. Polovička mu toho zase vypadla zrukou.Ženoucí se armáda krabů se šatů zmocnila aHooper uskočil dozadu.

Raciza ním.

„Nic nám neudělají!“ křičel, ačkoli tomu sám nevěřil, ale Linda se otočila autíkala po útesu nahoru.

„Lindo!“

Zakopla anatáhla se. Hooper běžel k ní. Vpříštím okamžiku bylikrabi všude, lezli po ní apřes ni. Linda začala řvát, pronikavě apanicky. Hooper jí srážel kraby plochou dlaní ze zad azpodpaží. Linda se shrůzou zkřiveným obličejem postavila na nohy, pořád ještě křičela avjela si rukama do vlasů, krabi jí lezli ipo hlavě. Hooper ji popadl apostrčil dopředu. Nechtěl jí způsobit bolest, chtěl jen, aby se dostali zté nekonečné laviny, která se vylila na útesy, ale Linda znovu zakopla astrhla ho ssebou. Hooper ztratil rovnováhu. Upadl na zem aucítil, jak svou vahou drtí malá tvrdá těla. Střepy krunýřů se mu bolestivě zaryly do masa. Tloukl kolem sebe, cítil, jak po něm šplhají stovky špičatých nohou, uviděl na svých prstech krev. Konečně se mu podařilo dostat se na nohy aLindu vytáhnout ssebou.

Nějak se dostali nahoru. Chitin jim praskal pod nohama, když běželi nazí kmotorce. Hooper vběhu otočil hlavu azaúpěl. Ve světle majáku uviděl, že se celá pláž kraby jen hemží. Vystupovali zmoře, byl jich bezpočet, aza nimi další adalší. První sled se už dostal kparkovišti azdálo se, že na hladkém povrchu jsou ještě rychlejší. Hooper utíkal jako oživot aLindu táhl ssebou. Podrážky měl plné zaseknutých skořápek. Na nohy se mu lepila odporná břečka. Musel dávat pozor, aby neuklouzl. Konečně doběhli kmotorce. Naskočili do sedla aHooper zmáčkl startér.

Vyrazili zohrazení parkoviště na silnici do Southamptonu. Motorka se smýkala vkaši přejetých krabů, ale přece jen se nakonec ztoho hemžení dostali asvištěli po asfaltu. Linda se křečovitě tiskla kHooperovi. Proti nim jel náklaďák. Za volantem seděl starý muž, který se na ně nevěřícně koukal. Hoopera na moment napadlo, že takové scény zná jenom zfilmů – dva nazí lidé na motorce. Kdyby to nebyla taková hrůza, nejspíš by se ztoho uřehtal ksmrti.

První montaucké domy už byly na dohled. Východní cíp Long Islandu byl jen úzký proužek země asilnice vedla podél pobřeží. Hooper mířil do Montauku aviděl, jak se zleva blíží lavina bílých krabů. Jak to vypadalo, vystupovali zmoře ina jiných místech. Přelili se přes útesy amířili ksilnici.

Hooper přidal plyn.

Ale bílá lavina byla rychlejší.

Pár metrů před tabulí snázvem obce lavina dorazila kjízdní dráze aproměnila asfalt vmoře krabích těl. Zároveň zjedněch vrat couval ven pickup. Hooper ucítil, jak jeho harley dostal smyk. Pokusil se auto objet, ale motocykl ho neposlouchal.

Ne, pomyslel si. Panebože, to ne, prosím!

Pickup jim zkřížil cestu ajel dál, zatímco harley klouzal k němu. Hooper uslyšel Lindu křičet astrhl řídítka. Jen ovlas se smekli kolem chromované masky chladiče pickupu. Harley se stočil. Po pár vteřinách se Hooperovi podařilo motorku srovnat. Lidé jim uskakovali zcesty, ale on na to nedbal. Silnice před nimi byla volná.

Maximální rychlostí prchali dál do Southamptonu.

Buckley Field, USA

„Pro všechno na světě, co to jenom je?“

Codyho prsty kmitaly po klávesnici. Přehazoval nejrůznější obrazové filtry, ale pořád byla vidět jenom bílá hmota, která se velkou rychlostí hnala zmoře na pevninu.

„Vypadá to jako příboj,“ řekl. „Jako zkurvená obří vlna.“

„Žádnou vlnu jsme neviděli,“ řekl Mike. „Tam žádná vlna nebyla. To musej bejt nějaký živočichové.“

„Jaký zkurvený živočichové?“

„To jsou…“ Mike upřeně hleděl na monitor. Ukázal na jedno místo. „Tohle. Tady to. Najeď mi blíž. Udělej výřez jednoho čtverečního metru.“

Cody udělal výřez azvětšil ho. Výsledkem bylo pole světlých atmavých čtverečků. Mike přimhouřil oči.

„Ještě blíž.“

Pixelové čtverečky se zvětšily. Některé byly bílé, další vodstupňovaných šedivých tónech.

„Prohlaš mě klidně za blázna,“ řekl Mike pomalu, „ale mohly by to…“ Bylo to možné? Ale co by to mohlo být jiného? Co jiného by mohlo vylézt zmoře apohybovat se tak rychle? „Klepeta,“ řekl. „Mohly by to bejt krunýře sklepetama.“

Cody na Mika vytřeštil oči. „Klepeta?“

„Raci.“

Cody otevřel ústa. Pak poručil satelitu prohledávat pobřeží.

KH-12-4 se propracovával zMontauku nahoru do East Hamptonu, potom dál do Southamptonu kMastic Beach aPatchogue. Skaždým obrazem, který sonda vysílala, bylo Mikovi hůř.

„To přece není pravda,“ řekl.

„Není pravda?“ Cody se na něj podíval. „To je kurevská pravda! Tam dole něco leze zmoře. Podél celýho pobřeží Long Islandu leze něco ven ztoho zkurvenýho moře. Ještě bys teď rád byl vMontauku?“

Mike si přejel rukou přes oči.

Pak do ní vzal sluchátko telefonu, aby zavolal centrálu.

Greater New York, USA

Kousek za Montaukem silnice číslo 27 protínala Long Island Express Way 495. Dálnice vedla přímo do Queensu. ZMontauku do New Yorku to bylo asi dvě stě kilometrů, ačím blíž kmetropoli, tím rušnější provoz. Na poloviční vzdálenosti za Patchogue už doprava houstla. Bo Henson jezdil jako soukromá kurýrní služba. Dvakrát denně projížděl trasu po Long Islandu tam azpátky. VPatchogue vyzvedl na tamním letišti nějaké balíky arozvážel je po okolí. Teď byl na cestě zpátky do města. Bylo už pozdě, ale když chce člověk konkurovat podnikům jako FedEx, nesmí být choulostivý, co se pracovní doby týče. Pro dnešek měl ale Henson už padla. Všechno bylo vyřízené, dokonce dřív, než si myslel. Byl unavený atěšil se na pivo.

Na úrovni Amityville, asi čtyřicet kilometrů od Queensu, dostal jeho skříňový vůz smyk.

Henson prudce zabrzdil. Vůz se zase srovnal, Henson jel pomaleji azapnul blikačky. Něco pokrývalo celou plochu vozovky. Henson vsoumraku nepoznal hned co to je, jenom že to přichází zleva, zkřoví. Pak uviděl, jak přes dálnici přebíhají krabi. Malí krabi bílí jako sníh. Těsně vedle sebe se snažili přejít silnici, ale bylo to beznadějné počínání. Stopy vbřečce arozjeté krunýře ukazovaly, kolik jich už svůj pokus zaplatilo životem.

Provoz vázl. Ta věc byla jako mýdlo. Henson nadával. Ptal se, odkud se ty potvory tak najednou vzaly. Vjednom časopise kdysi četl, že zemští krabi na Vánočním ostrově jednou za rok pochodují zhor kmoři rozmnožovat se. Na cestu se vydává sto milionů korýšů. Ale Vánoční ostrov byl vIndickém oceánu ana obrázcích byli velcí křiklavě červení krabi. Žádná bílá změť jako tady. Něco takového Henson nikdy vživotě neviděl. Pořád ještě klel, když zapnul rádio. Po několika pokusech naladil jednu country stanici, pohodlně se opřel aoddal se osudu. Dolly Parton se překonávala, aby Hensona smířila se situací, ale jeho nálada byla tatam. Po deseti minutách začaly zprávy, ale oinvazi krabů ani slovo. Zato se mezi courajícími se vozy objevil sněžný pluh apokoušel se tu lezoucí hmotu odstranit zvozovky. Výsledkem byla naprostá blokáda. Dlouho se nic nehnulo zmísta. Henson přelaďoval mezi všemi možnými lokálními stanicemi, ale nikdo onastalé situaci nic nehlásil. Hensona to rozzuřilo na nejvyšší možnou míru, protože si ve své mizérii ještě ke všemu připadal ignorován. Klimatizace nasávala dovnitř nezdravý puch, takže ji radši vypnul.

Za křižovatkou, kde se odbočovalo vlevo na Hempstead avpravo na Long Beach, se už konečně zase dalo jet. Sem krabi zjevně dosud nedorazili. Henson šlápl na plyn, přesto přijel do Queensu ohodinu později, než předpokládal. Náladu měl pod psa. Kousek před East River odbočil vlevo apřejel Newton Creek, aby se co nejrychleji dostal do svého domovského lokálu vbrooklynském Greenpointu. Zaparkoval skříňák, vystoupil, akdyž uviděl, vjakém je vůz stavu, málem dostal infarkt. Kola, podběhy aboky do výše oken byly polepené břečkou zkorýšů. Byl to strašný pohled. Ráno musí být zase na silnici atakhle nemůže provádět rozvážky.

Beztak už bylo pozdě. Henson pokrčil rameny. Teď už může pivo klidně počkat, než auto odveze do nedaleké myčky. Nastoupil zpátky, popojel otři ulice dál kmyčce anakázal personálu, aby mu pečlivě vystříkali iráfky, aby na nich nezůstala ani troška toho sajrajtu. Ještě jim řekl, kde ho najdou, aodešel pěšky do své hospody, kde si konečně dal pivo.

Nonstop myčka byla známá svou důkladností asvědomitostí. Vrstva na Hensonově voze byla velice odolná, ale poté, co byla delší dobuvystavena vysokotlakému paroproudovému ostřikovači, se konečně odplavila. Hoch, který pracoval sostřikovačem, měl dojem, že ty kousky krabů doslova roztávají. Jako ambrózie na slunci, napadlo ho.

Všechno to teklo do odpadu.

New York disponoval jedinečným systémem kanalizace. Zatímco silnice aželezniční tunel podjížděly East River vhloubce zhruba třiceti metrů, odpadní avodovodní potrubí vedlo až dvě stě čtyřicet metrů hluboko. Tuneláři pomocí velikých vrtných hlavic razili vpodzemí neustále nové kanály, aby zásobování vodou aodvádění odpadů obříhoměsta nezkolabovalo. Vedle nových systémů vodovodu akanalizace existovala ještě řada starých tunelů, které už nebyly vprovozu. Odborníci tvrdili, že nikdo nedokáže říct, kde všude jsou vnewyorském podzemí kanály. Neexistovaly žádné mapy, které by zobrazovaly kompletní síť. Některé tunely byly známy pouze určitým skupinám bezdomovců ati je tajili jen pro sebe. Jiné zas inspirovaly filmaře kmonster movies – kanály jim sloužily jako líheň všemožných monstrózních kreatur. Jisté bylo jen to, že všechno, co se spláchlo do newyorské kanalizace, se jistým způsobem ztrácelo vneznámu.

Toho večera anásledující dny se vBrooklynu, Queensu, na Staten Islandu ana Manhattanu mylo plno aut, která přijela zLong Islandu. Spousta použité vody odtekla do útrob metropole, rozlila se tam, smíchala se sjinými odpadními vodami, byla přečerpána do čističek adostala se zpátky do oběhu. Pár hodin poté, co nonstop myčka předala Hensonovi nablýskaný vůz, bylo všechno neoddělitelně promícháno. Ani ne šest hodin nato uháněly ulicemi první vozy lékařské záchranné služby.

11. května

Château Whistler, Kanada

Se změnami se člověk vyrovná.

Alespoň on to uměl. Jakkoli ho bolelo, že ztratil dům, dokázal stím žít. Konec jeho manželství znamenal začátek. Stěhování do Trondheimu, neustále nové vztahy, které sečteny apodtrženy dávaly ve výsledku citovou mělkost. Málokdo se mu skutečně přiblížil. Co neodpovídalo Johansonovu chápání smyslnosti, souladu avkusu, to bylo odkázáno na smetiště dějin. Sdílel sostatními povrch ahlubiny si nechával pro sebe. Dalo se tak žít.

Teď časně ráno ho dohonila ta méně libozvučná část jeho minulosti. Když otevřel levé oko, spíš náhodou, zůstal tak nějakou dobu ležet adíval se na svět zperspektivy kyklopa. Myslel na lidi ve svém životě, kteří na změnách ztroskotali.

Na svou ženu.

Naučila se, že život člověka patří jenom jemu samému aže ho může ovlivňovat. Ale když odešel, ona musela poznat, že jí nepatří nic aže sebeurčení je pouhá iluze. Argumentovala, vzývala ho, křičela, projevovala porozumění, trpělivě mu naslouchala avyprošovala si ohled. Použila všechny rejstříky, aby nakonec zůstala vzadu, bezmocná, odstavená avyhozená ze společného života jako zjedoucího vlaku. Okradena oveškerou sílu přestala věřit, že ta námaha může být něco platná. Prohrála. Život je hazardní hra.

Když už mě nemiluješ, říkala mu, proč nemůžeš aspoň dělat, jako žemě miluješ?

Abylo by ti lépe? Zeptal se jí tenkrát.

Ne, zněla odpověď. Bylo by mi lépe, kdybys mě vůbec nebyl začal milovat.

Provinil se něčím, když to najednou všechno začal cítit jinak? City jsou něco mimo kategorii viny aneviny, jsou projevem biochemických procesů vyvolaných tím, co člověk vytrpěl, jakkoli to zní neromanticky. Ale endorfiny vždycky vítězily nad romantikou. Takže včem spočívalavina? Ve falešných příslibech?

Johanson otevřel druhé oko.

Pro něho byla změna vždy něco jako elixír života. Pro ni to bylo odepření života. Po letech – to už žil vTrondheimu – mu vyprávěli, že se jí podařilo ze sebe tu slabost setřást. Že začala znovu řídit svůj život. Konečně se doslechl ito, že má nového muže. Pak si několikrát přece telefonovali, bez jakékoli zášti nebo toho, že by jeden po druhém něco chtěli. Hořkost vyhasla sama od sebe atu tíhu zněj sňala. Ale nyní se ta tíha vrátila.

Teď se jmenovala Tina Lundová apronásledovala ho svým krásným bledým obličejem. Od té doby si přehrával všechny možné varianty, pořád znovu, dokola. Ktomu patřilo ito, že by se byli tenkrát ujezera spolu vyspali. Všechno teď mohlo být jinak. Určitě by spolu trávili víc času aona by možná byla letěla s ním na Shetlandy. Zrovna tak dobře by se ale mohlo všechno zhroutit aon by byl možná ten poslední, od koho by si Tina nechala poradit. Například aby jela do Sveggesundetu. Tak či onak, ještě by byla naživu.

Pořád znovu si říkal, že je to šílenství, takhle uvažovat. Apořád znovu tak uvažoval.

Do pokoje svítilo časné ranní slunce. Johanson nechal závěsy roztažené, dělal to tak vždycky. Zatemnělé ložnice byly jako hrobky. Uvažoval, jestli má vstát ajít na snídani, ale vlastně se mu vůbec nechtělo vykonávat jakýkoli pohyb. Smrt Lundové ho naplňovala smutkem. Nebyl do ní zamilovaný, ale tak nějak neurčitě ji stejně miloval, ten její neklid apotřebu svobody. Vtom se spolu našli. Aztratili, protože to nedávalo žádný smysl, poutat k sobě jeho ajejí volnost. Ale třeba na to jenom byli oba příliš zbabělí. Kčemu to ale teď bylo?

Ijá budu jednou mrtvý, pomyslel si. Od doby, co Lundová zahynula ve vlně, myslel na smrt často. Johanson si dosud nikdy nepřipadal starý. Ale teď zestárl, jako kdyby ho Prozřetelnost orazítkovala. Spotřebujte do – jako na kelímku sjogurtem aněkdo si toho všiml avrátil ho zpátky do regálu, protože spotřební lhůta mu co nevidětvyprší. Bylo mu padesát šest let, byl vpozoruhodně dobré kondiciapodle všech statistik úmrtí na nehody nebo nemoci dosud vždycky utekl hrobníkovi zlopaty. Přesto nebylo pochyb, že jeho čas se naplnil. Větší část života už měl nenávratně za sebou. Anajednou si kladl otázku, jestli žil správně.

Dvě ženy mu vuplynulém životě důvěřovaly, aani jednu nedokázal ochránit. Jedna zemřela dočasně, druhá navždy.

Karen Weaverová žila.

Připomínala mu Lundovou. Nebyla tak hektická, spíš uzavřená amelancholická. Zato stejně silná, úporná anetrpělivá. Poté co unikli obří vlně, předestřel jí svou teorii aona mu na oplátku svěřila práci Lukase Bauera. Johanson se pak vrátil do Norska, aby se našel na seznamu lidí bez přístřeší, ale budovy NTNU ještě stály. Naložili na něj spoustu práce, jenže pak ho nahonem povolali do Kanady aon se ani nestihl podívat kjezeru. Navrhl vzít Weaverovou do týmu, protože oBauerově práci věděla víc než kdokoli jiný adokázala vní pokračovat, ale potají měl ijiné důvody. Bez helikoptéry by vlnu nepřežila. Potud ji zachránil. Weaverová mu udělila rozhřešení za selhání uLundové aJohanson se rozhodl dokázat, že je toho hoden. Napříště na ni bude dávat pozor aktomu bylo jedině dobré, aby ji měl nablízku.

Minulost vybledla ve slunečním svitu. Vstal, šel se osprchovat aopůl sedmé vešel do bufetu, aby zjistil, že není jediné ranní ptáče. Vprostorném sále vojáci azpravodajci pili kávu, jedli ovoce amüsli avedli tlumené hovory. Johanson si naložil na talíř míchaná vajíčka se slaninou arozhlížel se po nějaké známé tváři. Byl by rád posnídal sBohrmannem, ale toho nikde neviděl. Místo toho objevil velící generálku Judith Li, jak sedí sama ustolu pro dva. Listovala vrychlovazači aobčas napíchla zmisky kousek ovoce, který si podala do úst, aniž by se na něj podívala.

Johanson ji pozoroval. Li ho něčím fascinovala. Odhadoval, že vypadá mladší, než ve skutečnosti je. Trochu nalíčit, patřičně obléct –amohla by být hvězdou každé párty. Ptal se sám sebe, co by musel podniknout, aby ji dostal do postele. Ale nejspíš bylo lepší nepodnikat nic. Li nevypadala jako někdo, kdo přenechává iniciativu druhému. Kromě toho aféra svelící generálkou amerických bojových sil, to by bylo opravdu příliš.

Lizvedla hlavu.

„Dobré ráno, pane doktore,“ zvolala. „Vyspal jste se dobře?“

„Jako miminko.“ Johanson přistoupil kjejímu stolu. „Pročpak snídáte sama? Osamělost nadřízených?“

„Ale ne, valím před sebou problémy.“ Li se zasmála apodívala na Johansona svýma jasně modrýma očima. „Dělejte mi společnost, pane doktore. Mám kolem sebe ráda lidi, kteří si dělají starosti.“

Johanson se posadil.

„Jak jste přišla na to, že si dělám starosti?“

„To se pozná.“ Li odložila podklady. „Kávu?“

„Rád.“

„Včera na prezentaci jste se projevil. Žádný zpřítomných vědců zatím nedohlédl dál než khranicím svého vlastního oboru. Shankar šílí nad zvuky zmořských hlubin, které nemůže zařadit, Anawak se zase pořád ptá, co se stalo s jeho velrybami, ikdyž mu musím přiznat, že už skoro myslí přes čáru. Bohrmann vidí nebezpečí metanové mimořádné události apokouší se žonglovat se známým ineznámým, aby zabránil dalšímu sesuvu. A tak dále, atak dál.“

„To už je přece spousta věcí.“

„Ale nikdo znich nepřišel steorií, jak tohle všechno spolu můžesouviset.“

„To už přece víte,“ řekl Johanson lhostejně. „Jsou za tím arabštíteroristé.“

„Vy tomu taky věříte?“

„Ne.“

„Tak čemu věříte?“

„Věřím, že mi bude stačit den nebo dva, abych vám to mohl říct.“

„Nejste si tím jistý?“

„Téměř jsem.“ Johanson se napil kávy. „Ale je to ožehavé téma. Váš pan Vanderbilt vsadil na terorismus. Ajá potřebuju mít krytá záda, než vyjádřím své domněnky.“

„Akdo by vám je měl krýt?“ zeptala se Li.

Johanson odložil šálek skávou.

„Vy, paní generálko.“

Li nevypadala zvlášť překvapeně. Chvíli mlčela apak řekla: „Jestli mě chcete oněčem přesvědčit, měla bych vědět, co to je.“

„Ano.“ Johanson se usmál. „Už brzy.“

Li mu přisunula rychlovazač. Johanson viděl, že obsahuje několik faxů. „Třeba to urychlí vaše rozhodnutí, pane doktore. Tohle přišlo ráno vpět. Ještě vtom nemáme přehled anikdo nedokáže spolehlivěříci, co se tam vlastně děje. Ale už jsem se rozhodla, že během příštích hodin vyhlásíme výjimečný stav nad New Yorkem apřilehlými oblastmi. Peak už je tam, aby uvedl věci do chodu.“

Johanson civěl na rychlovazač. Vyvstal před ním obraz další přílivové vlny.

„Proč?“

„Co byste řekl tomu, že podél pobřeží Long Islandu vystupují zmoře miliardy bílých krabů?“

„Řekl bych, že jsou na firemním výletě.“

„Skvělý nápad. Aza jakou firmu?“

„Co je stěmi kraby?“ zeptal se Johanson apominul její otázku. „Co dělají?“

„Tím si nejsme jisti. Ale odhaduju, že dělají něco podobného jako bretaňští humři vEvropě. Zavlékají chorobu. Zapadá tohle nějak do vaší teorie?“

Johanson přemýšlel. Potom řekl:

„Je někde tady nebo vokolí hermeticky uzavřená laboratoř, ve které by se ti krabi dali prozkoumat?“

„Něco takového jsme zařídili. VNanaimu. Exempláře krabů už jsou na cestě.“

„Živé exempláře?“

„Nevím, jestli jsou ještě naživu. Poslední, co vím, je, že byli živí, když je chytili. Zato je mrtvá řada lidí. Toxický šok. Tenhle jed zřejmě působí rychleji než řasy vEvropě.“

Johanson chvíli mlčel.

„Poletím tam,“ řekl.

„Do Nanaima?“ Li spokojeně přikývla. „Skvělý nápad. Akdy mi řeknete, co si myslíte?“

„Dejte mi čtyřiadvacet hodin.“

Li ohrnula rty aokamžik přemýšlela.

„Čtyřiadvacet hodin,“ řekla. „Ani ominutu víc.“

Nanaimo, Vancouver Island

Anawak seděl sFenwickem, Fordem aOlivieraovou ve velké projekční místnosti institutu. Beamer promítal trojrozměrné modely velrybích mozků. Olivieraová je zadala do počítače aoznačila místa, kde narazili na rosol. Mozky bylo možné pohybovat avirtuální čepelí odřezávat podélné plátky. Přehráli si už tři simulace. Čtvrtá ukazovala, jak se substance vmozkových závitech dělí do velice jemných výběžků, které na některých místech pronikaly dovnitř.

„Mám takovouhle teorii,“ řekl Anawak adíval se přitom na Olivieraovou. „Představ si, že jsi šváb…“

„Díky, Leone.“ Olivieraová zvedla obočí ajejí koňský obličej se tím ještě prodloužil. „Ty opravdu umíš ženě zalichotit.“

„Šváb bez inteligence akreativity.“

„Klidně pokračuj.“

Fenwick se smál adrbal se na hřbetu nosu.

„Jsi řízena pouze reflexy,“ Anawak klidně pokračoval. „Pro neurofyziologa je hračka tě řídit. Nemusí dělat nic jiného než ovládat reflexy ana přání je spouštět. Hlavní je vědět, kde máš příslušné knoflíky.“

„Copak jste nikdy neusekli švábovi hlavu anepřišili mu hlavu jinýho švába,“ zeptal se Ford, „aon neběhal dál?“

„Tak nějak. Jednomu švábovi vzali hlavu adruhému nohy. Apak spojili centrální nervové systémy obou živočichů. Šváb shlavou převzal řízení pohybového ústrojí druhého švába, jako kdyby nikdy neměl svoje vlastní. Přesně tohle mám na mysli. Jednoduchá stvoření, jednoduché procesy. Vjiném experimentu se něco podobného zkoušelo na myších. Transplantovali myši druhou hlavu. Žila obdivuhodně dlouho, několik hodin nebo idní, mám takový dojem, obě hlavy fungovaly zdánlivě normálně, ale řízení bylo samozřejmě komplikovanější. Myš běhala, ale evidentně ne tam, kam chtěla běžet, avětšinou po pár krocích upadla.“

„Hnus,“ zamumlala Olivieraová.

„To znamená, že vzásadě se dá řídit každý živočich. Pouze čím je složitější, tím je to těžší. Když teď vezmeš vpotaz vědomé vnímání, inteligenci akreativní myšlení vztažené kJá, pak je zatraceně těžké někomu takovému vnutit svoji vůli. Takže co uděláš?“

„Pokusím se jeho vůli zlomit azredukovat ho zpátky na švába. Umužů to funguje, když se před ním žena ohne bez kalhotek.“

„Správně.“ Anawak se zašklebil. „Lidé totiž nejsou zas tak daleko od švába.“

„Někteří lidé,“ poznamenala Olivieraová.

„Všichni lidé. Jsme sice pyšní na svůj svobodný obličej, ale ten je svobodný, jenom dokud nezmáčkneš určitý knoflík. Například centrum bolesti.“

„Což znamená, že ti, kdo vyvinuli rosol, musí velice dobře vědět, jak je stavěn mozek velryby,“ řekl Fenwick. „Ztoho myslím vycházíte, že? Ta látka stimuluje mozková centra.“

„Ano.“

„Ale na to je třeba vědět která.“

„To se dá vyzkoumat,“ řekla Olivieraová Fenwickovi. „Vzpomeň si na práci Johna Lillyho.“

„Výborně, Sue!“ Anawak přikývl. „Lilly byl první, kdo do mozku zvířat implantoval elektrody, aby mohl dráždit jejich centra bolesti arozkoše. Dokázal, že cílenou manipulací mozkovými centry lze zvířeti vsugerovat pocity radosti ablaha nebo bolest, vztek astrach. Uopic, na to nezapomínejte! Opice jsou velrybám adelfínům nejblíže, co se týče inteligence akomplexnosti, ale fungovalo to. Lilly zvířata dokonale ovládal tím, že vysílal cílené podněty jako trest či odměnu. –Ato už někdy všedesátých letech!“

„Fenwick má jistě pravdu,“ řekl Ford. „Tohle všechno funguje, když máš opici na operačním stole amůžeš se vní nimrat. Ale ten rosol se musel dostat dovnitř uchem nebo tlamou. Přitom musel na každý pád změnit svou formu. Aikdyž tu látku dostaneš do velrybího mozku, jak zajistíš, aby pronikla na žádoucí místa a… zmáčkla ten správnej knoflík?“

Anawak pokrčil rameny. Byl pevně přesvědčen otom, že právě tohle dělala substance vhlavách velryb, ale samozřejmě neměl tušení, jak to dělala.

„Třeba vůbec nemusí mačkat tolik knoflíků,“ odpověděl po chvíli. „Třeba stačí, když…“

Dveře se otevřely.

„Doktorka Olivieraová?“ Jeden asistent zlaboratoře nakoukl dovnitř. „Promiňte, že ruším, ale máte se odebrat do vysoce zabezpečené laboratoře. Okamžitě.“

Olivieraová se rozhlédla po všech kolem.

„Tak tohle tu ještě před pár týdny nebylo,“ řekla azavrtěla hlavou. „Mohli jsme si klidně sedět anerušené vykládat ovšech možných pitomostech. Teď si tu připadáme jako vbondovce. Poplach, poplach! Doktorka Olivieraová prosím do vysoce zabezpečené laboratoře! Blee!“

Zvedla se azatleskala.

„Tak tedy – vamos, muchachos! Doprovodíte mě? Beze mě se beztak dostanete ani okrok dál.“

Vysoce zabezpečená laboratoř

Johansonova helikoptéra přistála vedle institutu krátce poté, co dorazili krabi. Jeden asistent ho dovedl kvýtahům. Vystoupili odvěpatra níž ašli holou chodbou osvícenou zářivkami. Asistent otevřel těžké dveře avešli do místnosti plné monitorů. Pouze varovný nápis nad ocelovými dveřmi oznamoval, že za nimi číhá smrt. Johanson se podíval na vědce abezpečnostní personál. Znal Rocheho, Anawaka aForda, kteří si tiše povídali. Olivieraová aFenwick zase rozmlouvali sRubinem aVanderbiltem. Když Rubin uviděl Johansona, rozběhl se k němu atřásl mu rukou.

„Člověk nemá chvíli klid, co?“ smál se mazaně.

„Ne.“ Johanson se ohlédl.

„Pořád ještě jsme neměli příležitost vyměnit si poznatky,“ řekl Rubin. „Určitě mi otěch červech musíte říct úplně všechno. Myslím, že je to strašný, když se poznáváme za takových okolností, ale zároveň je to tak úžasně napínavý… Slyšel jste poslední hlášení?“

„Myslím, že proto jsem tady.“

Rubin ukázal na ocelové dveře. „Neuvěřitelný, co? Nedávno to ještě byly sklady, aarmáda znich vrekordní době udělala hermeticky uzavřenou laboratoř. Vypadá to jako provizorium, ale nemusíte se ničeho bát. Bezpečnostní standard ve všem odpovídá úrovni L4. Můžeme ta zvířata zkoumat naprosto bez obav.“

L4 byl nejvyšší bezpečnostní stupeň pro laboratoře.

„Vy jdete snámi dovnitř?“ zeptal se Johanson.

„Já adoktorka Olivieraová.“

„Myslel jsem, že Roche je expert na korýše.“

„Tady je každý expert na všechno.“ Vanderbilt aOlivieraová k nim mezitím popošli. Muž od CIA byl lehce cítit potem. Johansonovi družně poklepal na rameno. „Do tý naší bandy nejchytřejších hlav jsme vybírali tak, aby vní nechyběl specialista vůbec na nic. Zkrátka aby na paletě byly všechny barvy. Akromě toho Li se do vás úplně zbláznila. Vsadím se, že by nejradši byla ve dne vnoci svámi, aby zvás vytáhla, očem přemejšlíte.“ Pak se zeširoka zasmál. „Nebo že by jí šlo oněco jinýho? Kdo ví.“

Johanson se odměřeně usmál na oplátku. „Proč se nezeptáte jí?“

„Už jsem se ptal,“ odpověděl Vanderbilt klidně. „Ale obávám se, příteli, že se budete muset smířit smyšlenkou, že se opravdu zajímá jenom oto, co máte vhlavě. Já Li znám. Ona se domnívá, že vy určitě něco víte.“

„Tak? Aco?“

„Prozraďte mi to.“

„Já nevím vůbec nic.“

Vanderbilt si ho zkoumavě prohlížel.

„Ani nějakou ujetou teorii nemáte?“

„Myslím, že vaše teorie je ujetá víc než dost.“

„Vždyť taky jo, dokud se neobjeví nějaká lepší. Až půjdete dovnitř, doktore, připomeňte si, čemu vAmerice říkáme syndrom války vZálivu. Vroce 1991měla americká armáda vKuvajtu nepatrný ztráty, ale později onemocněla asi čtvrtina vojáků, co tam byli nasazený, aměli záhadný potíže. Dodatečně se to jeví jako velice mírná forma toho, co spouštějí Pfiesteria akonsorcia. Výpadky paměti, problémy se soustředěním, poškození vnitřních orgánů. Domníváme se, že ti lidé přišli do kontaktu sněčím chemickým – byli blízko, když se odpalovaly irácký sklady zbraní. Tenkrát jsme to tipovali na sarin, ale třeba měli Iráčani rozpracovaný ibiologický původce. Patogeny má kdispozici půlka islámskýho světa. Není problém udělat genetickou manipulací zneškodnejch bakterií nebo virů malý zabijáky.“

„Avy myslíte, že sněčím takovým teď máme co do činění?“

„Já myslím, že se vám dostalo dobrý rady, abyste vzal tetičku Li do holportu.“ Vanderbilt zamrkal na Johansona. „Mezi námi, ona je tak trochu blázen. Capisce? Abláznům se nemá odporovat.“

„Já na ní nic bláznivého neshledávám.“

„To je váš problém. Já vás varoval.“

„Můj problém je, že toho víme pořád ještě málo,“ řekla Olivieraová aukázala na dveře. „Půjdeme dovnitř adáme se do práce. Roche bude samozřejmě snámi.“

„Ajá? Nepotřebujete osobního strážce?“ Vanderbilt se zašklebil. „Jsem vám kslužbám.“

„To je od vás velice milé, Jacku.“ Olivieraová si ho změřila. „Ale ochranné obleky na vaši velikost právě došly.“

Čtveřice prošla ocelovými dveřmi do první ze tří uzavřených místností. Systém byl koncipován tak, že se propusti zavíraly střídavě. Na stropě byla umístěna kamera. Na věšáku už tu visely připraveny čtyři křiklavě žluté ochranné obleky sprůhlednými kuklami, rukavicemi ačernými holínkami.

„Jste všichni seznámeni spodmínkami práce ve vysoce zabezpečené laboratoři?“ zeptala se Olivieraová.

Roche aRubin přikývli.

„Teoreticky,“ přiznal Johanson.

„Nevadí. Za normálních okolností bychom vás museli vyškolit, ale na to teď není čas. Oblek jistí váš život zjedné třetiny. Můžete se na něj plně spolehnout. Je vyroben ze svařovaného PVC. Další dvě třetiny jsou opatrnost asoustředění. Počkejte, pomůžu vám dovnitř.“ Oblek byl neskladný. Johanson si navlékal něco jako vestu, jejímž účelem bylo rovnoměrně rozvádět přiváděný vzduch. Ta křiklavá žluť mu vadila. Olivieraová vysvětlovala dál:

„Jakmile budete uvnitř, připojíme vás na hadicový rozvod anafoukneme váš oblek vzduchem. Vzduch je zbaven vlhkosti, oblek je vyhříván auhlíkové filtry jsou zabudovány tak, že uvnitř vzniká přetlak. Je důležité, aby vzduch proudil od vás, ane kvám. Přebytky se dostanou ven skrz ventil. Jestli chcete, můžete si přívod regulovat sám, ale to nebude nutné. – Je všechno jasné? Jak se cítíte?“

Johanson se podíval dolů.

„Jako Marshmallowman.“

Olivieraová se zasmála. Pak prošli první propustí. Johanson slyšel Olivieraovou tlumeně mluvit dál avšiml si, že teď jsou navzájem spojeni vysílačkou: „Vlaboratoři je podtlak minus padesát pascalů. Žádná spora se nedostane ven. Při výpadku proudu máme nouzový agregát, takže těžko může nastat nějaký problém. Podlaha je ztvrzeného betonu, okna zneprůstřelného skla. Veškerý vzduch uvnitř laboratoře je udržován sterilní vysoce výkonnými filtry. Nejsou zde žádné odpady, odpadní vodu sterilizujeme přímo vbudově. Sokolním světem komunikujeme vysílačkou nebo faxem apočítačem. Všechny chladicí boxy, přiváděcí aodváděcí mechanismy jsou jištěny poplachovým zařízením, které je propojeno skontrolní místností, virologií avrátnicí. Každý kout je sledován kamerou.“

„Tak se to má,“ ozval se náhle vreproduktorů Vanderbiltův hlas. „Kdyby to sněkým zvás švihlo aumřel, vnoučatům zůstane alespoň video na památku.“

Johanson si všiml, jak Olivieraová protočila oči. Postupně prošli třemi propustěmi aoctli se vlaboratoři. Voblecích připojených na hadice vypadali, jako by se chystali vystoupit na povrch Marsu. Místnost měřila asi třicet čtverečních metrů apřipomínala kuchyni vrestauraci se spoustou mrazáků, chladicích boxů abílých závěsných skříněk. Uzdi stály ocelové nádoby velikosti sudů snaftou svirovými kulturami zchlazenými vdusíku asdalšími organismy. Několik pracovních stolů poskytovalo dostatek místa. Veškeré vnitřní zařízení mělo zakulacené hrany, aby si nikdo nedopatřením nenatrhl oblek. Olivieraová jim ukázala na tři velké červené knoflíky vmístnosti, kterými se spouští poplach, odvedla je kjednomu stolu apak otevřela přepravku ve tvaru vaničky.

Byla plná malých bílých krabů. Plavali ve vodě na dvě šířky dlaně hluboko anejevili známky života. „Sakra!“ ujelo Rubinovi.

Olivieraová uchopila kovovou špachtli adotýkala se jednoho zvířete po druhém, ale žádné se nepohnulo.

„Řekla bych, že jsou mrtví.“

„To je nešťastné.“ Rubin vrtěl hlavou. „Velice nešťastné. Nebylo snad řečeno, že je dostaneme živé?“

„Podle Li byli naživu, když se snimi vyráželo na cestu,“ řekl Johanson. Sklonil se aprohlížel si důkladně jednoho kraba pod druhém. Pak ťukl Olivieraovou do lokte. „Ten nahoře. Druhý zleva. Právě pohnul nohama.“

Olivieraová přendala kraba na pracovní desku. Chvíli klidně seděl apak se najednou rychle rozběhl ke hraně. Olivieraová ho vrátila zpátky. Krab se nechal bez odporu posunout přes stůl apak se pokusil utéct znovu. Zopakovala proceduru několikrát apak ho dala zpátky do vaničky.

„Má někdo nějaký spontánní nápad?“ chtěla nyní vědět.

„Musel bych se podívat dovnitř,“ řekl Roche.

Rubin pokrčil rameny. „Vypadá, že se chová normálně, ale tenhle druh jsem ještě nikdy neviděl. Vy snad ano, doktore Johansone?“

„Ne.“ Johanson okamžik přemýšlel. „Nechová se normálně. Kdyby se choval přirozeně, viděl by ve špachtli protivníka. Roztáhl by klepeta adělal hrozivá gesta. Podle mého názoru je motorika vpořádku, ale smyslový aparát ne. Připadá mi, jako kdyby…“

„Jako kdyby ho někdo natáhl,“ dokončila Olivieraová. „Jako hračka naklíček.“

„Ano. Jako mechanismus. Pohybuje se jako krab, ale nechová se jako krab.“

„Můžete určit druh?“

„Nejsem taxonom. Mohu vám říct, co mi připomíná, ale musíte to brát svelkou rezervou.“

„Jen do toho!“

„Existují dva signifikantní znaky.“ Johanson vzal špachtli adotklse postupně několika neživých těl. „Za prvé, krabi jsou bílí, tedy bezbarví. Barva není na ozdobu, vždycky má nějakou funkci. Většina bezbarvých živočichů, které známe, nepotřebuje barvu jen proto, že je nikdo nemůže vidět. Druhá zvláštnost je, že mu chybí oči.“

„To znamená, že pocházejí buď zjeskyní, nebo zhloubek, kde není světlo,“ řekl Roche.

„Ano. Uněkterých zvířat, která žijí bez slunečního světla, jsou oči silně zakrnělé, ale rudimentárně existují. Pozná se, kde dříve byly. Naproti tomu tihle krabi… Nechci dělat předčasné závěry, ale působí na mě dojmem, jako by nikdy žádné oči neměli. Jestli je to pravda, pak nejen že přišli ze světa absolutní tmy, ale také tam vznikli. Znám jenom jeden druh, na který to sedí, anavíc vypadá jako tenhle.“

„Komínoví krabi, Bythograea thermydron,“ dokončil Rubin.

„Aodkud pocházejí?“ zeptal se Roche.

„Zhydrotermálních komínů vhlubokém moři,“ odpověděl Rubin. „Zvulkanických oáz. A je pravda, že tihle vypadají přesně jako komínoví krabi.“

Roche svraštil čelo.

„Ale pak by na pevnině neměli přežít ani vteřinu.“

„Otázka je, co to tu přežilo,“ řekl Johanson.

Olivieraová vylovila zvaničky neživé tělo, otočila je na záda apoložila na pracovní desku. Postupně brala ztácu řadu nástrojů, které připomínaly příbor na humry. Maličkou okružní pilou na baterky přejela po straně krunýře, aokamžitě vystříklo zevnitř jakoby pod tlakem cosi průhledného. Olivieraová nerušeně pokračovala vřezání krunýře, zvedla spodní stranu snohama aodložila ji stranou.

Všichni zírali do otevřeného těla zvířete.

„To není krab,“ řekl Johanson.

„Ne,“ řekl Roche. Ukázal na polotekutou, hadrovitou, rosolovitou hmotu, která vyplňovala většinu krunýře. „Je to stejné svinstvo, jaké jsme našli vhumrech.“

Olivieraová začala lžičkou přendávat rosol do nádobky.

„Podívejte se,“ řekla. „Hned za hlavou to vypadá jako původní krab. Avidíte to vláknité rozvětvení podél zad? To je nervový systém. To zvíře má všechny smysly pohromadě, ale nemá nic, kčemu by je použilo.“

„Ale má,“ řekl Rubin. „Rosol.“

„Takže, rozhodně to není krab vplném smyslu toho slova.“Rochese sklonil nad skořápkou sbezbarvým slizem. „Je to spíš krabí aparát. Funkční, ale neschopný života.“

„To by vysvětlovalo, proč se nechovali jako krabi. Dejme tomu, že tu výplň uvnitř identifikujeme jako nový druh krabího masa.“

„Nikdy vživotě,“ řekl Roche. „Je to cizí organismus.“

„Potom se ten cizí organismus postaral oto, aby se krabi dostali na pevninu,“ poznamenal Johanson. „Amy musíme zvážit, jestli se dostal do už mrtvých živočichů, aby je jaksi oživil.“

„Nebo jestli tito krabi nebyli přímo takhle vypěstováni,“ doplnila Olivieraová.

Dlouho vládlo nepříjemné mlčení. Nakonec pronesl Roche do ticha:

„Ať už je důvod jejich přítomnosti zde jakýkoli, jedno je jisté. Kdybychom si teď svlékli ochranné obleky, jsme okamžitě mrtví. Odhaduju, že ty potvory jsou po okraj nacpané kulturami Pfiesteria. Nebo ještě něčím horším. Vzduch vtéto laboratoři je každopádně zamořen.“

Johanson si vzpomněl, co předtím říkal Vanderbilt.

Bojové biologické prostředky.

Vanderbilt měl samozřejmě pravdu. Naprostou pravdu. Jenom úplně jinak, než si myslel.

Weaverová

Weaverová byla veuforii.

Stačilo zadat heslo aměla přístup ke všem myslitelným informacím. Co se jí tu nabízelo, to by za normálních okolností znamenalo dlouhé měsíce rešerší – abez přístupu kvojenským satelitům. Seděla na balkonu své suity připojená na databanku NASA anořila se do americké radarové kartografie.

Vosmdesátých letech začalo americké námořnictvo zkoumat úžasný jev. Radarový satelit Geosat byl vyslán na oběžnou dráhu procházející blízko pólů. Mořské dno se jím mapovat nedalo. Radar nepronikal vodou. Úkolem Geosatu bylo spíš měřit mořskou hladinu jako celek, ato spřesností na několik málo centimetrů. Snímání velkých ploch, jak se doufalo, ukáže, zda je mořská hladina – odhlédnuto od přílivu aodlivu – všude stejně vysoká nebo ne.

Co Geosat odhalil, překonalo všechna očekávání.

Tušilo se, že oceány ani ve stavu absolutního klidu nejsou úplněrovné. Ale teď vyjevily strukturu, která dávala Zemi vzezření obrovského hrbolatého bramboru. Byla plná roklí ahřbetů, výčnělků aprohlubní. Jestliže se lidé dlouho domnívali, že vodstvo světových moří je rovnoměrně rozlito kolem zeměkoule, toto mapování jim ukázalo úplně jiný obraz. Jižně od Indie byla hladina moře asi osto sedmdesát metrů níž než uIslandu. Severně od Austrálie se zmoře klenula hora, jež čněla osmdesát pět metrů nad průměrem. Moře představovala regulérní horské krajiny, jejichž topografie kopírovala utváření krajiny pod vodou. Velké podmořské horské pásy ahlubokomořské příkopy se projevovaly několikametrovým rozdílem ve výšce vodní hladiny. Zpětný závěr byl úchvatný. Kdo znal vodní povrch, ten zhruba věděl, jak to vypadá pod ním.

Příčinou byly nepravidelnosti vgravitaci. Podmořská hora zvětšovala hmotu mořského dna apřitažlivost zde tedy působila výše než vhlubokomořském příkopu. Přitahovala okolní vodu ke stranám podmořské hory avytvořila nad ní hřbet. Na horami se voda klenula, nad příkopy se propadala. Nějakou dobu vtom dělaly zmatek výjimky, například když se voda vzdouvala nad mořskou propastí, dokud se nepřišlo na to, že některé tamní mořské kamení na dně má extrémní hustotu aváhu, apak už zase gravitační topografie souhlasila.

Sklony všech těchto roklí ahřbetů byly tak mělké, že je nebylo možno poznat zpaluby lodi. Bez satelitního mapování by se na tento jev nikdy nepřišlo. Teď ale byla objevena nová cesta, jak nejen zobrazit topografii mořského dna, nýbrž ipochopit celkovou dynamiku oceánů tím, že zdění na povrchu bylo možné usuzovat na procesy vhlubinách. Geosat také objevil, že voceánech vznikají obrovské proudové víry oprůměru několika stovek kilometrů. Jako když se všálku míchá káva. Rotující masy vytvářely uprostřed proláklinu, zatímco po stranách se zvedaly do výšky. Prokázalo se, že vedle kolísání přitažlivosti existují itakzvané eddies, víry, které vyboulí mořskou hladinu atyto eddies zase byly jen součástkami mnohem většího víru. Zširšího úhlu pohledu pomocí satelitní kartografie bylo zřejmé, že veškeré oceány rotují. Gigantické prstence kroužily nad rovníkem ve směru hodinových ručiček ajižně naopak, akroužily oto rychleji, čím blíže byly pólům.

Tím byl objeven další princip dynamiky moře: otáčení Země samo ovlivňuje stupeň rotace.

Podle toho Golfský proud nebyl skutečný proud, nýbrž západní okraj obrovské, pomalu se točící vodní čočky, jednoho zobrovských vírů tvořených bezpočtem menších vírů, který se ve směru hodinových ručiček tlačil na Severní Ameriku. Protože střed tohoto obrovského víru nebyl uprostřed Atlantiku, nýbrž posunutý na západ, byl Golfský proud tlačen proti americkému pobřeží, tam se vzdouval aklenul do výšky. Silné větry asměr toku kpólu ho urychlovaly, zatímco enormní tření obřehy ho zároveň zase zpomalovalo. Severoatlantský vír tak získal stabilní obrátky, přesně podle impulzové věty, ve které se praví, že otáčivý pohyb je konstantní, dokud není narušen vnějšími vlivy.

Tohle byly ty vnější vlivy, onichž si Bauer myslel, že je rozpoznal,ale nebyl si tím jistý. Mizení komínů, kterými se uGrónska vodakaskádovitě propadala do hlubin, bylo důvodem kznepokojení, alenic to nedokazovalo. Globální změny se daly dokázat jen vglobálnímměřítku.

Roku 1995, po skončení studené války, americká armáda postupně dávala kdispozici mapování zGeosatu. Systém Geosat byl vystřídánřadou modernějších satelitů. Karen Weaverová měla možnost nahlížet do všech databází, do podrobné dokumentace od poloviny devadesátých let, vníž nic nechybělo. Strávila hodiny hledáním vztahů mezi měřeními. Data se vdetailech lišila. Mohlo se stát, že radar jednoho satelitu považoval husté mžení omylem za povrch vlny, což druhý radar samozřejmě nepotvrdil, ale ve výsledku všechno souhlasilo.

Čím hlouběji však do věci nahlížela, tím více její počáteční nadšení ustupovalo hlubokému zneklidnění.

Nakonec poznala, že Bauer měl pravdu.

Jeho driftery krátce vysílaly, aniž by ztoho bylo poznat, že jsou unášeny definovaným prouděním. Pak jeden po druhém odpadly. ZBauerovy expedice tedy nezůstaly žádné údaje. Weaverová si kladla otázku, zda nebohému profesorovi bylo jasné, jak obrovskou měl pravdu. Cítila, jak ji jeho odkaz tíží. Svěřil jí všechno své vědění aona byla schopna číst mezi řádky, co by jiným asi nedávalo žádný smysl. Stačilo jí to, aby viděla nadcházející katastrofu.

Přepočítala všechno ještě jednou. Zjistila, že se nedopustila žádné chyby, přesto opakovala celou proceduru ještě podruhé apotřetí.

Byloto omoc horší, než se obávala.

On line

Johanson, Olivieraová, Rubin aRoche se voblecích zPVC dlouhé minuty sprchovali vjednoapůlprocentní kyselině peroctové, jejíž páry beze zbytku rozkládaly všechny možné viry, než byla leptavá tekutina smyta vodou aneutralizována louhem sodným akonečně mohli opustit systém propustí.

Shankar a jeho tým pracovali pod tlakem na rozluštění neidentifikovatelných zvuků. Přizvali k tomu ještě Forda apřehrávali Scratch ajiné spektrogramy pořád dokola.

Anawak aFord se procházeli adiskutovali spolu omožnostech cizího ovlivňování neuronálních systémů.

Frost se zjevil vBohrmannově suitě, jeho mohutná postava vyplňovala celý prostor, baseballovou čepici měl naraženou až kobroučkám brýlí ahromovým hlasem prohlásil:

„Doktore, musíme si promluvit!“

Poté Bohrmannovi odvykládal, co si myslí očervech. Bylo to pozoruhodné. Rázem si navzájem ohromně padli do noty, společně do sebe lili jedno pivo za druhým asypali zrukávu spoustu možných stejně jako znepokojivých asmysluplných scénářů. Právě konferovali přes satelit sKielem. Suess se pokoušel rekonstruovat procesy na norském kontinentálním svahu natolik detailně, až dospěli kvýsledku, že ke katastrofě takových rozměrů prostě nemohlo dojít. Působení červů abakterií bylo jistě fatální, ale ve skládance něco chybělo. Jeden dílek puzzle, něco, co to všechno spouštělo.

„Adokud to nebudeme znát,“ konstatoval Frost, „bude nás to splachovat do hajzlu. Bůh je mi svědkem! Avůbec ne kvůli tomu, že se uAmeriky nebo uJaponska sesouvá svah.“

Li seděla ulaptopu.

Ve své obrovské suitě byla sama, apřece se všemi pohromadě. Nějakou dobu sledovala práci ve vysoce zabezpečené laboratoři aposlouchala, co si tam povídají. Všechny prostory Château byly odposlouchávány asledovány kamerami. Totéž platilo pro Nanaimo, vancouverskou univerzitu aakvárium. Několik soukromých bytů, jako Fordův, Olivieraové aFenwickův, bylo prolezlých štěnicemi a takyloď, na které bydlel Anawak, ijeho garsonka ve Vancouveru. Všude měli své oči auši, jenom to, co bylo řečeno venku na čerstvém vzduchu, vhospůdce nebo restauraci, nemělo šanci být zaznamenáno. Li to pěkně hnětlo, ale to by museli vědcům implantovat vysílače.

Oto lépe fungoval dohled nad vnitřní sítí štábu. Bohrmann aFrost byli online stejně jako Karen Weaverová, novinářka, která právě porovnávala data ze satelitů. To bylo velice zajímavé, stejně jako simulace zKielu. Ta síť byla vůbec dobrý nápad. Li samozřejmě nemohla číst ani slyšet, co si uživatelé mysleli. Ale na čem pracovali ajaká data si stahovali, to všechno se ukládalo adalo se kdykoli sledovat. Pokud měl Vanderbilt pravdu se svou teroristickou hypotézou, očemž Li pochybovala, bylo to dokonce legitimní, odposlouchávat každého člena jednotky. Navenek byli všichni čistí. Nikdo neudržoval kontakty sextremistickými skupinami nebo zeměmi arabského světa, nějaké riziko však vždycky existovalo. Ale ikdyby domněnky ředitele CIA byly mylné, nebylo od věci vidět vědcům do karet, aniž by si toho všimli. Abylo vždycky dobré zmocnit se vědění včas.

Li přepnula zpátky na Nanaimo aposlouchala Johansona aOlivieraovou, kteří kráčeli kvýtahům. Bavili se spolu opodmínkách práce vmaximálně zabezpečeném traktu. Olivieraová poznamenala, že bez ochranného obleku by ze sprchy skyselinou vyšli jako dvě vybělené kostry, aJohanson na to udělal vtip. Smáli se ajeli nahoru.

Proč Johanson snikým nemluví osvé teorii? Už to málem učinil. Na pokoji vrozhovoru sWeaverovou, hned po velkém mítinku. Ale pak se to obešlo jen pár náznaky.

Li vyřídila řadu telefonátů, pohovořila krátce sPeakem vNew Yorku apodívala se na hodinky. Čas na Vanderbiltovo hlášení. Opustila suitu ašla chodbou kzabezpečené místnosti vjižním křídle Château. Byla to obdoba War Roomu vBílém domě astejně jako konferenční místnost byla dokonale zajištěná proti odposlechu. Uvnitř už čekal Vanderbilt adva jeho lidé. Ředitel CIA právě přiletěl helikoptérou zNanaima avypadal ještě zdevastovanější než jindy.

„Můžeme se připojit na Washington?“ navrhla místo pozdravu.

„To bychom mohli,“ odpověděl Vanderbilt. „Ale nebude to nic platný, jestli…“

„Nenapínejte mě, Jacku.“

„…jestli chcete mít prezidenta na drátě. Prezident už ve Washingtonu není.“

Nanaimo, Vancouver Island

Když Olivieraová sJohansonem vystoupili zvýtahu, srazili se ve vestibulu sFenwickem aAnawakem.

„Kde vy se tu berete?“ zeptala se užasle.

„Byli jsme na procházce.“ Anawak na ni zamrkal. „Pobavili jste se pěkně vlaboratoři?“

„Idiote!“ Olivieraová stáhla obličej. „Vypadá to, jako by se problémy Evropy přenesly k nám. Rosol zkrabů je skutečně náš starý známý.“

„Pfiesteria?“ zeptal se Anawak.

„Tak nějak,“ odpověděl Johanson. „Řekněme, že je to zmutovaná mutace. Nový druh je mnohem jedovatější než ten evropský.“

„Museli jsme obětovat pár myší,“ řekla Olivieraová. „Zavřeli jsme je spolu smrtvými kraby, aza pár minut byly mrtvé.“

Fenwick udělal bezděčně krok dozadu.

„A je ten jed nakažlivý?“

„Není, můžeš se se mou klidně muchlovat. Nepřenáší se zčlověka na člověka. Neměli jsme co do činění sviry, nýbrž sbakteriologickou invazí. Ale vymkne se to kontrole, jakmile sepfiesteriedostanou do vody. Aže se rozmnožujou geometrickou řadou, ikdyž krabi jsou už dávno po smrti. Až na jednoho všichni chcípli, aten jeden nakonec taky.“

„Krabi-kamikadze,“ zamyslel se Anawak.

„Jejich úkolem je zavléct bakterie na souš, stejně jako úkolem červů bylo zavléct bakterie do metanoledu,“ řekl Johanson. „Apotom chcípnou. Medúzy, mušle isám tenhle rosol – nic ztoho dlouho nepřežívá, ale účel je splněn.“

„Aúčelem je uškodit nám.“

„Správně. Ivelryby mají vsobě něco ze sebevražedných atentátníků,“ řekl Fenwick. „Útok je zpravidla součástí strategie přežití, zrovna tak jako útěk. Ale tahle strategie není nikde patrná.“

Johanson se zasmál. Vjeho černých očích se zablýsklo.

„Tím bych si nebyl tak jistý. Tady někdo naprosto jasně sleduje strategii přežití.“

Fenwick si ho zvědavě změřil. „To už zní skoro tak, jako kdyby to říkal Vanderbilt.“

„Ne. Jenom to tak vypadá. Vanderbilt má vněčem pravdu, jinak jsem však úplně jiného názoru.“ Johanson se odmlčel. „Ale vsadím se ocokoli, že Vanderbilt bude už brzo mluvit jako já.“

Li

„Co to má znamenat?“ chtěla Li vědět, zatímco si sedala. „Kde tedy je prezident, když není ve Washingtonu?“

„Je na cestě do OffuttAir Force Base vNebrasce,“ odpověděl Vanderbilt. „Hejna krabů se objevila ivChesapeake Bay avPotomaku. Evidentně se pohybujou mořským ramenem nahoru. UAlexandrie apřed Arlingtonem se snad měli některý dostat na zem, ale ještě to nemáme potvrzený.“

„Akdo nařídil Offutt?“

Vanderbilt pokrčil rameny. „Šéf štábu vBílém domě se obává, že by hlavní město mohl stihnout stejný osud jako New York,“ řekl. „Znáte přece prezidenta. Bránil se tomu rukama nohama. Nejradši by byl vytáhl do boje atěm hnusnejm bestiím osobně vyhlásil válku, ale nakonec se smířil se zdravým životem na venkově.“

Li přemýšlela. Offutt byl sídlem Strategie Command, které disponovalo atomovými zbraněmi Spojených států. Opěrný bod byl pro ochranu prezidenta ideální. Nalézal se uprostřed pevniny, daleko od nebezpečí, které vystupovalo zmoře. Odtud mohl prezident, zabezpečen proti odposlechu, konferovat přes videotelefon sbezpečnostní radou státu avykonávat vládní moc.

„To je šlendrián,“ řekla Li důrazně. „Oněčem takovém se příště chci dozvědět okamžitě, Jacku. Když někde něco vykoukne zmoře, chci to vědět. Ne, chci to vědět dřív, než to vystrčí hlavu zmoře.“

„To se zmákne,“ odpověděl Vanderbilt. „Navážeme diplomatický styky smístními delfíny…“

„Kromě toho chci, aby se mi ihned dalo na vědomí, když někdo přijde snápadem poslat prezidenta do Offuttu.“

Vaderbilt se žoviálně usmál.

„Jestli můžu něco navrhnout…“

„A chci mít jasno vtom, co se děje ve Washingtonu,“ vpadla mu dořeči. „Ato během příštích dvou hodin. Jestli se ta hlášení potvrdí, evakuujeme postižené oblasti aproměníme Washington vuzavřenou zónu jako New York.“

„Zrovna jsem to chtěl navrhnout,“ řekl Vanderbilt mírně.

„Pak jsme vtom zajedno. Co pro mě máte dalšího?“

„Kupu průserů.“

„Na to jsem zvyklá.“

„No právě. Tak abyste si neodvykla, snažil jsem se nashromáždit co nejvíc špatných zpráv. Začneme tím, že NOAA se uGeorgesovy lavice pokusil vyslat dva ponorné roboty, aby vyzvedly další červy kvýzkumnejm účelům. To se jim… ehm… podařilo.“

Li zvedla obočí avočekávání se zaklonila do opěradla.

„Teda, podařilo se jim nabrat ty červy,“ řekl Vanderbilt aspožitkem protahoval každé slovo. „Ale už se jim nepodařilo vyzvednout je na palubu. Sotva je nabraly do nákupního vozejku, něco jim ustřihlo spojení. Ztratili jsme oba roboty. Podobný hlášení máme zJaponska. Tam se někde mezi Honšú aHokkaidem ztratila ponorka isposádkou. Taky chtěli vyzvednout červy. Japonci říkají, že jich přibylo. Celá ta věc nabrala novej rozměr. Až doteď byli napadaný jenom potápěči, ale ne ponorky, sondy nebo roboti.“

„Můžeme ztoho vyvodit nějaké podezření?“

„Přímo ne. Nepřátelský sondy nebo ponorky nebyly zjištěný, ale loď NOAA zachytila vhloubce sedmi set metrů pohyblivou plochu orozměrech několika kilometrů. Vedoucí výzkumu si myslí, že to na devadesát procent byla formace planktonu, ale odpřísáhnout tonemůže.“

Li přikývla. Vzpomněla si na Johansona. Skoro litovala, že tu není, aby si poslechl Vanderbiltovy vývody.

„Další bod, podmořský kabel. Bylo přerušeno další spojení, CAN TAT-3 aněkterý kabely TAT. Všechno důležitý spojení přes Atlantik. VPacifiku jsme evidentně ztratili PACRIM WEST, naše nejdůležitější spojení sAustrálií. – Za poslední dva dny došlo křadě námořních neštěstí, všechno vhustě frekventovaných oblastech. Zasi dvou set míst na moři, který jsou jako ucho jehly, je postižena asi půlka. Zejména Gibraltar, Malacký průliv nebo La Manche. Ale taky Panama něco schytala… No jo, stalo se, ale neměli bysme to přeceňovat. Jedna karamboláž byla vHormuzským průlivu adalší vKhalij as-Suways, to je… ehm…“

Li pozorovala Vanderbilta. Působil méně cynicky apřemrštěněnež obyčejně aona právě pochopila proč.

„Vím, kde to je,“ řekla. „Khalij as-Suways je výběžek Rudého moře, který ústí do Suezského průplavu. To znamená, že arabský svět byl zasažen na dvou důležitých dopravních uzlech.“

„Bingo, baby! Měli prý problémy snavigací. To není nic novýho. Řekonstrukce je obtížná, ale vHormuzu to vypadá, že do sebe postupně narazilo sedm lodí, protože nejmíň dvě znich nevěděly, kam jedou. Rychloměr ahloubkoměr přestaly ukazovat.“

Na každé lodi byly čtyři životně důležité přístroje: hloubkoměr, rychloměr, radar avětroměr. Zatímco radar avětroměr pracovaly nad hladinou, výstup echolotu byl dole ukýlu stejně jako rychloměr – náporová trubice sintegrovanými čidly, která měří průtok vody. Funguje to jako tachometr. Informuje radarové systémy na palubě o kursu arychlosti aradary zas na základě těchto údajů vypočítávají nebezpečí kolize sjinými loděmi anavrhují odchylky od kursu. Všeobecně se plulo naslepo, jen podle přístrojů. Naslepo proto, že sedmdesát procent veškeré plavby se odehrávalo vnoci, za mlhy nebo vysokého příboje, kdy pohled zokna můstku nebyl nic platný.

„Vjednom případě organismy evidentně ucpaly Pitotovu trubici rychloměru,“ vykládal Vanderbilt. „Takže přestal ukazovat, ato zas přimělo radar, že nehlásil nebezpečí kolize, ačkoli všude kolem byl hustej provoz. Vdruhým případě se zbláznil echolot ahlásil mělčinu. Museli rychle vypadnout, ikdyž ve skutečnosti jeli po hluboký vodě, aprovedli naprosto debilní korekturu kursu. Nabourali do jiný lodě, aprotože už byla tma, tak do nich jen tak pro legraci narazilo ještě pár dalších. Jinde na světě se taky provádějí podobný žertíky. Někdo zpozoroval, že velryby plavaly těsně pod lodí avydržely tam dlouho.“

„Samozřejmě,“ zamyslela se Li. „Když je něco velkého těsně pod výstupem echolotu, může se to zaměnit spevným podkladem.“

„Kromě toho se množí případy zarůstání kormidel abočních reflektorů. Skipy jsou ucpávány čím dál cíleněji. UIndie se právě potopila nákladní loď se železnou rudou, když několikatýdenní porost způsobil rychlou korozi. Na klidném moři zkolaboval přední nákladní prostor. Loď se potopila během pár minut. A tak dále atak dále. Anení tomu konec. Všechno je pořád horší ake všemu ještě ta nákaza…“

Li sepnula prsty na rukou asetrvala vzadumání.

Vlastně to bylo směšné. Při bližším ohledání byly ty lodě vážně směšné. Peak to vystihl přesně. Archaické bedny, které navigují spomocí hight-tech ( V tištěném vydání je skutečně uvedeno „hight-tech“, zřejmě ale má být správně uvedeno „high-tech“ (pozn. korektor ebooku)), achladicí vodu čerpají dírou vzádi. Jinde zase krabi proniklido supermoderních velkoměst, nechali se rozmašírovat apřenesli tuny vysoce jedovatých řas do kanalizace. Město muselo být následně uzavřeno, teď je pravděpodobně na řadě další, aprezident Spojených států uprchl do vnitrozemí.

„Potřebujeme ty zatracené červy,“ řekla Li. „Amusíme něco podniknout proti těm řasám.“

„Máte naprostou pravdu,“ souhlasil Vanderbilt přičinlivě. Jeho muži seděli snehybnými obličeji vedle něj adívali se na Li. Vlastně to měl být Vanderbilt, kdo má něco navrhovat, ale Vanderbilt měl Li zrovna tak málo rád jako ona jeho. Nejradši by ji poslal háje. Ale ona Vanderbilta nepotřebovala, aby činila rozhodnutí.

„Za prvé,“ řekla. „Evakuujeme Washington, jestli se hlášení potvrdí. Za druhé chci, aby se do postižených oblastí dopravovala pitná voda vnádržích apřísně se dávkovala. Vysušíme kanalizace avyženeme ty bestie chemicky.“

Vanderbilt se rozchechtal. Jeho muži se ušklíbali.

„Vysušit New York? Kanalizaci?“

Li se na něj podívala.

„Ano.“

„Dobrej nápad. Chemikálie zabijou zároveň všechny Newyorčany amůžeme město pronajímat. Co takhle Číňanům? Slyšel jsem, že Číňanů je strašně moc.“

„Jak to provést, to vymyslíte vy, Jacku! Já ihned požádám prezidenta osvolání plenární schůze bezpečnostní rady státu, která by nařídila výjimečný stav.“

„Aha! Rozumím.“

„Všechna pobřeží budou uzavřena. Budou nad nimi hlídkovat bezpilotní průzkumné letouny. Vyšleme jednotky vochranných oblecích splamenomety. Co se odteď pokusí vylézt na břeh, to spálíme na uhel.“ Li vstala. „Ajestli budou další problémy svelrybami, přestaneme se chovat jako ustrašené děti. Chci znovu získat úplnou mobilitu našich lodí. Všech lodí. Uvidíme, co zmůže trocha psychologie ve vedení války.“

„Co máte na mysli, Jude? Popovídat si se zvířaty jako terapeut?“

„Ne.“ Li se lehce usmála. „Uspořádáme štvanici. Dáme jim lekci. Nebo těm, kdo jsou za jejich chování odpovědní. Konec schráněním přírody. Odteď se bude střílet.“

„Vy si to chcete rozházet uIWC?“

„Ne. Budeme je ostřelovat jen sonarem. Tak dlouho, dokud na nás nepřestanou útočit.“

New York, USA

Přímo před ním se zhroutil muž azemřel.

Peak se potil vtěžkém ochranném obleku, který pokrýval všechny části jeho těla. Dýchal pomocí kyslíkové masky aprůzory zneprůstřelného skla se díval na město, které se přes noc změnilo vpeklo.

Seržant vedle něj za volantem Jeepu jel pomalu po First Avenue. East Village místy vypadala jako po vymření. Pak zase potkávali skupiny lidí, které vojáci naháněli do houfu. Hlavním problémem bylo, že nesměli nikoho pustit ven změsta, dokud nebudou moci skonečnou platností vyloučit, že je choroba nakažlivá. Momentálně to tak nevypadalo. Spíš se naskýtal obraz jako po mohutném útoku otravným plynem. Ale Peak byl skeptik. Bylo mu nápadné, že spousta obětí má na těle rány velikosti mince. Jestli to byly zabijácké řasy, pak nejenže padaly zjedovatých mraků, ale také se usazovaly vtělech zasažených. Teoreticky musely být ve všech tělesných tekutinách. Peak nebyl biolog, ale kladl si otázku, co by se stalo, kdyby nemocný políbil zdravého apředal tak své sliny dál. Řasy mohly přežívat ve vodě, snášely široké teplotní spektrum amnožily se, jak teď už Peak věděl, obrovskou rychlostí.

Pracovalo se horečně na vytvoření karantény ve městě ana Long Islandu, aby podmínky byly stejně spravedlivé pro nemocné ipro zdravé. Zpočátku vládl optimismus. New York se zdál být připraven. Po prvním bombovém útoku na World Trade Centrum vroce 1993tehdejšístarosta uvedl vživot zvláštní úřad pro všechny druhy mimořádných událostí Office ofEmergency Management, zkratkou OEM. Koncem devadesátých let se konalo největší cvičení pro případ katastrofy vdějinách města. Byl simulován útok chemickými zbraněmi ašest set policistů, hasičů aagentů FBI vochranných oblecích „zachránilo“ New York. Cvičení proběhlo na výbornou asenát velkoryse přidělil další prostředky. OEM si mohl dovolit vynaložit patnáct milionů na kancelář vbunkru bezpečném proti střelbě abombardování, svlastní cirkulacívzduchu, ve kterém čtyřicet vysoce kvalifikovaných pracovníků čekalona skutečný Doomsday. Vybudovali ho ve třiadvacátém patře World Trade Centra nedlouho před 11. zářím 2001. OEM se poté muselnově rekonstruovat. Byl pořád ještě rozestavěný aneschopný zvládat situaci. Lidé umírali na nemoc dřív, než jim vůbec někdo stačil pomoci.

Jeep objížděl mrtvoly ablížil se ke křižovatce se Čtrnáctou ulicí. Po ní uháněla auta azuřivě troubila. Lidé se pokoušeli dostat změsta. Všechno bylo uzavřeno. Armáda dosud získala kontrolu pouze nad Brooklynem aněkolika čtvrtěmi na Manhattanu, ale aspoň už nikdo nemohl opustit velký New York bez zvláštního povolení.

Jeli dál podél vojenských uzávěr. Stovky vojáků se pohybovaly po městě jako agresoři zcizí planety. Jejich tváře pod dýchací maskou nebylo vidět avkřiklavě žlutých oblecích se pohybovali nemotorně. Všude se těla na márách nakládala do vojenských aut asanitek. Další jen tak ležela na ulici. Centrem se už zvětší části nedalo projet, protože havarovaná aopuštěná auta blokovala vozovku. Neustálé dunění helikoptér rezonovalo vulicích.

Peakův řidič jel kousek po chodníku apo pár stech metrech zastavil uBellevue Hospital Center na břehu East River, kde byla jedna zprovizorních centrál jednotek rychlého nasazení. Peak spěchal dovnitř. Foyer byl plný lidí. Zachytil jejich úzkostné pohledy apřidal do kroku. Někteří mu mávali před očima fotografiemi rodinných příslušníků. Dotírali na něj křikem. Prošel uzávěrou hlídanou dvěma vojáky apochodoval dál do výpočetního střediska nemocnice. Zde mu nachystali satelitní spojení sChâteau Whistler, zabezpečené proti odposlechu. Po několika minutách mohl hovořit sLi. Vůbec ji nepustil keslovu.

„Potřebujeme protijed. Ato co nejdřív!“

„VNanaimu pracují na plné obrátky,“ odpověděla Li.

„To je moc pomalu. New York neudržíme. Prostudoval jsem plány kanalizace. Zapomeňte na to, že by se dala vypumpovat. To spíš vysušíme Potomac.“

„Vystačíte se zdravotnickým zásobováním?“

„Jak prosím? Nemůžeme nikoho zdravotnicky zásobovat, protože vůbec nevíme, co by mohlo pomoci. Jediné, co můžeme lidem dát, jsou prostředky na posílení imunity adoufat, že původce odumře.“

„Poslyšte, Sale,“ řekla Li. „To zvládneme. Stéměř stoprocentní jistotou můžeme říci, že jedy nejsou přenosné. Od postižených nehrozí žádná nákaza. Musíme ty bestie vyhnat zkanalizace. Vylouhovat je, vypálit, vymést. Cokoli.“

„Tak začněte,“ řekl Peak. „Ale kničemu to nebude. Jedovatý mrak nad městem je ten nejmenší problém. Vítr rozfoukává toxiny aředíje. Ale mezitím vkaždém bytě tekla voda, lidé se sprchovali, myli nádobí, pili, vyměňovali vodu rybičkám vakváriu, co já vím. Umývali auta ahasiči hasili. Ty řasy se už rozlezly po celém městě, zamořily vzduch vdomech arozšířily se vklimatizacích avětracích šachtách. Ikdyby už na pevninu nevylezl ani jeden krab, nevím, jak zastavit rozmnožování řas.“ Peak se musel pořádně nadechnout. „Panebože, Jude! Ve Spojených státech je šest tisíc nemocnic, asotva čtvrtina znich je připravena na tak vážné případy! Sotva která klinika bude schopná dostatečně rychle izolovat pacienty aposkytnout jim ošetření kompetentními lékaři. Bellevue je už beznadějně přetížená, aže je to sakra velká nemocnice!“

Li vteřinu mlčela.

„Dobře. Víte, co máte dělat. Proměňte Greater New York vdokonalé vězení. Nikdo se nesmí dostat ven.“

„Ale tady nemůžeme pro lidi nic udělat. Všichni zemřou.“

„Ano, je to strašné. Tak udělejte aspoň něco pro lidi jinde apostarejte se, aby se zNew Yorku stal ostrov.“

„Co mám ale kruci dělat?“ vykřikl Peak zoufale. „East River teče do vnitrozemí.“

„Ohledně East River nás něco napadne. Prozatím…“

Něco se stalo.

Peak explozi víc cítil, než slyšel. Podlaha se mu třásla pod nohama. Rozléhalo se tupé hřmění. Bylo to, jako by zvukové vlny na způsob zemětřesení probíhaly celým Manhattanem.

„Něco vybuchlo,“ řekl.

„Podívejte se, co to je! Za deset minut mi podáte zprávu.“

Peak zaklel arozběhl se koknu. Dal svým mužům znamení avyběhl zvýpočetního střediska zpátky na chodbu akzadní straně nemocnice. Odtud bylo dobře vidět přes Franklin Drive na East River, Brooklyn aQueens.

Podíval se nalevo křece.

Lidé utíkali knemocnici. Asi vkilometrové vzdálenosti teď uviděl obrovský mrak kouře ve tvaru hřibu. Přibližně tam stála budova Spojených národů. Vprvním okamžiku se Peak obával, že vyletěla do povětří. Potom si uvědomil, že mrak se vyvalil dál směrem kměstu.

Zvedal se zpříjezdu ke Queens Midtown Tunnelu, který podjížděl East River aspojoval Manhattan sdruhou stranou.

Tunel hořel!

Peak sivzpomněl na zdemolovaná auta, která stála všude. Zaháknutá do sebe, nabouraná do výkladních skříní nebo obtočená kolem kandelábrů. Auta, ve kterých nakažení lidé ztratili vědomí. Tušil, co se asi tak mohlo stát vtunelu. To bylo to poslední, co právě teď mohli potřebovat.

Utíkali zpátky do budovy apřes foyer kJeepu na First Avenue. Bylo to těžké, běžet vochranném obleku, protože museli neustále dávat pozor, aby někde neuvízli nebo si ho oněco nenatrhli. Peakovi se přesto podařilo naskočit do otevřeného Jeepu auháněli pryč.

Tři patra nad ním umíral Bo Henson, řidič kurýrní služby, který si předsevzal konkurovat FedExu.

Manželé Hooperovi vtu chvíli už byli několik hodin po smrti.

Vancouver Island, Kanada

„Co to uvšech čertů tam nahoře ve Whistleru děláte?“

Měl to být výlet do normality, ale pochopitelně bylo všechno úplně jinak. Po dnech nepřítomnosti Anawak zase seděl vDavies Whaling Station adíval se, jak do sebe upříležitosti jeho návštěvy Shoemaker aDelawareová lijí Heineken zplechovky, Davie svou stanici přechodně uzavřel. Ojeho expedice po zemi nebyl zájem. Skoro nikdo už neměl náladu dívat se na zvířata jako taková. Když už se zbláznily ivelryby, co se mohlo honit hlavou baribalům? Většina turistů zVancouver Islandu odjela. Osamělý Shoemaker se věnoval své práci obchodního vedoucího avymáhal různé nedoplatky, aby stanici udržel nad vodou, dokud to jen trochu půjde.

„To bych tedy vážně rád věděl, co vy tam děláte,“ rýpnul si znovu.

Anawak zavrtěl hlavou.

„Neptej se mě, Tome. Slíbil jsem, že otom nebudu mluvit, tak si pojď povídat oněčem jiném.“

„Kčemu ten tyátr? Proč nemůžeš říct, na čem tam pracujete?“

„Tome…“

„Já bych totiž vážně rád věděl, kdy odsud mám zvednout prdel,“ pokračoval Shoemaker. „Kvůli tsunami atak.“

„Otsunami přece nikdo nemluví.“

„Ne? Hovadina! To se vykecalo ibez vás, že to má nějakou souvislost. Lidi nejsou padlí na hlavu, Leone. ZNew Yorku přicházejí hororový zprávy omasovým onemocnění, lodě se potápějí jedna za druhou, to se přece nedá ututlat.“ Naklonil se dopředu azamrkal na Anawaka. „Přece jsme spolu zachraňovali lidi zLady Wexham. Jedu vtom sváma. Jsem zasvěcenej, chápeš? Patřím do nejužšího kruhu.“

Delawareová si pořádně přihnula zplechovky autřela si pusu. „Dej už Leonovi pokoj! Jednou je pod přísahou anemůže ji porušit.“

Měla nové brýle skulatými oranžovými skly. Ataky si něco udělala svlasy, zjišťoval Anawak. Nebyly už tak kudrnaté apadaly jí vhedvábných vlnách přes ramena. Vlastně istěmi obrovskými zuby vypadala hezky. Dokonce velice hezky.

Shoemaker zvedl ruce anechal je vbezmocném gestu spadnout do klína. „Měli byste mě přibrat. Vážně, Leone. Můžu vám bejt užitečnej. Tady akorát sedím autírám prach zregálů.“

Anawak přikývl. Nesnášel dobře, že musí dělat tajnosti. Tahle role mu neseděla. Dělal je léta ve své vlastní záležitosti apostupně mu každá forma tajnůstkaření začala lézt na nervy. Chvíli si dokonce říkal, jestli by jim prostě neměl podat zprávu opráci vChâteau. Ale pamatoval si pohled Li. Dala srozumitelně apřátelsky najevo, atím si byl jistý, co se strhne, když ta věc pronikne ven.

Patrně měla ipravdu.

Anawak putoval pohledem po prodejně. Najednou si uvědomil, jak se mu stanice za těch pár dní odcizila. Tady to nebyl jeho život. Od jeho smíření sGreywolfem se hodně změnilo. Anawak tušil, že se blíží něco rozhodujícího, co mu dokonale převrátí život. Připadal si jako dítě na horské dráze, které zjistilo, že vozíky se rozjely avystoupit už se nedá. Bázeň, někdy až děs, se mísila snepopsatelným nadšením aočekáváním. Stanice předtím okolo něj vytvářela zeď. Teď mu bylo, jako by seděl venku, nahý anechráněný. Jeho životní prostor postrádal cosi jako dveře, kterými lze vejít do sousedního pokoje, kde by se mohl uzavřít před světem. Všechno se teď na něj valilo sobrovskou intenzitou, nemohl to nevidět aneslyšet.

„Budeš tu muset dál utírat prach,“ řekl Anawak. „Víš dobře, že tvoje místo je tady, ane vradě expertů, kde by tě okamžitě utřeli, kdybys chtělněco říct. ADavie je bez tebe nahranej.“

„Takže žádná motivační přednáška?“

„Ne. Na co? Proč bych tě měl motivovat? Já jsem ten, kdo musí držet zobák asvým přátelům nesmí nic říct. Tak proč se ty nepokusíšmotivovat mě?“

Shoemaker obracel vruce plechovku spivem. Pak se usmál.

„Jak dlouho se zdržíš?“

„Záleží na mně,“ odpověděl Anawak. „Zacházejí snámi jako sprincátky. Máme kdykoli kdispozici helikoptéru, stačí zavolat.“

„Chovají tě tam jako vbavlnce, co?“

„Jo. Ana oplátku očekávají, že budu něco platný. Správně bych měl být vNanaimu nebo vakváriu či někde jinde apracovat, ale chtěl jsemvás vidět.“

„Pracovat můžeš itady. Dobře, dodám ti motivaci. Přijď dneska na večeři. Dostaneš obrovskej steak. Já ti ho osobně udělám, že bude chutnat jako sám hřích obžerství.“

„To zní dobře,“ broukla Delawareová. „Vkolik hodin?“

Shoemaker na ni vrhl neurčitý pohled.

„Ty můžeš samozřejmě taky přijít,“ zahučel.

Delawareová přivřela oči aneříkala nic. Anawaka by zajímalo, co se asi mezi nimi stalo, ale nemontoval se do toho aslíbil Shoemakerovi, že přijde vsedm. Za chvíli rozpustili sezení. Shoemaker vyrazil do Uclueletu na schůzku sDaviem. Anawak kráčel po hlavní silnici abyl rád, že mu Delawareová dělá společnost. Jako by mu ta holka, která jen leze na nervy, najednou scházela.

„Co tím Tom prve myslel?“ zeptal se.

Delawareová se zatvářila nechápavě.

„Očem to mluvíš?“

„Otom pozvání-nepozvání na steak. Znělo to, jako kdyby tě tamnerad uviděl.“

Delawareová byla rozpačitá. Zaplétala si vlasy akrčila nos.

„No jo. To se stalo, když jsi tu nebyl. Život je zkrátka plný překvapení. Někdy je ztoho člověk sám úplně paf.“

Anawak se zastavil aprohlížel si ji.

„Aco jako?“

„Takže, ten den, co jsi odjel naproti do Vancouveru apoprvé ses neobjevil, myslím jako, žes zmizel někam přes noc! Nikdo nevěděl, kde jsi, apár lidí si otebe dělalo starost. Amezi nima taky, ehm… Jack. Zavolal mi, teda chtěl zavolat tobě, ale tys tady nebyl, atak…“

„Jack?“ zeptal se Anawak.

„Ano.“

„Greywolf? Jack O’Bannon?“

„Říkal, že jste si spolu povídali,“ vystartovala Delawareová dřív, než mohl pokračovat dál. „Amusel to bejt asi zajímavej rozhovor.Každopádně on byl rád achtěl, myslím, si jen tak stebou pokecat a…“ Dívala se Anawakovi do očí. „Byl to přece dobrej rozhovor, ne?“

„Aco když ne?“

„Tak to by bylo dost blbý, protože…“

„No dobrá. Byl to dobrý rozhovor. Mohla bys teď už laskavě nechat toho kličkování apřejít kvěci?“

„Jsme spolu,“ vypadlo zní. Anawak jen otevřel pusu azase ji zavřel.

„Já říkala, že někdy je ztoho člověk úplně paf. Přijel do Tofina – já jsem mu totiž dala svoje číslo, protože, jak víš, že ho… no že jsem projevila jistý porozumění pro jeho stanovisko a…“

Anawak cítil, jak mu cukají koutky úst. Pokoušel se zachovat vážnou tvář. „Jisté porozumění. Samozřejmě.“

„Tak on teda přišel. USchoonerů jsme něco vypili apak jsme šli dolů klávce. On mi osobě povídal všechno možný, já jemu zas osobě, jak už to tak chodí. Mluvíš, mluvíš, anajednou – bác ho! Vždyť to přece znáš.“

Anawak se začal šklíbit. „AShoemakerovi se to zkrátka nelíbí.“

„On Jacka nenávidí!“

„Já vím. To mu nemůžeš zazlívat. Že najednou Greywolfa zase máme všichni rádi – zvlášť ty – to nemění nic na tom, že se předváděljako blbec. Celý roky, abys věděla. Je to vůl.“

„O nic větší než ty,“ ujelo Delawareové.

Anawak přikývl.

Pak se rozesmál. Při vší bídě, která přišla na svět, se smál zamotanému příběhu Delawareové, smál se sobě samému asvému vzteku na Greywolfa, který byl vlastně jen vztekem na ztracené přátelství, smál se svému životu vposledních letech, smál se své věčně zadumané existenci, smál se sám sobě, až ho to bolelo, abylo mu dobře.

Smál se čím dál hlasitěji.

Delawareová naklonila hlavu na stranu anechápavě se na něj dívala.

„Čemu se tak blbě řehtáš?“

„Máš pravdu,“ chechtal se Anawak.

„Co to znamená, že mám pravdu? Ruplo ti vbedně?“

Anawak cítil, jak jeho výlev radosti přechází do hysterie, ale nic proti tomumohl. Smál se, až se za břicho popadal. Nevzpomínal si, kdy naposledy se takhle smál. Nebo jestli se vůbec někdy takhle smál.

„Licio, ty jsi knezaplacení!“ vyprskl. „Máš úplnou pravdu. Jsem vůl. Přesně tak! My všichni jsme volové. Aty chodíš sGreywolfem. Já to nechápu.“

Její oči se zúžily. „Ty si ze mě děláš srandu!“

„Ne, vůbec ne.“ Anawak sotva popadal dech.

„Děláš.“

„Přísahám, jen mě to…“ Vtom ho něco napadlo. Adivil se, že na to nepřišel už dřív. Jeho smích utichl. „Kde vlastně je Jack teď?“

„Já nevím.“ Delawareová pokrčila rameny. „Asi doma, ne?“

„Jack nikdy není doma. Já myslel, že jste spolu.“

„Panebože, Leone! Ještě jsme se nevzali, jestli myslíš tohle. Byla to sranda azabouchli jsme se fakt do sebe, ale já přece nehlídám každej jeho krok.“

„Ne,“ zamumlal Anawak. „To on by si taky nenechal líbit.“

„Proč se ptáš? Chceš s ním mluvit?“

„Chci.“ Uchopil ji za ramena. „Licio, dávej pozor! Musím vyřídit jednu takovou soukromou záležitost. Zkus ho někde vyčmuchat. Ještě než bude večer, abychom Shoemakerovi nezkazili večeři. Řekni mu…, že bych ho rád viděl. Opravdu! Udělá mu to radost. Že po něm doopravdy toužím.“

Delawareová se nejistě usmála.

„Tak dobře. Já mu to řeknu.“

„Bezva!“

„Vy chlapi jste divný. Fakt. Panenko skákavá! Jste ale vážně páreksměšnejch opičáků.“

Anawak zašel na loď, prohlédl si poštu apodíval se na skok kSchoonerům, kde si dal kávu apohovořil srybáři. Během Anawakovy nepřítomnosti zahynuli dva muži vkanoi. Navzdory přísnému zákazu seodvážili na moře. Netrvalo to ani deset minut, auž se na jejich loď vrhly kosatky. Zbytky jednoho znich byly později vyplaveny na břeh, druhý muž zmizel beze stopy.

„Jejich problém to není,“ řekl jeden zrybářů amyslel tím provozovatele velkých trajektů, nákladních lodí, plovoucích továren aválečné námořnictvo. Pil svoje pivo se zarytostí člověka, který to viníkům jaksepatří nandal anic na světě ho nedonutí k tomu, aby přijal odpovědnost za svou vlastní mizérii. Díval se na Anawaka, jako kdyby od něj čekal, že mu dá za pravdu.

Anawak byl vpokušení mu říct, že to ve skutečnosti je ijejich problém, protože jejich lodě na tom nejsou onic lépe. Ale mlčel. Co na to taky říct? Ovelkých souvislostech mluvit nesměl, alidé vTofinu vnímali jen svůj vlastní kousek světa. Neznali statistiku přibývajících velkých neštěstí, se kterou Peak seznámil štáb.

„Ne ne, chlapče, na ty si nepřijdeš!“ zavrčel muž. „Velký rybářský flotily pořád rozšiřujou svůj monopol, ateď ještě tohle. Vylovily nám iposlední hejna ateď ještě vyluxujou zbytek, když my malí nemůžeme vyjet na moře.“ Apak, když si znovu přihnul piva, dodal: „Měli bysme ty zatracený velryby střílet. Ukázat jim, zač je toho loket.“

Všude to samé. Kde se Anawak během posledních hodin, co byl vTofinu, do něčeho zaposlouchal, všude zněl stejný požadavek.

Usmrtit velryby.

Copak to všechno bylo zbytečné? Ty roky námahy svynucováním pár mizerných, děravých nařízení ojejich ochraně? Frustrovaný rybář ubarpultu svým způsobem trefil hřebík na hlavičku. Zpohledu malých rybářů situace nahrávala lovu ve velkém, protože už jenom obrovské plovoucí továrny na lov azpracování ryb mohly vyrážet do lovišť, ati, kterým výnosy Mezinárodní velrybářské komise, omezené kvóty azákaz lovu byly odjakživa trnem voku, měli konečně vruce legitimní důvod pro obnovení lovu velryb.

Anawak zaplatil kávu avrátil se na stanici. Prodejna byla zavřená.Anawak se uvelebil za pultem, zapnul počítač apřipojil se na internet, aby prohledal stránky ovojenských programech drezury. Plno stránek se nedalo otevřít. Zatímco vChâteau měl přístup ke všem požadovaným informacím, veřejná síť se hroutila kvůli výpadkům podmořských kabelů.

Anawak se tím nenechal odradit. Oficiální domovskou stránku US Navy’sMarine Mammal Program odrezuře mořských savců pro vojenské účely našel rychle. Co se tu dočetl, to už znal zWhistler Circuit. Otom už mnohokrát napsal každý trochu lepší investigativní novinář. Zavřel stránky ahledal dál. Zanedlouho narazil na odkaz na vojenský program vbývalém Sovětském svazu, ato už znělo slibně. Během studené války byl vycvičen velký počet delfínů, lvounů aběluhkhledání min azatoulaných torpéd anasazen na ochranu černomořské flotily. Po rozpadu SSSR byla zvířata předána do oceanária vSevastopolu na Krymském poloostrově atam předváděla cirkusové kousky, dokud provozovatelům nedošly peníze na potravu amedikamenty. Stanuli tak před volbou – buď své chráněnce usmrtit, nebo prodat. Několik zvířat se dostalo do terapeutického programu pro autistické děti, další byla prodána do Íránu. Zde po nich mizela jakákoli stopa, což vede kdomněnce, že se zvířata stala předmětem nových vojenských experimentů.

Mořští savci evidentně prožívali renesanci ve strategickém vedení války. Vdobě studené války se konaly skutečné zbrojní závody mezi USA aSSSR, kdo postaví efektivnější jednotku mořských savců. Po rozpadu bloků se delfíní špionáž zdála být odepsaná, ale velmocenskou politiku nevystřídal žádný lepší světový řád. Izraelsko-palestinský konflikt se vymknul zrukou azačal destabilizovat region. Ve skrytu vyrůstala nová generace megapotentních teroristů, kteří dokázali sabotovat americké válečné lodě. Řada mezinárodních konfliktů vrcholila zaminováním vod, zbloudilé projektily acenná výzbroj končily na mořském dně abylo potřeba je odtud zase vyzvednout. Ukázalo se, že delfíni, lvouni aběluhy předčí všechny potápěče aroboty. Při vyhledávání min pracovali delfíni dvanáctkrát efektivněji než člověk. Lvouni zamerických vojenských základen Charleston aSan Diego zaznamenali pětadevadesátiprocentní úspěšnost při vyhledávání torpéd. Zatímco lidé mohli pod vodou pracovat jen omezeně, špatně se orientovali amuseli trávit hodiny vdekompresních kabinách, savci operovali ve svém přirozeném prostředí. Lvouni viděli ipři mimořádně špatných světelných podmínkách. Delfíni se orientovali dokonce ivnaprosté tmě tak, že zapnuli svůj sonar, bubnovou palbu zvuků, zjejichž ozvěn sneuvěřitelnou přesností usuzovali na stanoviště atvar předmětů. Mořští savci se bez námahy potápěli mnohokrát za den do hloubek několika set metrů. Malý tým delfínů ušetřil milionové částky za lodě, potápěče, posádku avýzbroj. Avždycky, skoro vždycky, se zvířata vrátila. US-Navy ztratila za třicet let jenom sedm delfínů.

Americké programy drezury dostaly nové prostředky apokračovaly. ZRuska přicházely zprávy ovážném úsilí obnovit práci smořskými savci. Také indická armáda začala sjejich chovem avýcvikem. Výzkum se aktuálně rozjel dokonce ina Blízkém východě. Neměl Vanderbilt nakonec pravdu?

Anawak byl přesvědčen, že někde vhlubinách internetu jsou informace, které by na oficiálních stránkách US-Navy hledal marně. Neslyšel poprvé ovojenských pokusech podřídit velryby adelfíny naprosté kontrole. Zde už nešlo oklasickou drezuru, jako spíš ovýzkumneuronů, který kdysi započal John Lilly. Vojáci všech států světa se živě zajímali osonar vdelfínovi, který předčil každý systém vytvořený člověkem. Mnohé naznačovalo, že se vnedávné době prováděly experimenty, které šly daleko za to, co se již oficiálně přiznávalo.

Tam by, jak se Anawak domníval, měly být odpovědi na otázky, co se to stalo svelrybami?

Ale internet nechtěl nic prozradit.

Mlčel zarytě, padal ahlásil nepovolený přístup. Mlčel tři hodiny aAnawak to zrovna chtěl vzdát. Pálily ho oči. Už se nesoustředil ani ho to nebavilo, atak mu málem unikla krátká zpráva zEarth Island Journal, která se mihotala na monitoru.

Je US-Navy odpovědná za mrtvé delfíny?

Žurnál vydával Earth Island Institute, ekologická skupina, která se snažila onové metody ochrany přírody auskutečňovala řadu projektů.Její lidé byli zastoupeni vdiskusi oklimatu aodhalovali ekologické skandály. Velká část jejich práce byla zaměřena na život voceánech aspeciálně na ochranu velryb.

Krátký článek se vracel kudálosti zpočátku devadesátých let, kdy moře vyplavilo na francouzské středomořské pobřeží šestnáct mrtvých delfínů. Všechny mrtvoly měly stejné záhadné rány. Čistě vyraženou díru jako pěst všíji avní byla vidět holá lebeční kost. Nikdo si tenkrát neuměl vysvětlit, jak delfíni přišli ktak nepochopitelnému zranění, ale beze vší pochybnosti bylo příčinou jejich smrti. Případ se udál během první války vZálivu, kdy velké americké flotily křižovaly Středozemním mořem, aEarth Island to dával do souvislosti stajnými pokusy US-Navy, onichž se tušilo, že probíhaly právě tou dobou. Pokusy zjevně nedosáhly kýženého úspěchu, atak je byla Navy nucenanakonec ututlat.

Něco se tenkrát muselo strašně pokazit, psalo se vžurnálu.

Anawak vytiskl text apokoušel se najít varchivu další články, které by se toho případu týkaly. Byl tak zabrán do práce, že vůbec neslyšel, jak se dveře stanice otevřely. Teprve když se vjeho zorném poli zatmělo, podíval se nahoru auviděl svalnaté břicho achlupatou hruď, která se klenula pod nezapnutou koženou vestou.

Anawak zaklonil hlavu. Při velikosti jeho protějšku to bylo nezbytné.

„Chtěl jsi se mnou mluvit,“ řekl Greywolf.

Kůže, do které byl oblečen, byla umaštěná aobnošená jako vždycky. Dlouhé vlasy měl svázané do lesklého copu. Oči azuby se mu jen blýskaly. Anawak poloindiána několik dní neviděl, ajak se mezitím věci seběhly všelijak, vnímal ho najednou jinýma očima. Cítil, jak zobra vyzařuje síla a jeho přirozený šarm. Není divu, že Delawareová propadla kouzlu koncentrované mužnosti. Greywolf nejspíš proto nemusel ani hnout prstem.

„Myslel jsem, že jsi vUclueletu,“ řekl Anawak.

„Taky jsem byl.“ Greywolf si přitáhl židli aposadil se na ni, až to zapraštělo. „Licia si myslí, že mě potřebuješ.“

„Potřebuju?“ Anawak se zasmál. „Řekl jsem jí, že mi udělá radost, když tě uvidím.“

„Což přeloženo do jasné řeči znamená, že mě kněčemu potřebuješ. Tak jsem tady.“

„Ajak se máš?“

„Bylo by mi líp, kdybys tu měl něco kpití.“

Anawak poodešel klednici, vytáhl pivo akolu apostavil oboje na pult. Greywolf vypil půl plechovky Heinekenu na jeden zátah autřel si ústa.

„Nevyrušil jsem tě zněčeho?“ zeptal se Anawak.

„Tím si nelam hlavu. Byl jsem na rybách spár bohatejma křenama zBeverly Hills. Co nefunguje váš whale watching, tak se celej ten uhozenej kšeft přelil ke mně. Nikdo snad nepředpokládá, že by na člun zaútočili pstruzi, atak jsem přesedlal anabízím rybářské projížďky po jezerech ařekách našeho milovanýho ostrova.“

„Vidím, že tvůj postoj kwhale watchingu se nezměnil.“

„Ne. Aproč taky? Ale nechám vás na pokoji.“

„Ódíky,“ odpověděl Anawak sarkasticky. „To se mi náramně hodí. Myslím, jako že jsi pořád na válečné stezce za mučenou přírodu. Pověz mi ještě jednou stručně, co jsi dělal uNavy.“

Greywolf zůstal zaraženě koukat. „To přece víš.“

„Pověz mi to ještě jednou.“

„Byl jsem trenér. Cvičili jsme delfíny pro taktický nasazení.“

„Kde? VSan Diegu?“

„Jo, tam taky.“

„Abyl jsi propuštěn pro nedostatečnost srdečního svalu nebo tak něco. Ale popravdě.“

„Správně,“ řekl Greywolf mezi dvěma doušky.

„To není pravda, Jacku! Nepropustili tě. Ty jsi odešel sám.“ Greywolf odtrhl plechovku od úst atrochu přehnaně opatrně ji postavil na pult.

„Jak jsi na to přišel?“

„Protože to stojí vaktech Space and Naval Warfare System Center San Diego,“ odpověděl Anawak. Začal pomalu chodit po místnosti sem atam. „Jenom abys věděl, že jsem vobraze: SSCSan Diego je nástupnickou organizací úřadu, který se jmenoval Navy Command, Control and Ocean Systems Center abyl rovněž vSan Diegu, Point Loma. Financování šlo přes organizaci, ze které se vyvinul dnešní US Navy’s Marine Mammal System. Každá ztěchhle organizací se nějak objeví, když pátráš po historii programů smořskými savci. Apokaždé ruku vruce sřadou pochybných experimentů, které se údajně nikdy nekonaly.“ Anawak se na okamžik zarazil. Pak se rozhodl blafovat. „Experimenty, které se prováděly vPoint Loma, kde jsi sloužil.“

Greywolf sledoval Anawakovo přecházení po prodejně pohledem číhající šelmy.

„Proč mi vykládáš tyhle nesmysly?“

„Momentálně se vSan Diegu zkoumají potravní návyky, chování při lovu akomunikaci, schopnost drezury, vyvádění mláďat atak dál. Ovšem co vojáky zajímá ještě víc, to je mozek savců. Tenhle zájem trvá už od šedesátých let. Vdobě první války vZálivu zřejmě ožil. Ty jsitenkrát utoho byl už pár let. Když jsi odcházel zNavy, měls hodnost poručíka anaposledy jsi byl odpovědný za delfíní oddíly MK-6 aMK-7, za dva zcelkem čtyř.“

Greywolf stáhl obočí.

„No a? To vy vtom vašem výboru nemáte jiný starosti? Například situaci vEvropě?“

„Další krok vtvé kariéře by byl znamenal převzít veškerou odpovědnost za kompletní program,“ pokračoval Anawak. „Ale tys místo toho jim stím praštil.“

„Vůbec sničím jsem nepraštil. Vyloučili mě.“

Anawak zavrtěl hlavou. „Jacku, já se těším několika pozoruhodným privilegiím. Těm vděčím za přístup křadě údajů, ojejichž spolehlivosti nemůže být pochyb. Tys odešel dobrovolně ajá chci vědět proč.“

Vzal zpultu výtisk článku zEarth Island Journal zpodal ho Greywolfovi. Ten ho krátce přelétl očima aodhodil stranou.

Pak bylo dlouho ticho.

„Jacku,“ řekl Anawak potichu. „Měl jsi pravdu. Já jsem opravdu rád, že tě vidím, ale teď potřebuju tvou pomoc.“

Greywolf se díval do země amlčel.

„Co jsi tam tenkrát zažil? Proč jsi odešel?“

Poloviční Indián dál hleděl nepřítomně před sebe. Pak se narovnal asepnul ruce za hlavou.

„Proč to chceš vědět?“

„Protože nám to pomůže pochopit, co se stalo snašimi velrybami.“

„To nejsou vaše velryby. Nejsou to vaši delfíni. Nic není vaše. Chceš vědět, co se děje? To je odveta, Leone! Obdrželi jsme dávno splatnou směnku. Oni už snáma nehrajou. Považovali jsme je za svůj majetek, působili jim utrpení, zneužívali je, očumovali. Už nás prostě mají plný zuby.“

„Opravdu věříš, že to všechno dělají zvlastní svobodné vůle?“

Greywolf se chystal promluvit, ale pak jen zavrtěl hlavou.

„Mě už nezajímá, proč něco dělají. Projevovali jsme oně až moc velkej zájem. Já to nechci vědět, Leone. Já jenom chci, abyste jim dali konečně pokoj.“

„Jacku,“ řekl Anawak pomalu. „Dělají to zdonucení.“

„Blbost. Kdo by…“

„Dělají to zdonucení! Máme důkaz. Vlastně ti to nesmím říkat, ale potřebuju informace. Chceš je ušetřit utrpení, tak to udělej! Momentálně se jim děje mnohem větší utrpení, než si vůbec umíš představit…“

„Než si umím představit?“ Greywolf vyskočil. „Co ty otom víš? Nevíš nic!“

„Tak mi to vysvětli.“

„Já jsem…“ Obr bojoval sám se sebou. Pohyboval čelistmi. Svíral pěsti. Pak se v něm odehrála změna. Jeho tělo se uvolnilo, jakoby ochablo.

„Pojď se mnou,“ řekl. „Projdeme se.“

Chvíli šli mlčky vedle sebe. Na východním okraji městečka Greywolf zvolil stezku, která pod stromy vedla kvodě. Po pár krocích došli ke svahu. Od něj vedla rozvrzaná lávka azní byl nádherný výhled na drsnou krásu zátoky. Greywolf se loudal podél chatrného zábradlí ana konci lávky se posadil. Anawak udělal totéž. Zvýběžku pevniny po pravé straně bylo vidět jen Davieho molo apár domků na kůlech. Seděli tam chvíli adívali se na hory, jejichž barvy sytě zářily všikmém slunci pozdního odpoledne.

„Tvoje databáze není úplná,“ začal konečně Greywolf. „Oficiálně existujou čtyři skupiny, MK-4 až 7, ale je ještě pátá skupina, skrycím názvem MK-0. Navy ostatně dává přednost pojmu systém před skupinou. Každému systému připadly určité úkoly. Je pravda, že vSan Diegu je vedení, ale já jsem většinu času trávil vCoronadu vKalifornii, kde se trénovala spousta zvířat. Armáda je drží vjejich přirozeném prostředí, vzálivech apřístavních zařízeních. Avede se jim tam dobře! Dostávají pravidelně krmení amají skvělou zdravotní péči. Lepší, než jakou si může dopřát většina lidí.“

„Atys byl odpovědný za tuhle pátou skupinu… pátý systém?“

„Děláš si mylný představy. UMK-0 je to jinak. Všeobecně má každý systém čtyři až osm zvířat spřesně definovaným zadáním. MK-4 měla například za úkol vyhledávat miny uložené na dně oceánu aoznačovat je. Všechno delfíni. Kromě toho se trénují, aby hlásili pokusy o sabotáž na lodích. MK-5 je oddíl lvounů, MK-6 aMK-7 taky hledají miny, ale přednostně se nasazujou jako obrana proti nepřátelským potápěčům.“

„Oni napadají potápěče?“

„Ne. Šťouchnou vetřelce nosem apřitom mu na oblek připevní svinutou šňůru, která má na konci plovák. Plovák je spojen se stroboskopickým světlem apozici potápěče prozradí. Všechno ostatní už vyřídíme my. Podobně je to sminama. Delfíni ohlásí nález. Vněkterých případech se potopí smagnetem, umístí ho na minu, na magnetu je přivázaný provaz adruhý konec nám delfíni vynesou nahoru. Když mina není pevně ukotvena, stačí zatáhnout za provaz. Hotovo. Kosatky aběluhy vyzvedávají torpéda zaž kilometrový hloubky, to je úžasný. – Nesmíš zapomenout, že hledat miny je pro člověka smrtelně nebezpečný. Ani ne tak proto, že ti může vybouchnout pod rukama, ale protože je musíš skoro vždycky hledat ubřehů, kde je zrovna palba. Atebe přitom ostřelujou ze země.“

„Atyminy zvířata nezabijou?“

„Oficiálně žádný nezahynulo tímhle způsobem. Jsou pochopitelně výjimky, ale ty jsou vrámci únosnosti. Na každej pád, oMK-0 jsem zpočátku jenom slyšel apovažoval to za báchorky. Není to opravdickej systém, ale krycí název pro celou řadu programů aexperimentů aty seprovádějí na různých místech vždycky snovými zvířaty. Zvířata zMK-0 taky nikdy nepřijdou do styku sostatními, ale někdy se pro MK-0 berou zvířata zregulérních programů apak navždy zmizí.“ Greywolf se odmlčel. „Byl jsem dobrej trenér. MK-6 byl můj první systém. Účastnili jsme se všech větších manévrů. Vroce 1990 jsem převzal MK-7 avšichni mi klepali na rameno. Dali mi za mou práci metál anakonec někoho napadlo, že bych se možná měl dozvědět otrochu víc.“

„OMK-0.“

„Samozřejmě jsem věděl, že delfíni od Navy zaznamenali první velký úspěch počátkem sedmdesátejch let ve Vietnamu, kde chránili přístavy vzálivu Cam Ranh abránili sabotážím Vietkongu. – To ti uMMS řeknou jako první a jsou na to náležitě pyšní. Ale co už ti nikdo nepoví, to jsou okolnosti, za kterých se to dělo. OSwimmer Nullification Program nepadne ani slovo. Ten už funguje trochu jinak. Delfíni se cvičí, aby nepřátelským žabím mužům stahovali masky aploutve avytahovali jim dýchací hadice. Je to hodně brutální, ale ve Vietnamu ještě měli na čumáku aploutvích krátké, tenké dýky ana zádech harpunu. Co na tebe pod vodou zaútočilo, to už nebyl delfín nebo sviňucha, ale vražedný stroj. – Ale to všechno je neškodný proti triku, kterýmu pak Navy propadla, když zvířatům připevnila na čumák podkožní injekce, jimiž měly narážet do potápěčů, což taky pilně činily. Problém pro zasaženýho potápěče představovalo, že injekce mu vpravila do těla nálož otlaku tři tisíce liber na čtvereční palec kysličníku uhličitýho, tedy komprimovanou kyselinu uhličitou. Ten plyn se během pár vteřin roztáhl. Oběť explodovala. Roztrhalo ho to nakusy. Naše zvířata takhle oddělala víc než čtyřicet Vietkongů anedopatřením taky dva Američany. Ale nějaký ztráty holt jsou všude.“

Anawak cítil, jak se mu stahuje žaludek.

„Něco podobnýho se dělo na konci osmdesátejch let vBahrajnu,“ pokračoval Greywolf. „To jsem byl poprvé na frontě. Můj systém vzorně odváděl svoji práci, oMK-0 jsem neměl tušení. Ani otom, že jepřes nedostupný oblasti shazujou padákem, někdy iztříkilometrový výšky, což každý zvíře nepřežilo. Jiný zas vyhazovali bez padáku zhelikoptér, ale pořád ještě zdvaceti metrů. Občas posílali delfíny sminama, aby je posadili na nepřátelský ponorky. Někdy čekali, až budou delfíni dost blízko, apak nálože odpálili dálkově. Něco jako kamikadze. Oněco později jsem se otom dozvěděl.“ Greywolfchvíli mlčel. „Měl jsem stím seknout už tenkrát, Leone, ale Navy byl můj domov. Byl jsem tam šťastnej. Nevím, jestli to dokážeš pochopit, ale bylo to tak.“

Anawak mlčel. Chápal to až moc dobře.

„Tak jsem se aspoň utěšoval, že patřím ke goodguys. Ale vrchní velení dospělo knázoru, že by bylo do budoucna dobrý zasvětit mě do programu MK-0. Badguys přišli na to, že jsem mimořádnej talent na zvířata.“ Greywolf si odplivl. „Aměli pravdu, ti zkurvysyni, ajá byl kretén, že jsem na to kejvnul, místo abych jim dal do držky. Namlouval jsem si, že válka už je zkrátka taková. Lidi padají ve zteči, šlapou na miny, střílí se po nich nebo je sežehne plamen. Tak jaký lamentování pro pár delfínů? A tak jsem se dostal do San Diega, kde se zrovna pracovalo na osazování kosatek nukleárními hlavicemi…“

„Jak prosím?“

Greywolf se na něj podíval. „Divíš se? Já už jsem se dávno odnaučil něčemu se divit. Existujou projekty na vysílání kosatek sněčím takovým. Taková hlavice váží sedm tun atu dospělá kosatka vleče míle, až do nepřátelskýho přístavu. Zastavit velrybu-atomovýho zabijáka není možný. Nevím, jak se od tý doby dostali daleko, ale odhaduju, že už to dneska není problém. Tenkrát jsme ještě trčeli vpokusným stadiu. Vtý souvislosti jsem byl svědkem jinejch pokusů. Navy ráda ukazuje novinářům video, na kterým delfíni vyplouvají sostrou minou vtlamě aradostně ji zase přinesou nazpátek, místo aby ji položili pod prdel kapitánovi ruský ponorky, pro kterou byla původně určená. Na tomhle Navy staví svoje tvrzení, že žádný zabijácký komanda neexistujou. Tohle se skutečně děje, ikdyž zřídka. Vnejhorším případě vyletí do vzduchu člun stříčlennou posádkou. To Navy unese. Tojí nezabrání vtakovejch pokusech pokračovat.“ Greywolf udělal přestávku. „Něco jinýho je, když nukleární velrybu neudržíš přesně vkursu. Když se ti vrátí ata věc je ostrá, tak máš problém. Navy může vyslat kosatek, kolik chce, ale musí zabezpečit, aby velryby nedostaly blbej nápad. Anejlepší způsob, jak zabránit blbejm nápadům, je vůbec žádný nápady nepřipustit.“

„John Lilly,“ zamumlal Anawak.

„Kdo?“

„Tobyl jeden badatel. Už dávno, všedesátých letech prováděl pokusy smozky delfínů.“

„Vzpomínám si, že tohle jméno jednou padlo,“ řekl Greywolf zamyšleně. „Na každej pád jsem byl vSan Diegu svědkem, jak delfínům vysekávali hlavy majzlíkem. To bylo vroce 1989. Vysekávali jim malý díry do lebeční klenby. Delfíni byli při plným vědomí adost silnejch chlapů je muselo držet, protože se pořád pokoušeli seskočit ze stolu. Vysvětlovali mi, že to není kvůli bolestem, ale že jim leze na nervy to bušení. Ta procedura ve skutečnosti opravdu není tak bolestivá jak navenek vypadá. Těmi dírami jim zaváděli elektrody, aby mohli elektrickými podněty stimulovat mozek.“

„Ano, to je John Lilly!“ vykřikl Anawak vzrušeně. „Ten se pokoušel sestavit něco za způsob mapy mozku.“

„Věř mi, že Navy si pořídila svoje vlastní mapy,“ řekl Greywolf hořce. „Bylo mi ztoho blbě, ale držel jsem hubu. Ukazovali mi delfína, kterej plaval vnádrži ana zádech měl zařízení, něco jako uzdu. Dokázali řídit zvíře elektrickými signály. Bylo to úžasný, to se jim musí nechat. Uměli delfína přimět, aby plaval nalevo nebo napravo, skákal, byl agresivní nebo napadal atrapy potápěčů, dovedli ho přimět kútěku inavodit stav klidu. Jestli snimi delfín spolupracoval nebo ne, to už nehrálo žádnou roli. Tenhle delfín už žádnou vlastní vůli neměl. Fungoval jako hračka pro děti, autíčko řízený vysílačkou. – Byli ztoho děsně nadšení. Všechno to vypadalo, že to bude obrovskej úspěch. Vjedenadevadesátým jsme byli na cestě do Perskýho zálivu abrali jsme ssebou dva tucty dálkově řiditelných delfínů. VSan Diegu zatím paralelně pracovali na nukleárních velrybách. Pořád ještě jsem vtom jel, držel jsem hubu aříkal si, že moji delfíni hledají miny, že je dobře krmím amazlím se snima. Tlačili na mě, abych aktivně vstoupil do MK-0, amně se nějak podařilo vyžádat si čas na rozmyšlenou. – Čas na rozmyšlenou, to varmádě nemají rádi, součástí toho je slovo myslet! Ale dobře, přistoupili na to. Propluli jsme Gibraltarskou úžinou aprovedli plno zkoušek na otevřeným moři. Zpočátku to klapalo. Ale pak nastaly první problémy. Vlaboratořích aakváriích vSan Diegu řízení na dálku fungovalo bezvadně, ale na otevřeným moři byli delfíni vystaveni dalším podnětům. Množily se výpadky. Ve volný přírodě to zkrátka neklapalo, každopádně ne tak, jak si to vedení projektu představovalo. Ze zvířat se stalo bezpečnostní riziko. Zpátky do Ameriky jsme je dopravit nemohli, ado Zálivu je nikdo vzít nechtěl. – Zakotvili jsme uFrancie. Tam je partnerský institut, ve kterým francouzští experti spolupracovali na MK-0. Francouzi nejsou zrovna naši nejlepší kamarádi, ale oživotě vmoři toho vědí hodně, atak jsme uzavřeli alianci. Doufali jsme vodpověď na pár otázek. Přijal nás člověk jménem René Guy Busnel abyl mi představen jako šéf zasloužilé Laboratoire d’Acoustique Animale. Slíbil, že se podívá na naše problémy, apozval nás na exkurzi. Hned vprvní ztěch zasloužilejch laboratoří nám předváděli delfína, který byl uvězněn vzařízení na způsob svěráku atotálně zmrzačený. Ze zad mu vyčníval nůž dlouhej jako ruka. Neptal jsem se, proč to udělali, ale byl jsem utoho, když nám jeden asistent předával pamětní list institutu, který podepsali krví delfína, avšichni se tomu smáli.“

Greywolf se zarazil. Zhloubi jeho mohutného hrudního koše se vydral mocný zvuk, něco jako gigantický povzdech.

„Busnel žvanil něco oexperimentování smozkem adošel kzávěru, že takhle to nepůjde. Vedoucí projektu evidentně to či ono přehlédl nebo něco špatně odhadl, co já vím. Když jsme byli zpátky na palubě, drželi jsme válečnou poradu arozhodli se, že se těch delfínů zbavíme. Jednoduše jsme je vypustili do moře, akdyž byli několik set metrů od lodi, někdo stiskl knoflík. – Namontovali jim do postroje selektrodama rozbušku, která měla zabránit tomu, aby se technika dostala do rukou nepřítele. Ne moc silnou, jenom aby odpálila postroj aelektrody. Delfíni přitom byli usmrcený. Potom jsme pluli dál.“

Greywolf se kousl do spodního rtu. Potom se podíval na Anawaka.

„To jsou ti delfíni, co byli vyplavení na francouzský břehy. Tvoje zpráva zIsland Earth. Tak, teď to víš.“

„Aty jsi…“

„Řekl jsem jim, že už toho bylo dost. Pokoušeli se mě zlomit, ale marně. Pochopitelně se jim nelíbilo, když si museli zapsat do lejster, že jeden zjejich nejlepších trenérů delfínů podal žádost opropuštění z nejmenovaných důvodů. Na to se hned vrhnou stovky pisálků ataky televize, však to znáš. Nakonec jsme se dohodli na tom, že mi dají kupu prachů ajá se za to nechám propustit ze zdravotních důvodů. Já jsem vlastně bojový potápěč. Sochablostí srdečního svalu to můžeš pověsit na hřebík. Když tě propustí kvůli srdeční vadě, nikdo se nanic blbě neptá. Abyl jsem ztoho venku.“

Anawak se mlčky díval do zátoky.

„Já nejsem vědec jako ty,“ řekl Greywolf tiše. „Rozumím delfínům aumím snima zacházet, ale nemám páru oneurologii apodobnejch kravinách. Já už jen nesnesu, když se někdo moc okatě zajímá ovelryby nebo odelfíny, to je všechno. Ikdyby si je chtěl jenom vyfotit. Já tonesnesu anic na tom nezměním.“

„Shoemaker si dodnes myslí, že nám chceš zasadit ránu.“

Greywolf zavrtěl hlavou.

„Chvíli jsem si myslel, že whale watchingbude vpořádku, ale vidíš sám, že to nefungovalo. Tak jsem se vyhodil sám. Akorát jsem to zařídil, abyste mě vyhodili vy.“

Anawak si podepřel bradu rukama.

Bylo tu krásně. Neuvěřitelně krásná byla ta zátoka shorami, icelý ostrov, až to skoro bolelo.

„Jacku,“ řekl po chvíli. „Budeš si to muset vhlavě přerovnat. Stane se to zas. Tvoje velryby se nemstí. Nepředložily nám účet. Jsou řízeny. Někdo snimi provádí svůj vlastní program MK-0. Je to ještě horší než všechno, co snimi kdy dělala Navy.“

Greywolf neodpovídal. Konečně se zvedli zlávky ašli mlčky lesní cestou zpátky do Tofina. UDavies Whaling Station se Greywolf zastavil.

„Krátce před svým odchodem jsem slyšel, že pokusy snukleárními velrybami zaznamenaly veliký pokrok. Vtý souvislosti padlo jedno jméno. Jednalo se oneurologii nebo tak něco, nazývali to neuronový computer. Říkali, že kdokonalýmu ovládnutí zvířat je třeba vycházet zmyšlenek jistýho Kurzweila. Profesor doktor Kurzweil. Napadlo mě, že ti to prostě řeknu. Nemám tušení, jestli ti to bude něco platný.“

Anawak zapřemýšlel.

„Bude,“ řekl. „Věřím, že ano.“

Château Whistler, Kanada

Brzy zvečera zaklepala Weaverová na dveře Johansonova pokoje. Jak bylo jejím zvykem, zmáčkla hned kliku achtěla vejít, ale dveře bylyzamčené.

Viděla ho přece, když se vrátil zNanaima. Johanson se chtěl sejít sBohrmannem. Weaverová sjela výtahem do vestibulu, kde ho našla sedět vbaru společně sNěmcem aStanleym Frostem. Skláněli se nad diagramy abouřlivě diskutovali.

„Ahoj!“ Weaverová k nim přistoupila. „Pokročili jste?“

„Zasekli jsme se,“ řekl Bohrmann. „Máme vrovnici pořád ještě několik neznámých.“

„Ále, těm se dostaneme na kobylku,“ zavrčel Frost. „Bůh nehrajevkostky!“

„To řekl Einstein,“ poznamenal Johanson. „Aneměl pravdu.“

Bůh nehraje vkostky!

Weaverová chvíli čekala. Pak oslovila Johansona. „Mohla bych – promiň, že ruším, ale mohla bych stebou chvilku mluvit mezi čtyřma očima?“

Johanson váhal.

„Teď hned? Zrovna probíráme Stanův scénář. Apotíme se nad ním strachem.“

„To mě mrzí.“

„Proč se k nám nepřidáš?“

„Nemůžeš se ztoho vyvlíknout aspoň na pár minut? Bude to jen chvilka.“ Pak se usmála na všechny kolem. „Potom se kvám přidám, nechám si předvést všechny simulace abudu vám drásat nervy jako ten nejvšetečnější rozumbrada.“

„To je úchvatná představa,“ ušklíbl se Frost.

„Tak kam?“ zeptal se Johanson, když se zvedli od stolu.

„To je fuk. Třeba do haly.“

„Je to něco důležitýho?“

„Důležitýho? To je slabý slovo.“

„Dobrá.“

Vyšli ven. Slunce už bylo nízko. Jak zapadalo, Château azasněžené vrcholky hor se zalily načervenalým světlem. Helikoptéry před hotelem vypadaly jako obrovský hmyz ve stavu klidu. Procházeli se kousek směrem kWhistler Village. Weaverové to najednou bylo celé trapné. Ostatní si museli myslet, že ona aJohanson spolu mají nějaké tajnosti, ale opravdu si jenom potřebovala poslechnout jeho názor. Chtěla mu přenechat rozhodnutí, kdy vyrukuje sjejich společnou teorií před štábem, aktomu patřilo, aby ho předem informovala.

„Jaký to bylo vNanaimu?“ zeptala se.

„Hrůza.“

„To znamená, že Long Island zaplavili krabi zabijáci.“

„Krabi se zabijáckými řasami,“ řekl Johanson. „Podobnými jako vEvropě, ale mnohem jedovatějšími.“

„To vypadá na novou vlnu útoků.“

„Ano. Olivieraová, Fenwick aRubin se pak pustili do analýzy.“ Johanson si odkašlal. „Všechna čest tvému zájmu, ale co jsi mi vlastně chtěla říct?“

„Celý den jsem studovala data ze satelitů. Pak jsem srovnávala radarová vyhodnocení smultispektrálními snímky. Byla bych ráda stáhla data ještě zBauerových drifterů, ale ty nic nehlásí. Itak to stačilo. Víš, že se mořská hladina vokrajových oblastech velkých oceánských vírů zvedá do výšky?“

„Slyšel jsem otom.“

„Jednou takovou oblastí je Golfský proud. Bauer se domníval, že právě vtéhle oblasti se něco děje. Nenašel znovu severoatlantický komín, do kterého se voda propadá, ausuzoval ztoho, že chování proudů je něčím narušeno, ale nebyl si tím úplně jistý.“

„No a?“

Weaverová se zastavila adívala se na Johansona. „Propočítala jsem to, porovnala, propočítala, porovnala, zpochybnila, zamyslela se nad tím aznovu přepočítala. Vzedmutí Golfského proudu zmizelo.“

Johanson se zamračil. „Ty myslíš…“

„Vír se už netočí jako dřív, akdyž se vedle toho podíváš na spektrální snímky, zjistíš, že úměrně tomu se snížila teplota. Je to mimo jakoukoli pochybnost, Sigure. Čeká nás nová doba ledová. Golfský proud přestal proudit. Evropa ho zastavila.“

Bezpečnostní rada

„To je neskutečné svinstvo! Za to někdo zaplatí!“ Prezident chtěl vidět krev.

Dorazil do Offutt Air Force Base aze všeho nejdřív svolal radu bezpečnosti státu na videokonferenci zajištěnou proti odposlechu. Vtaktické místnosti Bílého domu seděli viceprezident, ministr obrany a jeho náměstek, ministryně zahraničí, prezidentův poradce pro bezpečnost, ředitel FBI apředseda rady náčelníků štábů. Zcentrály pro boj proti terorismu byli připojeni vmístnosti bez oken, hluboko vnitru hlavního stanu CIA na řece Potomaku, ředitel úřadu, Deputy Director for Operations aředitel Counterterrorism Center. Vrchní velitelka Central Command generálka Judith Li anáměstek ředitele CIA Jack Vanderbilt tvořili zbytek kompletní sestavy. Seděli vprovizorním War Roomuv Château před řadou obrazovek, na kterých viděli ostatní účastníky zasedání. Většina znich měla zuřivě odhodlaný výraz, pár jich vypadalo spíš bezradně.

Prezident se nikterak nenamáhal skrývat svůj vztek. Viceprezident mu dopoledne předestřel svou vizi: pověřit vedením krizového kabinetu náčelníky štábů, ale prezident trval na tom, že radu bezpečnosti státu povede sám. Vžádném případě si nechtěl nechat vzít zrukou rozhodovací moc.

Tím jednal plně vintencích Li.

Hierarchie poradců nebyla pro Li tím nejdůležitějším. Nejvyšší vojenskou funkci zde představoval předseda rady náčelníků štábů. Byl hlavním vojenským poradcem prezidenta ataké on měl svého náměstka. Každý blb měl svého náměstka. Li ovšem věděla, že prezident rád naslouchá jí, ato ji naplňovalo pýchou. Vize její budoucí životní dráhy se zpřítomňovala skaždou vteřinou, dokonce iteď, když plně soustředěna sledovala průběh zasedání. Zvelící generálky to dotáhne na předsedkyni rady náčelníků štábů. Současný předseda byl nedlouho před odchodem zúřadu a jeho náměstek byl prokazatelná nula. Potom by mohla udělat politické kolečko jako ministryně zahraničí nebo obrany anakonec se nechat kandidovat do prezidentských voleb. Když svou práci odvede dobře – to znamená plně vzájmu Spojených států – její zvolení bude jisté. Svět stál na okraji propasti, Li byla na počátku vzestupu.

„Stojíme proti neviditelnému nepříteli,“ řekl prezident. „Někteří jsou názoru, že se musíme zaměřit na tu část lidstva, odkud nebezpečípatrně hrozí. Jiní zas pochybují, že by za tím bylo víc než jen nahromadění tragických přirozených procesů. Co mě se týče, nechci žádné dlouhé přednášky, ale konsensus, abychom byli schopni jednat. Chci vidět plány, chci vědět, kolik to bude stát ajak dlouho to potrvá.“ Prezident přimhouřil oči. Stupeň jeho zuřivosti aodhodlání bylomožné odečítat ztoho, nakolik přivíral oči. „Já osobně těm pohádkám ozblázněné přírodě nevěřím. Jsme ve válce. To je můj názor. Amerika je ve válce, takže co podnikneme?“

Předseda rady náčelníků štábů řekl, že je třeba přejít zobrany do útoku. Znělo to velice odhodlaně. Ministr obrany se na něj zamračil.

„Na koho chcete zaútočit?“

„Existuje někdo, na koho zaútočíme,“ odpověděl předseda rady rozhodně. „Toho teprve vypátráme.“

Viceprezident dal na srozuměnou, že žádné konkrétní seskupení vsoučasné době není schopno provést teroristický útok takového kalibru.

„Akdyž, tak za tím stojí některá země,“ řekl. „Nebo politická oblast. Možná víc států, co já vím. Tuhle myšlenku formuloval jako první Jack Vanderbilt ajá něco takového považuji za možné. Myslím, že bychom měli svou pozornost zaměřit na to, kdo by mohl být něčeho takového schopen.“

„Někteří by toho schopni byli,“ pronesl ředitel CIA.

Prezident přikývl. Poté co mu před nástupem do úřadu ředitel udělal dlouhou přednášku othe good, the bad and the ugly vCIA, pohlížel prezident na svět jako na masu bezbožných zločinců, kteří plánují zánik Spojených států amerických. Na jeho odhadu bylo dostpravdy.

Přesto poznamenal: „Je otázka, jestli musíme hledat jen vřadách našich klasických nepřátel. Byl napaden celý svobodný svět, nejenomAmerika.“

„Svobodný svět?“ Ministr obrany zafuněl. „To jsme přece my! Evropa je částí svobodné Ameriky. Japonská svoboda je americká svoboda. Kanada, Austrálie… Když nebude svobodná Amerika, nebudou svobodní ani oni.“ Bouchl pěstí na list papíru, který měl položený před sebou. Na něm byly shrnuty denní poznámky. Ministr byl přesvědčen, že žádná situace není tak složitá, aby se nevešla na jeden papír. „Jenom pro pořádek: biologickými zbraněmi disponuje Izrael amy, to jsou ti hodní. Potom Jihoafrická republika, Čína, Rusko aIndie, ti jsou oškliví. Mimoto Severní Korea, Irán, Irák, Sýrie, Libye, Egypt, Pákistán, Kazachstán aSúdán. Ti jsou zlí. Atohle je biologický útok.“

„Mohou vtom hrát roli ichemické komponenty,“ řekl náměstek ministra obrany. „Nebo ne?“

„Pomalu.“ Ředitel CIA zvedl ruce. „Vyjděme ztoho, že takovéhle akce jsou spojeny svelkými penězi, výdaje na ně jsou nekřesťanské. Chemické zbraně jsou levné adají se snadno pořídit, ale tenhle biologickej sajrajt vyžaduje enormní zdroje. Ataky nejsme slepí. Pákistán aIndie snámi spolupracujou. Vyškolili jsme víc než stovku pákistánských agentů pro tajné operace. VAfghánistánu avIndii pracují desítky agentů CIA ačást znich má skvělé kontakty. Jižní půlku světa můžeme vynechat. VSúdánu máme paravojenské jednotky, které spolupracují stamní opozicí, avJižní Africe máme ve vládě naše lidi. Odnikud odtud nepřišlo hlášení, že se rozjelo něco velkého. Musíme se tedy podívat, kam poslední dobou tekly obrovské peníze akde byly zpozorovány nějaké aktivity. Naším úkolem je vymezit pole, ane vypočítávat všechny padouchy světa.“

„Ktomu mohu jen poznamenat,“ ozval se ředitel FBI, „že žádné peníze netečou.“

„Co tím myslíte?“

„Víte, že prováděcí nařízení osledování teroristických finančních zdrojů umožňuje dalekosáhlý vhled. Ministerstvo financí má dost přesný přehled, kde se převáděly velké sumy.“

„No a?“ zeptal se Vanderbilt.

„Nikde. Ani vAfrice, na Dálném nebo Blízkém východě. Nic nenaznačuje, že by do toho byla některá země zapletená.“

Vanderbilt si odkašlal. „Věší nám bulíky na nos,“ řekl. „Přece otom nebudou psát do Washington Post.“

„Opakuju, že nemáme…“

„Je mi líto, jestli někomu seberu iluze,“ nenechal ho Vanderbilt ani domluvit, „ale myslí si někdo vážně, že ten, kdo je schopen rozbít Severní moře aotrávit New York, bude našim lidem ukazovat kufříky plný peněz?“

Prezidentovy oči se zúžily na pouhé štěrbiny.

„Svět se mění,“ řekl. „Avtakovém světě očekávám, že budeme schopni nahlédnout do každého kufříku. Máme na vybranou: buď jsou ti neřádi tak chytří, nebo jsme my tak blbí. Ale pak je naším úkolem být chytřejší. Odteď.“ Prezident se podíval na ředitele protiteroristického oddělení. „Nuže, jak jsme chytří?“

Ředitel pokrčil rameny. „Poslední, co jsme dostali, je varování Indů před pákistánskými džihádisty, kteří chtějí vyhodit do vzduchu Bílý dům. Ty lidi už známe. Žádné nebezpečí nehrozí. Ostatně jsme to věděli už předtím asledovali jsme různé finanční transakce. Global Response Center shrnuje každý den hory informací omezinárodním terorismu. Je to pravda, pane prezidente. Neděje se nic, očem bychom se nedozvěděli.“

„Amomentálně je klid?“

„Klid není nikdy. Ale to, co se děje, nebylo zřejmě připravováno anifinancováno. – Uznávám, že to nemusí nic znamenat.“

Prezidentův pohled setrval vteřinu na mluvčím apak se stočil dál, křediteli pro tajné operace.

„Očekávám zdvojnásobené úsilí vašich lidí,“ řekl ostře. „A je mi fuk, na kterých zahraničních postech nebo opěrných bodech se flákají. Američtí občané neutrpí újmu jenom proto, že někdo neudělal domácí úkoly.“

„Samozřejmě, pane.“

„Připomínám ještě jednou, že na nás zaútočili. Jsme ve válce! Ajá chci vědět ským.“

„Podívejme se na Blízký východ!“ vykřikl Vanderbilt netrpělivě.

„To už děláme,“ řekla Li vedle něj.

Tlustý muž vzdechl, aniž by se na ni podíval. Dobře věděl, že Li je jiného názoru.

„Můžeme se samozřejmě sami uhodit do obličeje, abychom vzbudili dojem, že jsme byli zbiti,“ řekla Li. „Ale je to věrohodné? Když poškozujeme některé životně důležité zájmy zemí, které onás nesmýšlejí dobře, byla by hloupost namlouvat si, že ty země budou škodit samy sobě. Pokud na nás mají spadeno, troška teroru na jiném konci světa má smysl, protože odvede pozornost od toho, že je namířen proti Spojeným státům. Ale tohle není ten případ.“

„My jsme jiného názoru,“ pronesl ředitel CIA.

„Já vím. Atohle je můj názor: my nejsme hlavním cílem. Děje se toho příliš mnoho aje to příliš obludné. Jaké by to byly šílené náklady, dostat pod kontrolu tisíce zvířat avypěstovat miliony nových organismů, vyvolat tsunami vSeverním moři, sabotovat rybolov. Austrálie aJižní Amerika jsou zamořeny medúzami. Na tom nikdo nemůže nic získat, ekonomicky ani politicky. Aděje se to, ať se to Jackovi líbí nebo ne, také na Blízkém východě. Ajá se zdráhám obviňovat ztoho Araby.“

„Potopilo se pár nákladních lodí,“ zavrčel Vanderbilt. „Na Blízkýmvýchodě.“

„Víc než pár.“

„Třeba máme co činit skolosálním šílencem?“ navrhla ministryně zahraničí. „Se zločincem.“

„To spíš,“ řekla Li. „Někdo takový může pod pláštíkem počestnosti nepozorovaně převádět obrovské sumy avyužívat veškeré technologické prostředky. Řekla bych, že bychom patrně měli uvažovat vtéto kategorii. Někdo něco vynalézá. Musíme tedy vynalézt něco proti tomu. Někdo na nás poslal červy. Musíme vymyslet něco proti červům. Někdo pěstuje zabijácké kraby, jedovaté řasy asubstance. Musíme učinit protiopatření.“

„Jaká protiopatření jste učinili?“ zeptala se ministryně zahraničí.

„Zatím jsme…,“ začal ministr obrany.

„Zatím jsme uzavřeli velký New York,“ skočila mu do řeči Li, kteránesnášela, když se někdo chlubil jejím peřím. „Aprávě jsem se dozvěděla, že nebezpečí invaze krabů do Washingtonu je třeba brát vážně. Za to vděčíme bezpilotnímu průzkumu. Vyhlásíme karanténu ive Washingtonu. Osazenstvo Bílého domu bude muset následovat prezidentova příkladu apo dobu trvání krize se přemístit jinam. Vokruhu všech měst na pobřeží jsem nechala rozmístit jednotky splamenomety. Kromě toho uvažujeme ochemickém protiúderu.“

„Ale co je sponorkami, ponornými roboty atak dál?“ chtěl vědět ředitel CIA.

„Vůbec nic. Všechno, co spustíme do moře, za chvilku beze stopy zmizí. Tam dole už nemůžeme nic kontrolovat. ROV jsou se světem nad hladinou spojeny pouze kabelem, aten pravidelně vytahujeme rozervaný zvody poté, co kamery zachytily modré světlo. Co se stalo sAUV, otom nevíme vůbec nic. Čtyři odvážní ruští vědci se minulý týden spustili vponorce MIR. Vtisíci metrech do nich něco narazilo aztroskotali.“

„To znamená, že jim vyklízíme pole.“

„Momentálně se pokoušíme oblasti napadené červy pročesávat vlečnými sítěmi. Mimoto napínáme sítě před pobřežím jako dodatečné opatření, které má zabránit invazi na pevninu jako tomu bylo na Long Islandu.“

„To se mi zdá poněkud zastaralé.“

„Jsme napadáni stejně zastaralým způsobem. Kromě toho jsme uVancouver Islandu začali svírat velryby do kleští. Budeme je ohlušovat ze Surtassu LFA. Ta zvířata něco řídí, my tedy nařídíme něcoproti nim, až jim ztoho rámusu prasknou lebky. Uvidíme, kdo bude mít navrch.“

„To zní dost uboze, Li.“

„Jestli máte lepší nápad, já ho jen uvítám.“

Chvíli nikdo nic neříkal.

„Pomůže nám satelitní sledování?“ zeptal se prezident.

„Omezeně.“Deputy Director for Operations zavrtěl hlavou. „Armáda je vybavena na vypátrání odstavených tanků zamaskovaných větvemi, ale je jen málo systémů schopných zachytit něco ovelikosti kraba. Dobře, máme KH-12 anovou generaci satelitů Keyhole. Kromě toho Lacrosse e aEvropané nám pomáhají sTopex/Poseidonem aSAR-Lupe. Alety pracují sradarem. Problém je, že takové maličkosti zaznamenáme, pouze když se k nim nazoomujeme. To znamená, že se soustředíme jenom na malý výřez. Dokud nevíme, co kde zmoře leze, můžeme se taky dívat někam úplně jinam. Li navrhla nasadit nepilotovaná letadla bez posádky, aby hlídkovala nad pobřežím. Já to považuju za dobrý nápad, ale ani průzkumné letouny nevidí všechno. NRO aNSA dělají, co můžou. Snad se dostaneme dál při vyhodnocování zachycených zpráv. Vytáhli jsme všechny rejstříky SIGINTu.“

„Třeba právě tohle je náš problém,“ řekl prezident zvolna. „Třeba bychom se měli trochu víc zaměřit na HUMINT.“

Li potlačila úsměv. HUMINT patřil kprezidentovým oblíbeným pojmům. Vbezpečnostním žargonu znamenal SIGINT Signals Intelligence atento pojem zahrnoval opatřování zpráv ze všech technických komunikačních prostředků. HUMINT označoval získávání zpráv klasickou špionáží – Human Intelligence. Prezident byl víc rustikálního než technického zaměření abyl prodchnut pionýrským duchem otců zakladatelů. Rád každému viděl do očí. Třebaže velel technicky naprosto dokonale vybavené armádě, představoval si, že zvěd plížící se houštím zmůže víc než satelity.

„Nasaďte hlavy,“ řekl. „Leckdo se rád schovává za řídicí pult apočítačové programy. Chci, aby se méně programovalo avíc myslelo.“

Ředitel CIA přiložil špičky prstů k sobě.

„Nuže,“ pronesl. „Snad bychom blízkovýchodní hypotéze neměli přikládat takový význam.“

Li se podívala na Vanderbilta. Zástupce ředitele CIA zíral dopředu.

„Asi jste předběhl moc daleko, Jacku,“ řekla tak tiše, aby to slyšel jenom Vanderbilt.

„Buďte zticha!“

Li se předklonila. „Nepromluvíme si taky oněčem pozitivním?“

Prezident se usmál.

„Cokoli pozitivního nám přijde vhod, Jude.“

„No, jednou to všechno skončí. Na konci bude záležet, kdo vyhrál. Každopádně bude svět vypadat jinak, až bude po všem. Do té doby bude řada zemí destabilizována, itakové země, jejichž destabilizace je vnašem zájmu. Tohoto efektu ale lze využít. Myslím tím, že svět je ve strašné situaci, ale krize je jen jiné slovo pro šanci. Když aktuální vývoj povede ke zhroucení některého režimu, který se nám nezamlouvá, nebude to naše vina, ale my tam pak můžeme poslat pomoc apozdějidosadit správné lidi.“

„Hm,“ udělal prezident.

Ministryně zahraničí chvíli uvažovala apak řekla:

„Vtomto duchu pak ovšem otázka nezní, kdo válku vede, nýbrž kdo ji vyhraje.“

„Myslím, že civilizovaný svět musí bok po boku bojovat proti neviditelnému nepříteli,“ potvrdila Li. „Společně. Když to bude takhle pokračovat, beztak budou všechny spolky hledat oporu vOSN. To je předběžně vpořádku, všechno ostatní by byl špatný signál. My bychom se neměli vnucovat, ale být připraveni. Nabídnout spolupráci. – Ale zvítězit bychom měli nakonec my. Aprohrát by měli všichni, kdo nás vminulosti ohrožovali nebo byli proti nám. Čím rozhodněji ovlivníme výsledek aktuální situace, oto jasněji se budou později přidělovat role.“

„Jasné stanovisko, Jude,“ řekl prezident.

Kolem stolu bylo vidět souhlasné přikyvování smíšené slehkou rozmrzelostí. Li se pohodlně opřela. Řekla toho dost. Víc než připouštěla její pozice, ale účinkem se to neminulo. Zametla spár lidmi, jejichž hlavním úkolem bylo říkat právě takovéhle věci. Ale to nehraje roli. Do Offuttu to dorazilo.

„Dobrá,“ řekl prezident. „Myslím, že si tento návrh schováme do zásuvky pro příhodný okamžik, ale ta zásuvka by měla zůstat pootevřená. Vžádném případě nesmíme usvětové veřejnosti vzbudit dojem, že nám jde opřevzetí vedení. – Ajak si vedou vaši vědci, Jude?“

„Myslím, že je to náš největší kapitál.“

„Kdy uvidíme výsledky?“

„Zítra se zase všichni sejdou. Nařídila jsem majoru Peakovi návrat, aby byl utoho. Krizovou situaci vNew Yorku aWashingtonu může řídit odsud.“

„Měl bys pronést řeč knárodu,“ řekl prezidentovi viceprezident. „Je na čase, aby ses projevil.“

„Ano, to je pravda.“ Prezident udeřil do stolu. „Ať komunikační tým nasadí pisálky. Chci něco upřímného. Žádný ujišťovací blábol, aleněco, co dodá naději.“

„Zmíníme některé nepřátele?“

„Ne, pojednáme to jako přírodní katastrofu. Ještě jsme natolik nepokročili, alidé jsou zneklidněni víc než dost. Musíme je ujistit, že uděláme vše, co je vlidských silách, abychom je ochránili. – Aže je to vnaší moci. Že máme prostředky amožnosti. – Že jsme na všechno připraveni. Amerika je nejen nejsvobodnější zemí světa, ale takynejbezpečnější, ať si leze zmoře co chce. Tohle musí lidé vědět. Ať se děje cokoli. – Ajá vám všem doporučím ještě něco. Modlete se. Modlete se kBohu. Toto je Jeho země aOn stojí při nás. On nám dodá sílu, abychom všechno zvládli vnašem duchu.“

New York, USA

Nezvládneme to.

Salomon Peak měl jen tuto jedinou myšlenku, když nastoupil do helikoptéry. Nejsme připraveni. Nemáme nic, čím bychom té hrůze mohli vzdorovat. Nezvládneme to.

Helikoptéra se zvedala zheliportu na nočním Wall Streetu amířila přes Soho, Greenwich Village aChelsea na sever. Město jasně svítilo, ale bylo vidět, že něco není vpořádku. Spousta ulic se topila vzáplavě světel, ale nebyl tu žádný plynulý provoz. Odtud shora byly jasně vidět rozměry celého toho chaosu. New Yorku vládly bezpečnostní síly OEM aarmáda. Neustále přistávaly astartovaly vrtulníky. Také přístav byl uzavřen. Pouze vojenské lodě křižovaly po East River. Ačím dál víc lidí umíralo.

Byli bezmocní. Nemohli proti tomu nic dělat. OEM sice vždycky zveřejňoval ve velkém předpisy arady, jak se má obyvatelstvo chovat vpřípadě katastrofy, ale dosavadní varování aveřejná cvičení vtomto případě nebyla nic platná. Kanystry spitnou vodou, které bývaly kdispozici každé domácnosti, nebyly připraveny. Akde přece jen byly, umírali lidé na jedy, které vpodobě plynů vystupovaly zkanalizace nebo umyvadel, záchodů amyček na nádobí. Jediné, co by Peak byl mohl udělat, bylo prokazatelně zdravé lidi přestěhovat znebezpečné zóny do obrovských táborů pod karanténou atam je držet. New York se proměnil ve smrtelnou zónu. Školy, kostely aveřejné budovy byly přeměněny na nemocnice, okruh kolem města byl jako gigantické vězení.

Peak se podíval napravo.

Vtunelu pořád ještě hořelo. Řidič vojenské cisterny si nepřipevnil dýchací masku předpisově apři plné rychlosti ztratil vědomí. Jel vkonvoji. Nehoda spustila řetězovou reakci, při níž explodovaly desítky vozidel. Momentálně byla vtunelu teplota jako uvnitř sopky.

Peak si dělal výčitky, že té nehodě mohl zabránit. Nebezpečí nákazy bylo vtunelu pochopitelně mnohem větší než vulicích města, kde jedy mohly stoupat vzhůru. Ale jak by byl mohl být všude zároveň? Ačemu vlastně mohl zabránit?

Jestli vůbec existovalo něco, co Peak zhloubi duše nenáviděl, pak to byl pocit bezmocnosti.

Ateď se to rozjíždělo ive Washingtonu.

„Nezvládneme to,“ řekl Li do telefonu.

„Musíte,“ zazněla jediná odpověď.

Přeletěli Hudson River azamířili kHackensack Airport, kde na Peaka čekal vojenský stroj, aby ho přepravil do Vancouveru.

Světla Manhattanu zmizela za letadlem. Peak si kladl otázku, jestli zítřejší shromáždění vůbec kněčemu bude. Doufal, že přinese aspoň nějaký medikament, který ten horor vNew Yorku ukončí, ale něco ho varovalo, aby si nedělal naděje. Říkal mu to jeho vnitřní hlas aten míval pravdu.

Vlebce mu dunělo vrytmu hluku motorů.

Peak se zaklonil azavřel oči.

Château Whistler, Kanada

Li byla navýsost spokojená.

Samozřejmě že by měla být vzhledem krýsujícímu se Armageddonu spíš otřesena. Ale den proběhl až příliš skvěle. Vanderbilt přešel do defenzivy aprezident naslouchal jí. Po nekonečných telefonátech si ujasnila status quo zániku světa anetrpělivě čekala na spojení sministrem obrany. Chtěla s ním probrat nasazení lodí, jež následujícího dne měly vyrazit do prvního útoku sonarem. Ministr obrany ale trčel na poradě. Li zbývalo pár minut, atak hrála Schumanna před kulisou nádherné hvězdné oblohy.

Bylo krátce před druhou hodinou vnoci. Zazvonil telefon. Li vyskočila azvedla ho. Čekala Pentagon abyla trochu zaražená tím, čí hlas místo toho slyšela.

„Doktor Johanson! Co pro vás mohu udělat?“

„Máte čas?“

„Kdy? Teď?“

„Rád bych svámi mluvil mezi čtyřma očima, paní generálko.“

„Teď se mi to moc nehodí. Musím vyřídit pár telefonátů. Co takhle za hodinu?“

„Vy nejste zvědavá?“

„Napovězte mi trochu.“

„Myslela jste si, že mám svou teorii.“

„Ano, správně!“ Li vteřinku rozvažovala. „Dobrá, tak přijďte.“

Súsměvem položila sluchátko. Přesně takhle to čekala. Johanson nebyl ten typ, který protahuje termíny do samého konce, abyl příliš zdvořilý na to, aby je nedodržel. On chtěl určit okamžik, ikdyby to mělo být vnoci.

Li zavolala centrálu. „Posuňte mi spojení sPentagonem opůl hodiny.“ Krátce se zamyslela aopravila se: „Ne, ohodinu.“

Johanson jí bude mít hodně co povídat.

Vancouver Island

Po Greywolfově líčení Anawaka poprvé přešla chuť. Ale Shoemaker se překonával. Opékal podezřele skvělé steaky apřipravil pozoruhodný salát skrutony aoříšky. Jedli ve třech na verandě. Delawareová se střehla zmínit svůj nový vztah avůbec se ukázala být velice zábavnou. Znala spoustu vtipů anebylo jí nikterak proti mysli vykládat ity nejpitomější, protože by se snimi klidně mohla okamžitě postavit na pódium. Byla rozený komik.

Ten večer byl jako ostrov vmoři bídy.

Ve středověké Evropě lidé tančili aslavili, když kolem obcházela černá smrt. Tak daleko sice nezašli, ale přesto se dokázali celé hodiny bavit ovšem možném, jenom ne otsunami, velrybách azabijáckých řasách. Anawak byl za tu změnu vděčný. Shoemaker vyprávěl historky ze začátků Davieho stanice. Smáli se, klábosili aužívali si příjemného večera, protáhli si nohy adívali se na černou vodu vzátoce.

Kolem druhé se Anawak rozloučil. Delawareová zůstala. SShoemakerem se dívali na staré filmy aotevřeli další láhev vína. Postupně se odebrali do alkoholické roviny bytí, atak Anawak dopil poslední sklenici vody, poděkoval ašel noční hlavní ulicí ke stanici. Tam zapnul počítač apřipojil se na internet.

Za pár minut našel profesora doktora Kurzweila. Za svítání se mu začal rýsovat obraz.

12. května

Château Whistler, Kanada

Tohle je možná bod obratu, pomyslel si Johanson.

Anebo jsem starý blázen.

Stál na malém pódiu nalevo od projekční plochy. Beamer byl vypnutý. Museli čekat pár minut na Anawaka, který nocoval vTofinu, ale teď už byli vplném počtu. Vprvní řadě seděli Peak, Vanderbilt aLi. Peak působil vyčerpaně. Vrátil se vnoci zNew Yorku avypadal, jako by tam byl zanechal většinu svých sil.

Johanson, jenž polovinu života strávil vpřednáškových sálech, byl zvyklý promlouvat kjiným lidem. Tu atam ke školní látce přidal vlastní poznatky ahypotézy abral do úvahy, že se oně bude přít se skutečnými isamozvanými odborníky. Ale jinak byly přednáškové sály bezpečný terén. Předávalo se vnich, na co přišli jiní, akladly se otázky.

Tohoto rána Johanson učinil neočekávanou zkušenost spochybností osobě samém. Jak má svou teorii podat, aby všichni hned nespadli smíchy ze židle? Li připustila, že by mohl mít pravdu. To už znamenalo hodně. Sjistou dávkou optimismu se dalo dokonce říci, že je ochotna sledovat jeho myšlenkové pochody. Ale zbytky nejistoty, jestli to zvládne, nebo zpacká, v něm klíčily aměly za následek, že svou přednášku většinu noci přepisoval stále znovu. Johanson si nedělal iluze. Měl jenom tuto jedinou příležitost. Buď ostatní překvapivým útokem získá na svou stranu, nebo ho prohlásí za magora.

Všechny oči byly upřeny na něj. Ticho jako vhrobě.

Pohlédl na první list svého rukopisu. Úvod byl zevrubný. Teď, po třech hodinách spánku, se mu zdál najednou nesrozumitelný asložitý. Opravdu má tohle přednášet? Vnoci stím byl spokojen, když ho únavou pálily oči abyl už sotva schopen udržet myšlenku. Argumentace přitom mohla uvíznout na mnoha mělčinách. Bude to rétorické manévrování.

Johanson váhal.

Pak odložil rukopis stranou.

Okamžitě pocítil obrovskou úlevu, jako kdyby ten štůsek papíruvážil metrák. Vrátila se mu sebejistota jako kavalírovi připravenému kboji pod vlajícím praporem aza zvuku fanfár. Udělal krok dopředu, rozhlédl se kolem, aby se ujistil pozorností každého jednotlivce, apronesl:

„Je to docela prosté. Zdůsledků budeme mít neuvěřitelně těžkou hlavu, ale vprincipu je to opravdu jednoduché anabíledni. Neprožíváme žádnou přírodní katastrofu. Zrovna tak nemáme co činit steroristickými organizacemi ani zločinnými režimy. Ani evoluce se nezbláznila.“ Udělal přestávku. „Děje se něco úplně jiného. Vtěchto dnech jsme svědky už tolikrát popsané války mezi planetami. Mezi dvěma planetami, které jako dvě pouze nevnímáme, protože jsou přetaveny vjednu. Zatímco jsme upírali zraky vzhůru vočekávání cizích inteligencí zvesmíru, ukazuje se nyní, že tyto inteligence jsou onou částí našeho světa, kterou jsme se nikdy nesnažili opravdu pochopit. Na této planetě koexistují dva systémy inteligentního života, které se doposud navzájem nechávaly vklidu. Ale zatímco jeden systém věděl ovývoji toho druhého, druhý systém dodnes nemá nejmenší představu okomplexnosti světa pod vodou, nebo – chcete-li – ocizím univerzu, snímž se dělíme oglóbus. Vesmír je ukryt voceánech. Mimozemšťané nepřijdou zdalekých galaxií, nýbrž se vyvinuli na dně hlubokých moří. Život ve vodě je daleko starší než život na souši ajá soudím, že tyto bytosti jsou starší než my. Nemám žádnou představu, jak vypadají nebo jak žijí, jak myslí ajak komunikují. Ale budeme se muset smířit smyšlenkou, že je to druhá božská rasa, jejíž životní prostor už desetiletí systematicky ničíme. Ati tam dole, ladies and gentlemen, jsou na nás zřejmě oprávněně naštvaní.“

Nikdo nic neříkal.

Vanderbilt jenom zíral. Převislé tváře se mu chvěly. Celé jeho mohutné tělo se začalo třást, jak potlačoval výbuch smíchu, pod nímž by se Johanson zhroutil jak pod salvou popravčí čety. Jeho masité rty sebou cukaly. Vanderbilt otevřel ústa.

„Já vaší myšlence rozumím,“ řekla Li.

Bylo to, jako by zastupujícímu řediteli CIA vrazila nůž mezi žebra. Jeho ústa zase sklapla. Trhnul sebou apodíval se zaraženě na Li.

„To přece nemyslíte vážně,“ zasupěl.

„Myslím,“ odpověděla Li klidně. „Neřekla jsem, že doktor Johanson má pravdu, ale připadá mi smysluplné naslouchat mu. Myslím, že svou domněnku bude umět zdůvodnit.“

„Díky, paní generálko,“ řekl Johanson slehkou úklonou. „Zdůvodním ji.“

„Pak tedy navrhuji, abyste pokračoval. Pokuste se teď své vývody podat stručně, abychom mohli co nejdříve přejít kdiskusi.“

Vanderbilt zjevně prožíval šok. Johanson přejížděl pohledem řady. Pokoušel se na ně jakoby mimochodem zapůsobit, aby nevzbudil dojem, že očekává nějakou reakci. Téměř nikdo nestavěl na odiv otevřené odmítnutí. Většina tváří byla ztuhlá údivem, některé vypadaly fascinované, jiné se tvářily nevěřícně, další jakýkoli výraz postrádaly. Teď musí učinit druhý krok. Musí je přimět, aby se chopili jeho myšlenky asamostatně ji rozvíjeli dál.

„Náš hlavní problém vminulých dnech atýdnech byl,“ řekl Johanson, „nalézt nějakou souvislost mezi rozdílnými případy, dokud jsme nenarazili na rosolovitou substanci, která se vyskytovala vrůzném množství ana vzduchu se rychle rozkládala. Tento objev nás bohužel jenom ještě víc mátl, protože jsme hmotu nacházeli vkorýších amušlích stejně jako vhlavách velryb. Tedy vživočiších, kteří nemohou být odlišnější. Jako možné vysvětlení se nabízelo něco na způsob choroby. Plíseň, zhmotněná vzteklina, nějaký druh napadení BSE nebo prasečím morem. Ale to zase nevysvětlovalo, proč se potápějí lodě nebo proč krabi vsobě nesou vražedné řasy. Ačervi na kontinentálních svazích nic rosolovitého nevykazují. Zato transportují bakterie rozkládající metan a jsou tak odpovědní za uvolňování skleníkového plynu obrovském množství, což nakonec vedlo ksesuvu okraje šelfu atsunami. Vjiných částech světa se mezitím vyskytují organismy, které jsouevidentně zmutované, ahejna ryb se chovají vrozporu se svou přirozeností. – Tohle všechno dohromady nedává žádný obraz. Jack Vanderbilt má proto absolutní pravdu, když přísahá na ducha, jenž tohle všechno plánuje aje za všechno odpovědný. Ale mýlí se vjedné věci: žádný vědec toho omořských ekosystémech neví ani zdaleka tolik, aby jimi dokázal vtakové míře manipulovat. Rádo se tvrdí, že ovesmíru víme víc než ohlubinách moře. To je pravda. Měli bychom tedy doplnit, proč tomu tak je: protože ve vesmíru se můžeme lépe pohybovat alépe vidět než vmořích. Hubbleův teleskop bez námahy dohlédne kcizím galaxiím. Naproti tomu ity nejsilnější reflektory nám ukážou svět pod vodou jenom vokruhu pár desítek metrů. Člověk ve skafandru pro kosmonauty se může ve vesmíru pohybovat téměř svobodně, ale potápěče voda od jisté hloubky rozdrtí, ikdyby byloblečen do té nejpokročilejší technologie. Ponorky, AUV aROV fungují jen za určitých podmínek. Akonečně – nemáme technické vybavení ani fyzickou sílu, abychom miliardy červů vysadili na hydrátech, auž vůbec nedisponujeme dostatečným věděním, jak je vypěstovat pro svět, oněmž dohromady nic nevíme. Byly zničeny podmořské kabely, ane všechny následkem sesuvu. Zpodmořských příkopů stoupají vzhůru hejna mušlí amedúz. – Ano, bude vpořádku, když si vysvětlení těchto jevů usnadníme předpokládáním existence plánujícího ducha, ale pak musíme myšlenku důsledně dovést až do konce: totiž že všechno, co se děje, se může dít jen proto, že se někdo tam dole vyzná stejně dobře, jako se vyznáme my zde na povrchu. Tedy někdo, kdo tam žije ave svém univerzu zaujímá vládnoucí postavení.“

„Rozuměl jsem vám správně?!“ vykřikl Rubin rozčileně. „Chcete říci, že se otuto planetu dělíme sdruhou inteligentní rasou?“

„Ano. Já tomu věřím.“

„Když je to tak,“ zeptal se Peak, „proč jsme tuto rasu dodnes neviděli ani oní nic neslyšeli?“

„Protože žádná neexistuje,“ řekl Vanderbilt vzdorně.

„Chyba.“ Johanson energicky zavrtěl hlavou. „Jsou pro to nejméně tři důvody. Za prvé, zákon neviditelné ryby.“

„Zákon čeho?“

„Většina živočichů vhlubinách moře toho nevidí – vběžném slova smyslu – onic víc, než tam vidíme my, ale zato se jim vytvořily jiné smyslové orgány, které vidění nahrazují. Reagují na nejjemnější změny tlaku. Zvukové vlny je zastihnou stovky atisíce kilometrů daleko. Každé podmořské plavidlo zaznamenají dávno předtím, než posádka ponorky spatří je. Vurčité oblasti mohou teoreticky žít miliony ryb určitého druhu, ale když se drží ve tmě, nemůžeme je nikdy spatřit. Amy zde máme co do činění sinteligentními bytostmi! Nikdy je neuvidíme, dokud to ony samy nebudou chtít. Druhý důvod je, že nemáme vůbec žádnou představu, jak tyto bytosti vypadají. Zachytili jsme na video záhadná zjevení. Modrý mrak, výboj blesku asvítící hmotu na norském kontinentálním svahu. Jsou to projevy cizích inteligencí? Aco ten rosol? Aco znamenají zvuky, které Murray Shankar nemůže nikam zařadit? – A je ještě třetí důvod. Dřív jsme si mysleli, že obyvatelná je pouze vrchní vrstva moře prosvícená sluncem. Mezitím jsme už přišli na to, že všechny jeho vrstvy se životem jen hemží. Dokonce ivhloubkách jedenácti tisíc metrů existuje život.Spousta organismů nemá nejmenší důvod usadit se výš. Většina znich by dokonce ani nemohla, protože voda by tam pro ně byla příliš teplá atlak příliš nízký, protože by tam nenašli potravu, kterou potřebují. My jsme naopak prozkoumali horní vrstvy vodstev, ale tam hlouběji bylo jen pár lidí vopancéřovaných ponorkách aněkolik robotů. Když tyto příležitostné výlety přirovnáme kpověstné jehle, musíme si představit kupku sena ovelikosti naší planety. –Je to stejné, jako kdyby mimozemšťané spustili zkosmické lodi kamery, jejichž objektivy by zachytila jenom to, co je vidět vokruhu několika metrů. Jedna ztěch kamer by nafilmovala kousek mongolské stepi. Další by zachytily pár záběrů zpouště Kalahari atřetí by spustili nad Antarktidu. Jiná by se dostala do skutečného velkoměsta, řekněme do newyorského Central Parku, kde by natočila pár čtverečních metrů trávníků apejska, jak čurá ustromu. Kjakému závěru by mimozemšťané dospěli? –Že jsme neosídlená planeta, na které se sporadicky vyskytují primitivní formy života.“

„Jak je to sjejich technologií?“ zeptala se Olivieraová. „Musí přece disponovat nějakou technologií, aby tohle všechno mohli provést.“

„Iotom jsem přemýšlel,“ odpověděl Johanson. „Myslím, že existuje alternativa ktechnologii, jakou máme my. My zpracováváme mrtvou hmotu na technické přístroje, stavíme zní domy, vyrábíme dopravní prostředky, rádia, oblečení atak dál. Ale mořská voda je mnohem agresivnější než vzduch. Tam dole platí jen jedno: optimální přizpůsobení se. Aoptimálně přizpůsobené jsou zpravidla formy života. Můžeme si tedy představit čistou biotechnologii. Vyjdeme-li zvysoké inteligence, můžeme také předpokládat vysokou míru kreativityapřesnou znalost biologie mořských organismů. – Mám na mysli, coděláme my: lidé už tisíciletí využívají jiné živočichy. Koně jsou živémotocykly, Hanibal táhl přes Alpy sbiologickými náklaďáky. Zvířata jsme cvičili odjakživa. Dnes je měníme geneticky. Klonujeme ovce apěstujeme geneticky modifikovanou kukuřici. Doveďme tedy tuto myšlenku dál. Krase, jejíž kultura atechnologie spočívá výhradně na biologické bázi! Co potřebují, to si jednoduše vypěstují. Pro každodenní potřebu, pro přemisťování, pro vedení války.“

„Panebože na nebi!“ zasténal Vanderbilt.

„Pěstujeme původce eboly amoru aexperimentujeme sneštovicemi,“ pokračoval Johanson, aniž by muži od CIA věnoval pozornost. „Tedyživočichy. Ještě pořád je ládujeme do bojových hlavic, ale je tonepohodlné araketa, ikdyž je řízená satelitem, nemusí bezpodmínečně doletět kcíli. Kdybychom vycvičili psy, kteří tyto původce ponesou vsobě, byla by to možná efektivnější cesta knapáchání škod. Nebo ptáky. Pro mě za mě hmyz! Co zmůžete proti roji komárů nakaženému virem nebo proti kontaminovaným mravencům? Nebo proti milionům krabů, kteří přepravují zabijácké řasy?“ Johanson se odmlčel. „Ti červi na kontinentálním svahu byli vypěstováni. Není divu, že je předtím nikdy nikdo neviděl. Neexistovali. Jejich účelem je dopravit bakterie do ledu. Do jisté míry tedy máme tu čest sCruise Missiles zčeledi Polychaeta. Sbiologickými zbraněmi, které vyvinul někdo, jehož celá kultura stojí na manipulaci sživými organismy. Arázem tu máme vysvětlení pro veškeré mutace! Některá zvířata byla změněna pouze nepatrně, jiná zas představují něco úplně nového. Například ten rosol: je to biologický, maximálně nestálý produkt, ale docela určitě není výsledkem přirozeného výběru. Ion plní účel. Řídí jiné živočichy tím, že napadá jejich neuronální síť. Nějak mění chování velryb. – Krabi ahumři byli naopak redukováni na pouhé mechanické funkce. Prázdné schránky se zbytky nervové hmoty. Rosol je řídí ajako náklad nesou na palubě vraždící řasy. Tito krabi pravděpodobně nikdy nežili. Byli vyšlechtěni jako organické skafandry pro kosmonauty, aby mohli proniknout do vnějšího prostoru, do našeho světa.“

„Ona hmota, ten rosol,“ zeptal se Rubin, „nemohla být zrovna tak dobře vypěstována člověkem?“

„To sotva.“ Anawak se vmísil do rozhovoru. „Co říká doktor Johanson, mi dává smysl. Kdyby za tím vězel člověk, proč by kvůli zamoření měst volil okliku přes mořské hlubiny?“

„Protože zabijácké řasy se vyskytují vmoři.“

„Tak proč to nezkusí sněčím jiným? Kdo umí vypěstovat řasy, které jsou jedovatější než Pfiesteria, ten určitě objeví ipůvodce, který nemusí napřed projít vodou. Proč chová kraby, když by to mohl klidně provést smravenci nebo ptáky nebo pro mě za mě skrysami?“

„Skrysami nevyvolá tsunami.“

„Ta věc je zčlověčí laboratoře,“ trval na svém Vanderbilt. „Je to syntetická substance…“

„Tomu nevěřím,“ vykřikl Anawak. „Ani od Navy bych se něčeho takového nenadál, aže ta je schopná, Bůh to ví, zmanipulovat imořské savce.“

Vanderbilt vrtěl hlavou, jako kdyby měl Parkinsonovu chorobu.

„Očem to mluvíte?“

„Oexperimentech, které se prováděly pod hlavičkou MK-0.“

„Otom jsem nikdy neslyšel.“

„Chcete popřít, že Navy se už léta pokouší manipulovat mozkové proudy delfínů adalších savců tím, že jim zavádí elektrody pod vrchní část lebky a…“

„Taková blbost!“

„Jenže to dodneška nefunguje. Každopádně ne tak, jak by bylo žádoucí, atak se studují práce Raye Kurzweila…“

„Kurzweila?“

„To je koryfej na poli neuroinformatiky,“ vpadl jim do řeči Fenwick a jeho rysy se najednou vyjasnily. „AKurzweil přišel svizí, která daleko převyšuje dnešní stav zkoumání mozku. Když chceme vědět, čeho jsou lidé ohledně toho schopní… Ne, ještě víc! Jeho práce by nám mohla objasnit, jak si cizí inteligence bude počínat!“ Fenwick se zjevně dostal do varu. „Kurzweilův neuronový computer! To je opravdu možnost.“

„Promiňte,“ řekl Vanderbilt, „ale já nemám tušení, očem je tu řeč.“

„Ne?“ Li se potměšile usmála. „Ajá si vždycky myslela, že vymývání mozků je prvotní zájem CIA.“

Vanderbilt funěl arozhlížel se dokola na všechny strany.

„Očem to mluví? Já nic nevím. Může mi sakra někdo říct, očem tomluví?“

„Neuronový computer je model pro kompletní rekonstrukci mozku,“ řekla Olivieraová. „Podívejte se, náš mozek se skládá zmiliardnervových buněk. Každá buňka je spojena sbezpočtem dalších. Komunikují spolu navzájem elektrickými impulzy. Tímto způsobem se vědění, zkušenosti či emoce neustále aktualizují, nově uspořádávají nebo archivují. Každou vteřinu našeho života, dokonce ikdyž spíme, probíhá vnašem mozku nové strukturování. Sdnešní technikou je možné znázornit mozková centra spřesností na jeden milimetr. Jako mapu. Můžeme se dívat, jak myslíme acítíme, které nervové buňky se aktivují současně. Třeba vokamžiku polibku, utrpěné bolesti nebo při vzpomínce.“

„Tamísta jsou známa aNavy ví, kam vyslat elektrický impulz, aby vyvolal žádoucí reakci,“ navázal Anawak. „Ale je to pořád ještě velice nahrubo. Jako mapa, jejíž detail končí upadesáti čtverečních kilometrů.Kurzweil naproti tomu věří, že už brzy budeme disponovat možností naskenovat celý mozek, každou synapsi apřesnou koncentracivšech chemických přenašečů vzruchu – až na poslední detail každé buňky!“

„Uf!“ vyrazil ze sebe Vanderbilt.

„Ateprve až budeme mít kompletní informace,“ pokračovala Olivieraová, „můžeme mozek včetně všech jeho funkcí přenést do neuronového computeru. Computer by vytvořil dokonalou kopii myšlení osoby, jejíž mozek byl naskenován, včetně jeho vzpomínek aschopností. Vytvořil by druhé já.“

Li zvedla ruku.

„Mohu vás ujistit, že MK-0 ještě není tak daleko,“ řekla. „Kurzweilův neuronový computer je zatím jenom vize.“

„Jude,“ zašeptal Vanderbilt zděšeně. „Proč to vykládáte? Do toho nikomu nic není, to podléhá nejpřísnějšímu utajení.“

„MK-0 je vojenská nezbytnost,“ řekla Li klidně. „Alternativou by bylo obětovávat lidi. My si naše války nemůžeme vždy vybírat, jak jste bezpochyby zjistili. Projekt se skutečně nachází ve slepé uličce, ale zastavil se jen na přechodnou dobu. Cesta kumělé inteligenci už je nastoupena. Medicína nemá daleko knahrazování lidských orgánů mikročipy. Nevidomí již pomocí takových implantátů rozeznávají kontury. Vzniknou úplně nové formy inteligence.“ Li udělala pauzu autkvěla pohledem na Anawakovi. „Tohle jste přece myslel, že? Všechno by hovořilo pro blízkovýchodní hypotézu, abychom se přidrželi toho trapného slova, pokud by lidstvo bylo už tak daleko, jak to myslel Kurzweil. Ale my tam nejsme. Ani Amerika, ani nikdo jiný. Žádný člověk nemohl vypěstovat tenhle rosol, který evidentně funguje jako neuronový computer.“

„Neuronový computer vpraxi znamená naprostou kontrolu nade vším myšlením,“ řekl Anawak. „Jestliže rosol představuje něco na ten to způsob, pak už zvíře nikoli pouze řídí, ale sám se stává dotyčným zvířetem. Je součástí jeho mozku. Buňky substance přebírají funkcimozkových buněk. Buďto rozšiřují mozek živočicha…“

„Nebo ho nahrazují,“ dokončila Olivieraová. „Leon má pravdu. Takový organismus nevzešel zžádné lidské laboratoře.“

Johanson naslouchal sbušícím srdcem. Chopili se jeho teorie. Pracují sní apřidávají další aspekty askaždým slovem, které tu padlo, ji potvrzují. Začal si představovat onen biologický computer, kterýmůže kopírovat mozkové buňky, zatímco kolem se rozvíjela diskuze, dokud do ní neskočil Roche anevzal si slovo.

„Jednomu ještě nerozumím, pane doktore. Jak si vysvětlujete, že tam dole onás toho tolik vědí? Při vší úctě kvaší teorii, ale jak mohou být obyvatelé mořských hlubin onás tak dobře informováni?“

Johanson viděl, jak Vanderbilt aRubin souhlasně přikyvují.

„To není tak těžké,“ řekl. „Když pitváme rybu, děje se tak vnašem světě, ne vjejím. Proč by ony bytosti nemohly získávat poznatky onás stejným způsobem? Každý rok se utopí spousta lidí. Jestli jsou potřeba další exempláře, tak si prostě nějaké odchytí. – Ale na druhou stranu máte pravdu: kolik toho onás ve skutečnosti vědí? Krátce před sesuvem šelfu jsem poprvé nebyl dalek toho, abych uvěřil vorganizovaný útok. Zvláštní je, že jsem nikdy nezauvažoval otom, že by za tím mohli vězet lidé. Natolik mi ta strategie připadala cizorodá. Jak byla naráz zničena velká část severoevropské infrastruktury, to byl dokonalý plán sdalekosáhlými následky pro nás. Potápět malé lodě velrybami se naopak zdá naivní. Rabování moří se nezastaví mimořádně jedovatými koloniemi medúz. Lodní katastrofy nás zasáhnou tvrdě, ale jestli tato zmutovaná hejna ryb skutečně dokážou ochromit celosvětovou lodní dopravu, otom si troufám pochybovat. Nápadné ovšem je, že jsou velice přesně informováni onašich lodích. Znají dobře všechno, co se bezprostředně týče jejich životního prostoru. Osvětě nad hladinou toho vědí méně. Vyslat na pevninu smrtící řasy vkrabech, to svědčí o vynikajícím vojenském plánování, ale začátek sbretaňskými humry byl spíše nezdar. Když rosol tam dole vklouzl do humřích těl, byl samozřejmě komprimován vysokým hlubinným tlakem. Nad hladinou pochopitelně roztáhl aněkteří humři explodovali.“

„Zdá se, že ukrabů se poučili,“ soudila Olivieraová. „Rosol zůstal stabilní.“

„Ano.“ Rubin našpulil rty. „Ale chcípají, sotva se dostanou na souš.“

„Aproč ne?“ opáčil Johanson. „Svůj úkol splnili. Všechny tyhle chovy jsou odsouzeny krychlé smrti. Mají proti našemu světu bojovat, ane ho osídlit. – Ať se na tuto válku podíváme kdekoli, lidé by si tak nepočínali! Kčemu ta oklika přes moře? Proč by se měl člověk pouštět do takových experimentů? Jaký by měl rozumný důvod měnit geny, právě živočichů, kteří žijí kilometry pod vodou jako například komínový krab. Za tím nestojí člověk. Tady se experimentuje, aby se vyzkoumalo, kde jsou naše slabá místa. Apředevším se tak odvádí pozornost,“

„Odvádí pozornost?“ opakoval Peak.

„Ano. Nepřítel otevřel mnoho front najednou. Zněkterých máme hororové sny, jiné jsou spíše na obtíž, ale udržují nás vpoklusu. Avětšina píchnutí jehlou bolí strašně. Skutečná proradnost je založena na tom, že zastírají, co se doopravdy děje. Abychom pro samé zjišťování škod neviděli skutečná nebezpečí. Octli jsme se vroli cirkusového žongléra, který postavil na hůlky talíře aroztáčí je, aby nespadly. Musí neustále pobíhat mezi hůlkami zjednoho konce na druhý. Sotva stabilizoval jeden talíř, už se mu kymácí druhý. Čím víc talířů má vpohybu, tím rychleji musí běhat. Vnašem případě počet talířů výrazně překročil žonglérovy možnosti. Na takové množství útoků nejsme zralí. Útoky velryb azmizelá hejna ryb samy osobě nepředstavují neřešitelný problém. Ale vsouhrnu tu plní svůj účel, totiž ochromovat nás apřetěžovat. Budou-li se tyto jevy šířit dál, některé státy ztratí kontrolu ajiné toho využijí, dojde klokálním ivětším konfliktům, které se vymknou zrukou, anikdo nebude mít šanci vnich zvítězit. Oslabíme sami sebe. Struktury mezinárodní pomoci se zhroutí, sítě zdravotní péče zkolabují. Nebudeme mít dostatek prostředků, síly, know-how anakonec ani času zabránit tomu, co se vtichosti odehrává stranou otevřených bojů.“

„Aco to má být?“ zeptal se Vanderbilt znuděně.

„Zničení lidstva.“

„Jak prosím?“

„Copak vám to není jasné? Rozhodli se zacházet snámi stejně, jako zachází člověk se škůdci. Chtějí nás vyhladit…“

„Ale teď už toho mám dost!“

„… dřív, než my vyhladíme život vmoři.“

Muž ze CIA snámahou zvedl své tělo, narovnal se anamířil na Johansona chvějící se ukazovák. „Tohle je největší slabomyslnost, jakou jsem kdy slyšel! Od čeho si myslíte, že tu jste? Chodíte hodně do kina, co? Chcete nás poučovat, že tady sedí tihle… ti lepší mimozemšťani zPropasti pod vodou ahrozí nám prstem, protože jsme zlobili?“

„Propast?“ Johanson přemýšlel. „Aha, rozumím. Ne, takové bytosti nemyslím. To byli mimozemšťané.“

„Stejně to byla kravina!“

„Ne. VPropasti se bytosti zvesmíru usadí vnašich mořích. Film je prezentuje jako lepší lidi. Mají morální poselství. Především nás nechtějí svrhnout zvrcholu pozemské evoluce, jak by to udělala inteligentní rasa, která se zde na této planetěvyvinula paralelně snámi.“

„Doktore!“ Vanderbilt vytáhl kapesník autíral si pot zčela ahorního rtu. „Vy nepracujete stajnými věcmi jako my. Nemáte naši zkušenost. Budiž vám ke cti, že jste nás tu čtvrt hodiny skvěle bavil, ale když chcete odhalovat lumpárny, musíte nejdřív ze všeho poznat, jakýmu účelu sloužej. Kdo na tom vydělá! To vás přivede na správnou stopu! Ana tohle babrání se v…“

„Nikdo na tom nevydělá,“ ozval se někdo.

Vanderbilt se těžkopádně otočil.

„Mýlíte se, Vanderbilte! Do včerejší noci vKielu rozpracovávali scénáře, co se stane, když začnou kolabovat další kontinentální svahy.“

„Já vím,“ řekl Vanderbilt nevrle. „Tsunami ametan. Budeme mít klimatickej problémeček…“

„Ne.“ Bohrmann zavrtěl hlavou. „Žádný problémeček. Bude nad námi vynesen rozsudek smrti. Je všeobecně známo, co se na Zemi stalo před padesáti pěti miliony let, kdy už jednou veškerý metan unikl do atmosféry a…“

„Jak uvšech čertů můžete vědět, co se stalo před pětapadesáti miliónama roků?“

„Vypočítali jsme to. Ateď jsme to vypočítali znovu. Přes pobřeží se povalí tsunami avyhladí přímořskou populaci. Pak se bude zemský povrch pomalu oteplovat, bude nesnesitelné horko amy všichni zemřeme. IBlízký východ, pane Vanderbilte! Ivaši teroristé. Už jenom únik metanu uvýchodní Ameriky avzápadním Pacifiku by stačil zpečetit náš osud.“

Náhle se rozhostilo ticho jako vhrobě.

„Aproti tomu,“ řekl Johanson tiše adíval se přitom na Vanderbilta, „nemůžete dělat vůbec nic, Jacku. Protože nevíte co. Anemáte možnost otom přemýšlet, protože jste už přetížen velrybami, žraloky, mušlemi, medúzami, kraby, zabijáckými řasami aneviditelnými žrouty kabelů. Ati všichni likvidují naše ponorky aroboty avšechno, čím bychom mohli nahlédnout pod vodu.“

„Jak dlouho může trvat, než se atmosféra ohřeje natolik, aby bylo lidstvo vážně ohroženo?“ zeptala se Li.

Rohrmann svraštil čelo. „Odhaduju to na několik století.“

„Toje útěcha,“ zavrčel Vanderbilt.

„Ne, vůbec ne,“ řekl Johanson. „Jestliže tyto bytosti založily své polní tažení na tom, že ohrožujeme jejich životní prostor, musí se nás zbavit rychle. Zpohledu historie Země pár století nic neznamená. Ale člověk už napáchal to nejhorší vkratší době. Takže oni vklidu postoupili ještě okrok dál. – Dokázali zastavit Golfský proud.“

Bohrmann na Johansona jen zíral.

„Dokázali co?!“

„Už stojí,“ upozornila na sebe Weaverová. „Možná ještě trošku teče, ale mele zposledního. Za pár let se svět může připravovat na novou dobu ledovou. Za méně než sto let bude na zemi zatracená zima. Třeba už za padesát nebo za čtyřicet. Asnad ještě dřív.“

„Tak moment!“ vykřikl Peak. „Metan Zemi ohřeje, to víme taky. Atmosféra se může převrátit. Ale jak do toho zapadá nová doba ledová, když se zastavil Golfský proud? Co ztoho má probůh vzejít? Vyrovnání hrůzy?“

Weaverová se na něj podívala. „Spíš bych řekla, že její umocnění.“

Jestli se na začátku zdálo, že Vanderbilt stojí osamocen se svým rigorózním odmítáním, vnásledující hodině se obraz proměnil. Grémium se rozdělilo na dva tábory, které vytáhly proti sobě navzájem. Avšechno se vyvalilo nanovo. První anomálie. Počátky velrybích útoků. Okolnosti, za nichž byli objeveni červi. Vypadalo to tam jako na ragbyovém hřišti. Používaly se rétorické fauly, argumenty se vzájemně přihrávaly, frakce střídavě vybíhaly, obkličovaly protivníka neustále novými argumenty apokoušely se ho přechytračit. Do toho se přimísil podtón, který Anawak odněkud znal. Proto nadhodil otázku, zda by bylo možné, aby cizí inteligence zpochybnila nadvládu člověka. Otevřeně to nikdo neřekl. Ale Anawak, zběhlý vdisputacích ozvířecí inteligenci, vycítil vkaždém slově hlubší podtext. Agrese byla přítomna. Johansonova teorie nerozštěpila vědu, nýbrž samozřejmost vlastního já skupiny expertů, kteří byli vprvé řadě lidmi. KVanderbiltovi se přidružili Rubin, Frost, Roche, Shankar azprvu váhající Peak. Johansonovi se dostalo posily vpodobě Li, Sue Olivieraové, Fenwicka, Forda, Bohrmanna aAnawaka. Představitelé tajných služeb adiplomaté seděli chvíli stranou, jako by se před jejich očima odehrávalo absurdní divadlo. Pak se jeden po druhém zapojili do hry.

Bylo to ohromující.

Zrovna tihle lidé, špióni zpovolání, superkonzervativní bezpečnostní poradci aexperti na terorismus, se skoro všichni přidali na Johansonovu stranu. Jeden znich prohlásil:

„Já jsem střízlivě uvažující člověk. Když slyším něco, co mě přímo udeří do uší, tak tomu věřím. Akdyž proti tomu stojí něco, co se musí vnutit postranními cestičkami, jen aby to zapadlo do vzorce našich zkušeností, tak tomu nevěřím.“

ZVanderbiltovy malé jednotky pak jako první dezertoval Peak. Následovali ho Frost, Shankar aRoche.

Nakonec vyčerpaný Vanderbilt navrhl přestávku.

Všichni vyšli ven, kde byly připraveny stoly sdžusem, kávou akoláči. Weaverová se přitočila kAnawakovi.

„Vy jste měl sJohansonovou teorií nejmenší problém,“ konstatovala. „Jak to?“

Anawak se na ni podíval ausmál se. „Dáte si kávu?“

„Ráda. Smlékem.“

Anawak nalil dva šálky ajeden jí podal. Weaverová byla jen otrochu menší než on. Najednou ho napadlo, že ji má rád, ikdyž si sní ještě neměl příležitost promluvit. Měl ji rád od prvního okamžiku, kdy se jejich pohledy setkaly před Château.

„Ano,“ řekl. „Ta teorie je promyšlená.“

„Jen proto? Nebo proto, že tolik věříte vinteligenci zvířat?“

„Tak to není. Věřím na inteligenci jako takovou, ale taky, že zvířata jsou zvířata alidé jsou lidé. Kdybychom mohli prokázat, že delfíni jsou stejně inteligentní jako my, se všemi důsledky, pak už by nebyli zvířaty.“

„A věříte, že tomu tak je?“

Anawak zavrtěl hlavou.

„Myslím, že na to nepřijdeme, pokud to budeme posuzovat zhlediska člověka. – Pokládáte lidi za inteligentní, slečno Weaverová?“

Weaverová se zasmála. „Jeden člověk je inteligentní. Hodně lidí je tupé stádo.“

To se mu líbilo.

„Vidíte?“ řekl. „Apřesně to by se taky dalo říci o…“

„Doktor Anawak?“ Nějaký muž k němu přicházel rychlými kroky. Patřil kbezpečnostnímu personálu. „Jste přece doktor Anawak?“

„Ano.“

„Volají vás ktelefonu.“

Anawak svraštil obočí. VChâteau nebylo možné nikoho zastihnout přímo. Ale existovalo číslo, na kterém rodinní příslušníci mohli zanechávat vzkazy nebo volat vnutném případě. Li požádala štáb, aby toto číslo sdělovali úsporně.

Shoemaker ho měl. Kdo ještě?

„Vhale,“ řekl muž. „Nebo chcete hovor přepojit na pokoj?“

„Ne, to je vpořádku. Půjdu svámi.“

„Tak zatím,“ zavolal na Weaverovou.

Anawak šel za členem ochranky. Vpostranní lodi byla zřízena řada provizorních telefonních kabin.

„Hned ta první,“ řekl muž. „Nechám tam hovor přepojit. Zazvoní to. Jednoduše to zvednete abudete spojen sTofinem.“

Tofino? Takže Shoemaker.

Anawak čekal. Telefon zazvonil. Zvedl sluchátko aohlásil se.

„Ach, Leone,“ ozval se Shoemakerův hlas. „Je mi to opravdu líto. Vím, že tě ruším při něčem důležitým, ale…“

„To nic, Tome. Byl to hezkej večer včera.“

„No jo. A… tohle je taky důležitý. Je to… ehm…“

Shoemaker ze sebe páčil slova. Pak tiše povzdechl.

„Leone, musím ti říct něco smutnýho. Volali zCape Dorsetu.“

Najednou, ve zlomku vteřiny, bylo Anawakovi, jako by mu sebrali pevnou půdu pod nohama. Věděl, co ho čeká. Věděl to dřív, než to Shoemaker vyslovil.

„Leone, tvůj otec zemřel.“

Stál vkabině jako ochromený.

„Leone?“

„Všechno dobrý, já…“

Všechno dobrý. Jako vždycky. Všechno dobrý. Všechno dobrý…

Aco má dělat?

Nic nebylo dobrý!

Li

„Mimozemšťané?“

Prezident byl pozoruhodně uchvácen.

„Ne,“ řekla Li už poněkolikáté. „Žádní mimozemšťané. Obyvatelé této planety. Konkurence, jestli chcete.“

OffuttAir Force Base aChâteau byly propojeny. Kromě prezidenta se vOffuttu účastnili také ministr obrany, první poradce pro bezpečnost, ministr vnitřní bezpečnosti, ministryně zahraničí arovněž ředitel CIA. Nikdo už nepochyboval otom, že Washington potká stejný osud jako New York. Město bylo evakuováno. Kabinet se zvětší části přestěhoval do Nebrasky. První smrtelné případy jen podtrhly dramatičnost situace, ale ústup do vnitrozemí probíhal spořádaně apodle plánu. Tentokrát byli připraveni lépe.

VChâteau byli přítomni Li, Vanderbilt aPeak. Li věděla, že lidé vOffuttu jsou naštvaní, že tam musí dřepět. Řediteli CIA chyběla jeho pracovna všestém patře centrály na Potomaku. Tajně záviděl řediteli odboru pro boj proti terorismu, který své lidi jednoduše odmítl evakuovat.

„Pošlete své lidi do bezpečí,“ rozkázali mu.

„Tohle je krize, kterou někdo vyvolal,“ zněla jeho odpověď. „Je to teroristická krize. Lidé vGlobal Response Centru musí sedět usvých počítačů apracovat. Musí splnit zásadní úkol. Jsou to oči, které sledují mezinárodní terorismus. Ty nemůžeme nikam evakuovat.“

„New York napadla biologická smrt,“ namítl ředitel CIA. „Podívejte se, co se tam děje. Ve Washingtonu to bude stejné.“

„Global Response Centre nebyl uveden do života, aby vtakové situaci někam utíkal.“

„Dobrá, ale vaši lidé mohou zemřít.“

„No tak zemřou.“

Iministr obrany by byl raději dirigoval situaci zpoza psacího stolu ve své mohutné pracovně aprezident byl vůbec typ, co ho málem museli přivázat, aby nenasedl do prvního letadla aneutekl zpátky do Bílého domu. Dalo se mu vyčítat mnohé, ale rozhodně ne to, že by byl zbabělý. Fakticky vzato byl tak odvážný, že někteří jeho protivníci chovali podezření, že ve svém ignorantství nepociťuje strach.

Přitom byla Offutt Air Force Base vybavena jako druhé vládní sídlo. Ale museli tam uprchnout. Aproto, jak Li odhadovala, tak spontánně přijali hypotézu inteligentní moci zmoře. Utíkat před lidským protivníkem, proti němuž mohli postavit leda svou bezradnost, to by pro administrativu byla neodčinitelná potupa. Johansonova teorie vrhla na věc úplně nové světlo. Dodatečně sejmula tíhu zbezpečnostních poradců ministerstva obrany iprezidenta.

„Co si otom myslíte?“ zeptal se prezident ostatních. „Je vůbec něco takového možné?“

„Co já osobně považuji za možné aco ne, to nehraje žádnou roli,“ odpověděl zhurta ministr obrany. „Experti sedí vChâteau. Jestli oni dospěli ktakovému závěru, potom je nutné je brát vážně apoložit si otázku, co musíme udělat ze všeho nejdřív.“

„Vy je chcete brát vážně?“ zeptal se Vanderbilt sklesle. „Vetřelce? Zelené mužíčky?“

„To nejsou mimozemšťané,“ zopakovala Li trpělivě. „Budeme mít úplně jiný problém,“ poznamenala ministryně zahraničí. „Dejme tomu, že ta teorie je pravdivá. Nakolik sní můžeme seznámit veřejnost?“

„Cože? Nic takového!“ Ředitel CIA energicky zavrtěl hlavou. „To bychom okamžitě měli chaos po celém světě.“

„Ten už stejně máme.“

„Ale itak. Média by nás ihned roznesla. Novináři by nás prohlásili za blázny. Za prvé nám nebudou věřit, aza druhé: nebudou nám chtít uvěřit. Existence takovéhle rasy by zpochybnila význam lidstva.“

„To je především náboženský problém.“ Ministr obrany udělal odmítavé gesto. „Politicky není relevantní.“

„Žádná politika už neexistuje,“ řekl Peak. „Není nic, očem by se dalo uvažovat, apřitom nevnímat ten strach autrpení. Zajeďte si na Manhattan! Udělejte si otom obrázek. Tam se modlí lidé, kteří nikdy vživotě nepáchli do kostela.“

Prezident se zamyšleně díval do stropu.

„Musíme se ptát,“ řekl, „jaké jsou Boží úradky vtéto věci.“

„Bůh nesedí ve vašem kabinetu, pane, jestli můžu něco podotknout,“ řekl Vanderbilt. „Ataky není na naší straně.“

„To není dobré stanovisko, Jacku,“ řekl prezident se zachmuřeně staženým obočím.

„Já už se odnaučil dělit stanoviska na dobrý ašpatný, pokud dávají smysl. Tady si každý myslí, že na tý teorii něco je. Ajá se teda ptám, kdo nemá všech pět pohromadě…“

„Jacku,“ pronesl ředitel CIA varovně.

„… a jsem dokonce ochotnej uznat, že jsem to já. Ale stanovisko změním, teprve až uvidím důkazy. Až si stěmi parchanty promluvím, stím vodním plemenem. Do té doby důrazně varuju, abychom nepolevovali vnaší bdělosti, protože nelze vyloučit dalekosáhlý teroristický útok.“

Li mu položila ruku na předloktí.

„Jacku, proč by lidé volili takový způsob?“

„Aby lidé jako vy uvěřili, že na nás mají spadeno mimozemšťani. Aono to funguje. Ono to ďábelsky funguje!“

„Nikdo znás není naivní,“ řekl nazlobeně bezpečnostní poradce. „Vnaší bdělosti nepolevíme, ale upřímně: svaší psychózou terorismu se nedostaneme ani okrok dál. Můžeme donekonečna sledovat profláknuté mulláhy nebo zazobané zločince prvního řádu, ale naše města budou zaplavena anevinní Američané budou dál umírat. Takže, Jacku: jaký vlastně máte návrh?“

Vanderbilt vztekle zkřížil ruce přes břicho avypadal jako nahněvaný Buddha.

„Já jsem tu jeden návrh zaslechla,“ řekla Li pomalu.

„Asice?“

„Mluvit stěmi parchanty. Navázat snimi kontakt.“

Prezident přiložil špičky prstů k sobě. Potom řekl zamyšleně: „Toto je zkouška. Zkouška pro lidskou rasu. Možná Bůh tuto planetu určil pro dvě rasy. Možná má bible pravdu, když hovoří ozvířeti, které vystoupí zmoře. Bůh pravil: podmaňte si zemi, ale neřekl to nějaké mořské bytosti.“

„Ne, to absolutně ne,“ zamumlal polohlasně Vanderbilt. „Řekl to Američanům.“

„Možná je toto boj proti zlu, ona často předpovídaná bitva.“ Prezident se trochu narovnal. „Amy jsme vyvoleni zlo porazit azvítězit.“

„Možná,“ chopila se Li jeho myšlenky, „že ten, kdo zvítězí vtéto bitvě, ovládne svět.“

Peak se na ni díval ze svého místa amlčel.

„Měli bychom Johansonovu teorii otevřeně projednat svládami států NATO aEvropské unie,“ navrhla ministryně zahraničí. „Apotom zapojit OSN.“

„Azároveň jim dát jasně najevo, že nejsou schopni takovou operaci provést,“ dodala rychle Li. „Myslím, že můžeme klidně využít know-how akreativitu jejich nejlepších hlav. Navrhuji zavázat také spřátelené arabské aasijské státy. Každopádně to udělá dobrý dojem. Ale zároveň je načase si uvědomit, že máme příležitost postavit se do čela světového společenství. – Tohle není náraz meteoritu, který nás všechny smete zpovrchu zemského. Je to děsivé ohrožení, které ale můžeme zvládnout, když se odteď už nedopustíme žádné chyby.“

„Zabírají vaše protiopatření?“ zeptal se bezpečnostní poradce.

„Všude na světě běží na plné obrátky výzkum imunních látek. Pokoušíme se něco podnikat proti invazi krabů aútokům velryb ataké lovit červy, což je všechno velice obtížné. Děláme spoustu věcí, abychom snížili rizika, ale to nebude stačit, pokud budeme pokračovatkonvenčními prostředky. Zastavení Golfského proudu nás odsoudilo kbezmocnosti. Metanová mimořádná událost je neodvratná. Ikdyby se nám podařilo vylovit miliony těch červů, nezjistíme, kde se usadili noví. Poté co není možné vysílat roboty, sondy aponorky, jsme úplně slepí. Nemáme nejmenší tušení, co se tam dole děje. Dnes odpoledne jsem slyšela, že jsme uGeorgesovy lavice přišli odvě obrovské vlečné sítě. Ztratili jsme veškerý kontakt se třemi trawlery, které operují na úrovni Vavřincova příkopu. Pátrací letouny jsou na cestě, ale je tam obtížný terén. Východně odtud se nacházejí Velké newfoundlandské lavice. Je to zóna permanentní mlhy auž dva dny tam zuří prudká bouře.“ Li udělala přestávku. „To jsou dva příklady ztisíce. Téměř všechna hlášení vypovídají onašem selhání. Bezpilotní průzkumné letouny pracují dobře, několikrát jsme formace krabů zastavili plamenomety, ale oni zase vylezli někde jinde. Musíme si přiznat, že zmoře máme minimum hlášení. Nebylo to vpořádku ani tehdy, když zněj ještě nevystupovalo žádné nebezpečí, ale teď…“

„Co útoky sonarem?“

„Pokračujeme, ale neslibujeme si od toho žádný velký úspěch. Nezbývá nám než zvířata zabíjet. Velryby před hlukem neutíkají, jak by to udělalo každé zvíře, které má vpořádku instinkty. Myslím, že přitom neskutečně trpí, ale jsou řízeny. Teror pokračuje.“

„Když mluvíte oplánování,“ ozval se ministr obrany, „rozpoznala jste za tím vším nějakou strategii?“

„Myslím, že ano. Má pět stupňů, které na sebe navazují. – První krok je vyhnání člověka zmořské hladiny imořských hlubin. – Druhý krok vrcholí zničením avyhnáním přímořské populace. Viz severní Evropa. – Třetí krok obnáší zničení naší infrastruktury. Rovněž severní Evropa, kde byl citelně zasažen pobřežní těžařský průmysl. Ochromení rybolovu nám způsobí obrovské potravinové problémy, zejména třetímu světu. – Čtvrtý krok je zničení nosných pilířů naší civilizace, velkoměst. Pomocí tsunami, bakteriologickým zamořením azahnáním obyvatelstva do vnitrozemí. – Akonečně pátý aposlední krok: klima se zhroutí aZemě se stane pro člověka neobyvatelnou. Buď zamrzne nebo se utopí, ohřeje se nebo ochladí – anebo oboje. To ještě nevíme do úplných podrobností.“ Na chvíli zavládlo tísnivé mlčení.

„Ale nebude pak nakonec Země neobyvatelná pro veškeré živočichy?“ zeptal se poradce pro bezpečnost.

„Na povrchu ano. Nebo řekněme, že většina fauny přitom vyhyne. Ale nechala jsem si vysvětlit, že něco podobného se stalo před pětapadesáti miliony let. Ve výsledném efektu řada druhů živočichů arostlin vyhynula auvolnila místo novým druhům. Myslím, že tyhle bytosti určitě velice dobře uváží, jak takovou katastrofu přečkat bez vlastní újmy.“

„Takové vyhlazování, to je…“ Ministr vnitra hledal slova. „To se vymyká všemu, co je lidské…“

„Oni nejsou lidé,“ řekla Li trpělivě.

„Ale jak je pak můžeme zastavit?“

„Tím, že vypátráme, kdo jsou,“ řekl Vanderbilt.

Li k němu otočila hlavu.

„Slyším snad pozdní pochopení?“

„Moje stanovisko se nemění,“ řekl Vanderbilt vyrovnaně. „Poznej účel jednání, avíš, kdo jedná. Já vdaném případě uznávám, že vaše pětistupňová strategie je momentálně to nejpřesnější. Musíme tedy učinit první krok. Kdo jsou, kde jsou, jak myslí.“

„Aco se proti nim dá podniknout,“ dodal ministr obrany.

„Promluvme si snimi,“ řekla Li.

„Navázat kontakt?“

„Vyjednávat se dá isďáblem. Momentálně nevidím jinou cestu. Johanson zastává tezi, že nás udržují vpoklusu, atím nám brání najít řešení. My jim tolik času dát nesmíme. Pořád ještě jsme akceschopní, navažme tedy kontakt. – Apak udeříme.“

„Proti bytostem vhlubinách moře?“ Ministr vnitra zavrtěl hlavou. „Svatá prostoto!“

„Jsme tedy všichni zajedno, že na té teorii něco je?“ zeptal se dokolaředitel CIA. „Myslím tím, že mluvíme, jako by už padly všechny pochybnosti. Budeme se zcela vážně zaobírat myšlenkou, že sdílíme Zemi sdruhou inteligentní rasou?“

„Je pouze jedna božská rasa,“ zdůraznil prezident rozhodně. „Atouje lidstvo. Nakolik inteligentní je tato forma života vmoři, to je jiná kategorie. Azda má právo nárokovat si tuto planetu stejně jako my, to je nanejvýš sporné. Příběh stvoření nic takového nepředvídá. Země je světem člověka, byla stvořena pro člověka aplán Boží je ináš plán. –Ale že nějaká cizí forma života je za tohle všechno odpovědná, to se mi zdá přijatelné.“

„Ještě jednou,“ chtěla vědět ministryně zahraničí. „Co řekneme světu?“

„Říkat něco světu, na to je ještě brzy.“

„Budou se ptát.“

„Vymyslete odpovědi. Od toho jste diplomatka. Když vyrukujeme na světlo stím, že vmoři žije druhé lidstvo, první lidstvo zemře na šok.“

„Mimochodem,“ pronesl ředitel CIA aotočil se kLi, „jak těm chorým mozkům voceánu máme vůbec říkat?“

Li se zasmála. „Johanson má návrh: yrr.“

„Yrr?“

„Ypsilon advě r. Je to náhodné pojmenování. Výsledek nevědomých úhozů prsty do klávesnice laptopu.“

„Pošetilost!“

„Johanson si myslí, že je to jméno stejně dobré jako každé jiné ajá s ním souhlasím. Myslím, že bychom je měli nazývat yrr.“

„Dobrá, Li.“ Prezident přikývl. „Uvidíme, co na té teorii je. Musíme vzít vúvahu všechny varianty, všechny možnosti. Ale když nakonec zjistíme, že je třeba vybojovat bitvu proti bytostem, kterým pro mě za mě říkejme yrr, potom tedy yrr porazíme. Pak bude válka proti yrr.“ Podíval se kolem. „Je to šance. Veliká šance. Chci, abychom ji využili.“

„Spomocí boží,“ řekla Li.

„Amen,“ zahuhlal Vanderbilt.

Weaverová

Kpřednostem Château včase obležení patřilo, že všude bylo nepřetržitě otevřeno. Nikdo se zde neřídil zvyky běžných hostů. Li zavedla, aby zvláště vědci, kteří potřebují pracovat ve dne vnoci, si mohli ive čtyři ráno dát T-Bone-Steak, když na něj dostanou chuť. Vdůsledku jejího opatření zde bylo teplé jídlo kmání dvacet čtyři hodin denně, restaurace, bar aspolečenské místnosti stejně jako sportovní zařízení včetně sauny abazénu byly otevřeny nonstop.

Weaverová půl hodiny plavala dráhu vbazénu. Mezitím už bylo po jedné. Bosá asmokrými vlasy vměkkém koupacím plášti procházela skrz halu kvýtahům, když koutkem oka zahlédla Leona Anawaka. Seděl upultu hotelového baru, na místě, kam podle jejího názoru patřil ze všeho nejméně. Dřepěl tam ztracený unetknuté koly amisky buráků, každých pár vteřin vzal jeden oříšek, podíval se na něj apak ho nechal zase spadnout zpět do misky.

Weaverová váhala.

Od přerušeného rozhovoru dopoledne ho už neviděla. Třeba nechtěl být rušen. Vhale apřilehlých místnostech bylo pořád ještě rušno, pouze bar byl téměř prázdný. Vkoutě seděli dva muži vtmavých oblecích apolohlasně rozmlouvali. Kousek dál jedna žena vdrillichu soustředěně civěla do laptopu. Tichá hudba západního pobřeží dokreslovala scénu naprosté všednosti.

Anawak nevypadal šťastně.

Zatímco ještě uvažovala, že raději půjde do své suity, už směřovala kbaru. Její chodidla lehce pleskala oparkety. Došla ke konci pultu, kde seděl, ařekla:

„Ahoj!“

Anawak otočil hlavu. Jeho pohled byl úplně prázdný. Weaverová se bezděky zastavila. Intimní sféru člověka je možné narušit dřív, než to druhému dojde, aten je pak jednou provždy ocejchován jako dotěra. Opřela se opult apřitáhla si koupací plášť těsněji ramenům. Mezi nimi stály dvě barové stoličky.

„Ahoj,“ odpověděl Anawak. Jeho pohled ožil. Teprve teď ji začal vnímat.

Weaverová se usmála.

„Co tu… ehm, děláte?“ Blbá otázka. Co dělal? Seděl ubaru ahrál si sburáky. „Dopoledne jste najednou někam zmizel.“

„Ano. To je mi líto.“

„Neomlouvejte se,“ řekla honem. „Nechtěla jsem vás vyrušit. Já jen, že tu sedíte sám, atak jsem myslela…“

Něco tu neladilo. Měla by radši co nejrychleji vypadnout.

Ale Anawak už byl zjevně zase duchem přítomen. Chopil se sklenice, zvedl ji azase položil. Podíval se na barovou židli vedle sebe.

„Máte na něco chuť?“

„Opravdu neruším?“

„Ne, vůbec ne.“ Anawak zaváhal. „Mimochodem, já jsem Leon. Můžeme si tykat?“

„Tak jo… Já jsem Karen a… Baileyssledem, prosím.“

Anawak pokynul barmanovi aobjednal pití. Weaverová popošla blíž, ale nesedla si. Zvlasů jí tekly studené kapky vody přes krk meziprsa. Normálně neměla problém pobíhat polonahá, ale teď se najednou cítila nesvá.

Měla by to vypít arychle zmizet.

„No ajak se máš?“ zeptala se, upíjejíc krémovou tekutinu.

Anawak svraštil čelo. „Já nevím.“

„Ty nevíš?“

„Ne.“ Vzal jeden oříšek, položil ho před sebe aodcvrnkl jej pryč.“Zemřel mi otec.“

Ado prdele!

Věděla to. Neměla sem vůbec chodit. Teď tu stála apila Baileyssněkým, kdo se ostentativně stáhl do kouta baru amohl zrovna tak před sebe postavit ceduli, aby šel každý od něho pryč.

„Na co?“ zeptala se opatrně.

„Nemám tušení.“

„Doktoři to ještě nevědí?“

„Já to ještě nevím.“ Anawak zavrtěl hlavou. „Anejsem si jistý, že to chci vědět.“

Chvíli mlčel. Pak řekl: „Dneska dopoledne jsem běhal vlese. Celý hodiny. Občas jsem se ploužil, pak zas utíkal jako zběsilej. Hledal jsem… nějakej pocit. Myslel jsem, že musí existovat nějaký citový rozpoložení, který se hodí ktýhle situaci. Ale celou tu dobu jsem litoval jenom sám sebe.“ Podíval se na ni. „Znáš to? Ať jsi, kde jsi, chceš okamžitě pryč. Všechno tě jakoby tísní, anajednou je ti jasný, že to vůbec nezáleží na tobě. Ty nejseš ten, kdo chce pryč. To ta místa se tě chtějí zbavit. Jako kdyby tě odstrkovaly aříkaly, že tam nepatříš. Ale nikdo ti neřekne, kam patříš, atak utíkáš autíkáš…“

„To je zvláštní.“ Weaverová chvilku přemýšlela. „Něco podobnýho znám, je to jako když je člověk ožralej. Když toho máš vsobě tolik, že se ti chce zvracet vkaždý poloze, ať se otočíš nebo lehneš, jak chceš.“ Zarazila se. „Promiň, to je dost blbá odpověď.“

„Ne, vůbec ne! Máš pravdu. Bylo by ti líp, kdybys hodila šavli. Asi bych se potřeboval vyzvracet, ale nevím jak.“

Weaverová jezdila prstem po okraji sklenice. Unylá hudba nemělakonce.

„Ty jsi kotci neměl dobrý vztah?“

„Já jsem k němu neměl vůbec žádný vztah.“

„Opravdu?“ Weaverová se zamračila. „To jde? Nemít vůbec žádnej vztah kněkomu, koho znáš?“

Anawak pokrčil rameny.

„Aty?“ zeptal se. „Co dělají tvoji rodiče?“

„Jsou mrtví.“

„To je… Promiň.“

„Vpořádku. Na tom nic není. Jako že lidi umírají, ataky rodiče. Naši umřeli, když mi bylo deset. Při potápění vAustrálii. Byla jsem vhotelu, když se to stalo. Silný proudění udna. Chvíli je klid, apak tě to najednou strhne astáhne na otevřený moře. Oni byli opatrní azkušení, ale… no jo.“ Pokrčila rameny. „Moře je pokaždý jiný.“

„Našli je?“ zeptal se Anawak tiše.

„Ne.“

„Aco ty? Jak ses stím vyrovnala?“

„Nějakou dobu to bylo drsný. Měla jsem úžasný dětství, víš. Pořád jsme jenom cestovali. Oba byli učitelé afascinovala je voda. Dělali jsme všechno. Plachtili na Maledivách, potápěli se vRudým moři ado jeskyní na Yucatanu. Dokonce ve Skotsku ana Islandu jsme byli pod vodou. Samozřejmě že se drželi uhladiny, když mě brali ssebou, ale stejně jsem všechno viděla. Jenom na nebezpečný ponory mě nebrali. – Aten poslední nepřežili.“ Pak se zasmála. „No avidíš, taky ze mě dneska něco je.“

„No.“ Anawak úsměv opětoval. „To se nedá přehlídnout.“

Byl to smutný, bezmocný úsměv. Chvíli se na ni jenom tak díval. Pak se svezl ze stoličky. „Myslím, že se pokusím usnout. Ráno letím napohřeb.“ Potom zaváhal. „Tak dobrou noc a… děkuju.“

„Za co?“

Weaverová seděla nad nedopitým Baileys amyslela na rodiče ana den, kdy za ní přišli lidé zvedení hotelu aředitelka jí řekla, že teď musí být hodně statečná. Statečná malá holčička. Silná malá Karen.

Nakláněla skleničku ze strany na stranu.

Jak moc to bylo drsný, to Anawakovi neřekla. Ani otom, jak si ji k sobě vzala babička, rozrušené, vyděšené dítě, které si svůj žal odreagovávalo vztekem, až už ji stará žena nezvládala. Jak se jí ruku vruce stím rapidně zhoršil prospěch. Nevykládala mu ověčných útěcích zdomu aotoulání, oprvních jointech atvrdších věcech, odobě, kdy žila na ulici jako pankáč, věčně ožralá nebo zhulená aspala skaždým, kdo neřekl ne. Ane neřekl prakticky nikdo. Potom přišly drobné krádeže, vyloučení ze školy, pokoutně provedený potrat, tvrdší drogy, vykrádání aut, sociálka. Půl roku vústavu pro obtížně vychovatelné děti. Tělo samý piercing. Holá lebka ajizvy. Duševní itělesná ruina.

Prožité neštěstí však nezlomilo její lásku kmoři. Naopak. Moře ji čím dál víc fascinovalo, jeho temnoty ji volaly k sobě, dolů ke dnu, kde čekali její rodiče. Moře ji vábilo tak mocně, že se jednou vnoci rozjela stopem do Brightonu aplavala hodně daleko. Akdyž olejově černá voda zalitá měsíčním svitem téměř pohlcovala světla přímořského letoviska, pomalu se spustila pod hladinu azkusila se utopit. Ale člověk se neutopí tak snadno.

Vznášela se ve tmě Lamanšského průlivu, zadržovala dech apočítala si tep, až jí dunělo vuších. Amoře, místo aby si vzalo její život, jí ukázalo: takhle silné je tvoje srdce! Tlouklo navzdory tomu, že se chtěla oddat chladnému objetí moře, až najednou probudilo dýchací reflex adonutilo ji nabrat vodu do plic. Otom, co se dělo pak, často vyprávěl její otec. Vplicích se vytvoří pěna, akdyž jemná síť bublinek splaskne, akutní nedostatek kyslíku má za následek smrt. Dvě minuty, než se dostaví křeč bránice adýchání už není možné. Pět minut do zástavy srdce.

Vyrazila nahoru, vynořila se aprobudila se zhororového snu, který začal vjejích deseti askončil všestnácti letech. Nedaleko od ní plul kutr. Dopravili ji stěžkým podchlazením do nemocnice, kde měla dost času svou odvahu aodhodlání překovat vplán. Když ji propustili, pozorovala se hodinu vzrcadle apak se rozhodla, že takhle se už nikdy nechce spatřit. Odstranila tedy piercing, přestala si holit hlavu, zkusila deset kliků azhroutila se. Za týden jich už zvládla dvacet.

Ze všech sil se snažila dohnat, co zameškala. Škola ji vzala zpátky pod podmínkou, že se podrobí terapii, aona souhlasila. Prokázala učenlivost adisciplínu. Ke každému byla vstřícná apřátelská. Četla všechno, co jí přišlo pod ruku, přednostně oekosystému země aoceánů. Neuplynul den, aby na sobě nepracovala. Co ji La Manche vyvrhl nazpět, běhala, plavala, boxovala ašplhala po skalách, aby vyhladila poslední stopy ztraceného času, aby už nic nepřipomínalo tu hubenou holku se zapadlýma očima, kterou kdysi byla. Když vdevatenácti sročním zpožděním skvěle složila maturitní zkoušku azapsala se na univerzitě na biologii asport, její tělo vypadalo jako socha helénského zápasníka.

Karen Weaverová byla nový člověk.

Se starou touhou.

Aby pochopila, jak funguje svět, naložila si ještě informatiku. Počítačové znázornění komplexních souvislostí ji nadchlo natolik, že si nedala pokoj, dokud se sama nenaučila virtuálně zobrazovat procesy voceánu avatmosféře. Její první práce přinesla obsáhlý obraz mořského proudění. Ten sice dosavadní vědění nerozšířil onic nového, ale byl perfektní ahodnověrný. Byla to pocta dvěma lidem, které milovala atak záhy ztratila. Tím, jak nořila hlavu pod vodu abádala tam, vracela něco, čeho předtím obdržela nadbytek: lásku avědění. Založila PR agenturu Deepbluesea, psala do Science aNational Geographic, svěřovali jí sloupky vpopulárně naučných periodikách atím vzbudila zájem institucí, které ji zvaly na expedice, protože potřebovali někoho, kdo by jejich myšlenkám dal publikovatelný tvar. Vponorce MIR se dostala kTitaniku, Alvin ji dopravila khydrotermálním komínům vAtlantském hřbetu, přezimovala vAntarktidě na Polarstern. Byla uvšeho aze všeho vytěžila to nejlepší, protože od oné noci vprůlivu se ničeho nebála. Nikdo anic jí už nemohlo nahnat strach.

Kromě samoty. Příležitostně.

Viděla se vbarovém zrcadle. Mokrá, zabalená jen ve froté tam stála poněkud bezradná.

Hodila do sebe Baileys ašla spát.

14. května

Anawak

Hluk motorů ho začínal pomalu, ale jistě uspávat.

Když se konečně Anawak vnitřně probojoval krozhodnutí, že cestu podnikne, očekával potíže. Myslel si, že ho Li nebude chtít pustit, ale ta jej doslova nutila, aby nastoupil do prvního letadla.

„Když zemře někdo zrodičů nebo dítě, člověk musí být se svou rodinou. Nikdy byste si neodpustil, že jste tu zůstal. Rodina je vživotě to nejdůležitější. Jenom na rodinu je spolehnutí. Buďte dosažitelný. To je jediné, oč vás prosím.“

Teď, když už seděl vletadle, Anawaka napadlo, jestli má Li vůbecnějakou rodinu.

Aon? Má rodinu?

Je to absurdní. Někdo, kdo patrně neměl žádný vztah krodině, pěl chválu na užší příbuzenstvo druhému, kdo taky žádný vztah k rodiněneměl.

Jeho soused, badatel vklimatu zMassachusetts, začal tiše chrápat. Anawak trochu sklopil opěradlo adíval se zokna. Už několik hodin byl sám se svými myšlenkami, apořád si ještě nebyl jistý, jestli dělá dobře. Boeing Canadian Airlines International ho dopravil zVancouveru do Toronta na Pearsons Airport, kde stroje po přistání čekaly vdlouhé řadě na odbavení. Nad Torontem předtím zuřila neobyčejně prudká bouře adočasně ochromila letecký provoz. Anawakovi to připadalo jako zlé znamení. Plný neklidu seděl vodbavovací hale torontského letiště, zatímco venku se jedno letadlo za druhým napojovalo na nástupní rukáv připomínající tahací harmoniku. Po dvouhodinovém zpoždění konečně pokračoval do Montrealu.

Odtud už to šlo hladce. Anawak si rezervoval pokoj vhotelu Holiday Inn blízko Dorval Airportu abrzy ráno už zase seděl včekárně. První náznaky ho upozorňovaly, že se ocitl vjiném světě. Skupinamužů skouřícími pohárky skávou stála uvelkého panoramatického okna. Měli na sobě kombinézy semblémy ropných firem azjevně měli jen příruční zavazadla. Dva znich měli obličeje jako Anawak.Široké atmavé, smongolsky šikmýma očima. Vbřiše Boeingu 737 Canadian North Airlines mizely jedna za druhou plně naložené palety pevně stažené sítí. Ale ještě než je tam hydraulické zvedací plošiny všechny naskládaly, zazněla výzva pro cestující. Plochu přešli pěšky anastoupili do stroje po schůdkách pod zádí. Místa ksezení byla omezena na první třetinu řad, všechno ostatní muselo ustoupit nákladnímu prostoru.

Anawak byl opět na cestě víc než dvě hodiny. Občas to lehce škublo. Většinu trasy letěli nad hustými mraky. Teď, před Hudsonovým průlivem, se mraky rozestoupily aotevřely pohled na hnědočernou tundru. Krajina byla hornatá arozeklaná, proložená sněhovými pláněmi aneustále přerušovaná jezery, na nichž se povalovaly veliké ledové kry. Pak se objevilo pobřeží. Přeletěli průliv aAnawak cítil, že překročil poslední hranici. Zacloumala jím divoká změť pocitů avytrhla ho zletargie. Vkaždém záměru existuje point ofno return. Přísně vzato byl pro něj tímto bodem nenávratna Montreal, ale symboličtější byl Hudsonův průliv. Na jeho druhé straně začínal svět, do něhož se už nikdy nechtěl vrátit.

Anawak byl na cestě do svého rodiště, do své vlasti před polárním kruhem, do Nunavutu.

Dál se díval ven apokoušel se vypnout veškeré myšlení. Po další půlhodině přeletěli opět kus země apokračovali nad lesklou plochou pokrytou ledem, Frobisherův záliv na jihovýchodě Baffinova ostrova. Stroj se naklonil do pravotočivé zatáčky arychle klesal. Objevila se křiklavě žlutá budova svyčnívající řídící věží. Vkopcovité, tmavé krajině se vyjímala jako výspa lidské civilizace na cizí planetě, ale bylo to jenletiště vIqaluitu, „Škole rybářů“, vhlavním městě Nunavutu.

Boeing sedl na zem apomalu doroloval.

Na zavazadlo Anawak nemusel čekat dlouho. Vzal si svou nacpanou krosnu aloudal se kodbavovací hale. Byla zde výstava propagující inuitské umění, závěsy na zeď askulptury zmastku. Uprostřed haly uviděl postavu vnadživotní velikosti vytesanou vcelku, ve vysokých botách avtradičním oblečení, vpravé vysoko zvednuté ruce plochý bubínek avlevé paličku. Kamenný bubeník měl doširoka otevřená ústa ke zpěvu. Vyzařovala zněj síla asebedůvěra. Anawak se před sochou na chvíli zastavil apřečetl si nápis na podstavci: Kdekoli se obyvatelé Arktidy sejdou při nějaké mimořádné příležitosti, konají se bubnové tance azpěvy. Pak popošel kodbavovací přepážce apodal krosnuna letadlo do Cape Dorsetu. Žena, která ji přebírala, mu sdělila, že let má hodinové zpoždění.

„Třeba máte něco kvyřizování ve městě,“ řekla mu vlídně. Anawak zaváhal. „Vlastně ani ne. Skoro to tu neznám.“ Podívala se na něj dost udiveně. Určitě se divila, že někdo, kdo byl jasně zevnějškem Inuk, nezná hlavní město. Pak se zase usmála.

„Iqaluit může hodně nabídnout. Využijte času. Jděte třeba do muzea Nunatta-Sunaqutangit, to zvládnete hravě. Je tam pěkná výstava tradičního imoderního umění.“

„Ano…, samozřejmě.“

„Nebo do návštěvnického centra Unikkaarvik. Audělejte si odbočku do anglikánského kostela. Vypadá jako iglú. Je to jediný kostel na světě, který vypadá jako iglú!“

Anawak si ženu prohlížel. Byla to domorodka, malá, černé vlasy sofinou aohonem. Oči se jí leskly, když se jí po tváři rozlil úsměv.

„Byla bych přísahala, že jste zIqaluitu,“ řekla.

„Ne.“ Anawak byl chvíli vpokušení říci, že pochází zCape Dorsetu, ale pak řekl: „ZVancouveru. Letím zVancouveru.“

„Ó, já miluju Vancouver!“ vykřikla žena.

Anawak se ohlédl. Obával se, že zdržuje ostatní, ale byl evidentně jediný, kdo toho dne letěl dál. „Byla jste tam už někdy?“

„Ne, tak daleko jsem nikdy nebyla. Ale na internetu jsou obrázky aspousta informací. Je to krásné město.“ Usmála se. „Trochu větší než Iqaluit, viďte?“

Anawak opětoval úsměv. „No to bych řekl.“

„Ano, ale ani my už nejsme tak malí. Iqaluit má dnes šest tisíc obyvatel. Apracujeme na tom dál. Za pár let budeme velcí jako Vancouver. Ha ha! No dobře, skoro tak velcí. Promiňte.“

Za Anawakem se objevil manželský pár. Takže nebude pokračovat vletu sám. Rychle se rozloučil avyšel ven, než tu ženu napadne, že mu ukáže město.

Iqaluit.

Jeho poslední vzpomínka byla tak dávná. Něco mu připadalo důvěrně známé, ale většinou nic nepoznával. Mraky zůstaly nad Quebekem. Tady na ocelově modrém nebi svítilo slunce apříjemně hřálo. Nebylo chladněji než 10° Celsia. Vpéřové bundě přes tlustý svetr mu bylo horko. Svlékl si ji, ovázal kolem boků avyrazil prašnou silnicí kmístnímu centru. Byl zde kupodivu čilý provoz. Nevzpomínal si, že by tu tenkrát viděl jezdit jen přibližně tolik terénních vozů aATVéček, malých vícenápravových vozítek se sedátky jako na motorce. Po obou stranách dřevěné domy typické pro Arktidu, které kvůli věčně zmrzlé půdě stály na nízkých kůlech. Všechny arktické budovy byly konstruovány takhle. Kdyby stály přímo na zemi, ta by pak vyzařovaným teplem roztála adomy by se propadly.

Čím Anawak postupoval dál, tím více se mu vnucoval obraz Boží ruky, která jako by jednoho dne bez rozmyslu vysypala hrst promíchaných staveb. Křiklavě bílé kubistické kolosy bez oken čněly mezi tradičními olivově zelenými nebo rezavě červenými domky. Škola vypadala jako UFO. Některé obytné domy svítily petrolejovou aakvamarínem. Kousek dál narazil na Commissioner’s House, křížence příjemné zahradní vily skosmickou kabinou. Hned vedle se zvedala elegantní třípatrová budova svelikými okny, která by zapadla do každého světového města, když si odmyslíme typické kůly aschody. Anawak se snažil moc si ty dojmy nepřipouštět, ale co ho vytáhli polomrtvého zpotápějícího se letadla, pozbyl schopnosti omámit se lhostejností. Divoký architektonický mix na něj působil bezstarostně, téměř radostně. Anawak se tomu sice usilovně bránil, ale nenechalo ho to lhostejným.

Ptal se vduchu, co se tu stalo. To nebyl ten depresivní Iqaluit let sedmdesátých. Na Inuktitutu ho lidé zdravili nápadně přátelsky. Odpovídal jim na pozdrav úsečně aodměřeně. Celou hodinu chodil po městě, aniž by se zastavil, pouze jednou zašel do návštěvnického centra, kde narazil na ještě větší kopii bubnujícího tanečníka.

Bubnující tanečník. Když byl malý, konaly se bubnové tance často. Před dávnými časy, když tyhle věci ještě byly vpořádku.

Nesmysl! Copak tady bylo někdy něco vpořádku?

Vrátil se na ulici, šel dál avkřišťálovém slunečním svitu mu bylo teplo. Anglikánský kostel skutečně vypadal jako iglú vytažené do špice. Ta se nakláněla nalevo. Za hodinu byl zpátky na letišti vodbavovací hale. Vzal si noviny ausedl na lavici. Mimo něj čekal na další let ještě ten manželský pár. Rozložil noviny tak, aby ho izolovaly od vnějších vlivů, apročítal články, aniž by vnímal jejich obsah. Nakonec je zahodil.

Mladá žena za přepážkou vyzvala pasažéry, aby šli za ní. Vyvedla je vedlejším východem na rolovací plochu, kde čekalo malé dvoumotorové vrtulové letadlo typu Piper. Anawak vyšplhal spolu smanželi do těsné kabiny. Stroj měl jenom šest míst ksezení. Vzadní části byl za sítí zavazadlový prostor. Oddělená kabina pro pilota tu nebyla. Odrolovali na startovací dráhu amuseli chvilku počkat, než přistane jiný stroj stejného typu. Pak se rychle rozjeli asmenším kymácením se zvedli. Letiště bylo malé ahned zmizelo. Pod nimi se leskl Frobisherův záliv. Letěli na západ podél hor obroušených ledovcem ačástečně pokrytých sněhem nebo ledem. Po levé straně teď svítilo slunce na Hudsonův průliv, napravo dopadalo na hladinu jednoho zjezer, jehož název si Anawak spontánně vybavil: jezero Amadjuk.

Tam jednou byli.

Tolik se toho obrovskou rychlostí vracelo. Vzpomínky se mu vybavovaly jako siluety ve sněhové bouři avtahovaly ho do minulosti.

Ale on nechtěl zpátky!

Země teď byla rovná abrzy skončila. Trasa vedla dvacet minut přes moře apak zas byla oknem kokpitu vidět hornatá krajina. Vzorném poli se objevil záliv Tellik Inlet a jeho sedm ostrovů. Přes jeden znich se táhla tenká linie přistávací dráhy vCape Dorsetu.

Dosedli.

Anawak cítil, jak se mu srdce dere ven zhrudi. Byl doma. Byl tam, kam se nikdy nechtěl vrátit. Nevole azvědavost se mísily se strachem, zatímco Piper roloval kpřijímací budově.

Cape Dorset: New York severu, jak mu přezdívali napůl obdivně, napůl žertem. Necelých dvanáct set obyvatel ajedno zvyhlášených středisek inuitského umění.

Teď.

Tenkrát bylo všechno jinak.

Cape Dorset: vřeči Inuitů Kinngait, což znamená vysoké hory, ležel opodál Sikusiilaqu, tam kde na moři nevzniká led, protože ivnejkrutější zimě mírné proudění zabraňuje úplnému zamrzání mořské hladiny kolem Foxova poloostrova, což je jihozápadní výběžek Baffinova ostrova. Anawakovi se honila hlavou jména. Tohle byl maličký ostrov blízko Cape Dorsetu, Mallikjuaq, chráněná přírodní oblast plná malých zázraků, spastmi na lišky zdevatenáctého století, zbytky prastaré kultury Thule, shroby opředenými legendami asromantickým jezerem, ukterého často kempovali. Anawak si vzpomněl na malé stanoviště kajaků. Tam pobýval rád, na Mallikjuaqu. Ale pak se mu ve vzpomínkách vybavili otec amatka, azase vědci, co ho vyhnalo ze země, jež se tenkrát ještě nejmenovala Nunavut, nýbrž Northwest Territories.

Vzal svou krosnu avylezl zPiperu.

Nějaký muž se okamžitě vrhl kmanželskému páru. Určitě se znali. Přivítání bylo přemrštěné, ale tak to uInuitů bylo vždycky. Měli spoustu výrazů asynonym pro pozdravy, ale ani jedno slovo pro loučení. Anawak před devatenácti lety také nikomu neřekl slovo na rozloučenou, ani muži, který najednou stanul, malý azchátralý, na rolovací ploše, když manželský pár ajejich domorodý přítel za nepřetržitého hovoru odešli. Anawak se musel chvíli namáhat, než ho poznal – Ijitsiaq Akesuk viditelně zestárl. Ale byl to on. Po scvrklém obličeji se mu rozlil úsměv. Přispěchal Anawakovi naproti aobjal ho iskrosnou. Přitom se zněj řinul vodopád slov vinuktitutštině. Pak se zamyslel ařekl anglicky:

„Leone, ty můj hochu! Vypadáš hezky na mladého doktora.“

Anawak to objetí přežil azpovinnosti Akesuka poplácal po zádech.

„Strýčku Iji! Jak se máš?“

„Jak se můžu mít po tom všem, co se stalo. Měls příjemný let? Musels být na cestě celou věčnost. Já vůbec nevím, kudy všudy jsi letěl, aby ses sem dostal…“

„Musel jsem párkrát přestupovat.“

„VTorontu? VMontrealu?“ Akesuk ho pustil anadšeně si ho prohlížel. Anawak spatřil vjeho horní čelisti mezeru mezi zuby typickou pro Inuity. „Samozřejmě vMontrealu. Hodně cestuješ, viď? Mám radost. Musíš mi všechno povyprávět. Bydlet budeš samozřejmě umě, hochu, všechno je zařízený. Máš ještě nějaký zavazadlo?“

„Ne. Ehm, strýčku Iji…“

„Iji, jenom Iji. Toho pitomýho strýčka vynech. Na to už jsi starý, abys mi říkal strýčku.“

„Mám rezervovaný pokoj.“

Akesuk udělal krok dozadu. „Akde?“

„Vhotelu Polar Lodge.“

Starý muž se zatvářil zklamaně. Ale pak se zase rozzářil.

„Tak to zrušíme. Já znám ředitele. Víš přece, že tady se všichni známe. Tonení problém.“

„Játi nechci komplikovat život,“ řekl Leon. Jsem tu, abych šoupl otce pod led, napadlo ho. Apak zase rychle zmizel.

„Nic mi nekomplikuješ,“ řekl Akesuk. „Jsi přece můj synovec. Na dlouho sis to zamluvil?“

„Na dvě noci. To bude stačit, ne?“

Akesuk svraštil čelo aprohlížel si Anawaka od hlavy kpatě. Pak jej vzal za ruku atáhl ho do haly.

„Otom si ještě popovídáme. Nemáš hlad?“

„Mám.“

„Výborně. Mary-Ann udělala dušeného karibu atulení polívku srýží. To je pochoutka. Kdy jsi naposledy jedl něco takovýho, tulení polívku, co?“

Anawak se nechal odvléct. Před letištní budovou parkovala řada vozů. Akesuk zamířil kjednomu pickupu.

„Dej si ten ranec dozadu. Znáš Mary-Ann? Samozřejmě že ne. Tos už byl pryč, když se přestěhovala ze Salluitu avzali jsme se. Už se to nedalo vydržet, být sám. Je mladší než já. To je podle mě vnaprostým pořádku. Aco ty, máš ženu? Panebože, tolik si toho musíme říct, vždyť je to celá věčnost, cos tu nebyl.“

Anawak se svezl na sedadlo spolujezdce amlčel. Akesuk byl zjevně rozhodnut vymluvit mu díru do hlavy. Snažil se vzpomenout si, jestli byl stařík tak hovorný už tenkrát.

Apak ho náhle napadlo, že jeho strýček je nejspíš stejně nervózní jako on sám.

Jeden mlčel. Druhý mluvil. Každý měl svůj vlastní způsob.

Drkotali po hlavní silnici. Cape Dorset byl různými horskými pásmy rozčleněn do osad. Kvlastnímu Kinngaitu byly připojeny Itjurittuq na severovýchodě, Kuugalaaq na západě aMuliujaq na jihu. Tenkrát bydleli vKuugalaaqu. Žila tam jeho, Anawakova rodina. Akesuk, bratr jeho matky, měl domov vKinngaitu.

Anawak se neptal, jestli tam ještě bydlí. Stejně se to dozví. Kličkovali celým městem. Strýček mu představoval skoro všechny budovy, kolem kterých jeli, až Anawakovi pojednou došlo, že s ním Akesuk podniká okružní prohlídku.

„Strýčku Iji, já to všechno znám,“ řekl.

„Nic neznáš! Nebyls tu devatenáct let. Všechno možný je tu nový. Tamhle naproti, vzpomínáš si na ten supermarket?“

„Ne.“

„Tak vidíš. Jak bys mohl? Všechno je nový! Abudeme mít ještě jeden větší. Dřív jsme vždycky chodili do Polar Supply Store. Ten si snad pamatuješ, nebo ne? – Tam vzadu je naše nová škola. No, tak nová už zase není, ale pro tebe to novum je. – Podívej se naproti! To takynemůžeš znát, to je slavnostní hala Tiktaliktaq. Víš, kdo všechno už tu byl na bubnových tancích? Bill Clinton aJacques Chirac, ataky Helmut Kohl. To ti byl obr, ten Kohl, vypadali jsme vedle něho jako trpaslíci. Kdo tu ještě byl, počkej, já si…“

A tak pořád dokola. Prohlédli si anglikánský kostel se hřbitovem, kam zítra pochovají jeho otce. Anawak viděl inuitskou ženu před jejím domem, jak pracuje na skulptuře obrovského ptáka. Připomínalo mu to umění Nootkaů. Zdvoupatrové modrošedé budovy sfuturistickým průčelím se vyklubalo sídlo vlády. Decentralizovaná správa Nunavutu se projevovala tím, že takováhle budova stála vkaždé větší obci. Když Anawak zjistil, že Cape Dorset jeho dětství byl opravdu úplně jiný, než ten dnešní, poddal se osudu.

Anajednou slyšel sám sebe, jak říká:

„Zajeď kpřístavu, Iji.“

Akesuk strhl volant. Drkotali zkopce po silnici směrem kvodě. Včernohnědé krajině tu byly rozházeny dřevěné domy všech velikostí abarev. Tu atam někde rostly trsy mohutné tundrové trávy, místy ležel sníh. Přístav Cape Dorset nebyl víc než jedno molo spřekládacími jeřáby, unějž jednou nebo dvakrát do roka kotvila loď přivážející zásoby nezbytné kpřežití. Kousek odtud se za odlivu dal přejít záliv Tellik Inlet adostat se tak na sousední ostrov Mallikjuaq, kde byl národní park, hroby, stanoviště kajaků ajezero, ukterého tak často tábořili.

Zastavili. Anawak vystoupil. Šel podle mola adíval se na polárně modrou vodu. Akesuk ho zpovzdálí kousek následoval, pak se vrátil zpátky do vozu.

Tohle molo bylo tím posledním, co Anawak viděl, když Cape Dorset opouštěl. Žádným letadlem, ale zásobovací lodí. Bylo mu tehdydvanáct. On ijeho nová rodina tu nastoupili na loď. Opouštěl tuto zemi plný naděje aradostného očekávání nového světa, ale zároveňistesku po ledovém ráji, který navždy ztrácel.

Popěti minutách se pomalým krokem vrátil amlčky nasedl zpět do pickupu.

„Jo, náš starej přístav,“ řekl Akesuk tiše. „Starej přístav. Nikdy na tonezapomenu. Odtud jsi tehdy odešel, Leone. Všem nám to zlomilo srdce…“

Anawak na něj vrhl kosý pohled.

„Komu to zlomilo srdce?“ zeptal se.

„No, tvému…“

„Mému otci? Vám? Někomu ze sousedů?“

Akesuk nastartoval motor.

„Pojď,“ řekl. „Pojedeme domů.“

Akesuk pořád ještě bydlel vmalém osadním domě. Byl pěkný audržovaný, světle modrý stmavomodrou střechou. Za ním se mírně zvedaly kopce, jejichž vrcholy byly opár kilometrů dál vKinngaitu, vysoké hoře, po níž se táhly sněhové splazy. Kinngait byl jako pohoří zmramoru, spíš sražený hřeben než vysoká hora. Tento horský hřeben lákal kseznámení na pěší túře sdobrým vybavením.

Ještě než Anawak obešel vůz, Akesuk už stihl vyložit jeho krosnu. Jak by malý ahubený, zdálo se, že mu to nedělá nejmenší potíže. Vjedné ruce držel batoh adruhou bez zaklepání otvíral dveře domu.

„Mary-Ann,“ křičel dovnitř. „Už je tady! Hoch dorazil!“

Zdomu vyhopsalo štěňátko. Akesuk ho překročil aza pár vteřin se vrátil doprovázen tělnatou ženou, jejíž vlídný obličej přecházel do impozantní dvojité brady. Objala Anawaka apozdravila ho inuktitutsky.

„Mary-Ann neumí anglicky,“ řekl Akesuk na omluvu. „Doufám, že ze své řeči ještě něco rozumíš.“

„Moje řeč je angličtina,“ odpověděl Anawak.

„Jistě… Teď už ano.“

„Ale rozumím ještě dost. Rozumím, co mi říkala.“

Mary-Ann se ho ptala, jestli má hlad.

Anawak jí odpověděl inuktitutsky. Mary-Ann odhalila svůj chrup smezerou mezi zuby, zvedla psa, který se Anawakovi třel onohy, aukázala mu, aby šel za ní. Vpředsíni stálo několik párů bot. Anawak si automaticky zul své trekkingové boty apostavil je do řady.

„Na dobrý vychování jsi, jak vidím, nezapomněl,“ zasmál se strýček. „Quallunaaq se ztebe nestal.“

Quallunaaq, množné číslo Quallunaat, bylo souhrnné označení pro ne-Inuity. Anawak se na sebe podíval, pokrčil rameny ašel zaMary-Ann do kuchyně. Spatřil moderní elektrický sporák adalší elektrické přístroje, stejné jako jsou vkaždé pořádné kuchyni veVancouveru. Nic tu nepřipomínalo dezolátní stav tehdejšího příbytku. Uokna stál kulatý jídelní stůl, vedle něj byly dveře na balkon. Akesuk prohodil pár slov se svou ženou avystrčil Anawaka vedle, doútulně zařízeného obývacího pokoje. Těžký čalouněný nábytek obklopoval věž stelevizorem, videem, rádiem aamatérskou vysílačkou. Do kuchyně vedlo podávací okénko, které bylo otevřené. Akesuk mu ukázal koupelnu se záchodem. Vedle ní byla komora spračkou aspižírna, dále ložnice amalý pokoj sjednou postelí. Na nočním stolku byly čerstvé květiny. Arktický mák, purpurový lomikámen alední vřesovec.

„Mary-Ann je natrhala,“ řekl Akesuk. Znělo to jako pozvání, aby si Anawak udělal pohodlí.

„Děkuji, já…,“ zavrtěl hlavou. „Myslím, že bude lepší, když přenocuju vhotelu.“

Čekal, že se strýček urazí, ale ten na něj pouze pár vteřin zamyšleně hleděl.

„Napiješ se něčeho?“ zeptal se.

„Já nepiju.“

„Já taky ne. My pijeme kjídlu ovocnou šťávu. Chceš?“

„Ano, rád.“

Akesuk ve dvou sklenicích zředil koncentrát vodou aoba si je vzali na balkon, kde si strýček zapálil cigaretu. Mary-Ann ještě nebyla úplně spokojena sdušeným karibu aoznámila mužům, že dřív než za čtvrt hodiny to hotové nebude.

„Nemůžu si zapálit uvnitř,“ řekl Akesuk. „Kvůli tomu se člověk žení. Celej život jsem kouřil doma. – Ale je to tak lepší. Není to zdravý. Kdyby se tak toho dalo nechat.“ Zasmál se aspožitkem natáhl kouř do plic.

„Budu hádat, hochu. Ty nekouříš?“

„Ne.“

„Ani nepiješ. To je dobře.“

Chvíli se mlčky dívali na panorama horského hřbetu se sněhovými brázdami. Vysoko na nebi byly proužky mraků. Pod nimi plachtili zářivě bílí sněžní racci aobčas se střemhlavě vrhali dolů.

„Jak zemřel?“ zeptal se Anawak.

„Jenom tak prostě upadl,“ odpověděl Akesuk. „Byli jsme venku. Uviděl zajíce, chtěl vyrazit za ním aupadl.“

„Atys ho přinesl domů?“

„Už jenom jeho tělo.“

„Uchlastal se ksmrti?“

Hořkost, sjakou otázku vyslovil, nahnala hrůzu Anawakovi samotnému. Akesuk se díval přes něj na hory azahalil se kouřem.

„Byl to infarkt, říkal doktor zIqaluitu. Málo se pohyboval amoc kouřil. – Ale už deset let nevypil jedinou kapku alkoholu.“

Ragú zkaribu bylo výtečné. Chutnalo dětstvím. Naproti tomu tulení polévka Anawakovi nikdy nechutnala, přesto si dal pořádnou porci. Mary-Ann seděla atvářila se spokojeně. Anawak se pokusil oživit svou inuktitutštinu, ale výsledek byl žalostný. Rozuměl skoro všemu, ale vyjádřit se nedokázal. A tak si povídali převážně anglicky oudálostech posledních týdnů, oútocích velryb akatastrofě vEvropě aco se tak všechno do Nunavutu doneslo. Akesuk překládal. Několikrát se pokusil stočit hovor na mrtvého otce, ale Anawak na to nikdy nenavázal. Pohřeb se měl konat pozdě odpoledne na malém hřbitově uanglikánského kostela. Touto roční dobou pochovávali nebožtíky rychle, zatímco vzimě byli uchováváni vboudě upohřebiště, protože země byla zmrzlá anedal se vykopat hrob. Vpřirozeném arktickém chladu vydrželi nebožtíci obdivuhodně dlouho, ale bouda se musela hlídat spuškou vruce. Nunavut byla divočina. Vlci alední medvědi, když je hnal hlad, se nezastavili před živými ani před mrtvými.

Po jídle se Anawak nastěhoval do Polar Lodge. Akesuk už netrval na tom, aby nocoval pod jeho střechou. Přenesl květiny zpokojíku apostavil je na jídelní stůl.

Řekl jen: „Můžeš si to ještě rozmyslet.“

Anawakovi zbývaly do pohřbu dvě hodiny. Nevyšel zhotelu ven, ale natáhl se na postel apokoušel se prospat. Nevěděl, co má dělat. Vlastně už věděl, co udělat měl. Měl se nechat převézt na Mallikjuaq, možná na něj dokonce přeběhnout – Tellik Inlet byl ještě zamrzlý aunesl by ho. Nebo se měl zeptat Akesuka, co má dělat. Ten by ho jistě byl nadšeně protáhl celým Cape Dorsetem akaždému představil. Vinuitské osadě byli všichni nějak vzájemně sešvagřeni aspřízněni. Speciálně vCape Dorsetu, světovém hlavním městě inuitského umění by taková obchůzka byla jedna velká vernisáž. Každý druhý obyvatel osady se považoval za umělce amnozí vystavovali své práce vgaleriích po celém světě. Ale Anawak věděl, že takové předvádění jeho osoby by vsobě mělo něco znávratu ztraceného syna, anechtěl, aby si někdo myslel, že se sem vrací. Rozhodl se udržet si bezpečný odstup. Připustit si ktělu něco ztohoto světa by jenom zjitřilo staré rány, atak bez pohnutí ležel na posteli acivěl do stropu, dokud konečně neusnul.

Ze spánku ho vytrhl cestovní budík.

Když vyšel zPolar Lodge, slunce už bylo zřetelně níž, ale pořád ještě bylo jasné apříjemné. Přes ledové pláně Inletu viděl Mallikjuaq téměř na dosah. Hotel stál na severovýchodním konci Cape Dorsetu, hřbitov byl na konci protilehlém. Anawak se podíval na hodinky. Času měl dost. Domluvil se sAkesukem, že ho strýček sveze autem. Hned vedle hotelu na silnici, která vedla kpláži, stál Polar Supply Store. Při bližším ohledání Anawak zjistil, že krám je zároveň místní kurýrní službou, půjčovnou automobilů aautoopravnou. Budova mu byla povědomá, ale vývěsní štít byl nový, akdyž vešel dovnitř, dva muži za pultem mu připadali cizí. Ani jeden znich nebyl Inuit. Anawak se tu trochu porozhlédl. Uvnitř bylo příjemně aceny byly nízké. Dostalo se tu skoro všechno, od suchých sobích klobásek po teplé holínky. Vzadní části byly nahromaděné litografie askulptury. Nebyl to jeho svět.

Vyšel ven aloudal se ulicí směrem kcentru. Před jedním domem seděl starý muž na vysoké dřevěné bedně apracoval na sošce potáplice, okus dál zase byla jedna žena plně zaujata broušením sokola zbílého mramoru. Oba ho pozdravili aon jim odpověděl, aniž by se zastavil. Cítil, jak za ním upírají pohled. Zpráva ojeho příjezdu se musela po obci rozšířit jako oheň. Představovat ho vůbec nebylo zapotřebí. Každý věděl, že syn zesnulého Manumee Anawaka dorazil do Cape Dorsetu, anejspíš už taky všichni klevetili otom, proč bydlí vhotelu, ane pod střechou svého strýce.

Akesuk na něj čekal před domem. Popojeli pár set metrů kanglikánskému kostelu, kde se už shromáždilo velké množství lidí. Anawak se zeptal, jestli tu jsou všichni kvůli jeho otci.

Akesuk se na něj udiveně podíval. „Samozřejmě. Co sis myslel?“

„Nevěděl jsem, že měl tolik… přátel.“

„Jsou to lidé, se kterými tu žil. Jestli to byli přátelé, nebo ne, hraje to nějakou roli? Když někdo zemře, odchází všem avšichni ho vyprovodí na jeho poslední cestě.“

Obřad byl krátký anesentimentální. Anawak musel předtím potřást mnoha rukama. Přicházeli lidé, které nikdy předtím neviděl, aobjímali ho. Reverend četl zbible apronesl modlitbu, potom spustili rakev obalenou modrou fólií do mělkého hrobu, hlubokého akorát tak, aby se do něj vešla. Muži na ni začali vrstvit kameny. Kříž vhlaváchhrobu stál vtvrdé zemi nakřivo jako všechny ostatní kříže na hřbitově. Akesuk vtiskl Anawakovi do rukou dřevěnou krabici sproskleným víkem, ve které bylo pár vybledlých umělých květin, balíček cigaret amedvědí zub zasazený do kovu. Šťouchl do něj aAnawak poslušně odkráčel khrobu apoložil krabici pod kříž.

Akesuk chtěl vědět, jestli si Anawak přeje otce ještě naposledy vidět, ale ten to odmítl. Zatímco reverend mluvil, pokoušel se vybavit si, kdo vlastně byl muž, který teď leží vrakvi, azda vní vůbec někdo leží. Najednou si uvědomil, že mrtvý se už nemůže dopustit žádné další chyby. Jeho otec se skonečnou platností odebral do nebytí atím se ocitl mimo kategorie viny aneviny. Cokoli vživotě vykonal nebo promarnil, to nyní při pohledu na nevzhlednou rakev ve studené zemi ztrácelo jakýkoli význam. Pro Anawaka ten starý muž zemřel už před mnoha lety aten pohřeb mu připadal jen jako dodatečný ceremoniál. Nenamáhal se něco pociťovat. Přál si jenom, aby byl odtud co nejdříve zase pryč.

Zpátky doma.

Akde to je?

Naráz, když všichni kolem začali zpívat, se do něj vkradl pocit opuštěnosti apaniky. Nebylo to arktickým chladem, proč se začal třást. Myslel na Vancouver aTofino, ale to nebyl žádný domov. Anawak se díval do černé díry.

Jeho zorné pole se začalo zužovat, dělaly se mu kruhy před očima. Temnota se přes něj přelévala jako vlna, mohutná aneodvratná. Seděl tam jako zvíře vpasti, jež nemá kudy utéci, amusel se dívat, jak ta vlna na něj dopadá.

„Leone!“

Anawak se zachvěl strachem.

„Leone!“

Akesuk ho popadl za paži. Anawak zmateně hleděl do vrásčité tváře se stříbrným knírkem.

„Je všechno vpořádku, hochu?“

„Ano, jistě,“ zamumlal.

„Dobrotivý bože! Vždyť ty se sotva držíš na nohou,“ řekl polekaný Akesuk soucitně.

„Už je to vpořádku. Díky, Iji. Už to jde.“

Anawak se podíval na lidi, co si asi myslí, ale ti byli na míle daleko. Vjejich pohledech se zračila smuteční rutina. Patří se zhroutit nad hrobem milovaného člověka. Ikdyž je člověk Inuk apyšní se tím, že před nikým nekapituluje.

Snad svýjimkou alkoholu adrog.

Anawak cítil, jak se mu dělá špatně.

Otočil se arychlými kroky opouštěl hřbitov. Jeho strýc ho nezdržoval. Před kostelem, když už zase cítil pod nohama udusanou hlínu silnice, ho přepadlo nutkání utéct, ale nerozběhl se. Ušel vždycky pár kroků tam apak zase zpátky, srdce mu zběsilo tlouklo. Nevěděl, kam by měl utíkat. Žádný směr mu nebyl souzen.

VPolar Lodge si dal časnou večeři. Mary-Ann sice něco připravila, ale Anawak vysvětlil strýci, že chce být sám. Stařec jen přikývl aodvezl ho do hotelu. Vypadal smutně. Nezdálo se, že Anawakovi uvěřil, že chce být sám jen se sebou asvým zesnulým otcem.

Anawak ležel dlouhé hodiny na jedné ze dvou postelí ve svém pokoji acivěl na zapnutý televizor. Kladl si otázku, jak přežije ještě jeden den vCape Dorsetu, azároveň si nepřipustí žádné vzpomínky. Zamluvil si dvě noci, protože počítal stím, že bude muset vyřizovat pozůstalost anějaké další formality, ale Akesuk se už ovšechno postaral. Vzásadě tu byl zbytečný. Mohl by klidně hned odcestovat.

Rozhodl se, že druhou noc zruší. Zpáteční let do Iqaluitu se dal zařídit rychle. Astrochou štěstí urve místo vBoeingu do Montrealu. Akdyž už jednou bude tam, je úplně jedno, jak dlouho bude čekat na další spoj. VMontrealu je kvidění spousta věcí, ale hlavně je daleko, pryč od toho strašného konce světa jménem Cape Dorset.

Konečně ho přemohl spánek.

Anawak spal, ale vduchu se dál pokoušel uniknout zNunavutu. Viděl se vletadle, jak krouží nad Vancouverem. Neustále kroužili kolem ačekali na povolení sestoupit níž, ale věž jim přistání nepovolila. Pilot se otočil kAnawakovi ařekl:

„Nesmíme tu přistát. Nemůžete do Vancouveru ado Tofina taky ne.“

„Proč?“ vykřikl Anawak. „Proč nemůžeme přistát?“

„Pozemní kontrola tvrdí, že je to kvůli vám. Říkají, že tu nejste doma.“

„Ale já přece žiju ve Vancouveru. AvTofinu bydlím na lodi.“

„Přeptal jsem se na to. Vy tam nikde nebydlíte. Žádného Leona Anawaka tam neznají. Pozemní kontrola říká, že vás mám dopravit domů. Tak kam mám letět?“

„Já nevím.“

„Musíte přece vědět, kde jste doma.“

„Já jsem doma tam dole.“

„Dobrá.“

Stroj klesl níž achystal se na přistání. Vytočili několik zatáček. Blížila se k nim světla města, ale na Vancouver jich bylo málo. Příliš málo. Všude byl sníh, na černém moři se povalovaly ledové kry avpozadí čnělo mramorové pohoří.

Přistávali vCape Dorsetu.

Najednou byl zase doma se svými rodiči, kteří oba ještě žili aslavili s ním. Anawak měl narozeniny. Přišla spousta dětí ze sousedství, všichni rozpustile tančili aotec navrhl dát si závod na sněhu. Dal Anawakovi velký, hrubě převázaný balík avysvětlil mu, že je v něm velice vzácný dar.

„Najdeš v něm všechno, co budeš potřebovat pro svůj další život,“ řekl. „Ale musíš ho nést ssebou, až venku poběžíme.“

Anawak se pokusil balancovat sbalíkem nad hlavou. Vyšli ven, kde ve tmě svítil sníh, anějaký hlas mu našeptával, že nemá jinou volbu než závod vyhrát, protože ostatní se dohodli, že ho jinak zabijou. Nikdo se neodvažoval mu to prozradit, ale bezpochyby to měli vúmyslu. Vnoci se všichni promění ve vlky aroztrhají ho na kusy, když nebude dost rychle tam dole uvody, atak by bylo nejlépe vzít honem nohy na ramena.

Anawak se rozplakal. Neuměl si představit, že mu někdo chce něco takového udělat. Proklínal své narozeniny, protože věděl, že už brzy bude dospělý, aon nechtěl dospět abýt rozsápán. Sníh byl hluboký, sahal mu až po boky, takže Anawak sotva lezl. Rozhlížel se na všechny strany, ale nikdo s ním neběžel. Byl sám. Kousek za ním byl jenom dům jeho rodičů. Dveře byly zavřené auvnitř tma. Nad tím svítil studený měsíc arázem bylo ticho jako vhrobě.

Anawak se zastavil.

Uvažoval, jestli má jít zpátky domů, ale tam zjevně nikdo nebyl. Neskutečné aodporné se mu zdálo to místo nejistoty. Vmrazivé měsíční noci nebyla nikde živá duše, nebyl slyšet ani ten nejtišší zvuk. Vytanula mu na mysli hrozba hladových vlků, kteří čekají, aby ho sežrali zaživa. Byli vdomě? Zmasakrovali už mezitím hosty? Ale nic tomu nenasvědčovalo. Cape Dorset adům jako by se ocitly jakýmsi záhadným způsobem mimo platnost přírodních zákonů. Bylo to totéž místo, na němž se právě slavily jeho narozeniny, ale bylo to vjinou dobu. Ve vzdálené budoucnosti nebo vještě vzdálenější minulosti. – Nebo se možná čas taky zastavil. Anawak hleděl na zmrzlé univerzum, ve kterém nebyl možný život.

Přemohl ho strach. Otočil se azačal si to rázovat kvodě. Nestálo uní molo jako vpravém Cape Dorsetu, nýbrž jenom odlomená ledová kra. Balík se scvrkl, Anawak ho mohl vzít pohodlně do jedné ruky adostal se mnohem snáz ke kraji.

Díval se dopředu.

Měsíční světlo se odráželo od černých kučeravých vln aplovoucích kusů ledu. Nebe bylo plné hvězd. Někdo vykřikl jeho jméno. Hlas pronikal jen slabě ze sněhové návěje aAnawak, zmítán strachem izvědavostí, se k němu přibližoval váhavým krokem. Až najednou uviděl, že to vůbec není návěj, nýbrž dvě lidská těla ležící vedle sebe, poprášená sněhem. Byli to jeho rodiče. Upírali prázdný pohled knebi abyli buď mrtví, nebo nebyli schopní mluvit s ním ani ho vnímat.

Jsem dospělý, napadlo Anawaka. Musím rozbalit ten balík.

Prohlížel si ho na dlani.

Balík byl nepatrně maličký. Začal ho rozbalovat, ale uvnitř byl jenom další papír. Nic se neobjevovalo. Otrhával jednu zmačkanou vrstvu po druhé, odhazoval útržky papíru, až už žádný balík nebyl, nebyli ani jeho nehybně natažení rodiče, jenom kraj ledu ačerná voda.

Mohutný hřbet pročísl vlny azase zmizel.

Anawak pomalu otočil hlavu. Uviděl malý, chatrný dům, spíš domeček zvlnitého plechu. Dveře byly otevřené.

Byl to jeho domov.

Ne, říkal si. Ne! Rozplakal se. Tady se něco nepovedlo. Tohle přece nemůže být jeho život! To není místo pro něj! Takhle to přece nebylo naplánováno!

Dřepěl na sněhu azíral na boudu. Nemohl přestat plakat. Zmocnilo se ho nevýslovné zoufalství. Vzlykání mu téměř rozervalo hruď, odráželo se od nebe jako ozvěna avyplňovalo celý svět jeho nářkem. Svět, ve kterém mimo něj už nikdo další neexistoval.

Ne.Ne!

Světlo.

Jeho pokoj vPolar Lodge.

Anawak seděl vzpřímeně na posteli. Třásl se po celém těle. Jeho budík ukazoval 2:30. Chvíli mu trvalo, než byl schopen vstát aotevřít malou lednici. Jazyk se mu lepil na patro. Našel tam vodu, kolu apivo. Vzal si kolu, otevřel ji apil dlouhými, žíznivými doušky. Splechovkou vpravé ruce přistoupil koknu, odhrnul závěs adíval se ven. Bylo jasno, nikde ani mráček, jen místo hvězdné oblohy se nad Cape Dorsetem rozprostíralo noční pološero ahalilo domy, tundru, sněhové pláně amoře do neskutečné zlatorůžové. Touhle dobou nebývala tma, jenom obrysy byly rozostřené abarvy nevýrazné. Anawakovi náhle došlo, jak je tu krásně.

Okouzlen hleděl na neuvěřitelné nebe, klouzal pohledem po horách azálivu. Led na Tellik Bay se leskl jako rozlité stříbro. Černý ahrbatý Mallikjuaq ležel před pobřežím jako spící velryba. Díval se dál aobčas se napil zplechovky. Co má dělat?

Vybavil si své pocity před několika dny, když seděl sShoemakerem aDelawareovou. Najednou mu to připadalo cizí, stanice, Tofino avšechno. Jako všude mu itam chyběl onen pokoj, do něhož by se mohl ukrýt před světem. Ohlašovalo se něco významného, otom byl přesvědčen. Čekal na to, pln vznešených pocitů abázně, jako by se měl stát vyvoleným.

Místo toho mu zemřel otec.

Bylo tohle ono? Ta důležitá událost? Že se musel vrátit do Arktidypohřbít otce?

Jistě, stály před ním těžší zkoušky. Jedny znejtěžších, jakým bylo lidstvo vystaveno. Byl k tomu povolán on apár dalších. Sotva mohlo nastat něco významnějšího. Ale s jeho vlastním životem to nemělo nic společného. Jeho život se odehrával vjiných souvislostech. Tsunami, metanové katastrofy aepidemie vtom nehrály žádnou roli. Jeho život se dostal do popředí kvůli poselství smrti. Apoprvé od chvíle, co ho dostihlo, začal Anawak tušit, že se mu zde vNunavutu nabízí šance přeměnit smrt vnový život. On sám už byl mrtvý. Nyní se musí znovu narodit.

Po chvíli se oblékl, nasadil si prošívanou čepici, natáhl si ji přes uši avyšel ven, do světlé noci. Mimo něj nikde nikdo nebyl. Chodil po městě dobrou hodinu, než znovu pocítil únavu. Mnohem větší apříjemnější než otupení televizní obrazovkou. Vrátil se do hotelu, odhodil šaty jen tak na podlahu, schoulil se do postele ausnul, sotva položil hlavu na polštář.

Ráno zavolal Akesukovi.

„Nemáš náladu se mnou posnídat?“ zeptal se.

Strýček byl překvapen.

„Mary-Ann ajá už usnídaně sedíme. Stebou jsem nepočítal.“

„Tak nic. Pusť to zhlavy.“

„Ne, počkej… Právě jsme začali. Tak sem přijď adej si pořádnou porci vajíček na špeku.“

„Dobře. Jdu.“

Porce, kterou mu Mary-Ann naložila, byla skutečně pořádná. Byla tak pořádná, že se nasytil už pohledem na ni, ale pustil se do ní statečně. Mary-Ann jenom zářila. Anawak si kladl otázku, co jí asi Akesuk navykládal. Nějaký pádný důvod, proč jí Anawak odřekl večeři, vymyslet musel. Ale rozladěná ztoho nevypadala.

Bylo zvláštní uchopit ruku, kterou mu Akesuk a jeho žena podávali. Vtahovala ho zpátky do rodiny. Anawak ještě nevěděl, jestli se mu to líbí. Kouzlo měsíční noci už vyprchalo a jeho vnitřní klid neměl vůbec nic společného sNunavutem. Rozhodl se, že se opatrně nechá vést dalším vývojem věcí.

Po snídani Mary-Ann sklidila nádobí aodebrala se na nákup do města. Akesuk otáčel knoflíky tranzistorového rádia, minutu poslouchal apak řekl:

„To je dobrý.“

„Co je dobrý?“ zeptal se Anawak.

„IBC hlásí na příští dny hezký počasí. Člověk je nesmí brát doslova, ale kdyby ztoho jen polovička byla pravda, můžeme vyrazit ven.“

„Vy chcete ven?“

„Jo, na nějakej čas. Zítra. Jestli chceš, můžeme dneska spolu něco podniknout. – Při tý příležitosti, jaký máš vlastně plány ty? Nebo se chceš předčasně vrátit do Kanady?“

Ten starý lišák to tušil.

Anawak si obřadně míchal mléko do kávy.

„Upřímně řečeno, včera večer jsem se k tomu chystal.“

„To mě nepřekvapuje,“ konstatoval Akesuk věcně. „Ateď?“

Anawak pokrčil rameny.

„Já ani pořádně nevím. Myslel jsem, že si vyjedu na Mallikjuaq nebona Inuksuk Point. – VCape Dorsetu se prostě necítím dobře. Nevykládej si to ve zlém, Iji. Tohle zkrátka není místo, na které člověk vzpomíná, když měl takového… takového…“

„… otce jako ty,“ doplnil strýc. Urovnal si knírek apřikývl. „Co mě udivuje, je, žes vůbec přijel. Devatenáct roků jsi neměl žádnej kontakt snikým znás. Ajá jsem teď poslední ztvého rodu. Zavolal jsem, protože jsem považoval za správný dát ti otom vědět, ale vlastně jsem byl smířenej stím, že tě tu už nikdy neuvidíme. Tak proč jsi najednou tady?“

„Nemám tušení, Iji. Nic mě sem netáhlo. Spíš si myslím, že jsem potřeboval na čas vypadnout zVancouveru.“

„To je pěkná pitomost!“

„Kvůli svýmu tátovi tu rozhodně nejsem! Ty víš zatraceně dobře, že jsem pro něj neuronil ani slzu.“ Znělo to zbytečně drsně, ale nemohl na tom nic změnit. „Ataky se nic takového nestane.“

„Jsi příliš tvrdej!“

„On žil špatně, Iji!“ Akesuk se na něj dlouze zadíval.

„Ano, tvůj otec žil špatně, Leone. Jenže správnej život tehdy nebyl kmání. Na to jsi zapomněl.“ Anawak mlčel.

Strýček hlasitě vysrkl zbytek kávy zhrníčku. Hned potom se usmál. „Víš co? Mám pro tebe návrh. Mary-Ann ajá vyrazíme už dneska. Tentokrát chceme úplně jinam, na severovýchod na Pond Inlet. – Aty pojedeš snámi!“

Anawak zůstal zírat.

„To nejde,“ řekl. „Budete pryč celé týdny. Já nemůžu zůstat tak dlouho. – Nehledě na to, že ani nechci.“

„Ty mi dobře nerozumíš. Pojedeš snámi aza pár dní se vrátíš sám. Nemusím tě přece všude vodit za ručičku, jsi už dospělej. Na letadlo doufám nasedneš sám.“

„To jsou velké komplikace, Iji, já…“

„Už mě stěmi komplikacemi začínáš otravovat. Co je na tom komplikovanýho, vzít tě ssebou na led? Tam nahoře se připojíme kjedný skupině. Všechno je připravený apro tvůj civilizovaný zadek jedno místečko ještě najdeme.“ Pak na něj zamrkal. „Ale nenamlouvej si takový pitomosti, že je to výlet pro zábavu. Budeš se střídat vhlídkách kvůli medvědům jako všichni ostatní.“

Anawak se zapřel do opěradla apřemýšlel. Na takové pozvání nebyl vůbec připraven. Uvolnil se jen na tento adalší den. Jenom na něj. Ne na tři nebo na čtyři.

Jak to vysvětlí Li?

Na druhé straně mu Li dala jasně na srozuměnou, že může zůstat pryč, jak dlouho chce.

Pond Inlet. Tři dny.

Zas tak moc to vlastně není. Let zCape Dorsetu zabere maximálně dvě hodiny. Tři dny na výpravě apoté dvě hodiny zpátky přímo do Iqaluitu.

„Aco si od toho slibuješ?“ zeptal se.

Akesuk se zasmál.

„No co asi? Že tě navrátím domů, hochu.“

Venku.

To slovo vyjadřovalo celou životní filozofii Inuitů. Být venku znamenalo uniknout osadám astrávit léto ve stanových táborech, na plážích nebo blízko moře, kde končil led. Lovit narvaly, tuleně amrože arybařit. Lovit velryby pro vlastní potřebu bylo Inuitům dovoleno. Nachystalo se, co je potřeba kpřežití mimo civilizaci, oblečení, výzbroj alovecké potřeby se naložily na ATVéčka, sáně nebo čluny. Byla to divoká země, kam se ubírali, obrovské prostory, jimiž lidé putovali celá tisíciletí, dokud je nepříznivý vývoj nedonutil se usadit.

Na ledových pláních neplatil čas azavedený celosvětový pořádek měst asídlišť přestával existovat. Vzdálenosti se nevyjadřovaly vkilometrech nebo mílích, nýbrž včasových jednotkách. Dva dny tam, půl dne onam, možná taky celý den. Jaký by mělo smysl mluvit opadesátikilometrech, když je třeba překonávat nepředvídatelné překážky jako ledovce apříkopy? Příroda se nepodřizovala žádnému plánování.Tam venku se žilo výhradně přítomností, protože už příští okamžik byl naprosto nevypočitatelný. Arktida se řídila svým vlastním rytmem, jemuž se člověk ochotně podřizoval. Za oněch tisíc let nomádského života Inuité pochopili, že vtomto podřízení se spočívá ovládnutí přírody. Až do poloviny dvacátého století se volně potulovali zemí ajejich povaze to stále ještě odpovídalo víc než usedlé bytí vdomech na stálých místech.

Od té doby, ato si Anawak uvědomoval každou minutou víc avíc, se leccos změnilo. Svět očekával iod Inuitů, že se budou věnovat nějaké organizované činnosti aobhájí tak své místo vindustriální společnosti. Zdálo se, že to Inuité přijali. Ale na rozdíl od doby, kdy Anawak byl ještě dítě, začal svět přijímat Inuity. Vrátil jim něco ztoho,co jim předtím vzal, ale především jim dal perspektivu. Západní standardy zde měly své místo stejně jako prastaré tradice.

Anawak opustil svou zemi, když už to žádná země nebyla, jen pouhá oblast bez citu pro hodnoty abez vlastní identity. Utekl odsud sobrazem totálně deprimovaného lidu, oloupeného ovšechny síly, jemuž byl tak dlouho odpírán respekt, až už ani sám žádnou sebeúctu neměl. Apokud tenkrát vůbec někdo mohl vylepšit tento obraz, pak to byl jeho otec. Ale právě on byl za to ten hlavní odpovědný. Muž, který nyní odpočíval na malém hřbitově vCape Dorsetu, se Anawakovi stal symbolem rezignace – rozložený, věčně opilý, ufňukaný cholerik, který pokazil, na co sáhl, anakonec nedokázal ochránit ani svou vlastní rodinu. Anawak se ocitl na palubě lodi, která ho odvážela pryč, akdyž už měl Cape Dorset za zády, zakřičel do mlhy větu, kterou nikdo mimo něj nemohl slyšet akterá mu ještě teď zněla vuších. Byla to vzpomínka na jeho otce vztažená na celý národ:

„Proč se všichni nezabijete, aby se za vás už nikdo nemusel stydět?“

Okamžik nato si sám pohrával smyšlenkou následovat jako první toto doporučení avrhnout se zpaluby.

Místo toho se stal Západokanaďanem. Jeho pěstounská rodina se usadila ve Vancouveru. Byli to hodní lidé, kteří vydatně podporovali jeho vzdělání, ale nikdy si na sebe navzájem doopravdy nezvykli. Bylo to účelové společenství. Když bylo Leonovi čtyřiadvacet, přestěhovali se do Anchorage na Aljašce. Jednou za rok mu poslali pohlednici, na kterou Anawak odpovídal pár nezávaznými řádky. Nikdy je nenavštívil aoni to od něj asi ani neočekávali. Kdyby se byl někdy rozjel za nimi do Anchorage, byli by nejspíš zaskočeni. Nedalo se říci, že se navzájem odcizili – prostě si nikdy nebyli blízcí.

Oni nebyli jeho rodina.

Akesukův návrh, aby snimi vyrazil na výpravu, vAnawakovi vyvolal staré vzpomínky. Dlouhé večery uohně, kde někdo vyprávěl historky acelý svět jakoby ožíval. Když byl malý, věřil pochopitelně na Sněhovou královnu amedvědího boha. Naslouchal mužům aženám, kteří se ještě narodili viglú, apředstavoval si, že jako dospělý muž potáhne ledem abude lovit vsouladu sarktickými mýty. Spát, když bude unavený. Pracovat alovit, když něco zavětří anebo jen tak, že se mu zachce. Jíst, když si oto žaludek řekne, ane proto, že je zrovna poledne. Někdy lov trval celý den acelou noc, třebaže si člověk původně chtěl jen tak na chvíli odskočit ze stanu. Jindy se lidé vyzbrojili, alov se nekonal. Quallunaatům byla tahle zdánlivá neorganizovanost Inuitů vždycky podezřelá. Quallunaati zkrátka nechápali, jak někdo může žít mimo plánovaný čas avýkonnostní normy, aže si to vůbec troufne. Quallunaati si stavěli světy mimo svět. Vyloučili tak přirozené procesy ve prospěch umělých avšechno, co nezapadalo do jejich konceptu, ignorovali nebo vymýtili.

Anawak si vzpomněl na Château ana úlohy, které se tam pokoušejí řešit. Vzpomněl si na Jacka Vanderbilta, na to, jak se zástupce ředitele CIA křečovitě drží představy, že události posledních měsíců jsou naplánovány aprováděny člověkem. Kdo chtěl porozumět Inuitům, ten se musel zbavit oné přehnané sebekontroly, která je civilizovaným společnostem vlastní.

Ale aspoň to mělo něco společného slidmi. Naproti tomu neznámá moc nic lidského nevykazovala. Anawak už dospěl kpevnému přesvědčení, že Johanson má pravdu. Tahle válka hrozila zničením lidského řádu a jeho představ osvětě. Lidé jako Vanderbilt ji prohrají už proto, že nejsou schopní vcítit se do jiné mentality. Možná si byl muž od CIA tohoto nedostatku dokonce vědom, ale nedokázal překročit stín, který vrhá spořádaný americký občan, nemluvě už vůbec otom, že by nastoupil cestu porozumění nelidskému živočišnému druhu.

Nepochopitelný byl pro něj už delfín. Což pak teprve plémě, které Johanson dadaisticky pojmenoval yrr.

Anawak si najednou uvědomil, že tahle úloha nebude řešitelná, dokud kolem sebe neshromáždí ten správný tým.

Někdo v něm chyběl. Ateď už taky věděl kdo.

Zatímco Akesuk podnikal přípravy na cestu, Anawak se zPolarLodge pokoušel spojit sChâteau. Po pár minutách ho připojili na kanál jištěný proti odposlechu apořád ho přepojovali sem atam. Li nebyla vhotelu, nýbrž uSeattlu, na palubě křižníku amerického námořnictva. Musel čekat patnáct minut, než ji konečně měl na drátě.

Zeptal se jí, zda ho může ještě tři nebo čtyři dny postrádat. Li mu prodloužila lhůtu vdomnění, že se musí postarat opříbuzné. Hlodalo v něm sice špatné svědomí, že ji obelhal, ale říkal si, že záchrana lidstva nemůže záviset na tom, zda Anawak bude příští tři dny kdispozici nebo ne. Ostatně on kdispozici byl. Jeho hlava pracovala ina dalekém severu.

Limu vysvětlovala, že pokračují se sonarovými útoky na velryby.

„Vím, že to nerad slyšíte,“ řekla mu.

„No azabralo to?“ zeptal se Anawak.

„Chystáme se ten experiment zastavit. Nevykazuje žádoucí účinek. Ale musíme vyzkoušet všechno. Dokud si ta zvířata udržíme od těla, máme větší šance poslat dolů ponorky sposádkou.“

„Chcete zvětšit šance? Pak rozšiřte tým.“

„Okoho?“

„Otři lidi.“ Odmlčel se apak se rozhodl přejít do ofenzívy. „Chci, abyste je naverbovala. Potřebujeme víc spolupracovníků, kteří se zabývají výzkumem chování ainteligence. Ajá potřebuju někoho, kdo mi bude asistovat akomu můžu věřit. Chci, abyste přibrali Alicii Delawareovou. Přes léto bydlí vTofinu. Je to studentka, která pracuje na výzkumu inteligence.“

„Vpořádku,“ řekla Li překvapivě rychle. „Aza druhé?“

„Jednoho muže zUclueletu. Když si projdete akta sprogramy MK, najdete ho tam pod jménem Jack O’Bannon. Ten umí zacházet smořskými savci. Aví ledacos, co nám může být užitečné.“

„Má vysokou školu?“

„Ne. Je to bývalý cvičitel US Army. Marine Mammal System.“

„Rozumím,“ řekla Li. „Tohle budeme muset prohovořit. Máme na tomto poli řadu našich vlastních expertů. Proč chcete zrovna jeho?“

„Prostě ho chci.“

„Ata třetí osoba?“

„Ta je ze všech nejdůležitější. Máme svým způsobem co do činění sVetřelci. Budeme potřebovat někoho, kdo přemýšlí výhradně otom, jak komunikovat sbytostmi, které nejsou lidmi. Navažte kontakt sdoktorkou Samanthou Croweovou. Vede projekt SETI vArecibu.“

Li se zasmála.

„Vy jste ale chytrý hoch, Leone! Beztak jsme uvažovali, že přizveme někoho ze SETI. Vy doktorku Croweovou znáte?“

„Ano. Ta je vpořádku.“

„Dobrá.“

„Povedete moje přání vpatrnosti?“

„Uvidím, co se dá dělat.“ Vpozadí někdo zavolal Li jménem. „Mějte se hezky, Leone, ave zdraví se vraťte. Já musím zpátky na bojiště.“

Turbovrtulový Hawker Siddeley neletěl přímou cestou na sever, ale napřed kousek na východ. Akesuk přemluvil pilota kmalé odbočce, aby Anawak mohl obdivovat Great Plain of Koukdjuak, chráněnoupřírodní oblast plnou kulatých kaluží, na kterých sídlila největší husí kolonie na světě. Vletadle seděli další pasažéři zCape Dorsetu aIqaluitu avšichni chtěli na Pond Inlet. Většina znich tuhle vyhlídku znala, atak jenom civěli před sebe.

Zato Anawak se nemohl vynadívat.

Bylo mu, jako by se probouzel zdlouholetého spánku.

Letěli kus podél pobřeží, až překročili polární kruh. Tady geograficky začínala Arktida. Pod nimi ležela ledová měsíční krajina Foxeovy pánve svelkými imalými nakupeninami ledu, přerušovaná volnými vodními plochami. Zakrátko už zase měli pod sebou zemi, rozeklanou, shrubými horskými svahy asvislými kamennými palisádami. Vhlubokých, zastíněných propastech zářil sníh. Do zamrzlých jezer tekly potůčky roztáté vody. Ve světle hluboko klesajícího slunce krajina nabývala na velkoleposti. Rýhované hnědé hory se střídaly se zasněženými údolími, proti nim se tyčily horské hřbety téměř celé pokryté navátým sněhem. Najednou, bez jakéhokoli přechodu, letěli přes namodrale bíle odsazenou pobřežní linii aspatřili celistvou pokrývku zamrzlého moře. Eclipse Sound.

Anawak zapomněl na všechno kolem sebe.

Díval se na bizarní krásu Arktidy. Obrovské sněhobílé krystalické útvary vyčnívaly zbílé roviny zálivu. Pevně zamrzlé ledové hory. Pod nimi běželi dva nepatrní lední medvědi, jakoby hnáni stínem letadla na ledové ploše. Jako lesklé body se vznášeli racci. Označný kus dál se zvedaly mohutné strmé svahy aledovce ostrova Bylot. Poté sestoupili níž azamířili kdruhému břehu, blížili se khnědě mramorované krajině, domům vosadě apřistávací dráze vPond Inletu. Vřeči Inuitů Mittimatalik, kde přebývá Mittimata.

Nad severozápadním obzorem ostře zářilo slunce. Touto roční dobou nezapadalo, pouze se kolem druhé hodiny ranní dotklo horizontu. Když dorazili kcíli, bylo devět hodin večer, ale Anawak už ztratil pojem očase. Díval se na místa svého dětství aněco těžkého mu přestalo svírat hruď.

Akesuk měl pravdu. Strýc dokázal, co Anawak ještě před čtyřiadvaceti hodinami pokládal za nemožné.

Přivedl ho domů.

Pond Inlet byl podobně veliký aměl stejný počet obyvatel jako Cape Dorset, apřesto byl úplně jiný než město na jihu. Kraj byl nepřetržitě osídlen už čtyři tisíce let. Nikdo si tu nedovolil žádné architektonické výstřelky jako vIqaluitu. Akesuk vysvětloval, že Inuité vtéto části Nunavutu přikládají tradicím mnohem větší význam než kdekoli jinde. Opatrně dodal, že tady nahoře ještě určitou roli hraje šamanismus, ikdyž samozřejmě jsou všichni věřící křesťané! Když na to Anawak nereagoval, opustil tohle téma avyjmenoval řadu věcí, které výhodně nakoupili při akcích vmístních supermarketech.

Přenocovali vhotelu. Akesuk brzy ráno Anawaka vzbudil asešli dolů ke břehu. Strýček se zatvářil prorocky ausoudil, že dobré počasí vydrží aže bude pořádný lov.

„Jaro na sebe nenechá dlouho čekat,“ konstatoval suspokojením. „Vhotelu říkali, že khranici ledovce je to půl dne. Možná celý den, podle toho.“

„Podle čeho?“

Akesuk pokrčil rameny.

„Může se přihodit ledacos. Podle toho zkrátka. Uvidíš spoustu zvířat. Velryby, tuleně, lední medvědy. Ledy se letos začaly lámat dřív než jindy.“

To mě ani nepřekvapuje, pomyslel si Anawak. Při tom všem, co se momentálně děje.

Skupinu tvořilo dvanáct lidí. Některé Anawak znal už zletadla, sdalšími se seznámil zde, vPond Inletu. Akesuk se domlouval soběma průvodci. Snesli zavazadla dohromady ave skladišti hotelu uložili všechno, co na výpravu nepotřebovali. Mezitím jim přistavili čtyři qamutiky. VAnawakových vzpomínkách tradiční sáně táhli psi, teď měli sněžné skútry, skidoo, které táhly sáně na dvojitých lanech. Samotné qamutiky vypadaly jako dřív: byly čtyři metry dlouhé, na dvou dřevěných sanicích vpředu ohnutých do výšky. Byly svázány zmnoha pevných latí anikde nebyl vidět šroub nebo hřebík. Zkompletované sáně držely pohromadě provazy ařemeny, což značně usnadňovalo jejich opravu. Na třech qamuticích byly namontovány kabiny chránící před povětrnostními vlivy, poslední qamutik byl nákladní.

„Nejsi pořádně oblečený,“ řekl Akesuk při pohledu na Anawakovu větrovku.

„Jak to? Díval jsem se na teploměr. Je šest stupňů nad nulou.“

„Zapomínáš na vítr při jízdě. Máš vbotách dva páry ponožek? Tady nejsi ve Vancouveru!“

Anawak skutečně hodně zapomněl. Začal si teď pomalu vybavovat, jaké to bylo vyrážet do mrazu. Skoro se za to styděl. Studené nohy byly vždycky největším problémem aten se vyskytoval vždycky. Natáhl si ještě jeden pár ponožek adalší svetr, až si připadal jak valící se balvan. Všichni účastníci expedice vochranných oblecích asprotisněžnými brýlemi připomínali kosmonauty.

Akesuk sprůvodci naposledy kontroloval výstroj. „Spací pytle, sobí kožišiny…“

Oči mu jen zářily. Jeho úzký šedivý knírek jako by se načechrával radostí. Anawak se díval, jak strýc starostlivě pobíhá od jedněch saní ke druhým. Ijitsiaq Akesuk byl úplně jiný než jeho otec. Vjeho společnosti Anawak najednou opět přikládal Inuitům ajejich způsobu života význam.

Jeho myšlenky putovaly kneznámé moci hluboko vmoři. Od začátku cesty po ledě se budou muset řídit pouze zákony přírody. Aby tady venku člověk obstál, musel zaujmout určitý pantheistický základní postoj. Nesměl se považovat za důležitého. Člověk zde nebyl důležitý, byl jenom součástí oduševnělého světa, který se manifestoval zvířaty, rostlinami, ledem apříležitostně taky člověkem.

Ataké yrr, napadlo ho. Ať jsou kdokoli, ať vypadají jakkoli, jak akde všude žijí.

Lehce to trhlo, když se rozjel sněžný skútr, který táhl sáně, vnichž seděli Anawak, Akesuk a jeho žena. Začali klouzat po zamrzlém azasněženém moři. Ojediněle byly vidět široké kaluže. Proces tání už započal, ale omezil se jenom na horní vrstvy. Objeli kopec na břehu Pond Inletu asměřovali dál na sever, dokud nedorazili do vzdálenosti pouhých pár kilometrů od břehů Baffinova ostrova, který vyrůstal najižní straně ledové plochy. Na protější straně se táhly knebi skály Bylotova ostrova, obklopeného ledovci. Mohutný ledovcový jazyk se táhl zvrcholů až ke břehu. Anawak si uvědomoval, že to, po čem jedou, není země, nýbrž zmrzlá krusta moře. Tu atam se zvedly saniceqamutiku, když nadskočily nad nějakou nerovností astřeskem zase dopadly, ale sáně vše odpružovaly.

Po chvíli oba Inuité vpředním qamutiku změnili směr aostatní je následovali. Anawak ztoho byl chvíli zmatený, ale pak uviděl, že objíždějí zející průrvu vledu, která byla příliš veliká, než aby ji sáně mohly přejet. Na druhé straně namodralého zlomu byla vidět černá anevyzpytatelná mořská voda.

„Trochu se to protáhne,“ konstatoval Akesuk.

„No, bude nás to stát něco času,“ přitakal Anawak, jenž si vzpomněl, jak často museli objíždět pukliny vledu. Akesuk ohrnul nos.

„Ne. Proč by nás to mělo něco stát? Žádný čas neobětujeme. My si ho necháváme, ať jedeme přímo na východ, nebo kousek na sever. Copak jsi všechno zapomněl? Tady nahoře nezáleží, jak rychle někam dorazíš. Když jedeš oklikou, tvůj život pokračuje itak. Žádný čas není ztracený.“ Anawak mlčel.

„Možná,“ pokračoval strýc asmál se přitom, „byl náš největší problém vminulým století, že nám Quallunaati přinesli čas. Museli jsme se naučit, že existuje ipromarněný čas. Quallunaati si myslí, že čekání je ztracený čas, atím pádem ztracená doba života. Řekl bych, že tenkrát, když jsi byl malý, jsme tomu věřili všichni. Itvůj otec tomu uvěřil, aprotože neměl možnost dělat něco, co by mělo smysl anějakou hodnotu, dospěl kpřesvědčení, že jeho život je bezcenný, protože sestává znevyužitého apromarněného času. Bezcenná doba života. Bezcenný život.“

Anawak se na něj podíval.

„Neměl bys litovat jeho, ale mou matku.“

„Ona ho taky litovala,“ odpověděl mu tiše Akesuk azačal se bavit sMary-Ann.

Skutečně museli ujet několik kilometrů, než se puklina zúžila natolik, aby se dostali na druhou stranu. Jeden zInuitů odpojil sáně avysokou rychlostí přeskočil se skútrem na druhou stranu. Odtud hodil postupně všem qamutikům lano, přetáhl je přes průrvu apokračovalo se dál. Anawakův strýc si vpoklidu vsunul do úst úzký proužek čehosi připomínajícího špek apodal krabici sdalšími proužky Anawakovi. Anawak si váhavě vzal také jeden. Byla to narvalí kůže. Když kdysi vyrážívali na led, vždycky ssebou brali zásoby narvalí kůže. Anawak věděl, že obsahuje veliké množství vitaminu C, mnohem víc než citron nebo pomeranč. Žvýkal ji avychutnával její aroma čerstvých ořechů. Ta chuť spustila řetězovou reakci obrazů apocitů. Slyšel hlasy, ale nebyly to hlasy účastníků expedice, nýbrž jiných lidí, snimiž tu pobýval před více než dvaceti lety. Ucítil ruku své matky, která ho hladilapo vlasech.

„Průrvy vledu, ledové bariéry…“ Strýček se smál. „Tohle není dálnice, hochu. Ateď mi řekni popravdě, nescházelo ti tohle všechno?“

Jestli si Akesuk všiml sentimentální nálady, do níž Anawak právě upadal, pak se ji svou otázkou pokoušel podpořit. Docílil však pravého opaku. Anawak zavrtěl hlavou. Snad zpouhého vzdoru, ale jenom úsečně řekl:

„Ne.“

Ahned se za svou odpověď zastyděl.

Akesuk pokrčil rameny.

Kdo většinu svého života strávil na Vancouver Islandu aještě ke všemu jako badatel života vmoři, tomu byla příroda bližší než jakákoli vymoženost civilizace. Přesto bylo něco jiného pozorovat velryby vClayoquotské úžině než se klouzat pořád dál vneohraničené běli mořského ramene, po pravici hnědou tundru apo levici vrcholky Bylotova ostrova pokryté ledovcem. Zatímco klima vzápadní Kanadě bylo pro člověka jako stvořené, Arktida se představovala jako spektakulární peklo. Sice překrásná, ale jenom sama pro sebe, asmrtelná pro každého, kdo by se oddával iluzi onadvládě člověka. Osady zde působily jako vzpurné pokusy přivlastnit si něco, co se přivlastnit nedá. Cesta na qamuticích ke kraji moře se proměňovala vcestu do neznáma. Zbytky Anawakova vnímání času zmizely sdalší nocí, kdy svítilo slunce. Putovali kprapodstatě světa. Dokonce iracionalistovi, který neuznával žádného boha avždy dával přednost vědeckému vysvětlení, bylo náhle jasné, proč lední medvěd, jak si Inuité za dlouhých večerů vyprávějí, působí tak melancholicky. Protože pro lásku ke vdané ženě přestal vnímat skutečnost. Svému muži, který byl týdny na lovu aneměl štěstí, žena ze soucitu prozradila úkryt svého milence, přestože ji medvěd varoval, aby mu otajném místě jejich schůzek neříkala. Medvěd však vyslechl, jak ho zrazuje, akdyž se po něm lovec šel poohlédnout, medvěd se vplížil do iglú své milenky, aby ji zabil. Už zvedal pracky, ale přemohl ho smutek. Jaký smysl by mělo ničit její život? Zrada již byla spáchána. A tak medvěd těžkým krokem odešel pryč.

Studený vzduch štípal Anawaka do kůže.

Kdekoli se příroda přiblížila člověku, všude byla zrazována. Od té doby, praví legendy, medvědi napadají člověka. Tady venku bylo jejich království. Oni byli ti silnější. Přesto je člověk přemohl azároveň isám sebe. Třebaže se Anawak dvacet let obracel ke své vlasti zády, věděl velice dobře, že průmyslové chemikálie jako DDT nebo vysoce jedovatý PCB zAsie, Severní Ameriky aEvropy se světrem amořskými proudy dostávají až do Severního polárního moře. Toxická zátěž se hromadila ve tkáních velryb, tuleňů amrožů, kterými se živili lední medvědi alidé, anemocní ztoho byli všichni. Vmateřském mléce inuitských žen bylo naměřeno dvacetkrát více PCB, než kolik Světová zdravotnická organizace stanovila jako mezní hodnotu. Divočina byla otravována, protože Qallunaati nechápali nebo nechtěli pochopit princip, podle kterého fungovala planeta Země: jako mohutné cirkulační čerpadlo ze vzduchu amořských proudů, které dříve nebo později rozlije všechno úplně všude.

Lze se divit, že tam dole se někdo rozhodl udělat tomu konec? Po dvou hodinách jízdy zamířili znovu kbřehům Baffinova ostrova. Ztuhlí zdlouhého sezení apérování sanic rázovali si to nyní po sypkém sněhu, který byl ve skutečnosti zmrzlým kysličníkem uhličitým, kolem balvanů porostlých lišejníkem na pevninu avzhůru do tundry, kde sníh nebyl. Vmočálech zarostlých mechem tu atam vyrážely květy. Purpurově červený lomikámen amochna. Měli štěstí na roční dobu. Vpozdním létě by tu byly miliardy komárů.

Krajina mírně stoupala. Jeden zřidičů skidoo je zavedl na planinu svýhledem na moře abílé hory aukázal jim pozůstatky příbytků zdoby Thule, kdy zde bylo poslední obydlené území, adva prosté kříže. Pod nimi odpočívali dva němečtí lovci velryb. Na vyvýšenině se proháněly siksik, arktické veverky, amizely vdírách. Mary-Ann našla pár kamenů azačala snimi obratně žonglovat. Anawak se na ni díval apak si najednou vzpomněl. Inuitský sport, starý jako svět sám. Pokusil se ji napodobit, ale výsledek byl žalostný avyvolal kolektivní veselí. Takoví byli Inuité. Pošetilý lid, který se mohl uchechtat, už když někdo jenom uklouzl.

Po krátkém občerstvení sendviči akávou jeli dál. Překonali ještě větší škvíru vledu azamířili na Bylot Island. Pod pohonnými pásy sněžných skútrů stříkala voda ztajícího sněhu na všechny strany. Nakupený led tvořil bizarní bariéry anutil je kdalším adalším objížďkám. Po krátké jízdě si to už sunuli podél útesů Bylotova ostrova. Vzduchem se rozléhal křik ptáků. Racci tříprstí zde ve skalních rozsedlinách hnízdili po tisících, celá hejna jich vzlétala azase usedala. Konečně konvoj zpomalil aznovu zastavil.

„Uděláme si procházku,“ řekl Akesuk.

„Vždyť jsme si ji dělali před chvílí,“ divil se Anawak.

„To už jsou tři hodiny, hochu.“

„Tři hodiny? Panebože!“

Na rozdíl od mírně se svažující tundry na Baffinově ostrově bylo pobřeží Bylotova ostrova značně strmé. Procházka byla spíš horolezeckou túrou. Akesuk mu zde ukázal bílou stopu zptačích exkrementů vrozsedlině vysoko nad jejich hlavami.

„Lovečtí sokoli,“ řekl. „Nádherní ptáci.“

Začal vydávat řadu vábících zvuků, ale sokoli se neukázali.

„Dál uvnitř ostrova máme dobré vyhlídky uvidět je. Ataky narazit na lišky, sněžné husy, sovy akáňata.“ Akesuk se posměšně ušklíbl. „Jsme jeden jako druhý. Taková je Arktida. Snikým se nemůžeš na ničem domluvit. Je to pakáž nespolehlivá, zvířata stejně jako Inuité. Nemám pravdu, hochu?“

„Já nejsem Quallunaaq, jestli myslíš tohle,“ odporoval Anawak.

„Ohó!“ Strýc zavětřil něco ve vzduchu. „Tak dobře. Myslím, že si další výstup odpustíme. Doženeme to jindy. Ty se sem ještě někdy vrátíš, no aQuallunaaq už nejsi. Pojedeme tam, kde končí led. To musíme při tak hezkém počasí zvládnout.“

Od této chvíle skonečnou platností přestal existovat čas.

Jak jeli na východ aBylot Island nechávali za sebou, led byl stále drsnější anárazy sanic silnější. Studený vítr se postaral oto, aby kaluže roztáté vody zase mírně zamrzly. Zvonilo to, jako kdyby jeli po skle. Anawak se narovnal avšiml si malé pukliny vledu naplněné vodou. Upozornil na to řidiče skidoo, ale muž si toho už všiml. Otočil se kAnawakovi, azatímco nezměněnou rychlostí dál uháněl po ledě, uznale se na něj usmál.

„Vidíš, že jsi všechno nezapomněl,“ smál se Akesuk. Anawak se chvilku tvářil nerozhodně. Pak se rozesmál taky. Byl pyšný. Nepochopitelně. Byl pyšný na to, že tu zatracenou škvíru uviděl. Odpoledne vykouzlilo na nebi sluneční psy. Inuité tak nazývali zvláštní jev, velké, zářící prsteny po obou stranách slunce, které se tvořily tím, jak se světlo lámalo omalé krystalky ledu. Vdálce byly ledové kry naskládané do obrovských, neforemných bariér. Apak najednou měli po pravici klidnou volnou vodu. Vynořil se tuleň, krátce se rozhlédl azase zmizel. Kousek dál vystrčil hlavu znovu azvědavě se díval. Nechali díru vledu za sebou apřijeli kdalší, tentokrát obrovských rozměrů. Anawak poznal, že tohle už není žádná díra vledu, ale jeho hranice. Za ní začínalo otevřené moře.

Po chvíli narazili na stanový tábor. Průvod se zastavil. Srdečné zdravení. Někteří se znali, jiní byli obšírně představeni. Táborníci byli zPond Inletu azIglooliku. Ulovili narvala, naporcovali ho azbytky nechali na okraji ledu dál na východ, zhruba tam, kam směřovala Anawakova skupina. Kolovaly kousky kůže ahovořilo se olovu. Dorazili dva lovci, kteří se se svým skidoo vrátili od moře achtěli domů. Měli na saních přivázané lovecké kanoe adva tuleně zastřelené den předtím. Jeden znich soudil, že vdůsledku časnějšího tání zvěř potáhne za potravou ado svých líhní dřív než jindy vtenhle čas. Přitom mával winchestrovkou 5.6 adoporučoval velkou opatrnost. Na čepici měl napsáno: Práce je pouze pro lidi, kteří neumějí lovit. Anawak se ho zeptal, jestli mu bylo na chování velryb něco nápadné, zda si počínaly agresivně nebo dokonce útočily. Ale lovci to popřeli. Všichni už věděli, byli informováni do všech podrobností otom, co světu vyráželo dech, ale zdálo se, že Arktida je zatím všech anomálií ušetřena. Kvečeru opustili tábor.

Oba lovci jeli zpátky do Pond Inletu, Anawakova družina se ubírala dál podél okraje ledovce. Po chvíli minuli pozůstatky narvala. Houfy ptáků se hlasitě praly ozbytky masa. Jeli dál, aby se mezi nimi amrtvolou velryby utvořil co největší odstup, ale zastavili na dohled. Asi třicet metrů od kraje kry vůdci rozbili tábor. Vyložili ze saní bedny avztyčili stožár santénou, aby neztratili spojení se světem. Během krátké doby postavili pět stanů. Čtyři pro cestující ajeden kuchyňský, sprkennou podlahou, vyložený izolační matrací. Tři bíle natřené uzavírací desky tvořily provizorní záchod. Uvnitř byl kbelík vystlaný modrým plastovým pytlem aopatřený poškrábaným smaltovaným víkem. „Už bylo načase,“ zářil Akesuk.

A jako první zmizel na „hrnec smedem“, jak Inuité nazývali cestovní klozety, zatímco ostatní dál stavěli tábor. Jeden zinuitských průvodců navrhl, aby si zazávodili na vypřažených skútrech. Anawak si nechal předvést ovládání, ale řídit skidoo bylo jednoduché. Za chvíli už vybírali zatáčky na zářícím ledu aAnawakovi bylo lehko usrdce. Bylo mu tu milo.

Jeli několik závodů, až se nakonec vítězem turnaje stal jeden muž zIglooliku. Přihlásil se hlad. Mary-Ann všechny vystrčila zkuchyňského stanu, atak se srotili venku. Byli nabalení do mrazu, opírali se osáně ajedna mladá žena začala vyprávět takové ty známé inuitské historky, jaké se vyprávějí pořád dokola apokaždé trochu jinak. Anawak si vzpomněl, že tyhle příběhy někdy trvaly celé dny. Inuité si nemysleli, že by se muselo povědět všechno hned naráz. Dny na ledě byly dlouhé. Příběhy byly také dlouhé. Tak proč je nerozdělit?

Schylovalo se kpůlnoci, když Mary-Ann dávala na stůl. Překonala sama sebe. Voněl tu svůdně grilovaný arktický siven, čopsy zkaribu srýží aopečené Eskimo-Potatoes, místní druh kořenové plodiny. Ktomu litry horkého černého čaje. Kuchyňský stan měl být dimenzován, aby se do něj vešli všichni účastníci výpravy, ale skutečnost tomu neodpovídala, stan byl příliš malý. Akesuk měl vztek aproklínal muže, který jim ho pronajal, ale stan tím nepovyrostl. Postavili si tedy talíře na rámy saní ana bedny se zásobami ajedli, co se do nich vešlo.

Asi opůl druhé, když jednoho po druhém zmohla únava, vydoloval Akesuk zhlubin svého zavazadla láhev šampaňského. Lišácky zamrkal na Anawaka. Mary-Ann ohrnula nos ašla spát. Nakonec zůstali vzhůru jenom Anawak, jeho strýc amuž, který stál spuškou unohy na vyvýšené ledové kře adržel hlídku proti medvědům.

„Tak se napijeme,“ řekl Akesuk.

Anawak zavrtěl hlavou. „Já nepiju.“

„Ano, správně!“ Akesuk vrhl lítostivý pohled na láhev. „Jsi si tím jistý? Tuhle jsem schoval pro mimořádnou příležitost. Ata mimořádná příležitost… No, vrátil ses domů, atak jsem myslel…“

„Nechci ztratit kontrolu, Iji.“

„Nad čím? Nad svým životem, nebo nad tímhle okamžikem?“ Akesuk pokrčil rameny azastrčil láhev zpátky. „No dobře. Bude jiná mimořádná příležitost. Třeba budeme mít bohatý úlovek. Možná skolíme běluhu nebo tučného, šťavnatého mrože. Co říkáš, neprojdem se trochu, než půjdeme spát?“

„Rád, Iji.“

Loudali se až na kraj ledu kmoři. Anawak nechal strýce jít napřed. Stařec poznal lépe, kde byl led stabilní akde hrozilo nebezpečí proboření. Inuité měli stovky slov pro každý druh ledu asněhu, ale žádné, které by znamenalo led nebo sníh obecně. Teď se pohybovali na elastickém ledu. Čím rychleji led umrzl, tím větší měl obsah soli abyl oto pružnější, což mělo vzimě výhodu, že se nelámal tak rychle, ale spočátkem jara byl zas naopak zrádný, protože se po něm dalo snáze uklouznout. Pád do studené vody mohl být pro člověka smrtelný, ale ještě nebezpečnější bylo, když ho proudění strhlo pod led.

Našli si místo blízko hrany kry aopřeli se onakupený ledový blok.Před nimi se rozprostíralo stříbřité moře. Anawak uviděl těsně pod vodou mihnout se lipany socelově modrými hřbety. Chvíli se jen tak díval. Rovněž Akesuk se zahalil do mlčení. Nechali čas plynout anajednou – jako by se příroda rozhodla, že je odmění za trpělivost, vylezly zvody dva šroubovitě točené rohy jako zkřížené meče. Dvě samčí mláďata narvala se ukázala pár metrů od ledu. Objevily se kulaté hlavy stmavošedými skvrnami apak se zvířata zase potopila. Nejpozději za čtvrt hodiny se znovu vynoří. To byl jejich rytmus.

Anawak byl fascinován. Narvalové se uVancouver Islandu nevyskytovali. Nedávno jim hrozilo vyhynutí. Jejich rohy, vlastně prodloužené zuby, byly zčisté slonoviny, aproto byli narvalové po staletí vybíjeni. Pořád ještě figurovali na listině ohrožených druhů, ale mezitím se jejich stav mezi Nunavutem aGrónskem zvýšil na deset tisíc kusů. Led tiše praskal avrzal, jak jím pohybovala voda. Okus dál kroužili ptáci nad zbytky těla ulovené velryby. Na skály aledovce Bylotova ostrova dopadalo jemné světlo avrhalo stín na zamrzlé moře. Těsně nad obzorem stálo bledé, mrazivé slunce.

„Ptal ses mě, jestli jsem tohle všechno nepostrádal,“ začal Anawak.

Akesuk mlčel.

„Nenáviděl jsem to, Iji. Nenáviděl jsem to apohrdal jsem tím. Chtěl jsi odpověď. Tady ji máš.“

Strýc jen povzdechl.

„Pohrdal jsi svým otcem,“ řekl

„Budiž. Ale vysvětli dvanáctiletému klukovi rozdíl mezi jeho otcem a jeho národem, když se oba předháněli vubohosti. Táta neměl žádnou vůli abyl věčně opilý. Pořád fňukal anaříkal amoji matku tím stáhl tak hluboko, že už neviděla jiné východisko než se zabít. Jmenuj mi rodinu, kde tenkrát někdo nespáchal sebevraždu. Všichni byli takoví. Jo, je to bezvadný, když ti pořád vykládají příběhy opyšném anezávislém národě Inuitů, ale já jsem ztoho moc nepochopil.“ Podíval se na Akesuka. „Když se zotce amatky během pár let stanou trosky, závislé na drogách, bez chuti do života, jak to máš snášet? Když se ti matka oběsí, protože už sama sebe nesnesla? Atvůj táta neumí nic lepšího než kňučet achlastat? Já jsem za ním přišel ařekl mu, aby toho nechal, že moje síla stačí za oba. Řval jsem na něj, že půjdu pracovat, že budu něco dělat, chtěl jsem mu pomoct. Jenom když zahodí flašku asrovná si vhlavě myšlenky, aby mu to zase pálilo jako dřív. Ale on na mě jenom tak čuměl akňučel dál!“

„Já vím.“ Akesuk zavrtěl hlavou. „On už nebyl sám svým pánem.“

„Nabídl mě kadopci,“ vyhrkl Anawak. Měl na jazyku hořkost za všechna ta léta. „Já jsem s ním chtěl zůstat, ata ubrečená bačkora mě darovala.“

„Nikdy se stím nevyrovnal. Chtěl tě ochránit.“

„No a? Postaral se snad oto, abych se stím vyrovnal já? Vysral se na všechno! Moje máma šla do kopru kvůli depresím, táta se oddělal chlastem, oba mě vyvrhli ze svýho života. Apomohl někdo mně? Ne! Všichni byli děsně zaměstnaný tím, že vyčumovali díry do sněhu astěžovali si na bídu Inuitů. – Ity, já si to pamatuju! Tys byl veselý strýček, Iji, vždycky jsi hezky vyprávěl, ale udělat něco pořádnýho jsi taky nedokázal. Pořád ses jenom oháněl legendama, ato bylo všechno, na co jsi přišel. Večerníčky osvobodném lidu Inuitů. Vznešený lid! Hrdý lid! Blablabla!“

„Byl to hrdý lid,“ přitakal Akesuk.

„Kdy?“

Anawak čekal, že se Akesuk rozzuří, ale ten si jen párkrát přejel prsty po knírku.

„Než ses narodil,“ řekl. „Lidé mé generace se ještě rodili viglú abylo samozřejmostí, že si ho každý sám postaví. Když jsme rozdělávali oheň, měli jsme na to pazourek, ane zápalky. Karibu jsme nestříleli, ale skolili lukem ašípem. Před qamutik jsme nezapřahali skidoo, ale psy. Zdá se ti to moc romantické? Jako zpradávných časů?“ Akesuk zavrtěl hlavou. „Apřitom je to právě jen padesát let. – Podívej se kolem sebe, hochu. Jak žijeme dnes? Myslím, že to má isvou dobrou stránku, málokterý lid toho ví osvětě tolik co my. Vkaždém druhém domě najdeš počítač spřipojením na internet, iumě. Dostali jsme vlastní stát.“ Strýc se uchechtl. „Tuhle byla hádanka vkvizu na nunavut.com, na první pohled docela zábavná. Pamatuješ si ještě staré kanadské dvoudolarovky? Vpředu je královna Alžběta II. ana zadní straně skupina Inuitů. Jeden zmužů stojí před kajakem amá vruce harpunu. Idylická scéna. Aotázka zněla: co tento výjev doopravdy znamená? – Víš to?“

„Obávám se, že ne.“

„Ale já to vím. Ten obraz představuje vyhnání. Vláda vOttawě pro to měla fajnovější slovo, říkala tomu přesídlení. Důvodem byla studená válka. Ottawa měla strach, že by USA nebo Sovětský svaz mohly přijít snápadem nárokovat si neobydlenou kanadskou Arktidu, atakpřesídlila kočující Inuity zjejich stálých míst vjižní polární zóně do Resolute aGrise Fiordu useverního pólu. Nalhali jim, že tam jsou lepší loviště, ale opak byl pravdou. Inuité museli nosit registrační čísla vyražená do plechu, jako psí známky. Věděls to?“

„Na to už si nevzpomínám.“

„Mnozí ztvé generace, spousta dětí dnes netuší, vjakých podmínkách žili jejich rodiče. Avlastně to začalo už dřív, vpolovině dvacátých let, když přišli bílí trapeři apřinesli pušky. Přímo drasticky vybíjeli karibu atuleně. Dopouštěli se toho Quallunaati iInuité. Kulky zpušek místo šípů zluku, rozumíš? – Na Inuity přišla bída. Nikdy zvlášť netrpěli nemocemi, ale teď přišly dětská obrna, tuberkulóza, neštovice, záškrt. A tak opustili tábory astáhli se do osad. Koncem padesátých let lidé hromadně umírali hlady ana infekční nemoci, aniž by to oficiální vládní místa brala na vědomí. Oseverovýchodní teritoria projevila zájem armáda azřídila vtradičních lovištích tajné výzvědné stanice. Inuité, kteří tu ještě sídlili, jim stáli vcestě. A tak je se svolením kanadských úřadů naložili do letadel adeportovali stovky kilometrů daleko na sever. Museli tu nechat svoje stany, kajaky, kanoe asáně. Ijá jsem byl jako mladý muž přestěhován amoji rodiče zrovna tak. Zdůvodňovali to tím, že vysoko na severu jsou pro hladovějící Inuity lepší podmínky kpřežití než vblízkosti vojenských stanovišť. Ve skutečnosti byly nové oblasti daleko stranou všech tahů karibu amíst, kde vlétě přivádějí na svět mláďata.“

Akesuk se odmlčel. Mlčel dlouho. Mezitím se narvalové znovu vynořili. Anawak se díval, jak šermují svými meči, než si strýc zase vzal slovo:

„Když nás přesídlili, poslali do starých lovišť buldozery. Ty srovnaly se zemí všechno, co by mohlo připomínat náš tamní život, aby nám jednou provždy vyhnali zhlavy myšlenky na návrat. Ale tam nahoře na severu samozřejmě žádní karibu nebyli. Nebylo co jíst, nebylo do čeho se oblékat. Kčemu je ti sebevětší odvaha, když můžeš ulovit jenom pár veverek, zajíců aryb? Když vidíš svůj lid umírat, aani se vší svou silou aodhodláním proti tomu nemůžeš nic udělat? – Ušetřím tě podrobností. Za pár let jsme byli případ po sociální pomoc. Ke starému životu jsme se vrátit nemohli, ažít jinak jsme se nikdy nenaučili. – Někdy tou dobou, kdy ses narodil, se vláda zase jednou cítila být za nás odpovědná, atak nám postavili ty bedny, domy. Pro Quallunaatyje to samozřejmá věc. Oni žijou vbednách. Když se pohybujou, nasednou do bedny, pro kterou mají zase jinou bednu, kam ji pak odstaví. Jedí ve veřejných bednách, jejich psi bydlí vbednách akolem beden, ve kterých žijou, jsou zase další bedny, zdi aploty. To byl jejich život, ne náš, amy teď taky žijeme vbednách. – Akčemu vede ztracené sebevědomí? Kalkoholu, drogám asebevraždám.“

„Bojoval tenkrát můj otec za práva Inuitů?“ zeptal se Anawak tiše.

„To my všichni. Byl jsem mladý muž, když nás vyhnali. Usiloval jsem sostatními onápravu. Třicet let jsme vedli procesy abojovali. Itvůj otec. Ale nakonec na to zašel. Teď máme od roku 1999 vlastní stát, Nunavut, naši zemi. Nikdo už nám do ničeho nemluví, nikdo nás nepřesídluje. Ale náš život, ten jediný možný život, který byl pro nás stvořen, ten je nenávratně ztracený.“

„Musíte si tedy najít nový.“

„Máš jistě pravdu. Co tady pomůže nářek? Vždycky jsme byli nespoutaní nomádi, ale smířili jsme se spředstavou vlastního ohraničeného teritoria. Ještě před pár desítkami let jsme neznali žádnou formu organizace až na volné rodinné svazky. Netrpěli jsme náčelníky ani vůdce, ateď Inuité vládnou Inuitům, jak se sluší na moderně spravovaný stát. Neznali jsme majetek, ateď kráčíme cestou moderního průmyslového národa. Znovu oživujeme tradice, někteří si opatřili psí spřežení, učí se znovu stavět iglú arozdělávat oheň pazourkem. Je to hezké, obnovovat staré hodnoty, ale čas tím nezastavíme. –Ajá ti povím, hochu, že vůbec nejsem nespokojený. Svět jde dopředu. Dnes kočujeme po internetu, táhneme sítí informačních dálnic, lovíme asbíráme informace. Kočujeme po celém světě. Mladí lidé chatujíslidmi ze všech konců světa avyprávějí jim oNunavutu. Sebevražd je vtéhle zemi pořád ještě hodně. Strašně moc. Teď musíme překonat trauma. Chce to čas anaději pro živé neobětovat mrtvým, co myslíš?“

Anawak se díval, jak se slunce jemně dotklo horizontu.

„Máš pravdu,“ odpověděl.

Apak, jako by ten impulz byl něco spustil, Anawak vypověděl Akesukovi všechno, co vyzkoumali na Château Whistler, na čem pracoval štáb ajaké domněnky panují oneznámé inteligenci vmoři. Byl si vědom, že tím porušil čestné slovo, které dal Li, ale bylo mu to jedno. Mlčel celý život. Akesuk byl poslední zbytek rodiny, kterou ještě měl.

Jeho strýc naslouchal.

„Nechceš poradit od šamana?“ zeptal se nakonec.

„Ne. Já nevěřím na šamany.“

„Jistě, kdo by na ně dnes věřil. Jenže tenhle problém nevyřešíte vědecky, hochu. Šaman by ti řekl, že máte co činit sduchy. Sduchy, kteří oživují svět akteří putují vtěch bytostech. Quallunaati začali ničit život. Popudili duchy proti sobě. Bohyni moří Sednu. Ať už jsou ty bytosti kdokoli, nezmůžete nic, když se proti nim pokusíte zakročit.“

„Nýbrž?“

„Pochopte je jako svou součást. Každý je tomu druhému mimozemšťanem na této údajně tak provázané planetě. Navažte snimi kontakt. Tak jako jsi ty navázal kontakt scizím lidem Inuitů. Nebylo by dobré, kdyby všechno vyrůstalo pospolu?“

„To nejsou lidé, Iji.“

„Oto přece nejde. Jsou to části téhož světa, jako jsou tvoje ruce anohy částí téhož těla. Boj onadvládu nelze vyhrát. Bitvy znají jenom oběti. Koho zajímá, kolik plemen sdílí Zemi ajak jsou inteligentní? Naučte se rozumět jim, místo abyste proti nim bojovali.“

„To zní jako křesťanské učení. Nastav druhou tvář.“

„Ne,“ zasmál se Akesuk. „To je rada od šamana. My tu totiž něco takového ještě máme, ale neděláme kolem toho rozruch.“

„Akterý šaman by mi…“ Anawak zvedl obočí. „Snad ne ty?“

Akesuk pokrčil rameny aušklíbl se. „Někdo se musí starat oduchovní útěchu,“ řekl. „Podívej se!“

Tam dál se obrovský lední medvěd zmocnil posledních zbytků narvala avyplašil ptáky. Ti se rozprchli kolem nebo poskakovali po ledě vuctivé vzdálenosti. Jeden buřňák neustále dorážel na vetřelce, ale medvěd byl netečný. Byl dostatečně daleko od tábora, takže muž na stráži nemusel vypálit varovný výstřel, ale zvedl pušku apozorně sledoval situaci.

„Nanuq,“ řekl Akesuk. „Cítí všechno. Inás.“

Anawak pozoroval medvěda, jak žere. Neměl strach. Po chvíli kolos ztratil zájem alíně odcházel pryč. Několikrát se otočil, podíval se zvědavě na tábor, anakonec zmizel za bariérou ledovce.

„Jak si zvolna vykračuje,“ zašeptal strýc. „Ale umí běhat, hochu! Ten umí utíkat!“ Akesuk se zasmál, sáhl do své větrovky avytáhl zní malou sošku, kterou položil Anawakovi do klína. „Na tohle jsem čekal. Víš, každý dárek potřebuje svůj čas. Možná je teď ta pravá chvíle, abych ti to dal.“

Anawak vzal sošku aprohlížel si ji. Byla to lidská tvář speřím místo vlasů apřecházela vptačí tělo.

„Ptačí duch?“

„Ano.“ Akesuk přikývl. „Vytvořil ho Toonoo Sharky, můj soused. Stal se ze něj uznávaný umělec, dotáhl to až do Museum of Modern Arts. Vezmi si ho. Máš toho ještě hodně před sebou. Budeš ho potřebovat, hochu. Povede tvé myšlenky správným směrem, až to bude třeba.“

„Kdy bude co třeba?“

„Tvé vědomí bude létat.“ Akesuk rozpřáhl ruce, začal jimi mávat asmál se. „Ale ty jsi už odsud dlouho pryč. Vyšel jsi ze cviku. Možná budeš potřebovat prostředníka, aby ti prozradil, co vidí ptačí duch.“

„Mluvíš vhádankách.“

„To je výsadou šamanů.“

Kolem přeletěl pták.

„Růžový racek,“ zasmál se Akesuk. „Ty máš opravdu štěstí, Leone, veliké štěstí! Věděls, že sem každý rok přicházejí milovníci ptactva zcelého světa, aby uviděli tohohle racka? – Ne, ty si nemusíš dělat starosti. Opravdu ne. Duchové ti seslali znamení.“

Později, když už konečně zalezli do spacích pytlů, Anawak zůstal ještě chvíli vzhůru. Noční slunce rozjasňovalo stěnu jejich stanu. Jednou uslyšel volání medvědí hlídky: „Nanuq! Nanuq!“ Myslel na černé, hluboké Severní polární moře pod sebou a jeho myšlenky, oproštěné od těla, jako by se propadaly skrz ledovou pokrývku dolů, do neznámého světa. Klidně dýchal anechal se nést mořem spánku, až stanul na obrovské kře zrozené vgrónském ledovci. Kra ho přenesla kvýchodnímu pobřeží Bylotova ostrova, kde ho zadrželo klidné moře, apotom vítr avlny strhly kru směrem na jih. Anawak ve svém snu stoupal po úzké zasněžené stezce až na vrchol hory atam uviděl smaragdově zelené pleso vytvořené roztátou vodou. Kam až oko dohlédlo, všude se rozprostíralo modré moře a jeho hladina byla rovná jako zrcadlo. Ledová kra roztaje aon se propadne do tohoto tichého moře kprapodstatě všeho života, kde na něj čeká hádanka, kterou musí uhodnout.

Atřeba išaman, aby mu pomohl.

24. května

Frost

Frost byl jako obyčejně jiného názoru.

Hlavní zásoby metanu se podle těžařského průmyslu nacházely vPacifiku podél západních břehů Severní Ameriky auJaponska, mimoto vOchotském moři, jakož ivBeringově moři adále na sever vBeaufortově moři. VAtlantiku měly USA většinu zásob hned za humny. Existovaly větší zásoby vKaribiku auVenezuely asilné koncentrace vDrakeově průlivu mezi Jižní Amerikou aAntarktidou. Také onorských hydrátech se vědělo azrovna tak byla známa existence ložisek na východě Středozemního moře avČerném moři.

Pouze severozápadní břehy Afriky byly prakticky bez metanu. Speciálně okolí Kanárských ostrovů. Ato nešlo Frostovi na rozum.

Neboť tam stoupala studená voda zhlubin vzhůru, byla plná výživných látek pro planktonové řasy, které zas byly základem pro velikou koncentraci ryb kolem Kanárů. Viděno ztohoto úhlu musela být kolem Kanárských ostrovů dokonce obrovská ložiska hydrátů –všude, kde se vyskytoval organický život ve vší rozmanitosti, se dříve nebo později tvořil vhlubokém moři metan.

Problém Kanárů byl, že zetlelé zbytky živočichů se neměly kde usadit. Od té doby, co ostrovy před miliony let vznikly zvulkánů, čněly zmořského dna do výšky jako věže: Tenerife, Gran Canaria, La Palma, Gomera, Hierro… Všechny vyrůstaly zhloubky mezi třemi až třemi apůl kilometry nad vodu jako vulkanické skalní jehly, kolem kterých sedimenty aorganické zbytky pouze kroužily, místo aby se na nich usazovaly. Běžné mapy proto nezaznamenávaly žádné zásoby metanu voblasti Kanárských ostrovů. Což byla podle názoru Stanleyho Frosta první mylná domněnka.

Za druhé tušil, že vulkanické kužely, jejichž vrcholy čněly zvody jako ostrovy, už dávno nebyly tak strmé, jak se všeobecně soudilo. Samozřejmě že byly strmé, ale ne přesně tak svislé jako stěny domu. Frost se vznikem arůstem vulkánů zabýval natolik zevrubně, aby věděl, že iten nejstrmější kužel má hrany aterasy. Byl pevně přesvědčen, že kolem ostrovů je uložena spousta hydrátu aže se tam ještě nikdo pořádně nepodíval. Tento hydrát by se neměl vyskytovat vúlomcích, ale táhnut se kamením jako síť jemných žilek. Na hřbetech pokrytých sedimentem se každopádně uložil.

Frost byl sice vulkanolog, ale nebyl expert na hydráty, atak se vChâteau šel poradit sGerhardem Bohrmannem. Dohodli se, že spolu přijdou věci na kloub. Frost poté vypracoval seznam ostrovů, které se mu zdály ohrožené. Kromě La Palmy k nim patřily také Havaj, Kapverdy, Tristan da Cunha dále na jihu aRéunion vIndickém oceánu. Každý znich byl potenciální časovanou bombou, ale La Palma neměla obdoby. Kdyby se stalo, čeho se Frost obával, abytosti vmoři byly opravdu tak chytré, jak si myslel ten norský profesor, pak sopka Cumbre-Vieja na La Palmě visela nad miliony lidí jako dva tisíce metrů dlouhý Damoklův meč.

Díky Bohrmannově iniciativě získali Frost a jeho tým pro svou expedici slavnou Polarstern. Německá výzkumná loď měla stejně jako Sonne na palubě Victora 6000. Polarstern byla natolik velká, aby jí velryby nebyly nebezpečné, akromě toho byla dodatečně opatřena podvodními kamerami, aby mohly být včas zaznamenány útoky formací mušlí, medúz nebo jiných organismů. Frost neměl vůbec tušení otom, jestli robota Victora ještě někdy uvidí, až ho spustí do vody, když vní teď všechno možné mizelo. Byla to sázka na štěstí, ale nikdo nebyl zjevně proti.

Victor se ponořil na západní straně La Palmy. Polarstern stála na dohled od pevniny, když se potápěl. Robot systematicky prohledával strmý bok vulkanického kužele, až vhloubce čtyř set metrů narazil na uspořádání límcovitých teras, které vyrůstaly jako balkony ze zdi ana velkých plochách vykazovaly pokrytí sedimentem.

Tam se tedy nacházely zásoby hydrátu, které Frost předvídal.

Hydráty, které byly hustě pokryté vlnícími se narůžovělými těly sčelistmi jako kleště.

8. června

La Palma, Kanárské ostrovy, u západní Afriky

„Proč ti červi pracují tak pilně na fundamentu prázdninového ostrova, když uJaponska nebo nám za zadkem můžou napáchat větší škody?“ říkal si Frost. „Řekl bych, že Baltské moře bylo prostorem pro aglomeraci. Tou jsou americké východní pobřeží aHonšú taky, ale tam populace červů ještě zdaleka nestačí na to, aby to pořádně řachlo. Ateď je nacházíme tady. Uturistického ostrůvku na západě Afriky. Co to má znamenat? Vyrazily si ty potvory na dovolenou?“

Vbaseballové čepici anaftařské kombinéze, jak byl zvyklý, stál vysoko nahoře na západní straně centrálního pohoří, které se táhlo napříč celým ostrovem. Zatímco na severu skály obepínaly slavný erozní kráter Caldera de Taburiente, horský hřeben pokrytý nesčetnými vulkány pokračoval až kjižnímu cípu.

Frosta doprovázel Bohrmann adva zástupci podnikatelské skupiny De-Beers, obchodní vedoucí atechnický šéf jménem Jan van Maarten. Vrtulník parkoval kousek stranou pískové dráhy, na které stáli. Dívali se na krajinu plnou kráterů porostlých zelení, jež byla neskutečně krásná. Jeden sopečný kužel se řadil vedle druhého. Dolů kpobřeží se táhla lávová pole, na nichž místy rašila zeleň. Vulkány na La Palmě už nechrlily lávu pravidelně, ovšem příští erupce mohla nastat kdykoli. Zhlediska historie Země byly ostrovy mladé. Nejmladší sopka jménem Teneguia vznikla teprve roku 1971 na jižním okraji azvětšila ostrov oněkolik hektarů. Přísně vzato byl hřeben tvořen jedním velikým vulkánem smnoha sopouchy, aproto se při erupcích většinou mluvilo jen oCumbre Vieja.

„Otázka je,“ řekl Bohrmann, „kde je třeba udeřit, aby vznikly co největší škody.“

„Vy si skutečně myslíte, že někdo takhle uvažuje?“ Obchodní vedoucí se zamračila.

„Je to čistě hypotetické,“ řekl Frost. „Ale když vyjdeme zpředpokladu, že za tím vězí inteligentní duch, pak je jeho strategie velice obratná. Po katastrofě vSeverním moři si pochopitelně každý musímyslet, že příští zlo hrozí hustě osídleným břehům aprůmyslovým oblastem. Červi se tam skutečně vyskytli, ale jen vmalém počtu. Ztoho můžeme vyvozovat, že úderná síla nepřítele, chcete-li to tak nazvat, polevila. Nebo že potřebuje čas, aby vyprodukovala víc těchto červů. Neustále odvádí naši pozornost falešným směrem. Gerhard ajá jsme dospěli kpřesvědčení, že tyhle chabé invaze uSeverní Ameriky aJaponska jsou jen zastíracími manévry.“

„Ale kčemu jim bude, když naruší hydráty na La Palmě?“ zeptala se žena. „Tady se přece nic moc neděje.“

Lidé od De-Beers byli vtaženi do hry, když Frost aBohrmann hledali nějaký už existující systém, kterým by bylo možné odsát červy žeroucí metan. UNamibie ajižní Afriky se už desetiletí hledaly diamanty na mořském dně. Těžila tam řada společností, ale tou hlavní byl diamantový gigant De-Beers, který bagroval zlodí amořských plošin až do hloubky sto osmdesáti metrů. Před několika lety začal De-Beers vyvíjet nové koncepty, které by se dostaly hlouběji. Byly to dálkově řízené buldozery snasávacími nástavci, které čerpaly písek akamení potrubím na doprovodné lodě. Jedním znejnovějších konceptů byl flexibilní systém, který nepotřeboval žádné podmořské vozidlo. Byl to dálkově řízený nasávací nástavec, který mohl operovat ina strmých svazích. Teoreticky byl systém schopen proniknout až do hloubek několika tisíc metrů, ale to by se takový sosák musel teprve postavit.

Krizový štáb se rozhodl zasvětit do věci tu skupinu diamantového koncernu, která pracovala na projektu. Oba zástupci De-Beers zatím věděli jen tolik, že jejich systém by na pozadí světové přírodní katastrofy mohl sehrát důležitou roli aže je k tomu potřeba nasávací nástavec dlouhý stovky metrů. Frost navrhl zaletět na Cumbre-Vieja, protože chtěl těm lidem co nejnázorněji předvést, co by mohlo lidstvo postihnout, kdyby jejich mise ztroskotala.

„Nenechte se mýlit,“ řekl. „Tady se toho děje spousta.“

Jeho vlasy, které mu rozcuchané trčely zpod čepice, povlávaly ve studeném pasátním větru. Vjeho tónovaných brýlích se zrcadlila obloha. Frost jako obvykle připomínal křížence Freda Feuersteina sTerminátorem, když tu tak stál a jeho hlas hřměl do ticha svahů porostlých pokojnými borovými háji, jako kdyby chtěl zvěstovat dalšídesatero přikázání.

„Stojíme zde proto, že vulkanická činnost před dvěma miliony let vyplivla zmoře Kanárské ostrovy. Všechno to tu vypadá přímo idylicky, ale to je klamné zdání. Tamhle dole vTijarafe – mimochodem je to velice pěkné hnízdo, vynikající quesos de almendras – slaví 8. září čertův svátek ačert srámusem běhá po vesnici aplive oheň. Proč to dělá? Protože obyvatelé ostrova znají svou Cumbre. Protože rámus achrlení ohně tu patří ke každodennímu životu. Inteligence, které vděčíme za červy, to ví taky. Ví, jak ostrov vznikl. – Akdo oostrově ví něco takového, ten taky zná jeho slabá místa.“

Frost popošel pár kroků ke kraji svahu. Lávový štěrk mu křupal pod martenskami. Dole pod nimi se vlny Atlantiku tříštily obřeh.

„Vroce 1949 se Cumbre Vieja zase jednou hezky probudila kživotu, ta stará dřímající šelma. Přesněji řečeno jeden zjejích kráterů, vulkán San Juan. Pouhým okem to těžko uvidíte, ale od té doby se pod našima nohama táhne západním svahem několikakilometrová trhlina. Možná zasahuje až do spodní struktury La Palmy. Části Cumbre Vieja se tehdy propadly směrem kmoři asi očtyři metry. Já jsem tady vposledních letech často měřil. Je velmi pravděpodobné, že západní stěny se při příští erupci definitivně odlomí, protože vrstvy kamení obsahují enormní množství vody. Jakmile nové, žhavé magma začne stoupat sopečným komínem, voda naráz zvětší svůj objem apromění se vpáru. Vzniklý tlak by mohl nestabilní stranu bez námahy odpálit, zvlášť když východní ajižní boky tlačí proti. Následkem toho by se do moře zřítilo pět set krychlových kilometrů kamení.“

„Četl jsem otom,“ řekl van Maarten. „Ale oficiální představitelé Kanárských ostrovů tuto teorii považují za spornou.“

„Sporné,“ zaburácel Frost jako trouby jerišské, „je nanejvýš to, že se ve všech oficiálních sděleních střehnou pojmenovat něco jasně, aby neodradili turisty. Ale lidstvo téhle lekce nezůstane ušetřeno. Roku 1741 vybuchla vJaponsku Ošima-Ošima avytvořila vlny vysoké třicet metrů. Zhruba stejně vysoké byly, když roku 1888 zkolaboval Ritter Island na Nové Guineji, askála, která se tenkrát zřítila, představovala jen jedno procento toho, co musíme očekávat tady! Kilaueu na Havaji už několik let sleduje síť GPS, která registruje sebemenší pohyb, aona se pohybuje! Jihovýchodní bok se každý rok sesouvá do údolí odeset centimetrů, aběda, jestli se rozjede. To si nikdo znás neumí představit. Skoro každý ostrovní vulkán má sklon být spostupem věku čím dál strmější. Akdyž se narovná moc, kus se zněho ulomí. Vláda na La Palmě dělá, že nevidí aneslyší. Otázka nezní, jestli se to stane, ale kdy se to stane. Za sto let? Za tisíc let? To je jediné,co nevíme. Zdejší vulkanické erupce nemají ve zvyku se ohlašovat.“

„Co se stane, když se půl hory zřítí do moře?“ zeptala se obchodní vedoucí.

„Kamenitá hmota vytlačí nesmírné množství vody,“ řekl Bohrmann, „ata se bude vzdouvat do výšky. Náraz se uskuteční rychlostí asi tří set padesáti kilometrů za hodinu. Hora se vysype až šedesát kilometrů od břehu na volné moře, čímž se vytlačená voda nebude moci vylít zpátky, protože tam bude kamení. Vytvoří se obrovské vzduchové bubliny, které vytlačí ještě víc vody než zřícená skála. Co se bude dít pak, vtom se naše soudy rozcházejí, ovšem žádná zvariant není důvodem kdobré náladě. Vbezprostřední blízkosti La Palmy zlom vytvoří obrovskou vlnu, jejíž výška se bude pohybovat mezi šesti sty až devíti sty metry. Požene se rychlostí asi tisíc kilometrů za hodinu. Na rozdíl od zemětřesení jsou propady hor azemské sesuvy bodové záležitosti. Vlny se budou radiálně šířit po Atlantském oceánu arozvádět energii. Čím bude vlna dál od výchozího bodu, tím bude nižší.“

„To zní jako útěcha,“ zamumlal technický šéf.

„Pouze podmíněně. Kanárské ostrovy budou vtýž okamžik vymazány zmapy. Hodinu po zřícení hory zasáhne stometrové tsunami africké pobřeží na západní Sahaře. Pro srovnání: vseverní Evropě dosáhla vlna ve fjordech výšky čtyřiceti metrů avýsledek je znám. Šest až osm hodin poté se přežene padesát metrů vysoká vlna přes Karibik, zpustoší Antily azaplaví východní pobřeží USA mezi Miami aNew Yorkem. Bezprostředně nato pak udeří stejnou silou na Brazílii. Menší vlny zasáhnou Španělsko, Portugalsko aBritské ostrovy. Účinek bude naprosto zničující. Ipro střední Evropu, kde se kompletně zhroutí hospodářství.“

Lidé od De-Beers zbledli. Frost se ušklíbl kolem dokola. „Neviděl někdo náhodou Drtivý dopad?“

„Ten film? Tam ta vlna ale byla přece mnohem vyšší,“ řekla obchodní zástupkyně. „Několik set metrů.“

„Vygumovat New York, na to stačí padesát metrů. Při nárazu se uvolní tolik energie, kolik celé spojené Státy spotřebují za rok. Výšku domů musíte ve svých úvahách pominout, protože tsunami představuje problém pro základy. Zbytek se pak zboří, ať je jak chce vysoký. Anikdo znás není Bruce Willis, jestli k tomu můžu něco dodat.“

Frost se odmlčel aukázal dolů. „Destabilizovat zdejší západní bok, na to je potřeba buď erupce Cumbre Vieja, nebo podmořský sesuv. Ananěm červi pracují. Takříkajíc na miniaturním vydání toho, co provedli vseverní Evropě. Ale to by mělo stačit, aby se část vulkanického sloupu pod mořem ulomila azřítila do hlubin. Následkem bude slabé zemětřesení, ale to dokáže narušit statiku Cumbre Vieja. Zemětřesení možná dokonce vyvolá erupci, ale západní svah se vžádném případě neudrží. Tak jako tak, řachne to. Katastrofa se dostaví. VNorsku na to červi potřebovali několik týdnů, tady jim to půjde rychleji.“

„Kolik času nám zbývá?“

„Vůbec žádný. Ty rafinované malé bestie si voceánu našly místa, která nikoho hned tak nenapadnou. Využívají schopnosti přenosu impulzových vln na volném moři. Severní moře byl zásah do černého, ale opravdu špatné to slidskou civilizací bude, teprve až na jiném konci světa zkolabuje neškodně vyhlížející ostrůvek.“

Van Maarten se podrbal na bradě.

„Postavili jsme prototyp snasávadlem, které můžeme spustit do tří set metrů. Funguje tam. Světšími hloubkami zatím nemáme žádné zkušenosti, ale…“

„Mohli bychom sací zařízení prodloužit,“ navrhla obchodní šéfka.

„Což bychom prakticky museli vyčarovat zklobouku. Ale dobře, když stopneme všechno ostatní… Co mi spíš dělá starost, to je odpovídající loď.“

„Nemyslím, že vystačíme sjednou lodí,“ řekl Bohrmann. „Několik miliard červů je obrovská biomasa. Musíme je někam přečerpat.“

„To není pro nás problém. Zřídíme kyvadlovou dopravu. Já mám na mysli loď, ze které tu nasávačku budeme řídit. Když ji prodloužíme na čtyři sta nebo pět set metrů, musíme ji taky někde uložit. To je půl kilometru hadice! Těžká jako olovo aoněco tlustší než podmořský kabel, který jednoduše stočíte do trupu lodi. Akromě toho, když se bude nasávacím nástavcem pohybovat, musí být loď dostatečně stabilní, aby vyrovnávala pohyby. Zútoků nemusíme mít strach, ale hydrostatika je záludná. Nemůžete prostě jen tak přehodit hadici zpravoboku nebo levoboku do vody, aneohrozit tím rovnováhu lodi, aby se nepřevrátila.“

„Co takhle bagrovací loď?“

„Ta není dost veliká.“ Muž přemýšlel. „Možná vrtná loď? Ne, ta je moc těžkopádná. Lepší bude plovoucí platforma. Pontonový systém, nejlépe klasická poloponořená konstrukce jako uoffshore techniky,akorát že nebude zakotvená lany, ale bude se pohybovat po moři jako opravdová loď. Ta věc musí být manévrovatelná.“ Popošel kousek stranou azačal si brblat pro sebe něco orezonančních frekvencích avyvolaném vlnobití. Pak se vrátil. „Poloviční ponor bude dobrý. Vysoká stabilita vůči vlnobití, flexibilní, ideální nosič pro výložník jeřábu, který musí opravdu něco unést. Něco takového stojí uNamibie, to bychom mohli rychle přestavět. Má čerpadlový propulzor ovýtlaku přes šest tisíc metrů avnutném případě namontujeme pár bočních reflektorů.“

„Heerema?“ zeptala se obchodní vedoucí.

„Správně.“

„Neprověříme si ji radši?“

„Do šrotu ještě zralá není. Heerema má dvě hlavní výtlaková tělesa, paluba je usazena na šesti pilířích, takže všechno jak má být. Dobře, je zroku 1978, ale pro tenhle účel stačí. Bylo by to nejrychlejší řešení. Nemáme vrtnou věž, ale dva jeřábové výložníky. Přes jeden znich budeme hadici spouštět. Pumpování nahoru taky není problém. Amůžeme nakládat červy na lodě, které je dopraví pryč.“

„To zní hezky,“ řekl Frost. „Kdy stím můžeme počítat?“

„Za normálních podmínek za půl roku.“

„Aza těchto?“

„Nemůžu nic slíbit. Šest až osm týdnů, když se do toho hned pustíme.“ Technik se na něj podíval. „Uděláme všechno, co je vnašich silách. Vtomhle jsme dobří. Ale itak, jestli to vtom čase stihneme, považujte to prosím za zázrak.“

Frost přikývl. Pak se rozhlédl po Atlantiku. Rozprostíral se před ním krásně modrý. Pokoušel se představit si, jak voda najednou stoupla ošest set metrů.

„To je vpořádku,“ řekl. „Po zázracích je totiž momentálně vážně veliká poptávka.“

TŘETÍ DÍL

Independence

Jsem přesvědčen, že – podobně jako matematické zákony – existují univerzální práva ahodnoty nezávislé na člověku, amezi nimi jako první právo na život. Ale kde stojí psána? Akdo jiný než člověk by je mohl stanovit? Můžeme připustit, že existují práva ahodnoty mimo naše vnímání, ale nemůžeme se postavit mimo toto naše vnímání. Je to stejné, jako kdyby kočka měla rozvažovat nad tím, zda je správné žrát myši, nebo ne.

Leon Anawak, ze „Sebepoznání asebeuvědomění“

12. srpen

Grónské moře

Samantha Croweová odložila své poznámky adívala se ven.

CH-53 Super Stallion rychle klesal. Třicet metrů dlouhým dopravním vrtulníkem lomcovala mrazivá bríza. Zdálo se, že stroj přímo padá na světlou plošinu vmoři, aCroweová se sama sebe ptala, jak taková obrovská věc vůbec může plout po vodě – azároveň, jak se na něčem tak malém dá přistát.

Devět set padesát kilometrů severně od Islandu se vGrónské pánvi nacházela USS Independence LHD-8. Bylo to plovoucí město. Cizí, strohé avzezřením připomínalo kosmický kluzák zVetřelce. Dva hektary svobody adevadesát sedm tisíc tun diplomacie, jak se vhantýrce Navy říkalo výtlaku. Největší taktická mateřská vrtulníková loď na světě bude po příští týdny jejím domovem. Adresa zní: USS Independence LHD –8,75° severní zeměpisné šířky, 3500metrů nad mořským dnem.

Její úkol: vést rozhovor.

Stroj udělal oblouk. Super Stallion se prudce stočil kmístu přistání apružně dosedl. Croweová uviděla postranním oknem, jak muž ve žluté pracovní bundě navádí helikoptéru do parkovací pozice. Někdo zposádky jí pomohl dostat se zpásů aodložit výstroj: přilbu se sluchátky, záchrannou vestu aochranné brýle. Let byl drsný aCroweová cítila, jak se jí podlamují nohy. Nejistým krokem vystoupila zvrtulníku po rampě na zádi, octla se pod ocasem Super Stallionu arozhlížela se.

Na vzletové apřistávací palubě bylo vidět jen pár strojů. Prázdnota umocňovala celkově surrealistický dojem. Viděla téměř nekonečnou asfaltovanou plochu posetou upevňovacími body, 257,25metrů dlouhou a32,6metrů širokou. Croweová to věděla naprosto přesně. Bylamatematička se slabostí pro přesná čísla, atak si oUSS Independence předem zjistila co nejvíc, ovšem teorie právě kapitulovala před skutečností. Skutečná Independence neměla nic společného se schematickými výkresy atechnickými daty. Vzduch byl plný těžkého zápachu oleje akerosinu, do toho byla cítit rozpálená guma amořská sůl, atohle všechno hnal po palubě vítr, který jí rval kombinézu.

Tohle nebylo místo, kam by se člověk vydával rád.

Kolem pobíhali muži vbarevných bundách asprotihlukovými chrániči na uších. Jeden k ní právě přicházel, zatímco vojáci vykládali její zavazadla. Měl na sobě bílou bundu. Croweová se snažila rozpomenout. Bílí, ti odpovídali za bezpečnost. Žlutí dirigovali vrtulníky na palubě, červeně odění měli na starost palivo amunici. Neexistovali taky hnědí? Nebo fialoví? Ajaké ti hnědí měli kompetence?

Chlad jí zalézal pod kůži.

„Pojďte za mnou,“ zakřičel muž do hřmotu zpomalujících se listů rotoru. Ukázal naproti kjediné nástavbě na palubě. Ta vyrůstala na pravoboku jako blok několikapatrových domů, ověnčený předimenzovanými anténami asenzory. Croweová si mechanicky hmatala po boku, ale šla pořád dál. Pak jí došlo, že skrz kombinézu se kcigaretám nedostane. Ani ve vrtulníku se nesmělo kouřit. Nevadilo jí letět za větrného počasí do Arktidy, ale muset se na dlouhé hodiny vzdát nikotinu vůbec nebylo podle jejího gusta.

Její průvodce otevřel průvlak. Croweová vstoupila na ostrov, jak se vmariňáckém žargonu říkalo nástavbě. Když prošli dvojitou propustí, ovanul ji svěží, čistý vzduch. Ostrov sám ale připadal Croweové jako peklo, byl neuvěřitelně těsný. Muž odpovědný za palubu ji předal urostlému černochovi, jenž se představil jako major Salomon Peak. Podali si ruce. Peak působil upjatě, jako by nebyl zvyklý jednat scivilisty. Croweová s ním vposledních týdnech konferovala často, ale jenom po telefonu. Prošli klikatou chodbou asešplhali po strmých sestupech na způsob žebříku hlouběji do vnitřku lodi, následováni vojáky se zavazadly. Na zdi stálo velkými písmeny LEVEL 02.

„Asi se budete chtít upravit,“ řekl Peak aotevřel jedny zmnoha stejných dveří, které tu byly po obou stranách. Za nimi byl překvapivě prostorný anáročně zařízený pokoj, spíš malá suita. Croweová se dočetla, že soukromý prostor je na palubě vrtulníkové lodi zredukován na únosné minimum aže vojáci spí ve společných ložnicích. Peak jen nadzvedl obočí, když na to Croweová učinila příslušnou narážku.

„Přece vás nestrčíme kmariňákům,“ odpověděl. Pak si skoutky jeho úst pohrál úsměv. „INavy se umí postarat osvé hosty. Tohle je vlajková třída.“

„Vlajková třída?“

„Náš Excelsior. Ubytování pro admirály ajejich štáby, když dorazí na palubu. Momentálně nemáme kompletní posádku, takže je provšechny místa dost. Dámská část expedice je ubytována ve vlajkové třídě, pánská vdůstojnické. Dovolíte?“ Peak šel napřed azastavil se udalších dveří. „Vlastní koupelna atoaleta.“

„Jsem ohromena.“

Vojáci přinesli zavazadla dovnitř.

„Pod televizorem je malý bar,“ řekl Peak. „Nealkoholický. Stačí vám půl hodiny, než vás vyzvednu na prohlídku?“

„Naprosto.“

Croweová počkala, až se za ním zavřou dveře. Pak se chvatně pustila do hledání popelníku. Našla ho vjedné skříňce na stěně, vymotala se zkombinézy avylovila ze své sportovní bundy cigarety. Teprve když jednu vytáhla zpomačkané krabičky, zapálila si adala si prvního šluka, cítila se opět docela jako člověk.

Seděla na kraji postele akouřila.

Vlastně to bylo špatné. Dvě krabičky denně, to bylo zatraceně špatné. Ito, že stím nemohla přestat. Zkoušela to dvakrát. Advakrát to nedokázala.

Třeba to ani dokázat nechtěla.

Po druhé cigaretě šla pod sprchu. Pak si natáhla džínsy, tenisky akošili. Zapálila si ještě jednu cigaretu aprohlédla si všechny zásuvky askříně. Když se ozvalo zaklepání, měla už interiér kajuty nastudovaný tak důkladně, že by mohla sepsat přesný inventář. Ona prostě měla ráda ve věcech přehled.

Za dveřmi nestál Peak. Byl tam Leon Anawak.

„Říkal jsem přece, že se ještě uvidíme,“ usmíval se na ni.

Croweová se také usmála.

„Ajá jsem vám říkala, že svoje velryby zase najdete. To je hezké, že vás vidím, Leone. Vám tedy vděčím za svůj pobyt zde, viďte?“

„Kdo vám to řekl?“

„Li.“

„Myslím, že byste se tu asi ocitla ibeze mě. Ale trošku jsem tomu napomohl. Zdálo se mi ovás, abyste věděla.“

„Panebože!“

„Nemějte strach, zjevila jste se mi jako dobrý duch. Jaký byl let?“

„Hrůza! Jsem poslední, co?“

„My ostatní jsme se nalodili už vNorfolku.“

„Jávím, ale nemohla jsem se dostat zAreciba. Je to knevíře, ale spousta práce je istím, že projekt neběží. SETI je poprvé na suchu.Na kontaktování zelených mužíčků zvesmíru momentálně vůbec nikdo nemá peníze.“

„Možná těch zelených mužíčků nyní objevíme víc, než nám bude milo,“ odpověděl Anawak. „Pojďte. Peak tu bude za minutu. Ukážeme vám, co všechno je kvidění na Independence. Potom jste na řadě vy. Všichni jsou velice napjatí. Ataky už máte přezdívku.“

„Přezdívku? Ajak se jmenuju?“

„Slečna Vetřelec.“

„No těbůh! Dlouho mi říkali Miss Foster, potom co mě Jodie hrála ve filmu.“ Croweová zavrtěla hlavou. „Ale konečně, proč ne? Vzala jsem si kartičky na autogramy? Jdeme, Leone!“

Peak je vedl světem LEVEL 02. Exkurzi začali na přídi anyní se pohybovali směrem kprostředku. Na přídi Croweová obdivovala obrovské fitness, které bylo plné běžeckých trenažérů aposilovacího nářadí aúplně prázdné.

„Normálně je tu dost příšerný nával,“ řekl Peak. „Independence má prostor pro tři tisíce mužů. Ale teď je nás na palubě sotva dvě stě.“

Procházeli právě obytným traktem pro mladší důstojníky. Byla to oddělení pro čtyři až šest mužů spohodlnými kójemi, dostatečným zavazadlovým prostorem, sklápěcími stoly ažidlemi.

„Útulné,“ poznamenala Croweová.

Peak pokrčil rameny.

„To je věc názoru. Když je na střeše plný provoz, jen tak oko nezamhouříte. Pár metrů nad vámi přistávají helikoptéry atryskáče. Největší problémy máme pochopitelně snováčky. Zpočátku jsou naprosto vyčerpaní.“

„Akdy si člověk zvykne na ten rámus?“

„Nikdy. Ale zvykne si na to, že se nevyspí. Byl jsem na letadlové lodi už víckrát, pokaždé několik měsíců. Za chvíli vám připadá normální, že spíte vjakési pohotovosti. Zato se odnaučíte spát normálně. První noc doma je peklo. Čekáte na řev turbín, nárazy vozidel azachycovacích háků, na poklus po chodbách aneustálá hlášení, ale místo toho jenom tiká budík.“

Kolem obrovské jídelny uprostřed lodi došli khermetickým dveřím zamčeným na číselný kód. Za nimi se rozprostírala velká zatemněná místnost.

Byla to první zóna, kde Croweová spatřila lidi. Před panelem sblikajícími lampičkami seděli muži aženy zahledění na veliké obrazovky, které byly na stěně jedna vedle druhé.

„Na LEVEL 02 se nachází většina velitelských aoperačních místností,“ vysvětloval Peak. „Dřív to všechno bylo uvnitř ostrova, ale ukázalo se to být riskantní. Detektory nepřátelských raketových systémů se většinou napojují na nejožehavější anejvětší struktury lodi. Knim patří pochopitelně iostrov. Stačí pár zásahů, aje to, jako by vám ustřelili hlavu. Tak jsme většinu velitelských místností přestěhovali pod střechu.“

„Pod střechu?“

„To je hantýrka Navy. Přistávací avzletová paluba.“

„Aco přesně tady dělají?“

„No, tahle místnost je CIC…“

„Aha. Combat Information Center.“

Vočích úzké ebenové tváře se zablesklo. Croweová se usmála apoté si předsevzala, že už bude mlčet.

„CIC je nervové ústředí naší senzoriky,“ řekl Peak. „Veškeré údaje se sbíhají do této místnosti. Zvlastních systémů na lodi, ze satelitů, všechno pochopitelně vreálném čase. Protivzdušná anámořní obrana, odstraňování škod, komunikace… Vpřípadě útoku je tu učiněné peklo. Odhaduju, že na těch prázdných místech naproti strávíte spoustu času, paní doktorko Croweová.“

„Samantho. Nebo jednoduše Sam.“

„Odtud se díváme pod vodu anasloucháme,“ pokračoval Peak, aniž by přistoupil na její nabídku. „Sledování zponorek, sonarové sítě NOSUS, ze Surtassu LFA aspousty dalších. Cokoli se blíží kIndependence, otom hned víme.“ Peak ukázal na obrovský monitor pod stropem. Byla na něm změť diagramů amap. „The Big Picture. Shrnuje všechny údaje, které dorazí na loď, avyhotoví přehled. Totéž vmenším měřítku vidí na monitorech ikapitán na můstku.“

Peak je vedl dál skrz sousední místnosti. Skoro ve všech panovalo přítmí, vněmž svítily pouze velkoplošné obrazovky, monitory adispleje. Na CIC navazovalo LFOC, Landing Force Operations Center. „Tohle slouží jako pohotovostní centrála pro vyloďování vojsk. Každáútočící jednotka má svůj vlastní panel. Snímky ze satelitů aprůzkumných letounů ukazují vdůležitých případech pozice nepřátelských brigád.“ VPeakově hlase nebylo možné přeslechnout pýchu.“VLFOC je možné bleskově přesunovat jednotky arozvíjet strategii.Centrální počítač kdykoli spojí velitele s jeho jednotkou vmístě akce.“

Na jedné obrazovce Croweová poznala přistávací palubu. Vnucovala se jí otázka, která Peaka nejspíš zas popudí, přesto ji nakonec položila:

„Akčemu je nám tohle něco platné, pane majore? Náš nepřítel jepřece hluboko vmoři.“

„Správně.“ Peak se na ni zmateně podíval. „Tak odsud budeme řídit podmořské operace. Včem je problém?“

„Prosím za prominutí, asi jsem byla moc dlouho vkosmu.“ Anawak se ušklíbl. Doposud se zdržel jakéhokoli komentáře ajenom za ní pochodoval po lodi. Croweové dělalo dobře, že ho má ssebou. Peak jim ukázal další kontrolní místnosti. Vsousedství CIC se nacházelo JIC – Joint Intelligence Center.

„Údaje ze všech zpravodajských systémů se zde dešifrují avyhodnocují,“ řekl Peak. „KIndependence se nepřiblíží nic, co bychom nedostali do co nejdetailnějšího záběru, akdyž se to chlapcům nelíbí, tak to odstřelí.“

„To je velká zodpovědnost,“ řekla potichu Croweová.

„Něco vyhodnotí počítač. Ale máte samozřejmě pravdu.“ Peak opsal rukou půlkruh. „CIC aJIC jsou vědecké pracovní zóny akromě toho nám běží nepřetržitě zpravodajství zcelého světa, přes obrazovky kraulují hlášení CNN aNBC aasi deseti dalších solidních televizních stanic. Budete mít přístup ke každé myslitelné informaci ake všem databázím Defense Mapping Agency. To znamená, že budete mít to potěšení pracovat spodmořskými mapami Navy – ty jsou mnohem přesnější než všechno, co je vědě volně kdispozici.“

Pokračovali dál dolů. Postupně navštívili nákupní středisko, prázdné společné ložnice aspolečenské místnosti iobrovskou sanitní zónu na LEVEL 03. Prázdný antiseptický areál se šesti sty lůžky, šesti operačními sály apředimenzovanou jednotkou intenzivní péče. Croweová si představovala, co se tu musí dít vdobě války. Řev krvácejících lidí, kolem nich lékaři asestry. Independencejí postupem doby začala připadat jako loď duchů. Ne, jako město duchů. Vystoupili zpátky na LEVEL 02 ašli dál kzádi, až se ocitli urampy dost široké na to, aby po ní mohla jezdit auta.

„Tunel vede klikatě zbřicha lodi do ostrova,“ řekl Peak. „Independence je konstruována tak, aby se strategicky důležité úrovně dalyprojíždět Jeepem. Tunelem taky pochodují mariňáci na palubu. Půjdeme dolů.“

Ozvěna jejich kroků se odrážela od ocelových stěn. Croweová si připadala jako vparkingu. Potom tunel vyústil do obrovského hangáru. Croweová věděla, že hangár zabírá dvě třetiny celkové délky lodi avýšku dvou palub. Byl tu průvan. Po obou stranách se otvírala mohutná hangárová vrata avedla ven na navazující plošiny. Sinale žluté osvětlení se mísilo spronikajícím denním světlem avytvářelo difúzní ladění. Mezi lodním žebrovím byly malé prosklené kanceláře avelíny. Pod stropem se táhl kolejový dopravní systém sháky. Vzadu Croweová uviděla dva velké vysokozdvižné vozíky adva terénní vozy značky Hummer.

„Normálně je hangárová paluba plná strojů,“ vysvětloval Peak. „Ale při téhle misi si vystačíme se šesti helikoptérami Super-Stallion, které parkují na střeše. Vpřípadě nouze je každá znich schopná evakuovat padesát osob. Kromě toho máme na palubě dva bojové vrtulníky Super-Cobra pro rychlé nasazení.“ Major ukázal na průniky ve tvaru brány po obou stranách. „Venkovní plošiny jsou vlastně výtahy, kterými obyčejně dopravujeme vrtulníky na střechu. Každý unese třicet tun.“

Croweová přistoupila khangárovým vratům na pravoboku apodívala se ven. Šeď amráz se táhly až kprázdnému horizontu. Ledovce do těchto končin zabloudily jen zřídka. Východogrónský proud je hnal podél pobřeží tři sta kilometrů odtud. Tudy jen příležitostně pluly rozbředlé ledové kry.

Anawak se postavil vedle ní.

„Jeden zmnoha možných světů, že?“

Croweová mlčky přikývla.

„Máte ve svých scénářích pro mimozemské civilizace taky variantu pod vodou?“

„Vnašem repertoáru je všechno, Leone. Budete se tomu smát, ale když přemýšlím omimozemských formách života, dívám se vprvé řadě na naši planetu. Do hlubokých moří anitra země, kpólům ado vzduchu. Dokud dobře neznáte svůj vlastní svět, nemůžete si udělat představu osvětech jiných.“

Anawak přikývl. „Řekl bych, že to je náš největší problém.“

Následovali Peaka po rampě dolů. Ta spojovala jednotlivé úrovně jako jedno obrovské schodiště. Tunel vyústil do přízemní chodby, která vedla na záď. Nyní se nacházeli hluboko vsrdci Independence.

Stranou byly otevřené hermetické dveře, ze kterých se linulo studené umělé světlo. Když vstoupili, Croweová poznala bioložku, sníž vminulých týdnech mluvila přes videotelefon. Sue Olivieraová stála ujednoho zněkolika laboratorních stolů ahovořila se dvěma muži, kteří se představili jako Sigur Johanson aMick Rubin.

Vypadalo to, že celou tuhle palubu přestavěli na laboratoř. Stoly apřístroje byly seskupeny do ostrůvků. Croweová se dívala na vodní nádrže achladicí boxy. Dva velké anavzájem propojené kontejnery byly opatřeny výstražnými značkami BIOLOGICKÉ NEBEZPEČÍ. Evidentně se jednalo ovysoce zabezpečený trakt. Uprostřed čnělo cosi orozměrech malého domu sochozy kolem dokola. Mezi nimi vedly ocelové žebříky. Tlusté roury aprameny kabelů spojovaly stěny kvádru saparaturami ve tvaru skříní. Velké oválné okno skýtalo pohled do difúzně osvětleného vnitřku, který byl zřejmě vyplněn vodou.

„Vy máte na palubě akvárium?“ podivila se Croweová. „Ale to je roztomilé.“

„To je hlubokomořský simulátor,“ vysvětlila Olivieraová. „Originál stojí vKielu. A je větší. Tenhle má naopak panoramatické okno zneprůstřelného skla. Tlak tam uvnitř by vás zabil, ale jiným zas umožňuje přežít. Nádrž momentálně obývá pár stovek bílých krabů, které chytili uWashingtonu aihned je zavřeli do vysokotlakých přepravek. Je to poprvé, co se nám podařilo udržet rosol při životě. Aspoň si to myslíme. Zatím se nám neukázal, ale jsme si jistí, že vtěch krabech je ařídí je.“

„To mě fascinuje,“ řekla Croweová. „Ale simulátor není na palubě jenom kvůli krabům.“

Johanson se tajemně usmál. „Jeden nikdy neví, co nám uvízne vsíti.“

„Takže je to tábor pro válečné zajatce.“

„Tábor pro válečné zajatce!“ Rubin se rozesmál. „To je dobrý!“

Croweová se rozhlédla. Hala byla ze všech stran hermeticky uzavřena.

„Není tohle za normálních okolností paluba pro vozidla?“ zeptala se.

Peak nadzvedl obočí. „Ano. Když projdeme těmihle hermetickými dveřmi, dostaneme se do zadní poloviny Independence amáme nad sebou hangár pro letadla. Vy jste si toho hodně přečetla, že?“

„Jsem zvědavá,“ odpověděla Croweová skromně.

„Nezbývá než doufat, že svou zvědavost proměníte vpoznatky.“

„To je ale mezek,“ šeptla Croweová Anawakovi, když opouštěli laboratoř apokračovali přízemním tunelem kzádi.

„Ani ne.“ Anawak zavrtěl hlavou. „Sal je dobrej adocela vpořádku. Pouze to jaksi neumí scivilními rozumbrady.“

Tunel ústil do haly, jež byla ještě větší adelší než hangárová paluba. Vstoupili na umělý břeh, který se svažoval kníže položené nádrži sdřevěným plotem. Vypadalo to jako veliký, protáhlý bazén. Uprostřed byla zapuštěna pravoúhlá kopule krytá dvěma posuvnými skleněnými deskami. Po stranách se zvedal prostorný bazén, jehož kučeravé vlny zrcadlily osvětlení vhale. Croweová spatřila štíhlá torpédovitá těla, jak se prohánějí pod hladinou.

„Delfíni!“ vykřikla překvapeně. „Ano.“ Peak přikývl. „Náš speciální oddíl.“

Sjela pohledem nahoru. Izde vedl pod stropem kolejnicový systém. Visely na něm futuristicky vyhlížející útvary, jako kdyby někdo zkřížil sportovní automobil sponorkou aletadlem. Po obou stranách nádrže pokračoval břeh jakýmisi lávkami nad vodou. Podél stěn byly seřazeny boxy svýstrojí amateriálem. Mezi nimi Croweová viděla sondy, měřicí přístroje apotápěčské obleky votevřených skříňkách. Vpravidelných odstupech vedly znádrže žebříky na podlahu haly. Vpřední části nádrže stály na suchu čtyři zodiaky.

„Tady někdo vytáhl špunt, že?“

„Ano, včera večer. Špunt je ostatně tamhle.“ Peak ukázal na kopuli. Croweová ji odhadla nejméně na osm krát deset metrů. „Plavební komora, naše brána do moře. Je dvakrát jištěna. Na dně doku skleněnou přepážkou apod tím zvenčí masivními ocelovými deskami. Mezitím je třímetrová šachta. Systém je neuvěřitelně bezpečný, funguje střídavě. Jakmile je člun všachtě, zavřeme skleněný kryt aotevřeme ocelovou stěnu. Když se loď vrací, postupujeme stejně. Člun vpluje do komory, ocelová vrata se zavřou amy skrz skleněný kryt vidíme, jestli se dovnitř nedostalo něco, co se nám nelíbí. Současně provedeme chemickou analýzu vody. Vnitřek komory je plný senzorů, které zkoumají nečistoty atoxiny. Výsledky se zobrazují na dvou displejích. Jeden je na začátku plavební komory adruhý ukontrolního pultu. Člun je vězněn všachtě asi minutu. Teprve když je všechno vnormě, otevře se skleněná střecha apustí ho zpátky na palubu. Stejným způsobem vypouštíme avracíme delfíny. Pojďte!“

Šli podél lávky na pravoboku. Vpůli cesty čněl těsně nad podlahou panel smnoha monitory arůznými ovládacími prvky. Ze skupiny uniformovaných mužů k nim přišel kostnatý muž spronikavýma očima amohutným knírem.

„To je plukovník Luther Roscovitz,“ představil ho Peak. „Vedoucí potápěčské stanice.“

„Avy musíte být Slečna Vetřelec, nemám pravdu?“ Roscovitz vycenil dlouhé nažloutlé zuby. „Kde jste se na tak dlouho zasekla?“

„Moje kosmická loď měla menší zpoždění.“ Croweová se rozhlédla. „Hezký pultík.“

„Slouží ke dvěma účelům. Používáme ho kobsluze plavební komory ake zvedání aspouštění ponorek. Kromě toho odsud řídíme pumpy, abychom dostali palubu pod vodu.“

Croweová si vybavila, co věděla oIndependence. Ukázala hlavou na ocelovou stěnu na zádi, která uzavírala palubu. „To je posuvná stěna, že?“

„Správně,“ usmál se Roscovitz. „Můžeme snížit zadní stěnu Independence azvýšit ponor lodi, když naplníme zátěžové nádrže na zádi. Mořská voda se nahrne dovnitř ahned máme pěkný přístav. Isvjezdem.“

„Hezké pracoviště. Tady se mi líbí.“

„Nenechte se mýlit. Normálně se tu na sebe tlačí vyloďovací čluny, těžké remorkéry avznášedla. Zvelikého doku je vmžiku krabička na sardinky. Ale pro tuhle misi jsme museli všechno předělat. Vyloďovací čluny nejsou zapotřebí. Potřebujeme hlavně loď, která je dost těžká, aby ji nepotopily nějaké mořské bestie, aby odolala obrovským vlnám, aby byla vybavena veškerou nejmodernější komunikační technologií abylo vní dost místa pro leteckou techniku aponorkovou základnu. Byla to jen otázka štěstí, že LHDS-8se právě dostavovala. Největší anejmocnější obojživelná loď všech dob byla zrovna hotová, aještě byla možnost provést nějaké změny. Loděnice na Mississippi jsou neskutečně napřed. Vneuvěřitelně krátkém termínu přestavěli zaplavitelný dok, vestavěli plavební komory azměnili čerpací systém. Teď můžeme dok zaplavit, aniž bychom otevřeli vrata na zádi. To je potřeba už jen vpřípadě, že bychom chtěli vyplout se zodiaky.“

Croweová se podívala do doku. Na kraji bazénu stály dvě osoby vneoprénových oblecích. Drobná rusovlasá žena aobr satletickou postavou adlouhými černými vlasy. Dívala se, jak jeden delfín připlaval ke kraji avystrčil hlavu zvody. Vydal ze sebe mlaskavý zvuk. Obr k němu natáhl ruku ahladil ho po čele. Delfín si mazlení nechal pár vteřin líbit apak se zase potopil.

„Akdo je tohle?“ chtěla vědět Croweová.

„Ti dva se starají odelfíny,“ odpověděl Anawak. „Alicia Delawareová a…“ Zaváhal. „AGreywolf.“

„Greywolf?“

„Jo. Nebo Jack.“ Anawak pokrčil rameny. „Říkejte mu, jak chcete, slyší na obojí.“

„Akčemu je tahle jednotka dobrá?“

„To jsou živé kamery. Když jsou venku, zachycují na magnetický pás film. Hlavní ovšem je, že delfíni mají mnohem vyvinutější smysly než my. Jejich sonar zachytí jiné živočichy dávno předtím, než my je uvidíme. Sněkterými zdelfínů Jack pracoval už za své aktivní služby. Mají vyhraněný slovník. Různá zapískání. Jedno pro kosatky, jiné pro plejtvákovce, další pro keporkaky atak dál atak dál… Dokážou identifikovat téměř každého většího živočicha, který je jim znám, krom toho iklasifikovat hejna, aco neznají, to hlásí jako neznámou formu života.“

„To je ohromné.“ Croweová se zasmála. „Aten nádherný muž tam dole skutečně rozumí řeči delfínů?“

Anawak přikývl. „Lépe než té naší. Někdy.“

Sezení se konalo ve vlajkové konferenční aoperační místnosti naproti LFOC. Většinu přítomných už Croweová znala buď osobně, nebo zvideokonferencí. Teď se seznámila ještě sMurrayem Shankarem, šéfakustikem SOSUS, Karen Weaverovou aMickem Rubinem, amimoto také skapitánem Independence aprvním důstojníkem. Kapitán byl šlachovitý bělovlasý muž jménem Craig C. Buchanan avypadal, jako kdyby vynalezl armádu. Soběma si podala ruce ausoudila, že první důstojník Floyd Anderson, muž sbýčí šíjí aočima jako knoflíky, se jí nelíbí. Jako poslední ji přivítal otylý muž, jenž přišel sněkolikaminutovým zpožděním asilně se potil. Měl baseballovou čepici atenisky. Přes břicho se mu napínalo křiklavě žluté tričko snápisem: Polib mě, jsem princ.

„Jack Vanderbilt,“ představil se. „Tedy popravdě řečeno, matku mimozemšťanů jsem si představoval jinak.“

„Dcera by asi měla větší šarm,“ odpověděla mu stroze.

„Nečekejte komplimenty od někoho, kdo vypadá jako já.“ Vanderbilt začal žvanit. „Není to paráda, paní doktorko Croweová? Konečně máte příležitost všechny vaše naděje aobavy odeslaný úplně zbytečně do vesmíru vyměnit za radostný očekávání.“

Všichni si našli své místo. Li držela krátkou úvodní řeč, ve které shrnula, co beztak všichni věděli. Že Spojené státy podaly návrh OSN aběhem tajného zasedání jim byl jednohlasně udělen mandát ujmout se logistického atechnologického vedení boje proti neznámé moci. Japonsko aněkteré evropské země mezitím dospěly kstejnému závěru jako tým vChâteau Whistler: lidstvo neohrožují lidé, nýbrž cizí forma života. Tak nebo onak, pro všechny bylo velkým ulehčením, že se Spojené státy nenechaly dlouho prosit.

„Můžeme už říci, že stojíme bezprostředně před objevením prostředku, jenž dokáže lidstvo imunizovat před vražednými řasami, ovšem nemáme ještě pod kontrolou vedlejší účinky, ataké se na dalších místech vynořují krabi se zmutovanými původci. Ve většině těžce zasažených zemí se zhroutila infrastruktura. Amerika ráda převzala odpovědnost, ale musíme bohužel přiznat, že stěží dokážeme chránit naše vlastní břehy. Červi se zatím shromaždují na kontinentálních svazích – aco je mnohem horší – také kolem sopečných ostrovů jakým je například La Palma, kde se právě doktor Frost adoktor Bohrmann pokoušejí napadené svahy vyčistit jakýmsi obřím vysavačem. Co se týče velryb: sonarové útoky proti nim nic nezmohly, protože přirozenost velryb je znásilňována oním cizím organismem. Ale ikdyby, nezabráníme tím metanové katastrofě ani neuvedeme znovu do pohybu Golfský proud. Potírání symptomů neřeší problémy, akjejich příčině jsme nepronikli, protože naše podmořské operace byly systematicky sabotovány. Nedostáváme už žádné zprávy otom, co se děje pod vodou. Za těchto okolností ztrácíme jeden podmořský kabel za druhým. Ničivá bilance této války je, že jsme slepí ahluší. Můžeme klidně říci, že jsme ji prohráli.“ Li udělala pauzu. „Na koho máme zaútočit? Kčemu nám bude boj, když se zhroutí La Palma ahory vody se převalí přes pobřeží Ameriky, Afriky aEvropy? – Stručně řečeno: nepostoupíme ani okrok dál, dokud lépe nepoznáme našeho protivníka, amy oněm nevíme vůbec nic. Smyslem naší mise proto není boj, ale vyjednávání. Chceme navázat kontakt stouto cizí formou života apřimět ji, aby zastavila teror proti lidstvu. Podle mých zkušeností lze vyjednávat skaždým protivníkem amnohé nasvědčuje tomu, že protivník se zdržuje právě zde – vGrónském moři.“ Li se usmála. „Naše naděje spočívá vmírovém řešení. Ajá jsem velice ráda, že mezi námi teď mohu srdečně přivítat posledního člena naší expedice, doktorku Samanthu Croweovou.“

Croweová se opřela lokty okonferenční stůl.

„Děkuji za milé přivítání.“ Vrhla letmý pohled na Vanderbilta. „Asi víte, že SETI dosud nebyl nijak zvlášť úspěšný. Sohledem na rozměry vesmíru čítající miliardy světelných let, jak odhadujeme pozorovatelné univerzum, si můžeme představit všechno možné, jen ne to, že budeme náhodou vysílat správným směrem azastihneme někoho, kdo právě naslouchá. Potud jsme na tom zde lépe. Zaprvé víme, že ti druzí existují. Zadruhé máme přibližnou představu, kde žijí. Totiž někde voceánu apravděpodobně přímo pod námi. Ale ikdyby pobývali ujižního pólu, máme je lokalizované. Nemohou opustit moře asilný zvukový impulz zArktidy je slyšet až na vzdálenějším konci Afriky. To všechno je povzbudivé. – Ale jako nejdůležitější bod se mi jeví, že už kontakt máme. Desítky let vysíláme poselství do jejich životního prostoru. Naneštěstí je obsahem těchto poselství zkáza, atak oni neodpovídají vysláním diplomatů, nýbrž proti nám bez jakéhokoli komentáře vytáhli sterorem. To je neobyčejně nepříjemné. Přesto se na chvíli pokusme zbavit negativních pocitů aspatřovat vteroru příležitost.“

„Příležitost?“ zopakoval Peak.

„Ano. Musíme ho přijmout jako to, čím je – jako poselství cizí formy života, znějž můžeme odvodit její způsob myšlení.“ Croweová položila ruku na kupu složek.

„Shrnula jsem pro vás naše postupy. Zároveň musím utlumit vaše naděje na rychlý úspěch. Každého znás poslední týdny mučila otázka, kdo je ten tam dole, kdo na nás seslal sedm ran egyptských. Všichniznáte filmy na tohle téma: Blízká setkání třetího druhu, E.T.– mimozemšťan, Vetřelec, Den nezávislosti, Propast, Kontakt a další. Měli jsme vnich co do činění buď smonstry, nebo se svatými. Vzpomeňte si na závěrečnou scénu zBlízkých setkání: mnozí lidé naleznou útěchu vpředstavě, že nadřazené nebeské bytosti k nám sestoupily proto, aby nás vedly vstříc lepší, zářné budoucnosti. Pokud by to někomu něco připomínalo… Ano, ta věc obsahuje vdruhém plánu religiózní rozměr. Také SETI je vzajetí téhle dimenze. Ata nás činí slepými vůči docela prosté jinakosti cizích inteligencí.“

Croweová nechala svá slova chvíli působit. Předtím dlouho přemýšlela, jak by měla svůj projekt předestřít. Nakonec dospěla kpřesvědčení, že by už předem ztroskotala, kdyby se jí nepodařilo zbavit účastníkyexpedice okolků, předsudků azábran.

„Chci tím říct, že nad jinakostí cizích kultur si vsciencefiction nikdo neláme hlavu. Avskutku, mimozemšťané se tam skoro vždycky objevují jako groteskně přehnaná vyjádření lidských nadějí aobav. Mimozemšťané vBlízkých setkáních symbolizují naši touhu po ztraceném ráji. Vpodstatě jsou to andělé ataky se tak chovají. Několik vyvolených vezmou ssebou ke světlu. Ale vlastní kultura těchto mimozemšťanů nikoho nezajímá. Všichni se spokojí snejprimitivnějšími náboženskými představami. Všechno na nich je hluboce lidské, protože je to člověkem chtěné, až po dramaturgii jejich vystoupení – bílé zářivé světlo, éterické zjevy – jsou přesně takoví, jaké bychom je chtěli mít. – Azrovna tak málo jsou doopravdy mimozemští mimozemšťané ve Dni nezávislosti. Jsou zlí, protože odpovídají naší představě zla. Ani jim nebyla přiznána skutečná jinakost. Dobro azlo jsou hodnoty nastolené člověkem. Ažádná fikce nemá zájem se nad to povznést. Sami si to ztěžujeme představou, že naše hodnoty by měly být ihodnotami těch druhých, anechápeme, že jejich pojetí dobra azla nemusí odpovídat našemu. Ale kvůli tomu nemusíme naslouchat signálům zvesmíru. Každý národ akaždá kultura má své vlastní vetřelce, avždycky na druhé straně svých hranic. – Dokud tohle nepochopíme, nebudeme schopni navázat komunikaci scizími inteligencemi. Protože podle vší pravděpodobnosti nebude existovat žádná společná stupnice hodnot, žádné univerzální dobro azlo azřejmě ani žádné kompatibilní smyslové orgány, jimiž bychom si tohle všechno mohlisdělit.“

Croweová podala balík složek Johansonovi, který seděl vedle ní,apoprosila ho, aby jednotlivé exempláře rozdal.

„Jestli chceme začít doopravdy přemýšlet oskutečných kontaktech smimozemšťany, snad bychom si měli představit mraveniště. Předesílám, že mravenci jsou velice organizovaní, ale nejsou doopravdy inteligentní. Nicméně předpokládejme, že inteligentní jsou. Pak bychom stanuli před úkolem komunikovat skolektivní inteligencí, jež požírá nemocné azraněné jedince svého druhu, aniž bychom na tom shledávali něco morálně závadného, která vede války, aniž by chápala naši ideu míru, která individuální rozmnožování považuje za něco neslýchaného akterá výměnu apožírání exkrementů pokládá za svátost. Stručně řečeno, inteligence, jež vkaždém směru funguje jinak, ale která funguje! Apostupme okrok dál: představte si, že cizí inteligenci třeba ani za inteligenci jako takovou neuznáváme! Například Leon by rád věděl, zda jsou delfíni inteligentní. A tak provádí náročné pokusy, ale dá mu to nějakou jistotu? Yrr bojují proti nám, ale považují nás za inteligentní? – Doufám, že jsem se vyjádřila jasně. Ať se tu snažíme jakkoli: přiblížit kyrr se nám nepodaří, dokud naše chápání hodnot budeme považovat za pupek světa acelého vesmíru. Musíme se zredukovat na to, co defacto jsme – pouze jedna zbezpočtu forem života, celkem bezvýznamná.“

Croweová si všimla, jak Li, odhadující jejich myšlenkové pochody, spočinula pohledem na Johansonovi. Jako by se mu chtěla vplížit do hlavy. Zajímavá konstelace na palubě, napadlo ji. Zachytila kontakt očima mezi Jackem O’Bannonem aAlicií Delawareovou avtémž okamžiku věděla, že ti dva spolu něco mají.

„Paní doktorko,“ zeptal se Vanderbilt, listuje si ve svém exempláři jejího resumé. „Co to vlastně podle vašeho názoru je, ta inteligence?“

Položil otázku jako nastraženou past.

„Šťastná náhoda,“ odpověděla Croweová.

„Šťastná náhoda? Myslíte?“

„Je to křehká výslednice shody mnoha podmínek. Kolik definic chcete slyšet? Někteří říkají, že inteligence je to, co daná kultura považuje za podstatné. Avtom je zakopaný pes. Existuje nejméně tolik definic jako kultur amentalit. Jedni zkoumají základní procesy duševního výkonu, druzí se pokoušejí inteligenci měřit statisticky. Pak je zde otázka, co je vrozené aco získané. Na počátku dvacátého století převládal názor, že inteligence se odráží vtom, jak člověk zvládá specifické situace. Někteří se k tomu dnes vracejí adefinují inteligenci jako schopnost přizpůsobení se požadavkům měnících se prostředí. Podle toho by inteligence nebyla vrozená, nýbrž získaná. Mnozí naopak soudí, že inteligence je zakotvena vpředurčení člověka, že je to vrozená schopnost, která nám pomáhá zaměřovat naše myšlení na stále nové anové situace. Podle vašeho soudu je inteligence schopnost poučit se ze zkušeností apřizpůsobit se požadavkům prostředí. Apak je ještě jedna krásná definice, podle níž je inteligence schopnost pátrat po tom, co že je to inteligence.“

Vanderbilt pomalu přikývl.

„Rozumím. To znamená, že to nevíte.“

Croweová se ironicky usmála.

„Dovolte mi poznámku při pohledu na vaše tričko, Mr. Vanderbilt. –Čistě jen podle vašeho vzhledu by ve vás nikdo inteligentní bytostpravděpodobně nerozpoznal.“

Kolem stolu se rozezněl smích arychle zas utichl.

Pak se zasmál iVanderbilt.

„Když to tvrdíte vy, tak to asi bude pravda,“ řekl.

Ledy byly prolomeny apokračovalo se svižně dál. Croweová načrtla nejbližší kroky. Vpředchozích týdnech svůj projekt spolu sMurrayem Shankarem, Judith Li, Anawakem apár lidmi zNASA doslova vydupala ze země. Byl založen na několika málo pokusech navázat kontakt smimozemskými formami života, které se dosud uskutečnily.

„Vesmír nám to usnadňuje,“ vysvětlovala Croweová. „Vrozsahu mikrovlnného pásma můžeme cíleně vyslat neskutečná množství dat. Světlo je dobře viditelné ašíří se rychlostí tři sta tisíc kilometrů za sekundu. Nepotřebujete k tomu žádné dráty nebo kabely. Pod vodou je to jiné, protože energie krátkovlnných signálů je absorbována molekulami asignály na dlouhých vlnách potřebují obrovské antény. Komunikace pomocí světla sice funguje, ale pouze na krátké vzdálenosti. Zbývá nám tedy akustika. Ale ita skrývá problém, nazýváme ho dozvukový efekt. Akustické signály jsou odráženy ze všech možných stran, což má za následek interferenci. Poselství se překrývá samo sebou, aproto je nesrozumitelné. Abychom tomu zabránili, používáme speciální modem.“

„Jeho princip jsme odkoukali od mořských savců,“ řekl Anawak. „Používají ho delfíni, aby přelstili dozvuky ainterference: zpívají.“

„Myslel jsem, že to dělají jenom velryby,“ řekl Peak. „To je jenom lidská interpretace, že velryby zpívají,“ namítl Anawak. „Nejspíš nemají nejmenší představu, co je to hudba. Ale Sam myslela něco jiného. Zpěv vtomto případě znamená, že zvířata neustále modulují frekvenci ajejí horní harmonický tón. Tím nejen vylučují interference, ale také podstatně rozšiřují potenciál přenosu digitalizovaných informací pod vodou. My tedy používáme modem, který rovněž zpívá. Vokamžiku docílíme třiceti kilobitů při dosahu tři kilometry, což odpovídá polovičnímu výkonu vedení ISDN. To dokonce stačí ikpřenosu obrazů ve vysoké kvalitě.“

„Aco jim povídáme?“ zeptal se Peak.

„Zákony fyziky, kosmické kódy, vyjádřené matematickými vzorci,“ řekla Croweová. „Kosmický řád umožnil evoluci vědomí, atím ho uvedl do stavu, kdy vědomí dokázalo znovu vytvořit matematiku, aby její pomocí dokázalo celistvě akreativně vysvětlit svůj vlastní původ.Matematika je jediná univerzální řeč, které porozumí každá inteligentní bytost, jež existuje uvnitř rámce platných fyzikálních podmínek, atuto metodu použijeme.“

„Aco chcete dělat? Zadat jim příklady zmatematiky?“

„Ne, zabalit do matematiky myšlenky. Vroce 1974 jsme vyslali do hvězdokupy vsouhvězdí Herkula svazek velice silných pozemských radiosignálů. Museli jsme přijít na způsob, jak poselství zakódovat, aby mu na cizí planetě rozuměli – amožná jsme je trochu přecenili –na to musí být dotyčný už hodně vyvinutý, aby kód rozluštil. Ale matematickými metodami to funguje. Vyslali jsme číslo 1679 vbinárním systému, tedy tečka čárka jako vmorseovce. Ateď to obrátíme. Matematik umí vyložit číslo 1679, protože může být pouze násobkem 23 a73, tedy prvočísel, která jsou dělitelná pouze jednou nebo sebou samým. Tím příjemce pochopí základ lidského početního systému. Číslo 1679 bylo provedeno v73 sloupcích po 23 znacích atak dále. Vidíte, že do trošky matematiky lze zabalit hodně, akdyž tečky ačárky převedeme na černou abílou – jaký div – dostanete vzor.“

Croweová zvedla papír sgrafikou. Na pohled to byl hrubý výtisk zpočítače. Něco bylo abstraktní, něco zas vykazovalo zřetelné tvary.

„Horní řádek podává informaci očíslech od jedné do deseti, atím ionašem početním systému. Pod ním jsou atomová čísla chemických prvků: vodík, uhlík, dusík, kyslík afosfor. Ty mají na naší planetě největší význam pro život na zemi. Pak to pokračuje obsáhlým zakódováním pozemské biologie, vzorce cukrů azásad, struktury bílkovin atak dále. Obrys vdolní třetině ukazuje člověka přímo spojeného se strukturou DNA, což vysvětluje zdejší evoluci. Příjemce zvesmíru se těžko bude orientovat vnašich měrných jednotkách, atak jsme průměrnou velikost člověka vyjádřili vlnovou délkou přenášených radiosignálů. Následovalo znázornění naší sluneční soustavy ana závěr jsme nakreslili, jak vypadá, pracuje ajak je veliký teleskop vArecibu, kterým jsme to všechno odeslali.“

„To je přímo pozvánka, aby sem přiletěli asežrali nás,“ poznamenal Vanderbilt.

„Ano, tohle nám váš úřad otlouká ohlavu pořád. Apokaždé na to odpovídáme, že žádné pozvánky není zapotřebí. Už desítky let vyzařujeme do kosmu rádiové vlny. Veškerý náš radioprovoz, tajné služby nevyjímaje. Není nutné tyto vlny rozšifrovávat, aby bylo jasné, že mohou přicházet pouze ztechnicky vyspělé civilizace.“ Croweová odložila diagram. „Poselství zAreciba bude putovat dvacet šest tisíc roků, takže odpověď dostaneme nejdřív za dvaapadesát tisíc let. Mohu vás ujistit, že teď to půjde rychleji. Budeme postupovat stupňovitě. Naše první poselství bude jednoduché, opravdu jen dvě matematické úlohy. Jestli tam dole mají sportovního ducha, tak nám odpovědí. Tato první výměna informací má za úkol dokázat existenci yrr azjistit, zda jsou vůbec mocni dialogu.“

„Proč by nám měli odpovídat?“ zeptal se Greywolf. „Vědí přece onás všechno.“

„Snad něco vědí, ale nemusí nutně vědět to nejdůležitější: že jsme inteligentní.“

„Jak prosím?“ Vanderbilt zavrtěl hlavou. „Ničí naše lodě! Tak musí vědět, že je umíme postavit. Proč by pak měli pochybovat onaší inteligenci?“

„Zhotovování technických konstrukcí není důkazem inteligence. Pohleďte na termitiště – to je architektonický skvost.“

„To je něco jinýho.“

„Sneste se zvýšin apostavte se nohama na zem. Je-li pravdou, že kultura yrr, jak tvrdí doktor Johanson, stojí výhradně na biologii, pakmusíme pochybovat otom, zda nás vůbec považují za schopné cíleně astrukturovaně myslet.“

„Vy myslíte, že nás považují za…“ Vanderbilt vzpurně zkřivil rty, „… za zvířata?“

„Možná za škůdce.“

„Za napadení plísní,“ ušklíbla se Delawareová. „Třeba máme co do činění sjejich deratizátory.“

„Podívejte se, já podstoupila tu námahu azkoumala jsem strukturu jejich myšlení, abych zní odvodila jejich způsob života,“ pokračovala Croweová. „Vím, že je to strašně spekulativní, ale naše pokusy onavázání kontaktu musíme nějak vymezit. Přemýšlela jsem tedy otom, proč jejich válečnému tažení nepředcházel nějaký diplomatický pokus. Může to znamenat, že diplomacii nepřikládají žádnou váhu. Dobrá, armáda červených stěhovavých mravenců si také se zvířetem, které napadnou, nebude napřed vyměňovat diplomatické zdvořilosti. Mravenci se ovšem řídí ďábelskými instinkty. Yrr naopak postupují plánovitě, ato svědčí ovýrazné poznávací schopnosti. Spřádají kreativní strategie. Jsou-li tedy inteligentní a jsou-li si své inteligence vědomi, vypadá to, že jejich inteligence se nepojí sběžnými představami omorálce, dobru azlu. Jejich logika je zřejmě pouze nabádá, aby se vší tvrdostí bojovali proti našemu druhu. Adokud jim nedáme důvod, aby svou důslednost přehodnotili, sami nic takového neudělají.“

„Na co je potřeba posílat jim zprávy, když žerou naše podmořské kabely?“ zeptal se Rubin. „Znich ty bestie přece musely nasát všechny informace.“

„Sčítáte hrušky ajablka,“ zasmál se Shankar. „Samanthino poselství zAreciba je mimozemšťanům srozumitelné jen proto, že je koncipováno tak, aby ho cizí duch mohl rozšifrovat. Stím se my při každodenní výměně informací nenamáháme. Pro cizí inteligenci to představuje pouze neskutečný zmatek.“

„Je to tak,“ řekl Johanson. „Ale podívejme se dál. Já přišel smyšlenkou biotechnologie aSam se jí chopila. Proč? Protože je evidentní. Nemají žádné stroje ani techniku. Namísto toho jen genetiku, organismy jako zbraně acílené mutace. Yrr musí být spjati spřírodou úplně jinak než my. Umím si však představit, že se svému přirozenému prostředí neodcizili zdaleka tolik jako my.“

„Takže šlechetní divoši?“ zeptal se Peak.

„Šlechetní bych neřekl. Ale myslím si, že je zavrženíhodné otravovat vzduch výfukovými zplodinami. Zrovna tak může být zavrženíhodné chovat zvířata ageneticky je měnit, jak se to zrovna komu hodí do krámu. Mluvím pouze otom, jak oni vnímají ohrožení svého životního prostoru námi. My si děláme těžkou hlavu zkácení deštných pralesů. Jedni jsou proti, druzí to přesto dělají. Vpřeneseném smyslu jsou oni tím deštným pralesem. Pro to hovoří, jak nakládají sbiologií – avtomto bodě se dostáváme k tomu, co se mi zdá nápadné. Když odhlédneme od velryb, používají téměř ve všech případech masové formy života. Jsou to červi, medúzy, velcí láčkovci, mušle, krabi – samí živočichové, kteří žijí vhejnech. Kdosažení cíle jich obětují miliony. Jedinec pro ně zjevně nic neznamená. Uvažovali by takhle lidé? Pěstujeme viry abakteriové kultury, ale dáváme přednost syntetickým zbraním vpřehlédnutelném počtu kusů. Biologické prostředky masového ničení opravdu nejsou naše parketa. Naopak yrr jsou nejspíš důvěrně známé. Proč? Protože jsou sami kolektivními bytostmi?“

„Vy myslíte…“

„Myslím, že máme co do činění skolektivní inteligencí.“

„Ajak taková kolektivní inteligence cítí?“ zeptal se Peak.

„Jak cítí rybář, zeptala by se ryba vsíti, kdyby byla uzpůsobena ktakové reflexi,“ řekl Anawak. „Proč se musí ona amiliony dalších udusit? Není to masová vražda?“

„Ne,“ odpověděl Vanderbilt. „To jsou rybí prsty.“

Croweová zvedla ruce.

„Souhlasím sdoktorem Johansonem,“ řekla. „Azávěr zní, že yrr učinili kolektivní rozhodnutí, vněmž se otázka morální zodpovědnosti asoucitu nevyskytuje. Nemůžeme za nimi přijít snevinně vykulenýma očima, ikdyž ve filmu tohle zabírá ina ten nejodpornější vesmírný sliz. Můžeme se pokusit pouze ojedno: probudit vnich zájem oto, aby snámi raději komunikovali, místo aby nás zabíjeli. Bez znalostí fyziky amatematiky by yrr nemohli dokázat, co se jim dosud podařilo. Vyzvěme je tedy na matematický souboj – avytrvejme v něm, dokud je jejich vlastní logika, nebo pro mě za mě morálka, nepřiměje, aby přehodnotili své jednání.“

„To jim přece musí být jasné, že jsme inteligentní,“ trval na svém Rubin. „Jestli se někdo vyznačuje ovládáním fyziky amatematiky, tak jsme to nejspíš my.“

„Ano, ale představujeme vědomou inteligenci?“

Rubin zmateně zíral. „Jak to myslíte?“

„Jestli si své inteligence jsme vědomi.“

„No jistě!“

„Nebo jsme jen computer schopný učit se? My odpověď známe, ale znají ji iti druzí? Teoreticky můžete mozek kompletně nahradit elektronikou, azískáte tak umělou inteligenci. Ta umí všechno, co my. Sestaví vám kosmickou loď nebo přelstí rychlost světla. Ale je si tento mozek-počítač vědom svých výkonů? Computer IBM Deep Blue vroce 1997 porazil úřadujícího mistra světa všachu Garriho Kasparova. Má Deep Blue kvůli tomu vědomí? Zvítězil počítač, aniž by věděl proč? Musíme se nutně považovat za živočichy svědomou inteligencí jenom proto, že stavíme města aklademe podmořské kabely? Každopádně jsme vSETI nikdy nevyloučili, že narazíme na strojovou civilizaci, která přetrvává své konstruktéry auž miliony let se vyvíjí samostatně.“

„Ati tam dole? Myslím, jestli je pravda, co říkáte – třeba jsou yrr jenom mravenci sploutvemi. Bez hodnot, bez… bez…“

„Správně. To je přece důvod, proč postupujeme vícefázově,“ odpověděla Croweová súsměvem. „Za prvé chci vědět, zda tam někdo je. Za druhé, jestli s ním lze navázat dialog. Za třetí, zda si yrr budou vědomi dialogu isebe sama. Teprve pak, když dojdu kzávěru, že vedle vědění aschopností disponují také představivostí aporozuměním, budu ochotna považovat je za inteligentní bytosti. Teprve pak bude mít smysl uvažovat ohodnotách, aani potom by nikdo vtéto místnosti neměl očekávat, že jejich hodnoty se budou shodovat snašimi.“

Chvíli panovalo mlčení.

„Nechci se vměšovat do vědecké debaty,“ řekla konečně Li. „Čistá inteligence je chladná. Inteligence spojená svědomím je něco jiného. Ztoho podle mého soudu musí vzejít hodnoty. Představují-li yrr vědomou inteligenci, musí uznávat alespoň jednu hodnotu, totiž hodnotu života. Atu uznávají, protože se ji pokoušejí ochránit. Takže mají hodnoty. Otázka tedy zní, zda se jejich hodnoty přece jen někde neprolínají slidskými, třebas nepatrně.“

Croweová přikývla.

„Ano,“ řekla. „Třebas nepatrně.“

Pozdě odpoledne vyslali do hlubin první svazek zvukových impulzů. Zvolili frekvenční rozsah, který určil Shankar ajenž ležel ve spektruneidentifikovaného zvuku, překřtěného lidmi ze SOSUS jako Scratch.

Modem moduloval frekvenci. Signál byl tu atam odražen zpět, docházelo kinterferencím. Croweová aShankar seděli vCIC aznovu prováděli modulace, dokud nebyli spokojeni. Po hodině si byla Croweová jistá, že poselství kněkomu, kdo umí zpracovávat zvukové vlny, je naprosto srozumitelné. Jiná otázka ovšem byla, zda v něm yrr objeví nějaký smysl.

Azda budou považovat za nutné na něj odpovědět.

Croweová seděla všeru CIC na krajíčku židle apociťovala něco podivně povznášejícího při pomyšlení, jak je najednou blízko kontaktu, po němž toužila celá desetiletí. Zároveň se jí zmocňoval strach. Cítila zdrcující odpovědnost, která padala na ni ana ostatní členy expedice. Tady to nebylo žádné dobrodružství jako vArecibu nebo SETI. Tohle byl pokus zastavit katastrofu azachránit lidstvo.

Vědecký sen se proměnil vnoční můru.

Přátelé

Anawak vylezl zútrob lodi nahoru do ostrova, prošel úzkými chodbami avystoupil na letovou palubu.

Střecha se během cesty stala jakousi promenádou. Kdokoli měl čas rozchodit si nohy, potloukal se tady kolem ponořený do vlastních myšlenek, nebo onich hovořil sjinými. Jakkoli to vypadá paradoxně, právě startovní apřistávací plocha největší vrtulníkové lodi světa se proměnila vostrov klidu amísto výměny myšlenek. Šest helikoptér Super-Stallion adva bitevní vrtulníky Super-Cobra stály vasfaltové dálce jako ztracené.

Greywolf si pěstoval vzezření exota ina palubě Independence aDelawareová přitom hrála stále důležitější roli. Srůstali spolu spíš nenápadně. Delawareová mu moudře dopřávala jeho klid, což vedlo k tomu, že to byl on, kdo vyhledával její společnost. Navenek se tvářili jako přátelé, ale Anawakovi neuniklo, jak důvěrnost vzrůstá na obou stranách. Signály nebylo možné přehlédnout. Delawareová stále řidčeji asistovala jemu, aoto víc se sGreywolfem starala odelfíny.

Anawak našel Greywolfa na samém konci zádě, kde dřepěl se zkříženýma nohama ahleděl na moře. Anawak si sedl vedle něho adíval se, jak Greywolf něco vyřezává.

„Co to je?“ zeptal se.

Greywolf mu to podal. Bylo to dost veliké atéměř hotové, umělecky opracovaný kus cedrového dřeva. Jeden konec byl zakončen rukojetí. Mnohem větší část předmětu byla plná vzájemně propletených postav. Anawak rozeznal dvě zvířata smohutným chrupem, jednoho ptáka ačlověka, který byl zjevně něčím jako míčkem, snímž si kreatury pohrávaly. Pohladil prsty materiál.

„Hezké,“ řekl.

„To je replika.“ Greywolf se usmál. „Dělám jenom repliky. Na originály se mi nedostává krve.“

„Čisté indiánské krve.“ Anawak se zasmál. „Chápu.“

„Ty mi jako obvykle nerozumíš.“

„No dobře. Co to představuje?“

„To, co vidíš.“

„Nebuď tak upjatý. Buď mi to stručně řekni, nebo se na to vykašli.“

„To je obřadní kyj. Tla-o-qui-aht. Originál je zvelrybí kosti. Pochází ze soukromé sbírky zkonce devatenáctého století. Jak vidíš, je to příběh zdoby předků. Jeden muž jednou našel klec avní všechny možné kreatury. Vzal ji ssebou do vesnice akrátce nato onemocněl. Lomcovala jím silná horečka anikdo proti ní nic nezmohl. Nikdo nevěděl, co způsobilo, že je muž tak nemocný, ale pak se to jemu samotnému zjevilo ve snu. Uviděl v něm, že vinny jsou kreatury vkleci. Ve snech na něj útočily, protože to nebyla obyčejná zvířata, nýbrž transformeři, převtělující se postavy.“ Greywolf ukázal na zavalitou bytost, která byla zpoloviny savec azpoloviny velryba. „Tady vidíš vlka-kosatku. Ve snu přišel kmuži apopadl ho za hlavu. Pak přiletěl buřňák apokusil se muže zachránit. Tady vidíš, jak bije pařáty do boků vlka-kosatky. Ale jak bojovali, objevil se medvěd-kosatka achytil nemocného za nohy. Muž se probudil avyprávěl svému jedinému synovi, co se mu zdálo. Krátce nato zemřel. Syn vyřezal tenhle kyj autloukl s ním šest tisíc převtělenců, aby pomstil smrt svého otce.“

„Ajaký hlubší smysl to má?“

„Musí mít všechno nějaký hlubší smysl?“

„Vtomhle případě to nějaký mít bude. Je to věčný boj, viď? Mezi silami dobra azla.“

„Ne.“ Greywolf si odhrnul vlasy zčela. „Je to příběh oživotě aumírání. To je všechno. Nakonec zemřeš, to je předem dáno, ado té doby j to pořád nahoru dolů. Ty sám jsi bezmocný. Můžeš žít dobře nebo špatně, ale co se stebou stane, otom rozhoduje vyšší moc. Když žiješvsouladu spřírodou, ona tě uzdraví. Když se stavíš proti ní, zničí tě. Ale nejdůležitější poznání je, že ty neovládáš přírodu, nýbrž ona tebe.“

„Syn toho muže tohle poznání zjevně nesdílel,“ řekl Anawak. „Proč by se jinak chtěl mstít za smrt svého otce?“

„Příběh netvrdí, že jednal správně.“

Anawak vrátil Greywolfovi obřadní kyj, sáhl do bundy apodal mu sošku ptačího ducha.

„Můžeš mi ktomuhle taky něco povědět?“

Greywolf si předmět prohlížel. Obracel ho vrukou.

„Tohle není ze západního pobřeží,“ řekl.

„Ne.“

„Mramor. To je odněkud úplně odjinud. Ztvý vlasti?“

„ZCape Dorsetu.“ Anawak zaváhal. „Dostal jsem to od šamana.“

„Ty sis nechal něco darovat od šamana?“

„Je to můj strýček.“

„Aco ti k tomu řekl on?“

„Moc ne. Podle něj ptačí duch povede moje myšlenky správným směrem, až to někdy bude potřeba. Ataky říkal, že k tomu nejspíš budu potřebovat prostředníka.“

Greywolf chvíli mlčel.

„Ptačí duchové jsou ve všech kulturách,“ začal. „Buřňák je starý indiánský mýtus aznamená mnoho věcí. Je částí stvoření, přírodní duch, vyšší bytost, ale představuje taky identitu klanu. Znám jednu rodinu, co má jméno odvozené od buřňáka, kterýho jejich předek uviděl na vrcholu hory blízko Uclueletu. Ale ptačí duchové mají ijiný významy.“

„Aty se objevují vždy ve spojitosti shlavou, že?“

„Jo. To je úžasný, co? Ve starých egyptských výjevech najdeš často ozdobu na hlavu podobnou ptáku. Tam ptačí duch znamená vědomí. Je zajatý vlebce jako vkleci. Jakmile se lebka otevře – vpřeneseným smyslu – může uniknout. Ale taky ho můžeš zase přilákat zpátky do lebky. Pak jsi znovu při vědomí.“

„Takže když spím, moje vědomí je někde na cestách.“

„Sníš, ale tvoje sny nejsou žádná fantazie. Ukazujou ti, co tvoje vědomí vidí ve vyšších světech, který ti normálně zůstávají skrytý. Viděls někdy čelenku zpeří náčelníka Cherokeeů?“

„Akorát ve filmech zDivokého západu, abych řekl pravdu.“

„Nevadí. Ta koruna zpeří vyjadřuje, že neviditelnejduch vjehohlavě každým perem kreslí postavy. Jednoduše řečeno, jeho hlava je plná dobrejch nápadů, aproto je náčelníkem.“

„Okřídlené myšlenky.“

„Ano, peřím. Ujiných kmenů stačí často jen jedno péro, ale význam je stejnej. Ptačí duch představuje vědomí. Proto Indiáni vžádným případě nesměli ztratit skalp nebo opeření, protože by tím zároveň ztratili vědomí. Vnejhorším případě navždycky.“ Greywolf svraštil obočí. „Když ti šaman dal tuhle skulpturu, pak ti chtěl připomenout tvoje vědomí, sílu myšlenek. Máš je využít, aproto musíš otevřít svého ducha. Ten se musí vydat na cesty, ato znamená, že se musí spojit snevědomím.“

„Aproč ty vlastně nemáš ve vlasech žádné pero?“

Greywolf protáhl koutky úst.

„Protože, jak jsi výstižně poznamenal, nejsem žádnej opravdovej Indián.“

Anawak mlčel.

„VNunavutu jsem měl sen,“ řekl po chvíli.

Greywolf nereagoval.

„Řekněme, že můj duch byl na cestách. Propadal jsem se skrz led do černého moře. Pak se moře proměnilo vnebe ajá jsem stoupal na ledovec, až jsem uviděl, že pluje vmodrém moři. Všude kolem nebylo nic než voda. Cestovali jsme společně přes tohle moře ajá jsem si myslel, že ledovec roztaje. Zvláštní je, že jsem neměl strach. Jenom jsem byl zvědavý. Věděl jsem, že se propadnu, až nadejde čas, ale nebál jsem se, že se utopím. Spíš se mi zdálo, jako bych se potápěl do něčeho nového, neznámého.“

„Aco jsi čekal, že tam dole najdeš?“

Anawak přemýšlel.

„Život,“ odpověděl.

„Nevím. Prostě život.“

Greywolf se podíval na malou zelenou mramorovou sošku ptačího ducha, kterou držel ve své obrovské ruce.

„Ateď spravdou ven. Proč jsme vlastně na palubě, Licia ajá?“ zeptal se.

Anawak se díval na moře.

„Protože jste tu potřeba.“

„Nevykládej, Leone. Možná já, protože to umím sdelfíny, ale na to si mohli vzít kterýhokoli trenéra zNavy. ALicia tu nemá už vůbec žádnou funkci.“

„Je to vynikající asistentka.“

„Úkoluješ ji? Potřebuješ ji?“

„Ne.“

Anawak vzdychl. Zaklonil hlavu apodíval se do nebe. Když se tam člověk díval dost dlouho apředstavoval si, že je to přesně obráceně – že je tam nahoře amraky tvoří krajinu ležící hluboko dole, aže se nedívá na hory zvodní páry, nýbrž na kopce, údolí, řeky ajezera – pak tomu člověk někdy věřil. Věřil tomu natolik, že se musel pevně držet, aby senezřítil do hloubky, která visela nad ním.

„Ne. Jste na lodi, protože jsem si to přál.“

„Ty sis to přál?“

„Protože jste moji přátelé.“

Chvíli znovu vládlo mlčení. Anawak rozeznával vmracích pořád víc detailů. Detailů světa, který byl vzdálený mnoho kilometrů. Nekonečně vzdálenější než svět yrr.

„Řekl bych, že jsme přátelé,“ přitakal Greywolf.

Anawak se zasmál. „Víš, já jsem vlastně vycházel dobře se všemi lidmi, ale nevzpomínám si, že bych měl někdy přátele. Skutečné přátele. Auž vůbec nikdy by mě nenapadlo, že budu považovat za přítelkyni únavnou malou doktorandku, která ví vždycky všechno nejlíp. Nebo ujetýho fantastu, velikýho jako hora, se kterým jsem se málem popral.“

„Ta malá doktorandka udělala to, čím se přátelé vyznačujou.“

„Asice?“

„Zajímala se otvůj pitomej život.“

„Ano. Ovšem.“

„Amy dva jsme byli vždycky přátelé. Nejspíš jsme jenom…“ Greywolf se zarazil, ale pak podržel sošku vysoko arozesmál se. „… měli nějakou dobu uzavřený hlavy.“

„Aco myslíš, proč se zdají takové věci?“

„Ten tvůj sen oledovci?“

„Hlava se mi nad tím mohla rozskočit, aty víš, že jsem všechno možný, jenom ne ezoterik. Nesnáším tyhle blbosti. Ale vNunavutu bylo něco, co si nedokážu vysvětlit. Něco se tam se mnou stalo. Nejpozději venku na ledě, když se mi zdál ten sen.“

„Aco si myslíš ty sám?“

„Tahle neznámá moc, to ohrožení, žije pod vodou. Vhlubokém moři. Třeba tam dole na ni narazím. Třeba je mým úkolem sestoupit dolů a…“

„Zachránit svět?“

„To pusť zhlavy!“

„Chceš vědět, co si myslím já, Leone?“

Anawak přikývl.

„Já si myslím, že seš úplně vedle. Dlouhý roky ses zahrabával avláčel ssebou to svý blbý eskymácký trauma. Prudils tím všechny kolem asebe taky. Ze života jsi nechápal vůbec nic. Ten tvůj ledovec, co tě samotnýho někam unášel, tos byl ty sám. Studenej, nepřístupnej pařez. Ale máš pravdu, něco se tam stebou stalo, aten pařez začal tát. Aoceán, do kterýho ses propadal, to není moře, kde bydlí yrr. To je život lidí. Tam patříš. To je to dobrodružství, co na tebe čeká. Přátelství, láska atak. Ataky nepřátelé, nenávist avztek. – Tvoje role není hrát si na hrdinu. Ty nemusíš nikomu dokazovat, že jsi odvážný. Role hrdinů už byly vtomhle příběhu rozdány a jsou to role pro mrtvé. – Ty patříš do světa živých.“

Noc

Každý znich odpočíval jinak.

Croweová, která byla malá adrobná, se pevně zabalila do povlečení. Vyčuhovala jí jenom polovička šedivé hlavy. Vprostěradlech ji téměř nebylo vidět, zatímco Weaverová spala na břiše, nahá anepřikrytá, hlavu na stranu aruku pod ní místo polštáře. Kaštanové lokny jí splývaly na všechny strany, takže jí zakrývaly dokonce ipůlku úst. Shankar zřejmě patřil klidem, jejichž postel ráno vypadá, jako by vní měl několik nocí po sobě hororové sny. Byl to rváč, který ve spánku přeorganizoval půl ležení, apřitom sporadicky přidušeně chrápal aněco si mumlal.

Rubin byl po větší část noci vzhůru.

Taky Greywolf aDelawareová toho moc nenaspali, protože byli neustále zaměstnáni sexem. Převážně na podlaze kajuty. Greywolf většinou ležel na zádech, byl mohutný, měl měděně snědou barvu kůže jako mytické zvíře anadnášel mléčně bílé tělo Delawareové. Odvě kajuty dál odpočíval Anawak na boku, oblečený do trička. Také Olivieraová spala konvenčně. Oba klidně dýchali, jednou nebo dvakrát zanoc se otočili ato bylo všechno.

Johanson ležel na zádech, paže natažené daleko od sebe adlaněvzhůru. Takové na prostor náročné zvyklosti umožňovaly jenom postele ve vlajkové adůstojnické třídě. Norovi však byla tahle póza natolik vlastní, že ho před lety jedna ctitelka vzbudila uprostřed noci jenom proto, aby mu řekla, že spí jako majitel velkostatku. Jednou večer dal tuhle historku vChâteau klepšímu, aopravdu tak spal každou noc. Jako muž, který ise zavřenýma očima působil dojmem, že chce obejmout život.

Ti všichni spali nebo bděli na řadě blikajících obrazovek. Každý monitor zobrazoval celou kajutu. Vpolotmě před nimi seděli dva muži vuniformách avědce sledovali. Za nimi stáli Li azastupující ředitel CIA.

„Učinění andílci,“ řekl Vanderbilt.

Li se dívala snepohnutou tváří, jak Delawareová spěje kvyvrcholení. Zvuk byl velice tiše, ale itak do chladné atmosféry kontrolního centra proniklo něco zkoncertu milostného aktu.

„To jsem ráda, že se vám to líbí, Jacku.“

„Tahle malá svalnatá by se mi zamlouvala víc,“ řekl Vanderbilt aukázal na Weaverovou. „Pozoruhodná prdelka, nemyslíte?“

„Zamiloval jste se?“

Vanderbilt se ušklíbl. „Tak to si vyprošuju.“

„Použijte svůj šarm,“ řekla Li. „Pořád ho ještě máte aspoň metrák.“

Ředitel CIA si oťukával pot zčela. Ještě se chvíli dívali. Jestli vtom Vanderbilt našel zalíbení, ať se klidně baví. Li bylo lhostejné, jestli lidé na monitorech chrápou, spí spolu nebo cvičí. Klidně by se mohli věšet za nohy na strop nebo slintat alézt jeden po druhém.

Hlavní bylo vědět, kde jsou, co dělají aco si spolu povídají.

„Pokračujte,“ řekla aotočila se. Když vycházela, dodala ještě: „Adívat se do všech kajut!“

13. srpna

Návštěva

Odpověď nepřicházela.

Zprávu vysílali do moře nepřetržitě, ale bezvýsledně. V07:00 je volání budíček vyhnalo zkajut. Většina lidí byla nevyspalá. Některé pohyby lodi uspávaly, protože zpod střechy se nedral žádný rámus. Potichu vrnící lodní elektrárna se starala opříjemnou asetrvalou teplotu apostele byly vskutku pohodlné. Každou chvíli bylo na chodbě slyšet kroky někoho zposádky. Vútrobách lodi tiše bzučely generátory. Jeden by si mohl krásně pospat, nebýt toho očekávání. Ale takhle se většina lidí vzhledem kdlouhému přemýšlení před usnutím vyspala jen napůl jako Johanson, jenž se pokoušel si představit, co jejich poselství mohlo rozpoutat vhlubinách Grónského moře, až ho začaly sužovat ty nejbujnější fantazie.

Že se vůbec nacházeli uGrónska, ane dále na jihu, za to vděčili jeho přímluvě podpořené Weaverovou. Anawak, Rubin aněkteří další navrhovali hledat kontakt hned nad vulkanickým řetězcem Středoatlantského hřbetu. Rubinovým zásadním argumentem byla podobnost tamních komínových krabů skraby, kteří napadli New York aWashington. Navíc vhlubokých mořích prakticky nebyla místa, která by vytvářela předpoklady pro vyšší formu života. Ve vulkanických příkopech byly naopak podmínky ideální. Ze skalních krbů vysokých několik metrů tryskala horká voda avynášela znitra země různé minerály adalší životně důležité látky. Červi, mušle, ryby akrabi zde žili vtak neobvyklých podmínkách, že je bylo klidně možné srovnávat snějakou cizí planetou. Proč by zde tedy nemohli žít yrr?

Ve většině bodů dal Johanson Rubinovi za pravdu. Ale proti jeho návrhu stály dva důvody. První byl, že vulkanická pásma sice představovala nejživotodárnější prostředí vhlubinách, ale zároveň byla nejnebezpečnější. Vkrátkých časových odstupech si tudy razilo cestu tekuté kamení, když se oceánské desky pokoušely od sebe odtrhnout. Docházelo zde kerupcím, během nichž byly biotopy naprosto zničeny. Oněco později se zde opět uchytil nový život, ale Johanson usoudil, že celistvá, inteligentní civilizace by se těžko usadila vtakové zóně. Druhým důvodem bylo, že šance navázat kontakt byla tím větší, čím blíže kyrr se dostanou. Kde přesně je lze zastihnout, vtom se mínění rozcházela. Nejspíš měl svým způsobem pravdu každý. Něco hovořilo pro to, že yrr žijí vbentosu, udna nejhlubších oblastí moře. Mnoho jevů poslední doby svědčilo otom, že pohybují vbezprostřední blízkosti hlubokomořských příkopů. Mnohé rovněž ukazovalo na přítomnost yrr vproláklinách, mohutných hlubokomořských pánvích, asamozřejmě se nabízely iRubinový argumenty oživotodárném okolí oáz uprostřed oceánů. Nakonec Johanson navrhl, aby se pozornost nezaměřovala na přirozený životní prostor yrr, nýbrž na místa, kde skonečnou platností být musí.

VGrónském moři se zastavilo propadání studených vod. Následkem toho se zastavil Golfský proud. Příčiny tohoto jevu mohly být jen dvě: náhlé oteplení mořské vody, nebo nadbytek sladké vody, jež přitékala na jih zArktidy aředila slanou vodu severního Atlantiku, která se tím stala lehčí anemohla se propadat ke dnu. Obé mohlo být výsledkem pouze intenzivní arozsáhlé manipulace smístními podmínkami. Někde vArktidě byli yrr zaměstnáni prováděním obrovských, převratných změn. Někde tady blízko.

Abyl tu ještě bezpečnostní aspekt. Isám Bohrmann, jenž měl ve zvyku obávat se nejhoršího, připustil, že nebezpečí výbuchu metanu je vGrónské pánvi spíše malé. Bauerova loď zmizela blízko pevniny uSvalbardu, kde jsou metanu na kontinentálním svahu obrovské zásoby. Pod kýlem Independence se však rozprostíralo moře hluboké tři apůl tisíce metrů. Tak hluboko mohlo být metanu uloženo nesrovnatelně méně, každopádně ne tolik, aby jeho únik mohl potopit loď velikosti Independence. Ale itak, pro všechny případy, Independence během plavby prováděla pravidelná seizmická měření, aby se prokázaly zásoby metanu na mořském dně, avolila vždy své stanoviště tam, kde by se žádný metan neměl nacházet. Ani tsunami, jakkoli by bylo veliké na pevnině, by zde, na volném moři, bylo sotva postřehnutelné – pokud by se ovšem nezřítila La Palma.

Ale pak už by stejně bylo pozdě.

Ztěchto důvodů byli nyní tady, ve věčném ledu.

Všichni seděli uvajíček na slanině vobrovské anudně prázdné důstojnické jídelně. Johanson po budíčku telefonoval pár minut sBohrmannem, který dorazil na La Palmu apřipravoval nasazení odčerpávadla. Kanárské ostrovy ležely sice ojedno časové pásmo napřed, ale Bohrmann už byl několik hodin na nohou.

„Pět set metrů dlouhý vysavač se dal do práce,“ hlásil asmál se.

„Nezapomeňte vysmýčit ikouty,“ doporučil mu Johanson.

Postrádal toho Němce. Bohrmann byl prima chlap. Na druhé straně na palubě Independence nebyl nedostatek pozoruhodných osobností. Johanson se právě bavil sCroweovou, když přišel Floyd Anderson, první důstojník. Nesl si termosku velkou jako hrnec na polévku, snápisem USS Wasp LHD-8, popošel knápojovému baru anatočil do ní kávu až po okraj.

„Máme návštěvu!“ zakřičel na všechny kolem.

„Kontakt?“ zeptala se Olivieraová.

„Otom bych věděla.“ Croweová netečně spolkla obrovské sousto slaniny. Vpopelníku jí hořela už třetí nebo čtvrtá cigareta. „Shankar sedí vCIC. Ten by nás hned informoval.“

„Tak co? Někdo tu přistál?“

„Pojďte nahoru na střechu,“ řekl Anderson tajemně. „Uvidíte sami.“

Letová paluba

Venku se Johansonův obličej vystavený chladu proměnil vmasku. Obloha byla bílá. Šedivé vlny vytvářely zpěněné hřebeny. Vítr přes noc zesílil afoukal přes asfaltový povrch paluby ledové krystalky veliké jako špendlíkové hlavičky. Johanson uviděl na pravoboku skupinu lidí zabalených do teplého. Když přišel blíž, poznal Li, Anawaka aGreywolfa. Hned nato mu bylo jasné, co poutalo jejich pozornost.

Opodál Independence vyčnívaly zmoře siluety špičatých mečů.

„Kosatky,“ řekl Anawak, když se Johanson postavil vedle něj.

„Co dělají?“

Anawak přimhouřil oči proti ledovým krystalkům. „Už asi tři hodiny krouží kolem lodi. Delfíni nám je hlásili. Řekl bych, že nás pozorují.“

Shankar přiběhl zostrova apostavil se vedle nich.

„Co se děje?“

„Někdo na nás zaměřil svou pozornost,“ řekla Croweová. „Třeba je toodpověď.“

„Na naše poselství?“

„Ana co asi?“

„To je divná odpověď na matematické příklady,“ usoudil Ind. „Já bych dal přednost několika těžkým rovnicím.“

Kosatky se držely od lodi vuctivém odstupu. Bylo jich hodně. Johanson to odhadoval na stovky. Plavaly rovnoměrným tempem aobčas vynořily zvln své černě lesklé hřbety. Celé to působilo dojmem ostražité hlídky.

„Můžou nás napadnout?“ zeptal se.

Anawak si utřel vodu zočí.

„Možná.“

„Pověz mi…“ Greywolf se podrbal na bradě, „když ta věc kontroluje jejich mozky…, nenapadlo vás někdy, že nás takhle může vidět? Aslyšet?“

„Máš pravdu,“ odpověděl Anawak. „Využívá jejich smyslové orgány.“

„Právě. Tímto způsobem si ten chytrák opatřuje oči auši.“

Dívali se dál na moře.

„Jako vždycky.“ Croweová potáhla zcigarety avyfoukla kouř do mrazivého vzduchu. Ten ho okamžitě roztrhal. „Každopádně to vypadá, jako by to už začalo.“

„Aco?“ zeptala se Li.

„Měření sil.“

„A tak…“ Li přeletěl přes rty lehký úsměv. „My jsme vyzbrojeniproti všemu.“

„Proti všemu, co známe,“ dodala Croweová.

Laboratoř

Cestou zpátky dolů – sRubinem aOlivieraovou vpatách – si Johanson položil otázku, kdy asi tak psychóza začala vytvářet svou vlastnískutečnost.

Uvolnil kamínek aspustil tím lavinu. Jistě, kdyby stím nebyl začal on, postavil by tu teorii někdo jiný. Stejně vytvářeli fakta na základě hypotézy. Hejno kosatek obklíčilo Independence, aoni vtom ihned spatřovali oči auši vetřelců. Viděli vetřelce všude. Vyslali do moře poselství aočekávali navázání kontaktu, ke kterému možná nikdy nedojde, protože poselství dorazí knějaké mořské plísni.

Den pátý. Pouhá fantazie, která začala žít svým vlastním životem? Počínali si skutečně jako naprostí blbci?

Takhle se nikam pořádně nedostaneme, říkal si Johanson frustrovaně. Něco se musí stát. Něco, co nám dá jistotu, abychom se zaslepeni teoriemi neubírali opačným směrem.

Jejich kroky se rozléhaly, jak scházeli po rampě dolů. Přešli hangárovou palubu asestupovali pořád níž. Ocelové dveře laboratoře byly zamčené. Johanson zadal číselný kód adveře se se slabým zasyčením otevřely. Postupně zapnul světla na stropě astanovištích. Pracovní ostrůvky se zalily bílým světlem. Ze simulátoru pronikalo bzučení elektrických systémů.

Vystoupili na ochozy vysokotlaké nádrže apostavili se kvelkému oválnému oknu. Odtud byl přehled po celém prostoru uvnitř. Vnitřní reflektory osvětlovaly malá bílá těla spavoučíma nohama na umělém mořském dně. Některá se váhavě pohybovala ana první pohled se neorientovala. Krabi lezli dokola nebo se po pár krocích zase zastavili, jako by jim nebylo úplně jasné, kam vlastně chtějí. Čím hlouběji se do tanku dívali, tím víc voda zatmívala detailní pohled. Záběry zblízka přenášely vnitřní kamery na monitory na ovládacím pultu před simulátorem.

Dívali se bezradně na kraby.

„Od včerejška se nic nezměnilo,“ prohodila Olivieraová.

„Ne. Dřepí tam adávají nám hádanky.“ Johanson se podrbal ve vousech. „Zkusíme jich pár otevřít auvidíme, co se stane.“

„Rozbít kraby?“

„Aproč ne? Že přežívají ipod vysokým tlakem, to už víme. Tenhle poznatek bude nudný izítra.“

„Vegetují dál,“ opravila ho Olivieraová. „Ani jsme dostatečně neprokázali, jestli se to dá nazvat životem.“

„Ta věc uvnitř nich žije,“ řekl Rubin zamyšleně. „Zbytek není onic živější než třeba auto.“

„Souhlasím,“ řekla Olivieraová. „Ale co je stím životem uvnitř? Proč nic nepodniká?“

„Aco by měl podle vás dělat?“

„Pobíhat.“ Olivieraová pokrčila rameny. „Cvakat klepety. Co já vím. Vylézt zkrunýřů. Podívejte se na ty potvory. Řekla bych, že jsou naprogramované, aby vylezly na pevninu, napáchaly tam škody apak chcíply. Teď jsou vobtížné situaci. Nepřichází nikdo,kdo by jim udělil další rozkazy. Jako když motor běží naprázdno.“

„Právě,“ řekl Johanson. „Jsou letargičtí anudí se. Chovají se jak hračka na baterky. Já souhlasím sMickem. Ta krabí těla byla vypěstována už mrtvá. Je vnich pouze trochu nervové hmoty jako přístrojová deska pro posádku. Atu teď chci konečně vylákat ze zálohy, rozumíte? Chci vědět, co ta hmota bude dělat, když ji vpodmínkách hlubokého moře donutíme vylézt zkrunýře.“

„Dobrá,“ přikývla Olivieraová. „Tak se dáme do té řezničiny.“ Sešli zochozu dolů azamířili kovládacímu panelu. Odtud bylo možné řídit počítačem několik pracovních robotů uvnitř nádrže. Johanson vybral malou dvoukomponentní jednotku ROV snázvem Spherobot. Nad ovládacím pultem se dvěma joysticky svítilo několik monitorů svysokým rozlišením obrazu. Širokoúhlý objektiv Spherobota umožňoval vidět celý vnitřek nádrže, ovšem přenášel obraz ve zkreslené perspektivě rybího oka.

„Kolik jich otevřeme?“ chtěla vědět Olivieraová. Johansonovy prsty kmitaly po klávesnici aúhel záběru kamery se posunul mírně nahoru.

„Jako když připravujeme dobré scampi,“ odpověděl. „Nejmíň deset.“

Jedna ze dvou užších stěn vsimulátoru byla jako otevřená dvoupatrová garáž, vníž bylo uloženo všemožné podmořské zařízení. Parkovalo vní několik ponorných robotů různých velikostí afunkcí, které bylo možné řídit zvenku. Jinak se vumělém světě operovat nedalo, agaráž jen tak mimochodem skýtala stavitelům AUV aROV možnost vyzkoušet si jejich konstrukce vextrémních podmínkách hlubokého moře.

Vmomentě, kdy Johanson aktivoval ovládání, se na spodku robota rozsvítila dvě silná světla advě vrtule se začaly točit. Zgaráže pomalu vyplulo hranaté vozidlo ovelikosti nákupního vozíku. Horní část byla odkrytá aplná techniky, spodní část tvořil prázdný jemně mřížovaný koš. Robot sklouzl ke krabům na umělém mořském dně ana chvilku se zastavil před skupinkou nehybně dřepících živočichů. Vypouklé skořápky smohutnými klepety abez očí byly nyní zřetelně vidět.

„Přepínám na kouli,“ řekl Johanson.

Zkreslený obraz ustoupil jasně ostrému preciznímu záběru zblízka.

Zrobota, který nehybně visel nad kraby, se vysunula na červeno natřená koule, ne větší než kopací míč. Podle ní vlastně vozítko doslalojméno. Jak se tak vznášela venku, spojená pouze kabelem světším přístrojem, slesklým okem objektivu kamery upřeným dopředu, připomínala létajícího bojového robota zHvězdných válek, snímž Luke Skywalker musel trénovat boj se světelným mečem. Spherobot se šesti malými řídicími dýzami po stranách opravdu až do detailu připomínal filmovou předlohu. Po krátké jízdě dolů se koule zastavila těsně nad kraby. Ani jedno ze zvířat se podivným červeným balonem nenechalo vyvést zmíry, dokonce ani když se otevřel jeho spodek azněho se začala rozkládat dvě tenká ramena smnoha klouby.

Na konci ramen se začal točit arzenál nástrojů. Pak se nalevo vysunuly kleště anapravo malá pila. Johanson uchopil oba joysticky apohyboval jimi opatrně dopředu. Ramena robota vnádrži opakovala jeho pohyby.

„Hasta la vista, baby,“ řekla Olivieraová se schwarzeneggerovským přízvukem.

Kleště sjely dolů, popadly jednoho kraba za břicho azáda azvedly ho před objektiv. Na monitoru byl krab veliký jako monstrum. Jeho ústní aparát se pohyboval, nohy se třepotaly, ale klepeta visela ochable dolů. Johanson otočil kleště otři sta šedesát stupňů apozorně sledoval chování točícího se živočicha.

„Motorika je bezvadná,“ řekl. „Pohybový aparát funguje.“

„Zato nereaguje typicky pro svůj druh,“ poznamenal Rubin.

„Ne. Žádné stříhání klepety, ani výhružná gesta. Je to prostě automat. Autíčko na klíček.“ Johanson pohnul druhým joystickem astiskl knoflík na jeho vršku. Kotoučová pila se roztočila ajela po straně krunýře. Krab chvilku divoce cukal nohama.

Krunýř se odlomil.

Něco mléčného vyklouzlo ven achvilku se to třáslo nad zničeným zvířetem.

„Panebože!“ ujelo Olivieraové.

Hmota se nepodobala ničemu. Ani medúze, ani sépii. Byla naprosto beztvará. Okraje se vlnily, celek se nadouval azase zploštil. Johanson měl dojem, jako by jejím vnitřkem projel blesk, ale vostrém světle uvnitř nádrže to mohlo být mámení smyslů. Zatímco otom ještě přemýšlel, bytost se najednou proměnila vcosi hadovitě dlouhého autekla.

Johanson zaklel, vzal dalšího kraba arozřízl ho. Tentokrát to bylo ještě rychlejší atajemná rosolovitá posádka zmizela ještě dříve, než si jistihli prohlédnout.

„Člověče!“ Rubin byl úplně nadšený. „To je naprosto šílený! Co to jen může bejt?“

„Něco, co nám vždycky uteče,“ zavrčel Johanson. „To je blbý. Jak ten pitomej sliz jenom chytneme?“

„Jak to? Vždyť jsme ho chytili.“

„Jo, dva hadry jako tenisáky bez tvaru abarvy někde vbazénu. Přeju radostné pátrání.“

„Dalšího bych otevřela přímo vkoši pod robotem,“ prohlásila Olivieraová.

„Ten je vpředu otevřený. Uteče nám.“

„Neuteče. Koš se dá zavřít. Jenom musíte být dostatečně rychlí.“

„Nevím, jestli to zvládnu.“

„Tak to aspoň zkuste!“

Olivieraová měla pravdu. Vpředu na koši nosného robota byla mřížkovaná sklopná deska. Johanson popadl další zvíře, otočil Spherobota osto osmdesát stupňů ajel s ním knosnému robotu, dokud jeho elektronická ramena nedosáhla dovnitř koše. Vněm po straně nařízl kraba.

Krunýř praskl.

Nedělo se nic.

„Prázdnej?“ divil se Rubin.

Počkali ještě pár vteřin apak Johanson skulovým robotem zase vyjel ven.

„Do prdele!“

Rosol vyskočil zkrabího těla, ale zvolil špatný směr. Prudce narazil do stěny klece, schoulil se do chvějícího se míče aházel sebou před mříží sem atam. Jeho zmatení, pokud něco jako zmatení vůbec znal, trvalo jen okamžik. Začalo se to roztahovat.

„Chce zdrhnout!“

Johanson zajel Spherobotem zpátky. Ten narazil do zadní stěny klece abyl zase venku. Jedno zramen uchopilo drátěnou sklopku ahodilo ji nahoru.

Hmota se dokonale zploštila avyrazila. Pár centimetrů před sklopnou stěnou se odrazila nazpátek, přičemž znovu změnila tvar. Kraje se roztáhly na všechny strany, až to vypadalo jako průhledný zvon azabíralo to polovinu klece. Pár vteřin to vypadalo jako medúza apak se to stočilo. Za okamžik to opět byla koule vkleci.

„Naprosto šílený,“ šeptal Rubin.

„Podívejte se!“ vykřikla Olivieraová. „Scvrkává se to.“

Koule se opravdu zmenšovala aztrácela přitom na průhlednosti. Byla teď mléčná.

„Tkáň kontrahuje,“ řekl Rubin. „Ta věc zřejmě může měnit svou molekulární hustotu.“

„Připomíná vám to něco?“

„Rané formy velice jednoduchých polypů.“ Rubin přemýšlel. „Kambrium. Pořád ještě existujou organismy, který to dokážou. Většina sépií může kontrahovat svou tkáň, ale nemění přitom tvar. – Musíme jich ještě pár chytit. Musíme vidět, jak reagujou.“

Johanson se zaklonil do opěradla.

„Podruhé se mi to nepodaří,“ řekl. „Při druhém pokusu mi tenhle uteče. Jsou moc rychlí.“

„Taky dobře. Na pozorování nám jeden stačí.“

„Já nevím.“ Olivieraová zavrtěla hlavou. „Pozorování je hezké avpořádku, ale já tu hmotu chci prozkoumat, ane pořád jenom její rozložené pozůstatky. Snad bychom ji mohli zmrazit arozřezat na plátky.“

„Jistě.“ Rubin fascinovaně zíral na monitor. „Ale ne hned. Napřed ji budeme chvíli pozorovat.“

„Pořád ještě máme ty dva další. Nevidíte je náhodou někdo?“

Johanson zapnul všechny monitory jeden po druhém. Objevil se na nich vnitřek nádrže ze všech množných úhlů.

„Zmizeli!“

„Blbost. Někde být musí.“

„No dobře, ještě jich pár rozlouskneme,“ řekl Johanson. „Beztak jsme to chtěli. Ačím víc se toho bude potulovat po simulátoru, tím větší je šance, že se nám něco ztoho ukáže. Našeho válečného zajatce necháme pro jistotu vkleci. Potom uvidíme, co s ním.“ Usmál se apoložil prsty na joysticky. „Klik klak. Je to docela zábavné, ne?“

Otevřeli ještě asi deset krabů, aniž by se pokoušeli odchytit substanci, která znich pokaždé vyklouzla. Rosolovité cucky vypálily ven, sotva se krunýř odlomil, aztratily se kdesi vprostorách simulátoru.

„Pfiesterie jim každopádně nic nedělají,“ konstatovala Olivieraová.

„Pochopitelně,“ řekl Johanson. „Yrr se postarali oto, aby se jedno sneslo sdruhým. Rosol řídí kraby, Pfiesterie jsou náklad. Logicky přece nebudou posílat taxík, ve kterém pasažér usmrtí řidiče.“

„Myslíte, že ten rosol je taky vypěstovaný?“

„Nemám tušení. Možná že existoval už dřív. Ale mohli ho klidně ivypěstovat.“

„Aco když… tohle jsou yrr?“

Johanson švenknul Spherobotem, načež kamera zabrala klec. Dívali se na zajatý exemplář, který si podržel kulovitý tvar aležel na dně klece jako tenisový míček zmléčného skla.

„Tohleto?“ zeptal se Rubin nevěřícně.

„A proč ne?“ vykřikla Olivieraová. „Našli jsme to vhlavách velryb, bylo to vporostu na Barrier Queen, uvnitř modrého mraku, jsou všude.“

„Ano, právě. Modrý mrak. Co je s ním?“

„Nějakou funkci má. Ty věci se do něho schovávají.“

„Mně se spíš zdá, že rosol je stejně jako červi adalší mutace biologická zbraň.“ Rubin ukázal na nehybný míček vkleci. „Myslíte, že je to mrtvé? Už se to nehýbe. Třeba stahuje tkáň do koule, když umírá.“ Vtémž okamžiku se rozezněl pískavý signál zreproduktorů ve stropech azpalubního rozhlasu se ozval Peakův hlas:

„Dobré ráno. Protože jsme, poté co dorazila doktorka Croweová, již kompletní, stanovili jsme setkání na 10:30 ve spojovací palubě, kde je zaplavitelný dok. Chceme vás seznámit sponorkami avýzbrojí abylo by od vás milé, kdybyste se všichni dostavili. Kromě toho bych chtěl připomenout, že v10:00máme pravidelné sezení ve vlajkové konferenční místnosti. Děkuji vám.“

„To je dobře, že nám to připomněl,“ řekl Rubin uspěchaně. „Byl bych na to zapomněl. Nevnímám čas ani prostor, když bádám. Panebože, buď je člověk badatel, nebo není! Co vy na to?“

„Správně,“ odpověděla znuděně Olivieraová. „Já jsem zvědavá, jestli zNanaima dorazí něco nového.“

„Tak proč nezavoláte Rochemu?“ navrhl Rubin. „Povězte mu onašem úspěchu. Třeba nám taky bude mít co říct.“ Ušklíbl se adal Johansonovi důvěrný štulec. „Třeba se něco dozvíme dřív než Li abudeme se tím moct na mítinku blejsknout.“

Johanson vlažně opětoval úsměv. Rubin mu nijak zvlášť neseděl. Ten člověk musel být ve své profesi dobrý, ale byl to slizoun. Johanson odhadoval, že by Rubin prodal isvou vlastní babičku, kdyby to posloužilo jeho kariéře. Olivieraová přistoupila ke komunikační jednotce vedle ovládacího pultu azadala automatickou volbu. Satelitní talíř na střeše ostrova umožňoval všechny druhy elektronické komunikace. Všude na lodi bylo možné přijímat signál spousty televizních stanic, zapojovat přenosné televizory, rozhlasové přijímače alaptopy, asamozřejmě telefonovat scelým světem přes kanály jištěné proti odposlechu. INanaimo vdaleké Kanadě bylo snadno dosažitelné.

Olivieraová si chvíli povídala sFenwickem apak sRochem, kteří zase byli ve spojení se spoustou vědců kolem zeměkoule. Jak to vypadalo, zvládli vymezit mutační spektrum pfiesterií, ale nějaký průlom na obzoru nebyl. Místo toho se teď zástupy krabů valily přes Boston. Olivieraová jim sdělila vlastní poznatky azavěsila.

„To je ale svinstvo!“ láteřil Rubin.

„Třeba nám pomůžou naši kamarádi vnádrži,“ řekl Johanson. „Koneckonců něco je proti těm řasám chránit musí. Vezmeme je do vysoce zabezpečené laboratoře. Jakmile budeme vědět, co náš zajatec…“

Johanson se zahleděl na obrazovku.

Stvoření zklece zmizelo!

Olivieraová aRubin se tam podívali také avytřeštili oči.

„To snad není možné!“

„Jak se to dostalo ven?“

Na obrazovkách nebylo nic než krabi avoda.

„Ty věci jsou pryč.“

„Blbost. Kde by mohly být?“

„Tak moment! Vylovili jsme jich zkrabů víc než deset. Nemůžou se přece udělat neviditelnými.“

„Někde tam budou. Ale kde je ten kousek zklece?“

„Ztenčil se.“

Johanson pozoroval monitor a jeho tvář se rozjasňovala.

„Ztenčil? To vůbec není špatné vysvětlení,“ řekl pomalu. „Samozřejmě. Může měnit svůj tvar. Oka vsíti jsou hustá, ale pro něco tenoučkého adlouhého asi ne dostatečně.“

„To je ale neuvěřitelná věc,“ zašeptal Rubin.

Začali prohledávat simulátor. Rozdělili se, každý si vzal na starost jeden monitor, aby měli celkový přehled, systematicky zoomovali kamerami, ale nikde žádný cár rosolu nebyl vidět. Nakonec Johanson postupně vytáhl všechny roboty zgaráže, ale ani tam se vůbec nic neschovalo.

Bytosti prostě zmizely.

„Nemáme problém svodovodem?“ zeptala se Olivieraová. „Nevězí někde vtrubce?“

Rubin zavrtěl hlavou. „To je vyloučeno.“

„Jako vždycky,“ zavrčel Johanson. „Musíme nahoru na poradu. Třeba nás tam napadne, kde by to mohlo být.“

Zmateni aotrávení vypnuli světla vsimulátoru avyšli ven. Rubin zhasínal světlo vlaboratoři achystal se jít za nimi.

Ale nešel.

Johanson ho uviděl stát votevřeném průchodu azírat do laboratoře. Všiml si, že má pusu otevřenou dokořán. Pomalu se vrátil, Olivieraová za ním auviděli, co viděl Rubin.

Za oválným oknem hlubokomořského simulátoru něco svítilo.

Slabé difúzní světlo. Modré.

„Modrý mrak,“ šeptal Rubin.

Všichni se rozběhli do tmy ksimulátoru. Nedbali na překážky, vyběhli po schodech nahoru atlačili se uneprůstřelného skla.

Modré vyzařování viselo vprázdnu. Kosmický mrak ve tmě vesmíru, pouze stím rozdílem, že vesmírem byla nádrž naplněná vodou. Rozpětí bytosti obnášelo několik čtverečních metrů. Pulzovala. Její okraje plápolaly.

Johanson přimhouřil oči azaostřil zrak. Co se to dělo kolem krajů? Zdálo se mu, jako by tam vznikaly nepatrné světelné body, které proudily dovnitř mraku, stále rychleji. Jako hmotné částice vgravitačním poli černé díry.

Modř byla čím dál sytější.

Potom bytost zkolabovala.

Mrak se zhroutil sám do sebe, jako kdyby veliký třesk proběhl pozpátku. Všechno uhánělo dovnitř, věc byla světlejší ahoustla. Cukaly jí světelné záblesky atvořily se složité vzory. Mrak byl obrovskou rychlostí nasáván do svého středu, utvořil se přitom silný vír apak… „Já tomu nemůžu uvěřit,“ řekla Olivieraová.

Před jejich očima visela vprostoru věc ve tvaru koule avelikosti kopacího míče. Modře svítící Něco zkompaktní hmoty. Pulzující rosol. Vědci své bytosti zase našli. Bytosti se spojily vjednu.

Vlajková konferenční místnost

„Jednobuněční!“ křičel Johanson. „Jsou to jednobuněční!“

Byl neskutečně rozčilený. Skupina se na něj dívala amlčela. Rubinse vrtěl na židli adivoce přikyvoval, zatímco Johanson si stále střídavě sedal avstával. Nikdy vživotě se mu nestalo, že by nevydržel sedět na zadku jako vtéhle situaci.

„My jsme si celou dobu mysleli, že rosoly amrak jsou dvě různé věci, ale je to jedno atotéž. Ta věc je spojenectví jednobuněčných. Rosol může nejen libovolně měnit svůj tvar, ale taky se může dokonale rozpustit azrovna tak se znovu semknout dohromady.“

„Ty bytosti se rozpouštějí?“ opakoval po něm Vanderbilt.

„Ne, ne! Ne ty bytosti. Jednobuněční jsou ty bytosti aslučují se spolu. Rozřízli jsme několik krabů avytáhli znich pár těch rosolových hadrů aty všechny zmizely vnějakém koutě simulátoru. Jeden jsme uvěznili. Apak najednou taky zmizel, beze zbytku. Nic po něm nezůstalo. – Jsem to ale blbec, že jsem na to nepřišel hned! – Protože prvoky samozřejmě nemůžete držet vkleci. Apozorovat je pouhým okem, na to jsou moc malí. Aprotože simulátor byl zevnitř osvětlen, nemohli jsme vidět žádnou bioluminiscenci, nic. Stejný problém jsme měli uNorska, kde se nám ta obrovská věc dostala před kameru. Tenkrát jsme mohli vidět jenom světlý povrch, nasvícený reflektory zVictora, ale ve skutečnosti to vyzařovalo. Svítilo to, bylo to obrovské spojení bioluminiscenčních mikroorganismů. Co nám teď plave vnádrži, to je suma substancí, které jsme vytáhli zkrabů, je to přesně to samé!“

„To vysvětluje leccos,“ řekl Anawak. „Beztvará bytost na trupu Barrier Queen, modrý mrak uVancouver Islandu.“

„Snímky zURA, ano! Velká část buněk se volně vznášela ve vodě, ale uprostřed se zpevnily. Hmota vytvářela tentákule. Injikovala sama sebe do hlav velryb.“

„Okamžik.“ Li zvedla ruku. „Tam už přece uvnitř něco bylo.“

„Potom…“ Johanson usilovně přemýšlel. „No, ale knějakému spojení určitě došlo. Každopádně bych řekl, že se to tam takhle dostalo. Možná jsme byli svědky výměny. Starý rosol ven, nový dovnitř. Nebo to bylo něco jako kontrola. Třeba ta věc vhlavách něco předávala celkové hmotě.“

„Informace,“ řekl Greywolf.

„Ano,“ vykřikl Johanson. „Ano!“

Delawareová zavrtěla nosem. „To znamená, že zaujímají libovolnou velikost? Jaká je právě zapotřebí?“

„Každou velikost akaždý tvar,“ souhlasila Olivieraová. „Křízeníkraba stačí hrst. Ta věc uVancouver Islandu, kolem které se shromáždily velryby, byla veliká jako dům a…“

„Ato je to rozhodující na našem objevu,“ vpadl jí do řeči Rubin. Vyskočil ze židle. „Ten rosol je hrubý materiál, který má provést jasně zadané úkoly.“

Olivieraová se tvářila nazlobeně.

„Já jsem si velice dobře prohlédl záběry znorského kontinentálního svahu,“ pokračoval Rubin jedním dechem. „Myslím, že vím, co se tam stalo! Jestli ta věc nedala poslední pokyn ksesuvu svahu, tak ať se na místě propadnu! Stojíme před pochopením celé pravdy!“

„Vy jste objevil hmotu, která odvedla spoustu špinavé práce,“ řekl Peak nezúčastněně. „Výborně. – Ale kde jsou ti yrr?“

„Yrr jsou…“ Rubin se zarazil. Jeho sebejistota byla najednou ta tam. Jeho pohled se nejistě upřel na Johansona aOlivieraovou. „Tedy…“

„Myslíte, že tohle jsou yrr?“ Johanson zavrtěl hlavou. „Nemám tušení.“ Na chvíli se rozhostilo mlčení.

Croweová našpulila rty apotáhla zcigarety. „Ještě jsme nedostali žádnou odpověď. Kdo by nám mohl odpovědět? Inteligentní bytost, nebo spojenectví inteligentních bytostí? Co myslíte, Sigure, chovají se ty věci vnádrži inteligentně?“

„Víte sama, že je to zbytečná otázka,“ odpověděl Johanson.

„Jenom jsem to chtěla slyšet od vás,“ zasmála se Croweová.

„Jak to máme poznat? Jak by měla mimozemská inteligence posuzovat hrstku lidských válečných zajatců vtáboře, kteří neovládají matematiku, mají strach, je jim zima akňučí nebo apaticky sedí vkoutku?“

„Dobrotivé nebe,“ zasténal tiše Vanderbilt. „Teď nám ještě omlátí ohlavu ženevskou konvenci.“

„Ta platí ipro mimozemšťany?“ ušklíbl se Peak.

Olivieraová se na něj podívala sopovržením. „Podrobíme hmotu vnádrži dalším zkouškám,“ řekla. „Mimochodem nechápu, proč nám trvalo tak dlouho, než jsme na to kápli. Leone, čeho sis všiml, když jsi byl na špionáži uBarrier Queen vsuchém doku?“

Anawak se na ni podíval.

„Těsně před tím, než mě vyhmátli? Modrého světla.“

„Přesně to jsem měla na mysli,“ řekla Olivieraová otočená kLi. „Chtěli jste na to za každou cenu přijít sami, paní generálko, když jste se vtom doku dlouhé týdny šťourali vtrupu Barrier Queen, aniž byste něčeho dosáhli. No, azásah těsně vedle je taky mimo. Vaši lidé museli něco důležitého přehlédnout, když zkoumali vzorky vody ze suchého doku. Nikdo si nevšiml toho modrého světla? Nebo kupy jednobuněčných ve vodě?“

„Jistě,“ řekla Li. „Samozřejmě že jsme odebírali vzorky vody kprozkoumání.“

„No a?“

„Nic. Normální voda.“

„No dobře,“ povzdychla si Olivieraová. „Můžete mi tu zprávu poslat ještě jednou? Včetně laboratorních výsledků?“

„Samozřejmě.“

„Doktore Johansone!“ Shankar zvedl ruku. „Jak to vidíte vy, jak to slučování probíhá? Mám na mysli, co ho spouští?“

„Aktomu ještě všechno najednou,“ divil se Roscovitz. Bylo to poprvé, co si vzal slovo. „Jak to má fungovat? Akjakému účelu? Jedna ztěch buněk přece musí říct: hej, lidičky, pojďte sem, uděláme si mejdan!“

„Nemusí to být takhle,“ řekl Vanderbilt chytrácky. „Nejvyšší stupeň spolupráce vidíme ubuněk lidskýho těla. Je to tak? Atam taky žádná neřekne, kde to vázne.“

„Mluvíte oorganizační struktuře CIA?“ zasmála se Li.

„Opatrně, Suzie Wong!“

„Hej!“ Roscovitz zvedl ruce. „Lidi, já jsem jenom řidič ponorky. Achci to pochopit. Učlověka, tam se buňky lepí jedna na druhou, to je něco jinýho. My se nerozpouštíme čas od času jenom tak, pro plezír, akrom toho existuje centrální nervový systém, který tomu všemu šéfuje.“

„Utělesných buněk probíhá komunikace prostřednictvím chemických přenašečů, neurotransmiterů,“ řekla Delawareová.

„Aco to znamená? Máme si ty buňky představit jako hejno ryb, kde všechny naráz plavou stejným směrem?“

„Rybí hejna si počínají simultánně jen zdánlivě,“ vysvětloval Rubin. „Chování hejna má co činit stlakem.“

„To přece vím, člověče, já chtěl jenom…“

„Rybí tělo má po stranách laterální orgány,“ poučoval ho Rubin dál, nikterak nevyveden zmíry. „Když jedno tělo změní polohu, předá tím tlakovou vlnu svému sousedovi. Ten se automaticky otočí stejným směrem atak dál, dokud obrat neprovede celé hejno.“

„Řekl jsem přece, že tohle vím!“

„Ale samozřejmě!“ Delawareové se rozjasnila tvář. „To je ono!“

„Co?“

„Tlakové vlny. Těmi může větší množství tohoto rosolu jednoduše obejmout celé hejno. Pořád jsme se ptali, jaké kouzlo je k tomu zapotřebí, aby hejna ryb nevplula do sítí. Tímhle by se to dalo vysvětlit.“

„Obejmout celá hejna?“ zapochyboval Shankar.

„Ale ano, má pravdu,“ vykřikl Greywolf. „Má zatraceně pravdu! Když yrr dokážou řídit miliony krabů apřepravit miliardy červů na podmořské svahy, můžou taky řídit rybí hejna. Tlakovou vlnou se to dá provést. Citlivost na tlak, to je prakticky jediná ochrana, kterou hejno disponuje.“

„Ty myslíš, že prvoci tam dole vnádrži reagují na tlak?“

„Ne.“ Anawak zavrtěl hlavou. „To by bylo až moc jednoduché. Ryby mohou vyvinout tlak, ale jednobuněční?“

„Ale něco to jejich stmelování musí spouštět.“

„Počkejte,“ řekla Olivieraová. „Existují podobné formy komunikace ubakterií. Například Myxococcus xanthus. Druh žijící vpůdě. Ten se skládá zmalých volných svazků. Když jednotlivé buňky nemají dostatek potravy, vyšlou něco jako hladový signál. Kolonie na to zpočátku moc nereaguje, ale čím víc buněk hladoví, tím je signál intenzivnější, až nakonec překročí jistý práh. Členové kolonie se začnou shlukovat. Postupně se vytváří celistvý mnohobuněčný útvar, plodnice, která je vidět pouhým okem.“

„Co je podstatou toho signálu?“

„Látka, kterou vylučují.“

„Takže pach?“

„Ano. Svým způsobem.“

Zábava začala váznout. Všem naskakovaly vrásky, tlačili špičky prstů proti sobě, ohrnovali rty.

„Dobrá,“ řekla Li. „Jsem ohromena. To je veliký úspěch. Neměli bychom teď ale marnit čas laickými úvahami. Jaké jsou další kroky?“

„Měla bych jeden návrh,“ ozvala se Weaverová.

„Prosím.“

„Leon měl vChâteau nápad, vzpomínáte si? Šlo opokusy Navy smozky delfínů. Oimplantáty, které nesestávaly jenom zmikročipů, ale byly to stěsnané umělé nervové buňky, které detailně napodobovaly části mozku, jež spolu komunikovaly pomocí elektrických impulzů. Napadlo mě právě, že jestliže je rosol skutečně formací jednobuněčných atito prvoci přebírají funkce mozku, popřípadě ho nahrazují – pak spolu mohou komunikovat. Dokonce musí. Vopačném případy by nebyli schopní spojovat se do určitého tvaru aten měnit. Možná opravdu vytvářejí umělý mozek včetně neurotransmiterů. Možná…“ Weaverová zaváhala, „… dokonce přebírají emoce, vlastnosti avědění svého hostitele atímto způsobem se ho naučí ovládat.“

„Ktomu by museli mít schopnost učení se,“ namítla Olivieraová. „Ale jak se mají prvoci učit?“

„Leon ajá bychom mohli zkusit vytvořit takovou formaci jednobuněčných vpočítačové simulaci apřidávat jim vlastnosti. Dokud se nezačnou chovat jako mozek.“

„Umělou inteligenci?“

„Na biologické bázi.“

„To zní užitečně,“ rozhodla Li. „Udělejte to. Další návrhy?“

„Já se zkusím podívat do prehistorie na podobné formy života,“ řekl Rubin.

Li přikývla.

„Je něco nového uvás, Sam?“

„Ani ne,“ ozval se hlas Croweové zpod oblaku kouře. „Zatím pracujeme na rozluštění starých signálů Scratch, dokud nedostaneme odpověď.“

„Třeba byste měli yrr poslat něco náročnějšího než příklady zpočtů,“ usoudil Peak.

Croweová se na něj podívala. Kouř se rozplynul apo její hezké staré tváři se rozlil úsměv. „Jenom klid, Sale.“

„Vy jste nějak optimistická, že?“ řekl Peak.

„Jsem trpělivá.“

Dok

Roscovitz patřil klidem, kteří svůj život strávili uNavy aneměli vplánu něco na tom měnit. Byl přesvědčen, že každý má dělat to, co umí nejlépe, aprotože se mu líbilo pod vodou, nastoupil životní dráhu jako pilot ponorky adotáhl to na velitele.

Ale Roscovitz byl taky přesvědčen, že ze všech vlastností, kterýmije člověk obdařen, stojí na prvním místě zvědavost. Měl vsobě nadbytek věrnosti, smyslu pro povinnost ivlastenectví, ale nikdy si nepočínal jako komisní tupec. Jednoho dne si uvědomil, že většina pilotů ponorek, kteří brázdí svět pod vodou, oněm nic neví. A tak se oněm začal poučovat. Kvůli tomu se ještě nestal biologem, ale jeho zájem ověc se donesl až do vědeckých kruhů Navy, kde hledali lidi, kteří byli vojáky tělem iduší, ale jejichž myšlení bylo natolik flexibilní, aby mohli převzít nějakou výkonnou funkci při výzkumu.

Když bylo rozhodnuto, že se Independence přebuduje pro potřeby grónské mise, pověřili ho kompletním zařízením ponorkové apotápěčské sekce. Nikde na světě nezbývaly peníze na nic – kromě výzkumu. Mnozí pokládali Independence za poslední naději lidstva, atak se na ničem nešetřilo. Roscovitz nedostal rozpočet, nýbrž bianco šek. Měl nakoupit, co uznal za vhodné, apokud se to dalo stihnout, nechat zkonstruovat, co na lodi ještě nebylo aco podle něj mělo smysl.

Nikdo nečekal, že bude vážně uvažovat oponorkách sposádkou. Hlavní pozornost byla upřena na ROV adálkově řízené ponorné roboty spojené kabelem jako byl Victor, který unorských břehů objevil červy. Ktomu se řadily mnohé inovace AUV, robotů, které nevyžadovaly ani kabelové spojení slodí. Většina automatů byla vybavena kamerami svysokým rozlišením arůznými podávacími rameny scitlivými umělými články. Nikdo nechtěl ohrožovat lidský život poté, co potápěči byli napadáni ausmrcováni anikdo se neodvážil do vody, která sahala výš než po kotníky.

Roscovitz si to vyposlechl aprohlásil, ať na to za těchto okolností zapomenou.

Doslova řekl: „Vyhráli jsme někdy nějakou válku pouze stroji? Můžeme odpalovat inteligentní bomby aposílat nad nepřátelské území nepilotované průzkumné letouny, ale rozhodnutí, které musí učinit pilot ve stíhačce, zněj žádný stroj nesejme. Někdy vprůběhu mise nastane situace, kterou vyřeší jenom člověk.“

Zeptali se ho, co chce. Odpověděl, že samozřejmě ROV aAUV, ale taky ozbrojené ponorky sposádkou. Kromě toho požadoval oddíl delfínů abyl velice spokojen, když se dozvěděl, že povolání MK-6 aMK-7 už bylo nařízeno poté, co jeden člen vědeckého štábu takový návrh přednesl. Akdyž slyšel, kdo bude mít delfíny na starost, byla jeho radost ještě větší.

Jack O’Bannon.

Roscovitz ho neznal osobně, ale bývalý voják byl vjistých kruzích pojmem. Leckdo soudil, že je to nejlepší trenér, jakého kdy měli. Ikdyž pak jednoho dne poslal celou Navy kčertu. Roscovitz věděl velice dobře, jak se to tenkrát mělo sO’Bannonovou srdeční vadou. Soto větším úžasem teď slyšel, že ten muž je opět na palubě.

Nadřízení se Roscovitzovi pokoušeli rozmluvit ponorky sposádkou. Ale ten trval na svém. Argumentoval rizikem, které nelze odhadnout, aopakoval pořád stejnou větu: „Budeme je potřebovat.“ A tak mu nakonec dali zelenou.

Potom je překvapil ještě jednou.

Na ministerstvu námořnictva nejspíš vycházeli ztoho, že záď vrtulníkového nosiče bude nacpaná ponorkami, které budí dojem, jako třeba ruské MIR, japonské Shinkal afrancouzské Nautile. Na světě bylo asi jen půl tuctu ponorek, které nebyly omezeny hloubkou tří tisíc metrů, atyhle k nim patřily stejně jako stará dobrá Alvin. Ale Roscovitz vsadil na inovaci. Věděl, že tyhle typy mu nebudou moc platné. Shinkal sice mohla sestoupit až do šesti apůl tisíce metrů, ale její vertikální pohyb se dal řídit pouze zaplavováním avyplavováním zátěžových nádrží. Ponorky MIR aNautile na tom byly stejně. Roscovitz však neměl na mysli klasické využívání hlubin. Myslel na válku ana neviditelného nepřítele apředstavoval si, jak by asi vletecké bitvě obstály horkovzdušné balony. Většina ponorek pro velké hloubky byla prostě příliš těžkopádná. On potřeboval podmořské tryskáče.

Bojové tryskáče.

Po nějakém hledání narazil na podnik, jehož výrobky odpovídaly jeho představám. Hawkes Ocean Technologies vkalifornském Point Richmondu se voboru nejen těšil skvělé pověsti, ale také se na něj pravidelně obracely hollywoodské produkce, aby jejich fantazijní spekulace dostaly reálný základ. Renomovaný inženýr avynálezce Graham Hawkes založil firmu vpolovině devadesátých let, aby si splnil svůj sen létat – pod vodou.

Roscovitz položil na stůl seznam přání abalík peněz astanovil podmínku, že se konstruktéři podrobí šibeničnímu termínu.

Peníze vykonaly své.

Když se v10:30 vědci postavili na molo lodního doku akaždý byl vneoprénovém obleku zadržujícím tělesné teplo, zkterého jim koukal jenom obličej, Roscovitz měl radost, že nyní pro změnu zas on může něco vykládat těm chytrým lidem. Vojáky aposádku vyškolil užvNorfolku. Většina znich byli Navy-SEALS splovacími blánami mezi prsty. Ale Roscovitz se rozhodl učinit bojeschopnými anaučit ovládat techniku ivědce. Věděl, že během takové expedice se mohou stát věci, kdy možná nakonec sehraje rozhodující roli civilista. Dal Browningové pokyn, aby spustila ze stropu jednu ponorku adíval se, jak Deepflight 1 pomalu klesá. Zespodu ponorka vypadala jako předimenzované Ferrari bez kol, osazené čtyřmi dlouhými, úzkými rourami. Počkal, až bude viset na úrovni očí, čtyři metry nad prkennou podlahou paluby apřesně nad krytem bazénu. Ale ani pohled ztéto perspektivy nijak nepřipomínal klasickou ponorku. Byla plochá aširoká, přibližně obdélníkového tvaru, se čtyřmi pohonnými ařídicími tryskami na zádi advěma částečně prosklenými kabinami na tělo, které vyrůstaly šikmo zvrchní části. Deepflight připomínala spíš malou kosmickou loď. Zpod průhledných kopulí vyčnívala podávací ramena smnoha klouby.

Nejnápadnější byla křidélka po obou stranách.

„Nejspíš si říkáte, že vypadá jako letadlo,“ řekl Roscovitz. „Amáte pravdu. To je letadlo aje zrovna tak snadno řiditelné. Nosné plochy plní stejnou funkci, pouze stím drobným rozdílem, že jejich profily fungují opačně. Uletadla vytvářejí vztlak. Křídla uDeepflight naopak vytvářejí tah dolů apůsobí proti vztlaku. Ataky řídicí mechanismus je odkoukaný od létání. Ponorka neklesá dolů jako kámen, nýbrž se pohybuje šikmo, až pod úhlem šedesáti stupňů. Krouží elegantní zatáčky, dostane se bleskově dolů nebo nahoru, jen to fikne!“ Udělal příslušné gesto aukázal na kabiny. „Hlavní rozdíl mezi ní aletadlem je, že se vní nesedí, ale leží. Tak při půdorysu tři krát šest metrů zůstaneme pod výškou metr čtyřicet.“

„Jak hluboko se tohle letadlo může ponořit?“

„Jak chcete. Můžete se s ním spustit rovnou do Mariánského příkopu anepotřebujete na to ani hodinu apůl. Tahle holka udělá dvanáct uzlů. Má keramické pouzdro, kopule jsou zakrylátu azasazené do titania, je absolutně způsobilá do hloubek. Užíváte si senzační výhled na všechny strany, což vnašem případě znamená možnost rychle zmizet nebo pálit, přijde na to.“ Ukázal na spodek. „Naše Deepflighty jsme vybavili čtyřmi torpédy. Dvě znich mají omezenou sílu trhaviny. Velrybě můžou způsobit těžké rány amožná ji izabít. Druhá dvě torpéda vyrážejí velké díry. Proniknou ocelí ikamením amůžou vyřídit celou smečku. Odpalování nechte na pilotovi. Až na případykdy pilot už bude mrtvý nebo vbezvědomí avy proto nebudete mít na vybranou.“

Roscovitz tleskl rukama.

„Dobře. Teď se můžete začít tlačit ve frontě, kdo nastoupí jako první na zkušební jízdu. – Jo, co by vás ještě mohlo zajímat. Palivo vystačí na osm hodin letu. Kdybyste někde uvízli, systém pro udržení života vás bude devadesát šest hodin zásobovat kyslíkem. Ale nebojte se. Do té doby už budete dávno zachráněni od Navy, prodloužené ruky Páně. – Tak kdo?“

„Bez vody?“ Shankar skepticky pohlédl dolů.

Roscovitz se ušklíbl. „Patnáct tisíc tun vám jí bude stačit?“

„Aha, já… jistě.“

„Dobrá. Zaplavíme dolní palubu.“

Combat Information Center

Dva radisté zaujali místa Croweové aShankara na dobu, po kterou vědci dleli vRoscovitzově království. Zabíjeli tu čas. Přísně vzato, měli by správně mlčet amít nastražené uši, ale byl tu počítač ana pevnině posádka Shankarova SOSUS. Cokoli se dralo zmořských hlubin, to bylo zachyceno různými elektronickými systémy ilidskými smyslovými orgány, předběžně vytříděno, vyhodnoceno aopoznámkované odesláno přes satelit na Independence. Třebaže poselství Croweové bylo odesláno zlodi aIndependence sama naslouchala, byla jen jedním zmnoha odposlouchávacích stanovišť. Případná odpověď yrr by zasáhla všechny atlantické hydrofony. Podle prostorového členění aposunu časových intervalů by computer vypočítal bod, zněhož signál vyšel, odeslal do CIC aneomylně ho na něj upozornil.

Vplné důvěře vtechniku oba muži začali diskutovat ohudbě. Jejich spor otemperamentu avěrohodnosti bílých umělců hip hopu se brzy vyostřil. Když se rozhořel naplno, nikdo znich se už na monitory ani nepodíval, dokud se jeden nenatáhl pro kávu anáhodou otočil hlavu tím směrem. Jeho pohled se unich zastavil.

„Hele, co to je?“

Na dvou monitorech se třepotaly barevné kmitočtové čáry.

Druhý vytřeštil oči. „Jak dlouho to tu už je?“

„Nevím.“ Radista zíral na grafiku. „Přece bysme museli dostat něco zpevniny. Proč nám nic nehlásí? Museli to určitě taky přijmout.“

„Je to frekvence, na které vysílala Croweová?“

„Nemám páru, co vysílala. Není nic slyšet. Musí to bejt vpásmu ultra nebo infrazvuku.“

Druhý přemýšlel.

„Dobře. Nejbližší hydrofon je uNewfoundlandu. Zvuk potřebuje čas. Kostatním ještě nedorazil, takže jsme první, komu to naběhlo. To může znamenat jen jedno.“

Jeho parťák se na něj podíval.

„Přichází to tady odsud.“

Deepflight

Hydraulika pracovala hlučně, když se zaplavovaly zátěžové nádrže na zádi. Záď Independence klesala, zatímco mořská voda proudila dovnitř.

„Taky bychom mohli nabrat vodu propustí,“ vysvětloval Roscovitz zvýšeným hlasem, aby přehlušil rámus. „Ale to bychom museli otevřít všechny přepážky najednou, což si zbezpečnostních důvodů nemůžeme dovolit. Místo toho používáme speciální čerpací systém. Oddělený koloběh potrubím vede vodu dovnitř. Ta se několikrát filtruje. Stejně jako propusť je inádrž vybavena vysoce citlivými senzory, které nám řeknou, jestli se vtý velký vaně můžeme bezstarostně ráchat.“

„Budeme ponorky zkoušet tady uvnitř?“ zakřičel Johanson.

„Ne. Vyrazíme ven.“

Poté co delfíni ohlásili, že se kosatky daly na ústup, Roscovitz dospěl kpřesvědčení, že může riskovat pár opravdových ponorů.

„Panebože!“ Rubin hleděl jako ochromený do nádrže, která se plnila apěnila přitom. „To vypadá, jako bychom se potápěli.“

Roscovitz se na něj ušklíbl.

„Máte otom mylné představy. Já už jsem se jednou sválečnou lodí potopil. Věřte mi, to vypadá jinak.“

„Ajak?“

Roscovitz se rozesmál. „To radši nechtějte vědět. Opravdu ne.“

Záď obrovské lodi se propadala metr za metrem. Independence byla příliš veliká, než aby její náklon byl ve skutečnosti znát. Viděno jako celek, byl to spíš případ pro vodováhu, ale efekt byl tím oslnivější. Hladina stoupala, až dosáhla ke kraji mola. Dolní paluba se během pár minut proměnila vbazén hluboký čtyři metry. Také delfinárium bylo pod vodou, takže zvířata teď měla kdispozici celou nádrž. Nad umělým břehem se vznášely dobře uvázané zodiaky. Deepflight 1 se lehce pohupovala na vlnách.

Browningová spouštěla druhou ponorku zavěšenou ustropu. Stála upultu apohybovala joystickem. Manévrovala ponorkami po kolejnicovém systému až ke kraji mola apak otevřela kryty kabin. Ty se vyklopily nahoru jako utryskáčů.

„Každá ta roura se otvírá azavírá separátně,“ vysvětlovala Browningová. „Nastupování je jednoduché. No ale kdo na to není zvyklý, ten si nejspíš namočí nohy. Voda vnádrži se během pumpování ohřála na přijatelných patnáct stupňů, ale ne aby vás napadlo svlékat si ochranné obleky. Kdybyste znějakého důvodu spadli do volného moře aneměli na sobě neoprén ani ponorku po ruce, tak byste asi velice rychle zemřeli. Voda uGrónska má maximálně dva stupně.“

„Ještě nějaké dotazy?“ Roscovitz rozdělil osazenstvo do skupinek, vždycky jeden pilot ajeden vědec. „Tak jedem. Zůstaneme blízko ulodi. Naši vodomilní kamarádi zdelfíního oddílu jsou sice toho názoru, že si nemusíme dělat starosti, ale to se může změnit. Leone, ke mně! Bereme si Deepflight 1.“

Roscovitz naskočil do kabiny. Ponorka se rozhoupala. Anawak to udělal po něm, ale ztratil rovnováhu azahučel do vody. Ledový chlad ho udeřil do obličeje avyrazil mu dech. Sprskáním vyplaval nahoru asklidil kolektivní veselí.

„To jsem si mohla myslet,“ konstatovala suše Browningová.

Anawak se vytáhl na trup avklouzl po břiše dovnitř. Kjeho velkému překvapení byl vnitřek docela pohodlný aprostorný. Neleželo se tu vodorovně, ale mírně našikmo, takže držení těla připomínalo spíš skokana na lyžích před dopadem. Před ním byla přehledná přístrojová deska. Roscovitz nastartoval systém apoklopy se tiše zavřely.

„Apartmá vRitzu to zrovna není, Leone.“

Plukovníkův hlas zněl zreproduktorů Anawakovi do uší. Otočil hlavu. Metr od něj vyhlížel Roscovitz kopulí zakrylátového skla ven akřenil se utoho. „Vidíte ten joystick před sebou? Říkal jsem, že je to letadlo, ataky se tak chová. Musíte se naučit, jak se sletadlem stoupá aklesá ajak se létá do zatáčky. To znamená náklony do všech čtyř stran. Kromě toho jsou vespod čtyři dýzny, který dělají dostatečnejzpětnej ráz, aby se Deepflight vydržela chvíli vznášet. První kolo poletím já. Pak si to převezmete vy, ajá vám potom řeknu, co všechno jste udělal špatně.“

Najednou se naklonili dopředu. Voda se přelila přes akrylátovou kopuli apod mírným úhlem zamířili dolů. Na přídi anosných plochách se rozsvítily reflektory. Anawak viděl, jak prkenné dno paluby nechávají za sebou, auž byli nad propustí. Skleněné desky se rozevřely. Podíval se do několikametrové osvětlené šachty pod sebou, na jejímž dně se zrcadlila ocelová podlaha. Deepflight pomalu vjela do plavební komory askleněné desky nad ní se zavřely. Anawaka přepadl pocit nejistoty.

„Žádnej strach,“ řekl Roscovitz. „Ven to jde rychlejc než dovnitř.“ Ocelová vrata se začala drkotavě rozevírat. Mohutné desky jely od sebe anabízely výhled do temného, pustého moře. Deepflight vypadla ztrupu Independence do neznáma.

Roscovitz zrychlil azatočil. Ponorka se naklonila na stranu. Anawak byl ohromen. Sám už řídil menší ponorky konvenční konstrukce, ale ty byly všechny stavěné pro použití vhorních vrstvách vody. Tohle však bylo něco úplně jiného. Deepflight se opravdu chovala jako sportovní letadlo. Abyla rychlá! Dvacet kilometrů za hodinu, což odpovídá dvanácti uzlům, by vautě bylo málo, ale na podmořské vozidlo to byla rychlost úžasná. Anawak hleděl fascinován, jak vyjeli zpod trupu Independence anad nimi byla jen vlnící se hladina. Roscovitz sklonil předek ponorky do ostrého úhlu. Projel další zatáčku, zamířil kzádi vrtulníkové lodi aponořil se. Nad jejich hlavami se teď objevil mohutný list kormidla.

„Líbí se vám to?“ zeptal se Roscovitz.

„Jo,“ odpověděl Anawak nejistým hlasem.

„Vím, na co myslíte. Máte strach. To máme všichni. Ale vbazénu vlodi je na procvičení málo místa. Přece ty naše holky nenabouráme.“

Další zatáčku Roscovitz řízl. Anawak čekal, že se před nimi každou chvíli objeví kulatá hlava kosatky, ale místo ní připlavali dva delfíni aprohlíželi si kopule. Měli na hlavách kamery azačali rozjařeně skákat kolem ponorky.

„Usmívat se, Leone,“ smál se Roscovitz. „Filmujou nás.“

Rozsvítila se jedna zkontrolek, ato znamenalo, že Deepflight teď bude řídit Anawak.

„Převezměte si to,“ řekl Roscovitz. „Kdyby něco přišlo achtělo násto sežrat, naservírujeme mu ksnídani torpédo. Ale to provedu já, jasný? Vy řídíte.“

Anawak byl chvilku nerozhodný. Mimoděk uchopil joystick pevněji. Roscovitz mu neřekl, co má dělat, atak pro začátek jel dál rovně.

„Hej, Leone! Nespěte! Cesta autobusem je větší vzrůšo.“

„Co mám dělat?“

„To je fuk. Něco. Rozleťte se třeba na Měsíc.“

AMěsíc je vtomhle případě dole, napadlo Anawaka. Tak teda jo.

Posunul joystick dopředu.

Čumák se naráz sklopil aDeepflight zamířila dolů. Anawak hleděl do tmy. Potáhl páku nazpátek, ale tentokrát opatrněji. Zkusil zatáčku, ale vzal ji moc ostře, atak udělal ještě další. Věděl, že řídí dost trhavě, ale vpodstatě to bylo jednoduché. Čistě jen otázka cviku.

Kousek dál uviděl druhou Deepflight. Najednou se mu to začalo líbit. Mohl by se tak prohánět celé hodiny.

„Hezky způsobně, Leone! Na delší trase by se jednomu udělalo špatně ztoho, jak vy řídíte, ale to se ještě naučíte. Ateď vodorovně. Dobře. Nechat pomalu vznášet. Ateď vám ukážu, jak se obsluhujou chapadla. To je ještě jednodušší.“

Po pěti minutách se Roscovitz zase ujal řízení apomalu vmanévroval sponorkou zpátky do plavební komory. Minuty mezi uzávěrami zobou stran byly protivně dlouhé, ale nakonec byli opět volní avynořili se. Anawak cítil jakési uvolnění. Bez ohledu na nadšení zplavby se mu předtím dělalo nevolno při pomyšlení na kosatky, které ráno kroužily kolem lodi, nemluvě odalších překvapeních, která mohlo mít moře vzáloze pro neopatrné posádky ponorek.

Roscovitz otevřel kopule. Vysoukali se zrour avyskočili na molo.

Před nimi stál Anderson.

„Tak jaký to bylo?“ zeptal se bez zvláštního zájmu.

„Zábavný.“

„Bohužel musím vaši zábavu přerušit.“ První důstojník se díval, jak se vynořuje druhá ponorka. „Sotva strčíte hlavu pod vodu, už se něco děje. Zachytili jsme signál.“

„Co?“ Croweová popošla k němu. „Signál? Jaký?“

„To nám budete muset říct vy.“ Anderson se lhostejně díval skrz ni. „Ale je hodně silný. Adost blízko.“

Combat Information Center

„Je to signál vnízkofrekvenčním pásmu,“ řekl Shankar. „Typu Scratch.“

On iCroweová okamžitě spěchali do CIC. Mezitím přišlo potvrzení zpozemní stanice. Následné propočty skutečně potvrdily původ vblízkém okolí Independence.

Vešla Li.

„Poradíte si stím nějak?“

„Prozatím ne.“ Croweová zavrtěla hlavou. „Musíme se zeptat počítače. Ten to rozcupuje aprozkoumá vzorky.“

„Takže napřesrok.“

„To má být kritika?“ zavrčel nazlobeně Shankar.

„To ne, jenom se ptám, jak chcete během pár dnů rozluštit signál, nad kterým si vaši lidé vylamují zuby už od počátku devadesátých let.“

„Ana to se ptáte teď?“

„Nehádejte se, děti.“ Croweová vylovila cigarety avnaprostém klidu si jednu zapálila. „Říkala jsem přece, že je něco jiného, když se pokoušíme dorozumět smimozemšťany. My jsme pravděpodobně poslali yrr poselství, které dokážou rozluštit. Aoni nám odpovědí stejně.“

„Vy si opravdu myslíte, že odpověď je zakódována stejně?“

„Jestli jsou to yrr, jestlije to odpověď, jestli pochopili náš kód ajestli mají zájem odialog – pak ano.“

„Tak proč nám tedy odpovídají infrazvukem, ane rovnou na naší frekvenci?“

„Aproč by měli?“ zeptala se Croweová překvapeně.

„Je to diplomatické.“

„Proč třeba Rusovi, který vás osloví žalostnou angličtinou, neodpovíte rusky?“ Li pokrčila rameny. „Dobře. Adál?“

„Zatím jim odešleme zprávu, aby věděli, že jsme jejich odpověď obdrželi. Pokud použili naše kódování, budeme to vědět celkem brzy. Určitě se snažili, abychom to rozkódovali co nejsnáze. – Jestli na porozumění odpovědi stačí náš intelekt, to je ovšem jiná otázka.“

Joint Intelligence Center

Weaverová si předsevzala nemožné. Pokoušela se ignorovat poznatky ovzniku inteligentního života, azároveň je potvrdit.

Croweová jí vysvětlila, že všechny hypotézy omimozemských civilizacích končí vždy stejnými otázkami. Jedna znich zněla: jak velká nebo malá může být inteligentní bytost? Vkruzích SETI, kde se sázelo na možnosti mezihvězdné komunikace, se filozofovalo převážně obytostech, jejichž pohled je upřený do vesmíru, jsou si vědomy existence dalších světů a jsou rozhodnuty navázat kontakt. Takové bytosti by spravděpodobností na hranici jistoty žily na pevné půdě, což jasně omezuje jejich vzrůst.

Astronomové aexobiologové právě došli kzávěru, že taková planeta by neměla obnášet méně než osmdesát pět procent ane více než sto třicet tři procent hmotnosti Země, aby se na ní vytvořily teplotní podmínky, za nichž by během jedné až dvou miliard let inteligentní život vůbec mohl vzniknout. Teoreticky by živočich na planetě podobné Zemi mohl růst donekonečna. Prakticky jeho růst končil tam, kde už neunese svou vlastní váhu. Dinosauři samozřejmě měli nadměrně veliké kosti, ale mozek přitom přišel jaksi zkrátka. Organismus byl zřejmě vybaven pouze k tomu, aby se dokázal vláčet krajinou ažrát. Pro pohyblivé, inteligentní bytosti proto platilo základní pravidlo, že by neměly být větší než deset metrů.

Mnohem napínavější byla otázka po spodní hranici vzrůstu. Mohli mravenci rozvíjet svou inteligenci? Bakterie? Viry?

Lidé ze SETI aexobiologové tedy měli řadu důvodů nějak se stím poprat. Bylo téměř jisté, že vnašem galaktickém sektoru se žádné civilizace podobné lidem nevyskytují, přinejmenším ne vnaší sluneční soustavě. Oto víc se doufalo, že se na Marsu nebo na některém Jupiterově měsíci najde pár spor amožná dokonce iprvoků. A tak se hledala nejmenší funkční jednotka, kterou by bylo možné označit za život, čímž se nutně muselo dospět ke komplexu organických molekul, nejmenší představitelné informační apaměťové jednotcesvlastní infrastrukturou – atím také kotázce, je-li molekula schopná vyvinout inteligenci.

Molekula zcela jednoznačně nic takového nedokázala.

Ale inteligentní nebyla ani jednotlivá nervová buňka vlidském mozku. Učinit člověka inteligentním úměrně velikosti jeho těla, na to je třeba vytvořit asi sto miliard nervových buněk. Uinteligentních živočichů menších než člověk by možná stačilo méně, ale velikost molekul, znichž byly buňky vystavěny, zůstávala stejná, apod jistou hranicí už to intelektuálně nejiskřilo. To byl problém mravenců, unichžse sice potvrdila nevědomá inteligence, ale jejich mozky byly složeny jen znepatrného počtu buněk, potřebných kvytvoření vyšší inteligence. Protože mravenci navíc nedýchají plícemi, nýbrž přivádějí kyslík do buněk přímo povrchem těla, nemohli růst – od jisté velikosti dýchání tělem už nefunguje – anemohly se jim vyvinout větší mozky. Skončili tak stejně jako veškerý ostatní hmyz ve slepé uličce evoluce. Věda dospěla kzávěru, že spodní hranice tělesnosti inteligentních bytostí je deset centimetrů, atudíž je nulová šance, že by se nějaký Aristoteles vyvinul vtěle kraba, oprvocích ani nemluvě.

Tohle všechno Weaverová věděla, když programovala počítač, aby nějak smysluplně skloubil jednobuněčné živočichy sinteligencí.

Pár hodin po objevu vlaboratoři převládala na Independence skepse, zda je rosol skutečně inteligentní. Prvoci nebyli kreativní aneměli vědomí sama sebe. Větší masa jednobuněčných teoreticky odpovídala mozku nebo tělu stělesnými buňkami. Ta věc uVancouver Islandu, kníž plavaly velryby, bezpochyby sestávala zmiliard buněk. Ale musela kvůli tomu myslet? Aikdyby! – Jak se to naučila? Jak se buňky dorozumívaly? Co vedlo k tomu, že zkonglomerátu buněk nevznikl vyšší celek?

Aco k tomu vedlo učlověka?

Buď byl rosol skutečně jen tupá hmota – anebo znal nějaký trik. Rosol dokázal ovládat velryby akraby. Musí vtom být nějaký trik!

Firma Kurzweil Technologies vyvinula program pro vytvoření umělé inteligence zmiliard elektronických paměťových jednotek, které simulovaly neurony, atím imozek. Sumělou inteligencí se vrůzných stadiích pracovalo po celé zeměkouli. Umělá inteligence měla schopnost se učit aurčitým způsobem byla schopna vlastního kreativního vývoje. Žádný badatel dosud neprohlašoval, že vytvořil něco jako vědomí, ale ta otázka, kdy se shluk nejmenších identických jednotek stává životem, už visela ve vzduchu. A je-li vůbec možné tímto způsobem vytvořit život.

Weaverová se už předtím spojila sRayem Kurzweilem, takže nyní měla kdispozici umělý mozek poslední generace. Uložila si záložní kopii, originál rozložila na jednotlivé elektronické komponenty, zbořila informační mosty aproměnila všechno vnestrukturovaný houf nejmenších jednotek. Představovala si, jaké by to bylo, kdyby se mozek člověka rovněž takhle rozložil, aco by se muselo stát, aby se buňky opět staly myslícím celkem. Za chvíli se vjejím počítači zabydlely miliardy elektronických neuronů, nepatrná paměťová místa bez návaznosti jednoho na druhé.

Potom si představila, že by to nebyla paměťová místa, nýbrž prvoci.

Miliardy prvoků.

Weaverová promýšlela další kroky. Čím víc se bude držet reality, tím lépe. Po chvilce rozmýšlení naprogramovala trojrozměrný prostor aopatřila ho fyzikálními vlastnostmi vody. Jak vypadají jednobuněční? Prvoci měli všechny možné tvary. Tyčinky, trojúhelníky, hvězdice, sbičíky nebo bez, ale nejlepší asi bude zkusit napřed to nejjednodušší. Kulatá je dobrá. Takže kulaté. Teď tedy měli tvar. Dokud vlaboratoři nezjistí něco jiného, zůstanou prvoci kulatí.

Počítač se postupně proměňoval voceán. Virtuální prvoci obývali svět, ve kterém se mohli hemžit. Weaverová možná měla naprogramovat ještě proudění, aby virtuální prostor odpovídal mořské hloubce do všech podrobností, ale na to nebyl čas. Zásadní otázka si vyžadovala co nejrychlejší odpověď.

Weaverová se dívala na obrazovku.

Tolik jednotek! Jak znich mohla vzniknout myslící bytost? Velikost nehrála roli. Pro vodní živočichy neplatilo základní pravidlo omaximální tělesné hmotnosti, protože tam panovaly jiné váhové poměry. Vodní bytost mohla být nesrovnatelně větší než kterýkoli pozemský organismus. Ve scénářích SETI se vodní civilizace nevyskytovaly, protože je nebylo možné dostihnout rádiovými vlnami apravděpodobně se unich také nevytvořil zájem okosmos ajiné planety – nebo se snad měly přepravovat vesmírem vlétajících akváriích? Jenže právě takový scénář byl teď zapotřebí.

Když Anawak půl hodiny nato vešel do JIC, zastihl ji, jak pořád ještě sedí zahleděná do počítače ana čele má plno vrásek. Byla ráda, že ho vidí. Poté co se vrátil zNunavutu, si toho spolu hodně řekli. Ojeho iojejí minulosti. Anawak nyní působil sebevědomě avyzařovala zněho sebedůvěra. Ten zasmušilý Indián zhotelového baru vChâteau se ztratil někde vArktidě.

„Jak jsi daleko?“ zeptal se.

„Umozkových uzlin.“ Zavrtěla hlavou. „Nevím, co stím.“

„Včem je problém?“

Pověděla mu, co už udělala. Anawak poslouchal anepřerušoval ji. Potom řekl: „No to je jasný, že se nemůžeš hnout dál. Ty sice skvěleovládáš počítačové simulace, ale chybí ti pár základních poznatků zbiologie. Zmozku činí myslící jednotku jeho stavba. Neurony našeho mozku jsou všechny stejné. To, co ho přiměje myslet, je druh azpůsob jejich propojení. Je to jako… Hm. – Dávej pozor! Představ si plánměsta.“

„Londýna. Dobrá.“

„Avem si, že najednou všechny domy aulice přestanou mít mezi sebou jakoukoli souvislost azačnou se jen tak nazdařbůh hemžit. Naprostej mišmaš. Aty to začneš všechno skládat. Je nekonečná spousta variant, ale jenom jedna znich je Londýn.“

„Výborně. Ale odkud vím, kam každý jednotlivý dům patří?“ Weaverová vzdychla. „Ne, pojď začít tím, jak jsou buňky vmozku navzájem spojené. Proč dávají dohromady něco víc než jenom součet jeho jednotlivých částí?“

Anawak se poškrábal na bradě.

„Jak bych ti to vysvětlil? Dobře, vraťme se do našeho domnělého města. Staví se tam výšková budova a… pracuje na ní řekněme tisíc dělníků. Všichni jsou stejní, pro mě za mě klonovaní.“

„Panebože! VLondýně to takhle není.“

„Každý znich má speciální úkol, určité pohyby rukou, které musí vykonávat. Ale nikdo nezná celý plán. Přesto spolu staví dům. Kdybys některé zaměnila, začne to váznout. Deset dělníků tvoří řetěz apodávají si v něm kameny. Aty je zmátneš, když jednoho znich nahradíš jiným, který přitahuje šrouby.“

„Rozumím. Dokud je každý na svém místě, tak to funguje.“

„Je to součinnost.“

„Apřesto jdou každý večer domů.“

„Rozprchnou se. Každý svým směrem. Ráno zase všichni přijdou na staveniště apokračujou dál. Můžeš říct, že to funguje proto, že někdo rozděluje práci, ale bez dělníků by se dům nepostavil. Zplánu vzniká součinnost azté zase plán.“

„Takže existuje plánovač.“

„Anebo tím plánem jsou dělníci.“

„Potom by každý dělník musel být naprogramován trochu jinak než jeho kolegové. Což taky je.“

„Správně. Dělníci jsou všichni stejní jen zdánlivě. Takže začni znovu od začátku. Existuje plán. Dobrý. Jsou naprogramovaní. Taky dobrý. Ale co potřebuješ, abys znich vytvořila síť?“

Weaverová přemýšlela.

„Vůli konat společně?“

„Jednodušeji!“

„Hm.“ Najednou pochopila, co Anawak myslí. „Komunikaci. Vjazyce, kterému všichni rozumějí. Nějaké poselství.“

„Ajak zní to poselství, když se ráno všichni hrabou zpostele?“

„Půjdu na staveniště abudu tam pracovat.“

„Aještě?“

„Vím, kam patřím.“

„Správně. Dobrá, jsou to dělníci amoc řečí nenadělají. Musí tvrdě makat. Neustále se potí, dokonce ivnoci vposteli aráno, když vstávají. Potí se celý den. Podle čeho se poznají?“

Weaverová se na něj podívala azaškaredila se.

„Podle zápachu.“

„Bingo!“

„Ty ale máš představy.“

Anawak se zasmál. „Za to může Olivieraová. Ta předtím vykládala obakteriích, které tvoří kolonie… Myxococcusxanthus. Pamatuješ, jak vylučujou aromatickou látku avšechny táhnou za jeden provaz.“

Weaverová přikývla. To dávalo smysl. Pach byla jedna možnost.

„Tak to si promyslím vbazénu,“ řekla. „Půjdeš taky?“

„Zaplavat si? Teď?“

„Zaplavat si? Teď?“ pitvořila se po něm. „Hele, já normálně nebejvám někde zavřená anedřepím na jednom místě.“

„Ajá myslel, že počítačový paka to tak normálně dělají.“

„Vypadám snad jako počítačový pako? Bledá aroztřesená jako sulc?“

„Ty jsi zaručeně to nejbledší anejroztřesenější stvoření, jaký jsem kdy potkal,“ ušklíbl se Anawak.

Všimla si jiskření vjeho očích. Byl to malý audělaný muž, určitě ne George Clooney, ale Weaverové vtu chvíli připadal veliký, sebevědomý adobře vyhlížející.

„Pitomče,“ zasmála se.

„Děkuju.“

„Ty si taky jenom proto, že jsi půl života strávil ve vodě, myslíš, že lidem od počítačů přirostly zadky kžidlím. Já toho nejvíc udělám vpřírodě. Svou vlastní hlavou, Leone! Laptop do báglu ajde se. Psát můžeš ina skále. Tady ztoho mám ztuhlý ramena jak ocelový nosníky.“

Anawak vstal apostavil se za ni. Krátký okamžik si myslela, že chceodejít. Pak najednou ucítila na ramenou jeho ruce. Jeho prsty jí jezdily po zádových svalech apalce hnětly místa kolem lopatek.

Masíroval ji.

Weaverová cítila, jak je křečovitá. Nebyla si jistá, jestli se jí to líbí.

Ale ano, líbilo se jí to. Jenom přesně nevěděla, jestli to chce.

„Nemáš je ztuhlý,“ řekl Anawak.

Byla to pravda. Ale proč to řekl?

Vmomentě, kdy se prudce zvedla zkřesla avyklouzla zjeho rukou, už věděla, že udělala chybu. Že by se jí víc líbilo zůstat sedět anechat ho pokračovat. Ale asi proto tomu učinila rázný konec.

„Tak já jdu,“ řekla rozpačitě. „Zaplavat si.“

Anawak

Nejistě se ptal sám sebe, co bylo špatně. Byl by sní rád šel do bazénu, ale atmosféra byla najednou tatam. Možná se měl napřed zeptat, než jí začal masírovat ramena. Třeba celou věc odhadl špatně už od samého počátku.

Na tohle jseš zkrátka levej, říkal si. Drž se radši velryb, Eskymáku jeden blbej! Nechal ji odejít auvažoval, že by zašel za Johansonem apokračoval s ním ve vysvětlování inteligence prvoků. Ale nějak ho na to najednou přešla chuť. A tak se rozhodl nakouknout vedle do CIC. Greywolf aDelawareová byli většinu času zaměstnáni pozorováním avyhodnocováním obrazových izvukových záznamů delfíního oddílu. Ale vCIC nebylo vidět nic než to, co přenášela kamera na trupu lodi. Na monitorech byla tmavá voda. Od rána, kdy kosatky obklíčily loď, se toho moc neudálo, avypadalo to, že jsou pryč. Shankar měl na hlavě obrovská sluchátka, seděl před monitorem, na kterém se míhaly číselné řady, anaslouchal hlubinám. Jeden zmužů uobrazovek mu řekl, že Greywolf aDelawareová jsou na spojovací palubě, kde vyměňují MK-6 za MK-7.

A tak pochodoval šikmým tunelem dolů, až se dostal na prázdnou hangárovou palubu. Byla tam zima aprůvan. Chtěl jít dál, ale něco ho zadrželo. Třebaže pronikalo dovnitř otvory pro venkovní výtahy velikými jako vrata denní světlo, atmosféře dominovala sinale nažloutlá záře sodíkových výbojek. Zkoušel si představit, jak je tahle obrovská hala plná vrtulníků aharries jetů, vozidel, nákladu avýzbroje,všechno zaparkované centimetr těsně vedle sebe, takže zbývalo sotva místo proklouznout dovnitř dveřmi, oknem nebo poklopem. Jak Jeepy avidlicové nakladače srachotem jezdí tunelovou rampou nahoru adolů. Jak zde stovky napružených mariňáků, sotva se jejich mašina octne na střeše, kontrolují zbraně avýstroj, rychle asoustředěně, jak celá ta mohutná mašinérie Independence funguje jako na drátkách.

Bylo absurdní, když tento obří prostor zel prázdnotou. Bez užitku. Kanceláře mezi žebrovím neobsazené. Žluté lampy pod ocelovými nosníky na vysokém, chmurném stropě osvětlující jenom samy sebe. Potrubí podél stěn nevedlo nikam. Avšude výstražné nápisy – pro koho?

„Někdy, když je ve fitness plno, postavíme tady ještě pár dalších běžeckých trenažérů,“ řekl Peak, když jim ještě vNorfolku ukazoval loď. „Pak je tu doopravdy útulno.“ Potom zůstal stát amračil se, jako kdyby něco hledal. Anajednou dodal: „Nenávidím, když je hangár takhle prázdný. Nenávidím prázdnotu prostor, které nemají co být prázdné. Anenávidím vlastně icelou tuhle misi.“

Bylo to jedinkrát, co Peaka takhle zažil.

To nejprázdnější místo, pomyslel si, má stejně každý sám vsobě.

Anawak beze spěchu přešel halu apostavil se na plošinu výtahu na levoboku. Výtah vyčníval nad vlny jako velkoryse pojatá terasa na slunění. Byl zasazen do svislých kolejnic po obou stranách průjezdu vboku lodi. Na plošinu velkou sto čtyřicet čtverečních metrů se vešly dva vrtulníky se složenými rotorovými listy, aby mohly být vyzdviženy na střechu. Anawak přimhouřil oči. Pořádně tu profukovalo. Náraz prudkého větru by ho nadzvedl asmetl přes kraj plošiny, protože nikde kolem nebylo zábradlí. Místo toho visely všude kolem výtahu záchytné sítě. Prstenec takových sítí se táhl ikolem celé lodi, aby bouřka nebo náraz výfukových zplodin zlétajících strojů nikoho nesmetly do moře. Ale itak to bylo riskantní.

Deset metrů pod ním se houpala síť.

Viditelnost byla pořád ještě špatná, ale déšť promísený sčástečkami ledu už ustal. Kam až oko dohlédlo, byla voda protkaná pěnou jako mramor. Břidlicově šedivé moře protkané bílými žilami, vlnící se neustále nahoru adolu. Poušť.

Je to zvláštní. Víc než polovinu života strávil zalezlý vmírném klimatu západního pobřeží Kanady. Ateď ho osud zavál do ledových končin hned dvakrát po sobě.

Vítr mu cuchal vlasy. Jeho kůže postupně ztrácela chladem citlivost. Dal si dlaně před ústa jako mušli avypouštěl do ní chvíli svůj teplý dech.

Pak šel zpátky dovnitř.

Laboratoř

Johanson slíbil Olivieraové, že ji pozve na opravdickéhumry, až tohle všechno skončí. Pak pomocí Spherobota vylovil ze simulátoru kraba. Kulový robot držel ve svých kleštích téměř nehybné zvíře asunul se zpátky do garáže, kde už byly připraveny hermeticky uzavíratelné boxy nalakované PVC. Bylo zvláštní, jak automat držel kraba. Jako by se ho štítil, apak ho upustil do jednoho boxu. Malý robot, kterému se to hnusilo.

Box byl ihned vytažen skrz přepouštěcí komoru do suchého prostoru, postříkán kyselinou peroctovou, omyt vodou, vystaven proudu sodného louhu apřes další propusť vypuštěn ze simulátoru. Voda vnádrži mohla být zamořena sebesmrtelněji, ale box byl teď čistý.

„Jste si jistá, že to zvládnete?“ zeptal se Johanson. Ten se už domluvil na telefonické konzultaci sBohrmannem, jenž na La Palmě připravoval spuštění odsávačky červů.

„Není problém.“ Olivieraová vzala přepravku skrabem. „Kdyby něco, budu křičet. Vnaději, že mi přijdete na pomoc vy, ane ten odpornej Rubin.“

Johanson se potutelně usmál.

„Takže ho nesnášíme oba?“

„Já proti Mickovi vlastně nic nemám,“ řekla Olivieraová. „On se jenom děsně snaží, aby dostal Nobelovku.“

„Taky se mi zdá. Avy?“

„Co má být se mnou?“

„Netoužíte po vavřínech? Trochu slavní stejně budeme všichni, když to tu přežijeme.“

„Proti pár nadšeně ječících groupies bych nic nenamítala. Věda je suchopárná víc než dost.“ Olivieraová se zarazila. „Když už jsme utoho, kde vlastně je?“

„Kdo? Rubin?“

„No jo. Chtěl být utoho, až budu provádět analýzu DNA ve vysoce zabezpečené laboratoři.“

„Buďte jen ráda.“

„Já jsem ráda. Ale přesto se ptám, kde se fláká?“

„Určitě dělá něco smysluplného,“ řekl Johanson smířlivě. „Já taky myslím, že to není špatnej chlap. Nesmrdí, nikoho nezabil ave vitríně má plno vyznamenání. Nemusíme ho zrovna milovat, ale dokud nám pomáhá…“

„Apomáhá nám? Domníváte se, že snad už něco smysluplného vykonal?“

„Ale milostivá paní…“ Johanson rozpřáhl ruce. „Udobré myšlenky přece prd záleží na tom, koho napadla.“

Olivieraová se ušklíbla.

„To je životní lež druhé garnitury.“ Pokrčila rameny. „No tak jo. Ať si dělá, co chce. Kdo ví, kčemu je to dobré.“

Sedna

Anawak se postavil na kraj nádrže.

Paluba byla pořád ještě zaplavená. Díval se na Delawareovou aGreywolfa vneoprénových oblecích, jak plavou ve vodě asundávají delfínům postroje. Halou se rozlehl rámus. Dál vzadu se spouštěla ze stropu jedna zponorek Deepflight. Roscovitz aBrowningová na to dohlíželi od ovládacího pultu. Plochý kosmický trup pomalu klesal, až se dotkl hladiny ajemně se na ni položil. Vrozčeřené vodě svítila propusť na dně.

Roscovitz se k němu otočil.

„Vyjíždíte ven?“ zakřičel Anawak.

„Ne.“Šéf ponorkové sekce ukázal na plavidlo. „Holka má nějakou mouchu. Něco svertikálním řízením.“

„Je to zlý?“

„Nic moc, ale radši se na to podíváme.“ Roscovitz se zasmál. „Asi chyba vsoftwaru. Za pár hodin bude zase vpořádku.“

Proud vody ohodil Anawakovi nohy.

„Hej, Leone!“ Delawareová se na něj smála znádrže. „Co tam tak stojíš? Pojď sem k nám.“

„Dobrej nápad,“ přidal se Greywolf. „Aspoň budeš moct dělat něco smysluplnýho.“

„My děláme fůru smysluplnejch věcí tam nahoře,“ namítl Anawak.

„Otom nepochybuju.“ Greywolf hladil jednoho delfína, který se k němu lísal avydával štěbetavé zvuky. „Vem si tam jeden oblek.“

„Jenom jsem se na vás chtěl na chvilku podívat.“

„To je od tebe hezký.“ Greywolf plácl delfína adíval se, jak uhání pryč. „No tak jsi nás viděl.“

„Máte něco nového?“

„Vypravujeme druhej oddíl,“ řekla Delawareová. „MK-6 nic mimořádnýho nezaznamenal, když nepočítám to, jak dneska ráno delfíni ohlásili přítomnost kosatek.“

„Ato dřív, než je zaznamenala elektronika,“ poznamenal Greywolf pyšně.

„Ano, jejich sonar je…“

Anawak schytal další spršku, když tentokrát jeden zdelfínů vystřelil zvody jako torpédo, postříkal ho aevidentně se mu to moc líbilo. Kvičel, štěbetal anatahoval čumák zvody.

„Nenamáhej se,“ řekla Delawareová zvířeti, jako by jí mohlo rozumět. „Leon sem k nám nepůjde. Omrzla by mu prdel, protože to není žádnej opravdickej Inuk, ale jenom vejtaha. Nemůže bejt vůbec Inuk, protože jinak by už dávno…“

„No vždyť jo!“ Anawak zvedl ruce. „Kde je ten zatracenej oblek?“

Pět minut nato už pomáhal Delawareové aGreywolfovi nasazovat zvířatům druhého oddílu kamery avysílačky. Najednou si vzpomněl, jak se ho Delawareová ptala, jestli není Makah.

„Jak jsi na to tenkrát vůbec přišla?“ chtěl teď vědět.

Pokrčila rameny. „Ty ses zapíral. Něco indiánskýho vtobě muselo bejt. Na nordickou rasu jsi rozhodně nevypadal. Ateď, když už to vím…“ Rozzářila se na něj. „… taky pro tebe něco mám!“

„Ty máš něco pro mě?“

Delawareová přitahovala řemen kolem delfínovy hrudi.

„Narazila jsem na to na internetu. Myslela jsem, že ti to udělá radost. Naučila jsem se to nazpaměť. Chceš vědět, co to je?“

„Ven stím!“

„Příběh ztvýho světa!“ Chyběly tomu už jen fanfáry.

„Dobrotivé nebe!“

„Nezajímá tě to?“

„Ale jo,“ řekl Greywolf. „Leon se živě zajímá osvou milovanou vlast. Akorát to nepřizná, ani kdyby kvůli tomu měl chcípnout.“ Greywollpřiplaval doprovázen dvěma delfíny. Ve vypolstrovaném obleku vypadal jako mořská obluda střední velikosti. „To už se radši nechá považovat za Makaha.“

„Zrovna ty to máš zapotřebí,“ poznamenal Anawak.

„Děcka, nehádejte se!“ Delawareová se položila na záda anechala se nést. „Já jenom…, věděli jste, kde se vzaly všechny ty velryby, delfíni atuleni? Chcete si poslechnout pravdivý vysvětlení?“

„Ty nás napínáš jako na mučidlech.“

„Nuže, bylo to strašně dávno, když ještě lidé azvířata byli jedno. Blízko Arviatu žila jedna dívka…“

Anawak poslouchal. Tak tohleto našla! Když vyrůstal, slýchal ten příběh vmnoha různých obměnách, ale potom zmizel spolu s jeho dětstvím.

„Kde je Arviat?“ chtěl vědět Greywolf.

„Arviat je nejjižnější osada vNunavutu,“ odpověděl Anawak. „Nejmenovala se ta dívka Talilayuk?“

„No ovšem, Talilayuk. Jmenovala se tak,“ pokračovala Delawareová se značnou dávkou patosu. „Měla krásné vlasy aspousta mužů oni projevovala zájem, ale teprve psí muž získal její srdce. Talilayuk otěhotněla aporodila Inuita aNe-inuita, všechno dohromady. Až jednoho dne, když byl psí muž na lovu, objevil se vtáboře Talilayuk neuvěřitelně krásný muž-buřňák. Připlul vkajaku. Vyzval ji, ať nastoupí k němu do lodi, ajak už to tak bývá – vzplanuli jeden kdruhému.“

„Jako vždycky.“ Greywolf prohlížel objektiv na jedné zkamer. „Akdy se na scéně objevily velryby?“

„Jen pomalu. – Jednou přišel otec Talilayuk na návštěvu, ale jeho dcera byla pryč apsí muž ji oplakával. Otec pádloval po moři, až se dostal do tábora muže-buřňáka. Už zdálky uviděl před stanem sedět svou dceru audělal velikou scénu, že se má sebrat avrátit se domů. Talilayuk poslušně nastoupila do tatínkova člunu apádlovali nazpátek. Po nějaké době si všimli, jak se moře najednou začalo vlnit. Vlny byly pořád vyšší anáhle vypukla obrovská bouře. Příboj narážel do lodi astařec se začal bát, že se utopí. To, co se na ně sneslo, byla pomsta muže-buřňáka. Otec si řekl, že se kvůli tomu nechce utopit. Aprotože už beztak měl na svou dceru dopal, že celou tuhle šlamastyku způsobila, popadl Talilayuk ahodil ji přes palubu. Zoufalá dívka se pevně chytila okraje člunu. Stařec křičel, ať se pustí, ale Talilayuk se držela tím pevněji. Otce se zmocnilo šílenství. Sáhl po sekyře, rozmáchl se ausekl jí první články prstů! Ale sotva useknuté prsty dopadly do vody, co myslíte? Proměnily se vnarvaly anehty vnarvalí rohy. Talilayuk se pořád nechtěla pustit, atak jí stařec usekl ještě střední články prstů, které se proměnily vbílé velryby, běluhy. Ale dívka se stále ještě drží kraje lodi. Uletěly tedy iposlední články prstů, aztěch vznikli tuleni. Ale Talilayuk se nevzdávala. Ispahýly rukou se jí nějak podařilo vyšplhat do člunu, aten začal nabírat vodu. Starce popadl děs! Udeřil ji pádlem do obličeje apřitom jí vyrazil levé oko. Dívka se konečně pustila azmizela ve vlnách.“

„Drsný mravy.“

„Ale Talilayuk nezemřela, každopádně ne doopravdy. Proměnila se vbohyni moří Sednu aod té doby vládne mořským tvorům. Sjedním okem se prohání vodou, pahýly rukou rozpažené do stran, amá pořád ještě ty krásné vlasy, které si však bohužel nemůže bez rukou učesat. Často proto, když je na moři všechno vzhůru nohama, je to známkou toho, že se Sedna hněvá. – Ale kdo by dokázal její vlasy učesat asplést do copu, ten si Sednu udobří aona mu dovolí, aby mohl lovit mořská zvířata.“

„Když jsem byl malý, za dlouhých zimních nocí se tenhle příběh často vyprávěl, avždycky trošku jinak,“ řekl Anawak tiše.

„Líbil se ti?“

„Líbil se mi, jak jsi ho vyprávěla ty.“

Delawareová se spokojeně usmívala. Anawaka by zajímalo, co ji přimělo vyhrabat zrovna tuhle legendu oSedně. Zdálo se mu, že je za tím víc, než že na to jen náhodou narazila na internetu. Musela něco takového hledat. Byl to opravdu dárek pro něj. Důkaz jejího přátelství.

Byl tím dojatý.

„Blbost.“ Greywolf pískl na posledního delfína, který ještě neměl kameru ahydrofon. „Leon je muž vědy. Na toho si snějakou bohyní moře nepřijdeš.“

„Ach jo, zase ta vaše pitomá klukovská válka,“ vzdychla Delawareová azavrtěla hlavou.

„Mimoto ten příběh není pravdivý. Chcete vědět, jak to doopravdy všechno vzniklo? Nebyla žádná země. Byl jenom jeden náčelník, který bydlel vchýši pod vodou. Byl to strašnej lenoch, protože nikdy nevstával apořád jenom ležel zády kohni, ve kterým hořely nějaký krystaly. Žil tam dole úplně sám ajmenoval se Divotvůrce. Jednou zaním přišel jeho pomocník azvěstoval mu, že duchové anadpřirozenébytosti nenašly žádnou zemi, na které by se mohly usadit, aať Divotvůrce dostojí svému jménu aněco stím udělá. Ten vodpověď zvedl ze dna dva kameny apodal je pomocníkovi stím, že je má hodit do vody. Ten učinil, co mu bylo poručeno, akameny rostly, až vytvořily Queen Charlotte Islands acelou pevninu.“

„Díky,“ ušklíbl se Anawak. „Konečně ryze vědecké vysvětlení.“

„To vyprávění pochází zjednoho ze starých cyklů Haida: Hoyá Káganas, Cesty havrana,“ řekl Greywolf. „Nootkaové mají podobné příběhy. Mnohé se točí kolem moře. Buď zněho vzejdeš, nebo tě moře zničí.“

„Asi bychom jim měli lépe naslouchat,“ pronesla Delawareová. „Pro případ, že se svědou nehneme zmísta.“

„Odkdy ty se zajímáš omýty?“ divil se Anawak.

„Je to zábava.“

„Ty jsi přece ještě větší empirik než já.“

„No a? Každopádně nám ty mýty říkají dost jasně, jak žít spřírodou vmíru. To je přece jedno, jestli jsou pravdivý, nebo ne. Něco si vezmeš aněco vrátíš. Vtom je celá pravda.“

Greywolf se ušklíbl apoplácal delfína. „To bysme ty problémy měli zmáknutý, viď, Licio? Musíš jenom trochu víc používat svoje tělo.“

„Jak to myslíš?“

„Náhodou znám pár starých zvyků zBeringova moře. Tam to dělali následovně: než lovci bodli do moře, musel se harpunář vyspat sdcerou kapitána, aby do sebe natáhl vaginální pach. Protože jenom ten přilákal velrybu až kčlunu auklidnil ji, aby se nechala usmrtit.“

„Na tohle můžou přijít opravdu jenom chlapi,“ řekla Delawareová.

„Chlapi, ženský, velryby…“ Greywolf se smál. „Hishuk ish ts’awalk – všechno je jedno.“

„Tak jo!“ vykřikla Delawareová. „Potopíme se na dno, najdeme Sednu aučešeme jí vlasy.“

Všechno je jedno, znělo Anawakovi vhlavě.

Akesuk řekl: Jenže tenhle problém nevyřešíte vědecky, hochu. Šaman by ti řekl, že máte co činit sduchy. Sduchy, kteří oživují svět aputují vbytostech. Quallunaati začali ničit život. Popudili proti sobě duchy. Bohyni moří Sednu. Ať už jsou ty bytosti kdokoli, nezmůžete nic, když se proti nim pokusíte zakročit. Zničíte je, azničíte sami sebe. Pochopte je jako nedílnou součást sebe asdílejte snimi jeden svět. Boj onadvládu nelze vyhrát.

Plavali sdelfíny, zatímco Roscovitz aBrowningová okus dál opravovali Deepflight, avyprávěli si staré legendy oduších abohyních moře. Odráželi se rukama jako pádly, smáli se apostupně, nepozorovaně, se jejich tělesná teplota vytrácela do mořské vody, přestože ta byla temperovaná aměli na sobě ochranné obleky.

Jak mají bohyni moří učesat vlasy?

Dodnes lidé na Sednu jenom házeli jedy aatomový odpad. Jedna ropná havárie za druhou jí vlasy ještě víc slepovala. Lovili její zvěř, aniž by se jí ptali, amnohá zvířata vyhubili.

Anawak cítil, jak mu vledové vodě buší srdce. Mrazilo ho. Něco mu říkalo, že tenhle okamžik štěstí nepotrvá dlouho. Smířil se stolika lidmi avěcmi, získal přátele, cítil se osvobozen od špatně pochopeného bytí.

Přepadlo ho skličující tušení, že něco právě končí. Že už se nikdy takhle spolu nesejdou.

Greywolf kontroloval upevnění postroje na šestém aposledním delfínovi zoddílu aspokojeně pokyvoval hlavou.

„Vpořádku,“ řekl. „Vypustíme je ven.“

Vysoce zabezpečená laboratoř

„Jsem to ale kráva blbá! Musela jsem být úplně slepá!“

Olivieraová zírala na obrazovku, na kterou fluorescenční mikroskop přenášel zvětšeninu vzorku. VNanaimu zkoumala rosol víckrát, respektive to, co zněho zbylo, když tu věc vytáhli zmozků velryb. Iten cár, který Anawakovi zůstal na noži při potápění se pod Barrier Queen, si vzala pod lupu. Ale nikdy by ji nebylo napadlo, že ta rozpadající se substance je spojení jednobuněčných.

To bylo trapné!

Přitom už to mohla dávno vědět. Ale vté hysterii kolem Pfiesterií měli všichni před očima jenom vražedné řasy. Dokonce iRochemu uniklo, že ta rozpadlá rosolovitá substance vůbec nezmizela, nýbrž po celou tu dobu byla vidět pod mikroskopem vpodobě mrtvých nebo umírajících jednobuněčných organismů. Uvnitř humrů akrabů bylo zastoupeno všechno, avšechno se to smíchalo dohromady. Zabijácké řasy, rosol – amořská voda.

Mořská voda!

Možná by byl iRoche té substanci přišel na kloub, kdyby se aspoň jediná její kapka neskryla vuniverzu forem života. Celá staletí bylo kvůli rybám, savcům akorýšům devadesát devět procent života vmoři jednoduše přehlíženo. Ve skutečnosti oceány neovládali žraloci, velryby aveliké chobotnice, nýbrž armády mikroskopických mrňousů. Vjednom jediném litru povrchové vody vířily desítky miliard virů, miliarda bakterií, pět milionů živočišných prvoků ajeden milion řas, smíchaných pěkně dohromady. Dokonce ivzorky vody znehostinných, temných hloubek přes šest tisíc metrů vynesly na povrch miliony virů abakterií. Snažit se vtom hemžení zorientovat by bylo beznadějné. Čím hlouběji do kosmu těch nejmenších věda pronikala, tím byl tento prostor nepřehlednější. Mořská voda? Co to vlastně je? Pohled do moderního fluorescenčního mikroskopu vedl kzávěru, že je to spíše řídký gel. Každou kapkou se táhl jako visutý most propletenec vzájemně spojených makromolekul. Mezi svazky transparentních vláken, blan afilmů si nesčetné bakterie našly svůj ekologický koutek. Naměřit dva kilometry rozvinutých molekul DNA, tři sta deset kilometrů proteinů apět tisíc šest set kilometrů polysacharidů, na to stačil jeden mililitr mořské vody. Aněkde mezi tím se schovávali členové potenciální formy inteligentního života. Schovávali se tak, že se navenek prezentovali jako všudypřítomní mikrobi. Jakkoli bizarně rosol vypadal, nesestával zžádných exotických živočichů, nýbrž zprachobyčejných hlubokomořských měňavek.

Olivieraová si povzdychla.

Přímo bilo do očí, proč nic nepochopili Roche, ona sama ani lidé, kteří analyzovali vodu ze suchého doku. Nikoho nenapadlo, že měňavky by se mohly spojit do kolektivů, které ovládají kraby avelryby.

„To snad není možný!“ zvolala Olivieraová.

Její slova zněla mimořádně bezmocně. Zůstala bez ohlasu pod kuklou ochranného oděvu. Znovu porovnávala taxonomické rezultáty, ale to nezměnilo nic na tom, co už věděla. Rosol se evidentně skládal ze zástupců jednoho druhu améb. Řečeno vědecky. Zdruhu, který se většinou vyskytoval vhloubkách pod tři tisíce metrů, ato ve větším než představitelném množství.

„Blbost!“ sykla Olivieraová. „Děláš si ze mě srandu, ty mrně. Přestrojila ses. Vypadáš jako měňavka. Ale já ti nevěřím, nevěřím ti vůbec nic! Co uvšech čertů doopravdy jsi?“

DNA

Když se Johanson vrátil, pustili se společně do izolování jednotlivých buněk rosolu. Nepřetržitě zmrazovali aohřívali měňavky, dokud jim nepraskly buněčné stěny. Po přidání proteázy se bílkovinné molekuly rozlomily na řetězce aminokyselin. Přimíchali fenol aodstřeďovali vzorky, což byla namáhavá azdlouhavá procedura. Zbavili roztok zbytků bílkovin abuněčných stěn, vysráželi ho akonečně získali trochu čiré vodovaté tekutiny, klíč kpochopení cizího organismu.

Čistý roztok DNA.

Druhý krok vyžadoval ještě větší trpělivost. Rozšifrovat DNA, k tomu bylo třeba izolovat její části anamnožit je. Genom jako celek není čitelný, protože je příliš komplexní, atak se vrhli na sekvenční analýzu určitých částí.

Byla to práce pro vraha, aco se týkalo Rubina, ten prý byl nemocný.

„Hajzl jeden,“ láteřila Olivieraová. „Teď by nám opravdu mohl pomoct. Co mu vůbec je?“

„Má migrénu,“ řekl Johanson.

„To má ovšem ipotěšitelnou stránku věci. Migréna bolí.“

Olivieraová pipetovala vzorky do sekvenčního přístroje. Než se propočítají, trvá to hodiny. Mezitím nemohli nic dělat, atak si dali obligátní kyselinovou sprchu ašli se nadýchat čerstvého vzduchu. Olivieraová navrhla dát si pauzu na cigárko na hangárové palubě, dokud bude stroj počítat, ale Johanson měl lepší nápad. Zmizel do své kajuty avrátil se za pět minut se dvěma sklenkami aláhví bordeaux.

„Pojďte,“ řekl.

„Kde jste to sehnal?“ divila se Olivieraová, zatímco stoupali po rampě.

„Takové věci se neshánějí,“ usmíval se Johanson pod vousy. „Takové věci se musí přibalit ssebou. Já jsem totiž mistr vprovádění toho, co je zakázané.“

Olivieraová si zvědavě prohlížela láhev.

„Je dobré? Já tomu totiž ani za mák nerozumím.“

„Château Clinet, ročník 90. Pomerol. Odlehčí vašemu měšci imysli.“

Johanson vyslídil kovovou bednu ujedné kanceláře mezi žebrovím azamířil k ní. Posadili se. Široko daleko nebylo človíčka. Proti nim byla otevřená brána na pravobok askýtala jim výhled na moře. Táhlo se klidně arovně všeru polární noci, pod závojem mlhy amrazu, bez ledových ker. Vhangáru byla zima, ale po dlouhých hodinách vzabezpečené laboratoři čerstvý vzduch nutně potřebovali. Johanson otevřel láhev aťukl svou sklenkou proti její. Jiskřivé cinknutí se neslo do daleka.

„Výborný!“ prohlásila Olivieraová.

„Vzal jsem ssebou pár láhví pro výjimečné příležitosti,“ řekl. „Atohle je výjimečná příležitost.“

„Myslíte, že se těm věcem dostaneme na stopu?“

„Patrně už na ní jsme.“

„Komu? Yrr?“

„No, to je otázka. Co máme vté nádrži? Lze si představit inteligenci, která se skládá zprvoků? Změňavek?“

„Když se takhle podívám na lidstvo, tak se vždycky ptám, čím se tak mimořádně lišíme od měňavek.“

„Komplexností.“

„A je to přednost?“

„Co myslíte?“

Olivieraová pokrčila rameny. „Co si tak může myslet člověk, který se už léta nezabývá ničím jiným než mikrobiologií. Já nemám žádnou katedru jako vy. Nedohaduju se srozhněvanými mladými studenty, neoslovuju širokou veřejnost atrpím nedostatkem odstupu od sebe samotné. Jsem laboratorní krysa vlidské podobě. Žijeme ve věku bakterií. Už víc než tři miliardy let si ponechaly nezměněnou podobu. Člověk je jen módní zjev, ale až Slunce vybouchne, pořád ještě zůstane pár mikrobů. Oni jsou ten skutečně úspěšný model planety, ane my. Nevím, jestli má člověk proti bakteriím nějakou výhodu, ale když teď podáme důkaz, že mikrobi jsou obdařeni inteligencí, tak jsme podle mého soudu už úplně vprdeli.“

Johanson se napil ze své sklenky.

„Ano, to by bylo fatální. Už jenom, jak by to křesťanské církve vysvětlily svým věřícím. Že vrchol Božího stvoření se odehrál vden pátý, ane až sedmý.“

„Můžu se vás zeptat na něco osobního?“

„Jistě.“

„Jak se stímhle vším vůbec dokážete srovnat?“

„Dokud mám pár láhví vybraného bordeaux, nevidím žádné potíže, které by stály za řeč.“

„Vy nemáte vůbec nikdy vztek?“

„Na koho?“

„Na ty dole.“

„Adá se takový problém vyřešit vztekem?“

„Vžádném případě, óSókrate!“ Úsměv Olivieraové se zkřivil. „Mě to opravdu zajímá. Tedy, oni vám přece vzali domov.“

„Ano. Jednu jeho část.“

„Musíte ho asi strašně postrádat. Váš dům vTrondheimu.“ Johanson vyprázdnil obsah své sklenice.

„Méně než jsem si myslel,“ řekl po chvíli mlčení. „Jistě, byl to překrásný dům plný nádherných věcí – ale neobsahoval můj život. Člověk žasne, jak snadno se odloučí od své vinotéky avybrané knihovny. Kromě toho, jakkoli to zní podivuhodně, jsem se od toho včas odpoutal. Vden, kdy jsem odlétal na Shetlandy, jsem se nejspíš musel se svým domem rozloučit. Tak nějak, aniž bych si to uvědomoval. Zavřel jsem dveře aodjel, avmé hlavě se taky něco uzavřelo. Napadlo mě: když teď budeš muset zemřít, co budeš postrádat ze všeho nejvíce? – Anebyl to dům. Ne tenhle.“

„Máte ještě jiný?“

„Ano.“ Johanson se napil. „Ujezera ve vnitrozemí. Když tam sedíte na verandě, díváte se na vodu, posloucháte Sibelia nebo Brahmse apopíjíte tady tohle… To je něco úplně jiného. Tohle místo opravdu postrádám.“

„To zní hezky.“

„Víte, proč bych tady tohle všechno chtěl přečkat? Abych se tam mohl vrátit.“ Johanson uchopil láhev adolil sklenky. „Musela byste tam být apozorovat noční oblohu, jak se zrcadlí ve vodě. Na to nezapomenete. Celá vaše existence se vstřebá do tohoto jedinečného jiskření. Univerzum je prostupné oběma směry. – Je to výjimečná zkušenost, ale každý ji může udělat jenom sám osobně.“

„Byl jste tam ještě někdy po tsunami?“

„Jenom ve vzpomínkách.“

Olivieraová se napila.

„Já zatím měla štěstí,“ řekla. „Nemůžu si stěžovat na žádné ztráty. Přátele arodinu pořád ještě mám.“ Zarazila se apak se usmála. „Ale zato nemám žádný dům ujezera.“

„Každý má svůj dům ujezera.“

Zdálo se jí, že Johanson chce ještě něco dodat. Ale místo toho jen zakroužil vínem ve sklence. A tak tu spolu dál seděli, pili bordeaux adívali se, jak se nad moře snáší mlha.

„Ztratil jsem přítelkyni,“ řekl konečně Johanson.

Olivieraová mlčela.

„Byla trochu komplikovaná. Dělala všechno vpoklusu.“ Johanson se usmál. „Je to zvláštní, ale vlastně jsme se doopravdy našli, až když jsme se jeden druhého vzdali. Inu ano. Takový je světa běh.“

„To je mi líto,“ pronesla Olivieraová tiše.

Johanson přikývl. Podíval se na ni apak přes ni dál. Jeho pohled jako by ztuhl. Olivieraová se zamračila aotočila hlavu.

„Děje se něco?“

„Viděl jsem Rubina.“

„Kde?“

„Tam naproti.“ Johanson ukázal na stěnu hangáru uprostřed lodi. „Tamhle vešel dovnitř.“

„Vešel? Tam není nic, kam by se dalo vejít.“

Na konci haly bylo temné příšeří. Stěna vysoká několik metrů oddělovala hangár od paluby za ním. Olivieraová měla pravdu. Nikde tam nebyly žádné dveře.

„Není to tím vínem?“ zažertovala.

Johanson zavrtěl hlavou. „Mohl bych přísahat, že to byl Rubin. Objevil se ahned zase zmizel.“

„Jste si tím jistý?“

„Velice.“

„Aviděl on nás?“

„Těžko. Sedíme tady ve stínu vkoutě. To by se musel dívat přímo na nás.“

„Tak se ho jednoduše zeptáme, až se s ním zase potkáme.“

Johanson se dál díval na stěnu. Pak pokrčil rameny.

„Ano. Zeptáme se ho.“

Když se vrátili do laboratoře, měli vsobě půl láhve, ale Olivieraová se necítila ani trochu opilá. Na studeném vzduchu to nějak nepůsobilo. Byla jen skvěle povznesená tím, že učinili fantastický objev.

Aten také učinili.

Přístroj ve vysoce zabezpečené laboratoři mezitím dokončil práci. Výsledky si přečetli na počítači mimo laboratoř. Monitor ukazoval řadu bázových sekvencí. Oči Olivieraové přeskakovaly zleva doprava, jak četla řádky shora dolů.

„To snad není pravda,“ řekla tiše.

„Copak?“ Johanson se jí naklonil přes rameno. Četl spolu sní. Na čele se mu začaly dělat vrásky. „Jsou každá jiná!“

„Ano.“

„To není možné! Identické bytosti mají identickou DNA.“

„Bytosti jednoho druhu – ano.“

„Ale tohle jsou bytosti jednoho druhu.“

„Přirozená míra mutace…“

„Na tu zapomeňte!“ Johanson se tvářil nechápavě. „Ta je daleko překročená. Tohle jsou rozdílné bytosti, všechny! Žádná DNA není stejná jako druhá.“

„Každopádně to nejsou normální měňavky.“

„Ne. Na těch není normálního vůbec nic.“

„Co teď?“

Johanson civěl na výsledky.

„Já nevím.“

„Já taky ne.“ Olivieraová si mnula oči. „Já vím jen jedno. Že vté láhvi ještě něco je. Aže to teď potřebujeme.“

Johanson

Olivieraová chvíli surfovala po databázích, aby mohla sekvenční analýzu DNA rosolu porovnat sanalýzami popsanými jinde. Hned na začátku narazila na svůj vlastní nález ze dne, kdy zkoumali onu hmotu ve velrybí hlavě. Tehdy nezjistili žádné rozdíly vpárech bází.

„Měla jsem tenkrát prozkoumat víc buněk,“ láteřila.

Johanson zavrtěl hlavou.

„Patrně byste nebyla na nic narazila.“

„Ale jo!“

„Jak jsme mohli tušit, že se jedná osplynutí prvoků. Nechte to plavat, Sue! To je zbytečné. Myslete dopředu!“

Olivieraová si povzdychla. „Ano, máte pravdu.“

Pak se podívala na hodinky. „Jděte spát. Stačí, když ponocuje jeden.“

„Avy?“

„Já budu pokračovat. Chci vědět, jestli takový chaos vDNA byl už někde popsán.“

„Můžeme si práci rozdělit.“

„Vžádném případě.“

„Mně to nic neudělá.“

„Vážně, Sigure! Jděte si lehnout. Potřebujete zůstat krásný, já už ne. Když mi bylo čtyřicet, příroda mi nadělila vrásky apytle pod očima. Umě už není žádný rozdíl, jestli se uložím svěží nebo unavená. Jděte avezměte si ssebou zbytek toho vzácného vína, než propijusvou vědeckou objektivitu.“

Johanson nabyl dojmu, že Olivieraová se tou záležitostí chce probojovat sama. Byla nespokojená sama se sebou. Samozřejmě neměla nejmenší důvod něco si vyčítat, ale asi bude lepší nechat ji vklidu.

Vzal láhev aodešel zlaboratoře.

Venku zjistil, že není ani trochu unavený. Za polárním kruhem neexistoval čas. Nadvláda světla se roztáhla přes celý den do nekonečné smyčky, přerušované pouze pár hodinami soumraku. Slunce právě přestalo být vidět, skrylo se za obzorem. Při troše dobré vůle se to dalo považovat za noc. Psychologicky vzato to byla nejvhodnější příležitost jít spát.

Ale Johanson na spaní neměl náladu.

Místo toho vyšel po rampě nahoru.

Obrovské rozměry hangárové paluby se ztrácely vkubistickém stínu. Nikde nebylo nikoho vidět. Johanson se podíval na místo, kde otvírali láhev, anašel ve tmě ionu bednu.

Rubin je vidět nemohl.

Ale on jeho viděl!

Johanson neměl na spánek ani pomyšlení. Musel se ještě jednou podívat na tu stěnu.

Kjeho zklamání iúdivu nepřinesla inspekce žádný výsledek. Několikrát přešel kolem, hmatal po nýtovaných deskách, potrubí anikách, ale Olivieraová nejspíš měla pravdu. Musel být obětí omylu. Nebylo tam nic, co by připomínalo dveře nebo průchod.

„Ale já se nemýlím,“ řekl si tiše sám pro sebe.

Že by přece jenom šel spát? Pak by se mu to ovšem pořád dál honilo hlavou. Snad by se měl někoho zeptat. Třeba Li nebo Peaka, Buchanana nebo Andersona. Ale co když se opravdu mýlil?

To by pak bylo trapné.

Jsi badatel, řekl si vzpurně. Tak bádej!

Beze spěchu se vrátil kzádové části hangáru, posadil se na bednu, která jemu iOlivieraové posloužila jako provizorní bar, ačekal. Nebylo to špatné místo. Ikdyby nakonec dospěl kzávěru, že kolegovésužovaní migrénou neprocházejí zdí, dalo se tu chvíli vydržet adívat se na moře.

Napil se přímo zláhve.

Bordeaux ho zahřálo. Jeho oční víčka začala těžknout. Každou minutou byla ojeden gram těžší, až už je sotva udržel otevřená. Opravdu byl unavený, ale Johanson patřil klidem, kteří odmítají odevzdat své tělo pod vládu přírody. Ave chvíli, když už vláhvi nic nezbylo, konečně usnul a jeho duch se přenesl na zamlžené Grónské moře.

Vyděsil ho tichý, kovový zvuk.

Napřed nevěděl, kde je. Pak bolestně pocítil ocelovou stěnu vzádech. Vzpamatoval se apodíval se na stěnu naproti.

Jedna její část byla otevřená.

Jako omámený slezl zbedny. Tam naproti se otvírala brána, možná tři krát čtyři metry. Osvětlená vynikala vedle tmavé oceli.

Johanson se podíval na prázdnou láhev ana bednu.

Zdálo se mu to?

Pomalu přicházel kjasnému čtverci. Když se přiblížil, uviděl, že je vyústěním chodby sholými stěnami. Zářivky vydávaly studené světlo. Po pár metrech chodba končila ve stěně alomila se do strany.

Johanson pátravě hleděl dovnitř anaslouchal.

Zevnitř bylo slyšet hlasy ahluk. Nevědomky ustoupil krok nazpět. Uvažoval, jestli by nebylo lepší co nejrychleji odtud zase zmizet. Přece jenom se nacházel na válečné lodi. Anějakou funkci tahle zóna mít musela. Takovou, která se nevěší na nos civilistům.

Pak si vzpomněl na Rubina.

Ne! Kdyby se teď dal na útěk, musel by pak otom pořád přemýšlet.

Rubin tady byl!

Johanson šel dál.

14. srpna

Heerema, u La Palmy, Kanárské ostrovy

Bohrmann se pokoušel užívat si hezkého počasí, ale nešlo to. Ne smiliony červů čtyři sta metrů pod sebou asneskutečnými miliardami bakterií, které si za nebezpečně krátkou dobu vyrazily cestičky vjemných hydrátových žilkách vulkanického kužele La Palmy.

Heerema byla napůl ponořená plovoucí plošina velikosti několika fotbalových hřišť. Obdélníková paluba stála na šesti vyztužených pilířích, které vyrůstaly zmasivních pontonů. Na souši ten plovoucí ostrov vypadal jako předimenzovaný, nemotorný katamarán. Nyní byly pontony částečně zaplaveny apod vodou nebyly vidět. Nad vlnami vyčnívaly jenom části šesti nosných sloupů. Sponorem dvacet jedna metrů avýtlakem přes sto tisíc tun se poloha plošiny zdála být maximálně bezpečná. Poloponory obvykle odolávaly iprudké bouři ajenom se mírně houpaly. Ale především byly obratné apoměrně rychlé. Se dvěma turbovrtulovými motory dosahovala Heerema cestovní rychlosti sedmi uzlů, kterou se během minulých týdnů přemístila zNamibie kLa Palmě.

Na zádi stála dvoupatrová budova, vníž byly ubikace pro posádku, jídelna skuchyní, můstek avelín. Na předku plošiny se tyčily do výšky dva obrovské jeřáby. Každý znich unesl tři tisíce tun. Přes pravý jeřáb se spouštěl do vody nasávací nástavec, druhý paralelně spouštěl samostatnou jednotku sintegrovanými kamerami. Čtyři lidé ve vysoko postavených kabinách pro obsluhu byli plně soustředěni na to, aby koordinovaně spouštěli sosák asvětelný ostrov.

„Gärraad!“

Frost k němu přibíhal od jednoho zjeřábů. Bohrmann mu nabídl, aby ho pro jednoduchost oslovoval Gerde, ale Frost trval na korektní podobě Bohrmannova křestního jména, které teď hulákal sširokou texaskou výslovností. Společně vešli do velína vbudově na zádi. Byli zde lidé zFrostova týmu atechnici od De-Beers, mezi nimi iJan van Maarten. Technické vedení dokázalo všibeničním termínu slíbený zázrak. První podmořský vysavač červů byl připraven ke spuštění.

„Bezva, lidičky,“ halasil Frost, zatímco se oba postavili za techniky. „Pán snámi. Když se tohle povede, zopakujeme to na Havaji. Včera jeden robot objevil na jihovýchodním boku spoustu červů. Pak se přerušilo spojení. Taky další vulkanické ostrovy jsou cíleně atakovány. Ale my zlu nedáme šanci! Všechno to tímhle vysavačem vyčistíme. Vyčistíme svět od toho neřádstva!“

„Skvělá myšlenka,“ reagoval Bohrmann tiše. „Tady máme hezky přehledné místo. Chceš stouhle konstrukcí vyčistit celý americký kontinentální svah?“

„Blbost!“ Frost se na něj užasle podíval. „To jsem říkal jenom kvůlimotivaci.“

Bohrmann zvedl obočí asoustředil svůj pohled na monitor. Doufal, že ta věc bude vůbec fungovat. Ikdyž tam dole odklidí všechny červy, pořád ještě byla otázka, kolik bakteriových konsorcií se už dostalo do ledu. Vskrytu duše ho mučila otázka, jestli není pozdě na to, aby se zhroucení Cumbre Vieja zabránilo. Vnoci se mu zdávalo ogigantickém vodním dómu, který sahal až do mraků ahnal se přes oceán, apokaždé se probudil celý zpocený. Přesto se Bohrmann snažil být optimistou. Podaří se to. Nakonec snad ti lidé na palubě Independence dokážou přimět neznámou moc uzavřít příměří. Když byli yrr schopni zničit celý svah, jistě ho taky budou umět opravit.

Frost mezitím pronášel další plamenný projev proti všem nepřátelům lidstva ado nebe vychvaloval tým De-Beers. Potom dal znamení, aby spustili nasávadlo asvětelný ostrov.

Světelný ostrov byl gigantické těleso poskládané zmnoha širokoúhlých reflektorů. Vmomentě, kdy visel nad vlnami na výložníku jeřábu, to byl desetimetrový kompakt tyčí avzpěr, zaplněných svítidly aobjektivy kamer. Teď zmizel vmoři asHeeremou byl spojen skleněnými vlákny. Po deseti minutách se Frost podíval na údaje hloubkoměru ařekl: „Stop.“

Van Maarten předal povel pilotovi.

„Rozložit,“ dodal. „Napřed jen napůl. Když na nic nenarazíme, takkomplet.“

Vhloubce čtyř set metrů se udála elegantní proměna. Kompakt se rozložil vdůmyslnou konstrukci. Když tyčoví nenarazilo na odpor, ostrov se rozkládal dál, až visel vhloubce jako rampa odélce poloviny fotbalového hřiště.

„Připraveno ke startu,“ hlásil pilot.

Frost se podíval na přístroje. „Musíme být těsně ustěny.“

„Světla akamery,“ nařídil van Maarten.

Na konstrukci se rozsvěcely spousty silných halogenových lamp. Současně se rozběhly kamery apřenášely na monitory temné panorama. Na obrazu se proháněl plankton.

„Blíž,“ řekl van Maarten.

Osvětlovací rampa pomalu vyrazila dopředu, poháněna výkyvnými vrtulemi. Po několika minutách se ze tmy vynořila zubatá struktura. Vbližším pohledu se proměnila včernou, bizarně tvarovanou lávovou stěnu.

„Dolů.“

Ostrov klesal dál. Pilot ho navigoval smaximální opatrností, dokud sonar neohlásil terasovitý výběžek. Najednou se na dosah objevila široká hrana. Její povrch byl plný mrskajících se těl. Bohrmann se díval na osm monitorů acítil, jak se jeho odvaha ztrácí. Tohle byl návrat noční můry, kterou trpěl od kolapsu norského kontinentálního svahu. Jestli to vypadalo všude jako na těchto čtyřiceti metrech, které světelný park vytrhl ztemnoty, tak to můžou rovnou zabalit.

„Zasraný mrňaví červi,“ zavrčel Frost.

Přišli jsme pozdě, pomyslel si Bohrmann.

Ihned se za svůj strach zastyděl. Tím přece nebylo řečeno, že červi už složili všechen náklad bakterií ajestli jich vůbec bylo dost. Kromě toho zde byl ještě onen záhadný faktor, který teprve spustil sesuv. Nebylo ještě pozdě. Jenom si budou muset strašně pospíšit.

„No skvěle,“ řekl Frost. „Nakloníme ostrov opětačtyřicet stupňů atrochu ho nadzvedneme, abychom měli lepší přehled. Apak dolů stou násoskou. Doufám, že je pořádně při chuti.“

Plně rozvinutý dosáhl sací nástavec do hloubky půl kilometru. Byla to segmentovaná obluda vkaučukové izolaci oprůměru tří metrů, zakončená jícnovitou tlamou. Kolem tlamy byly reflektory, dvě kamery aněkolik výkyvných vrtulí. Konec nástavce byl dálkově navigovatelný nahoru adolů, doleva adoprava, dopředu adozadu. Na pilotově stanovišti se sbíhaly záběry zkamer světelného ostrova isacího nástavce apřinášely obraz panoramatu idetailů. Kromě dobré viditelnosti vyžadovala práce sjoystickem cit ve špičkách prstů adruhého pilota, který dával pozor, aby kormidelník nic nepřehlédl.

Nástavec se delší dobu propadal neproniknutelnou tmou. Reflektory byly zatím vypnuté. Konečně se objevil vdosahu světelného ostrova. Napřed vypadal jako stín včerni hlubokého moře, potom nabyly jeho kontury jasnějšího tvaru. Propracovával se ke svažité terase. Sací nástavec byl tak veliký, že Bohrmannovi připomínal vesmírnou stanici. Hadice dál klesala ablížila se khemžícím se červům, až zaplnili celé monitory. Každé štětinaté tělo bylo vidět jasně ado všech podrobností. Vlnili se aměli vysunuté čelisti ozbrojené háky.

Ve velínu bylo naprosté ticho.

„Fantazie,“ zašeptal van Maarten.

„Uklízečka se přece nenechá fascinovat prachem na nábytku.“ Frost vztekle zavrtěl hlavou. „Nakopněte konečně ten vysavač avyčistěte to od tý chamradi!“

Sací nástavec byla přesněji řečeno sací pumpa, která vytvářela podtlak, atím se všechno, co se dostalo před její jícen, vcuclo dovnitř. Když se dali do práce, nedělo se vůbec nic. Pumpa zjevně potřebovala nějaký čas, než se rozběhne. Bohrmann aspoň doufal, že to tak je. Červi klidně prováděli svou podvratnou činnost dál, aniž by se jim něco stalo. Velínem se už pomalu šířilo zklamání. Ikdyž nikdo nic neříkal, dalo se nahmatat. Bohrmann hleděl upřeně na oba monitory acítil, jak se k němu vrací beznaděj.

Včem to vězelo? Byla konstrukce moc dlouhá? Pumpa příliš slabá? Jak tak dumal, na monitorech se odehrála změna. Červy začalo něco škubat. Jejich zadky se zvedaly, čněly kolmo vzhůru, třásly se… Najednou červi vyletěli proti kamerám aminuli je. „Funguje to!“ Bohrmann sevřel pěsti. Zcela vrozporu se svými zvyklostmi začal křičet. Nejraději by byl tančil po místnosti adělal veletoč. „Aleluja!“ přikyvoval divoce Frost. „To je zázračná hračka! Ó Pane, dej ať zbavíme svět zlého! Asraček taky!“ Strhl si zhlavy baseballovou čepici, projel si prsty vlasy azase si čapku nasadil. „Tímhle jevyřídíme!“

Červů se hrnulo čím dál víc. Hubice je nasávala stakovou razancí, že na obrazovkách bylo brzy vidět jenom rozmazané mihotání. Také kamery světelného ostrova jasně ukazovaly, co se odehrávalo pod sacím nástavcem. Sedimenty byly nasávány spolu avířily nahoru.

„Dál doleva,“ řekl Bohrmann. „Nebo doprava. To je fuk, jenom pokračujte!

Budeme pokračovat ze strany na stranu,“ navrhl van Maarten. „Zjednoho konce nasvícené zóny na druhý. Jakmile vyčistíme viditelnou oblast, popojedeme sostrovem ashubicí odalších čtyřicet metrů.“

„Výborně! Udělejte to.“

Vysavač se dal na cestu anepřetržitě pohlcoval těla červů. Tam, kde řádil, byla voda zkalená tak, že nebylo vidět podklad.

„Úspěchy uvidíme, teprve až se ta břečka usadí,“ usoudil van Maarten. Byla na něm znát obrovská úleva. Konečně povolilo napětí předchozích týdnů aon se téměř rozmařile svezl do křesla. „Myslím, že budeme všichni mimořádně spokojení.“

Independence, Grónské moře

Bammm!

Trondheimské zvony vneděli dopoledne. Kostelní věž vKirkegatě. Zalitá sluncem se tyčí proti nebi. Malá, sebevědomá věž vrhá stín na okrový lomenicový domek sbílým venkovním schodištěm.

Bim bam, je boží den! Vstávat!

Polštář přes hlavu. Co má kostel komu co nařizovat, kdy má vstávat. Zatracenej kostel! Že by toho skolegy astudenty tolik vypil? Už to tak asi bude.

Bammm!

„Je osm hodin.“

Lodní rozhlas.

Není žádná Kirkegata vytržená zčasu, žádný sebevědomý malý kostel, žádný okrově natřený dům. Vlebce mu neduní trondheimské zvony, ale strašná bolest hlavy.

Co se stalo?

Johanson otevřel oči auviděl se ve zmuchlaném povlečení vcizí posteli. Kolem byly další postele, avšechny prázdné. Byl to veliký prostor plný aparatur, bez oken apůsobil sterilně. Nemocniční pokoj.

Co proboha dělal vnemocničním pokoji?

Zvedl hlavu anechal ji zase spadnout na polštář. Oči se mu zavřely samy od sebe. Všechno radši, jenom ne to dunění vhlavě. Ataky mu bylo šoufl.

„Je devět hodin.“

Johanson se posadil.

Byl ve stejném pokoji jako předtím. Mezitím se mu však udělalo podstatně lépe. Nevolnost zmizela, svíravá bolest hlavy ustoupila tupému, ale snesitelnému tlaku.

Jenom pořád nevěděl, jak se sem dostal.

Podíval se na sebe. Košile, kalhoty, ponožky, všechno, co měl na sobě včera večer. Jeho péřová bunda asvetr ležely na posteli vedle, před ní stály boty, hezky srovnané.

Natáhl nohy přes kraj postele.

Okamžitě se otevřely dveře avešel Sid Angeli, šéf lékařské péče. Angeli byl malý Ital svěnečkem vlasů aostrými vráskami vkoutcích úst, kterého už jeho funkce na prázdné lodi určitě nudila. To se teď však evidentně změnilo klepšímu. „Jak se cítíte?“ Angeli naklonil hlavu na stranu. „Všechno vpořádku?“

„Nevím.“ Johanson si sáhl na šíji aprudce sebou trhl.

„Ještě to bude chvíli bolet,“ řekl Angeli. „Ztoho si nic nedělejte. Mohl jste dopadnout hůř.“

„Co se vlastně stalo?“

„Vy si nevzpomínáte?“

Johanson přemýšlel, ale smyšlením se mu vracela bolest. „Myslím, že bych snesl dva aspiriny,“ zasténal.

„Vy nevíte, co se přihodilo?“

„Nemám tušení.“

Angeli k němu přistoupil blíž azkoumavě mu hleděl do tváře. „Nuže. Dnes vnoci vás našli na hangárové palubě. Musel jste uklouznout. Ještě štěstí, že všechno sledujeme videokamerami, jinak byste tam teď ještě pořád ležel. Patrně jste dopadl šíjí azáhlavím na podlahové výztuže.“

„Na hangárové palubě?“

„Ano. Vy si na nic nevzpomínáte?“

Samozřejmě že byl na hangárové palubě. SOlivieraovou. Apak ještě jednou, sám. Vzpomínal si, že se tam vrátil, ale už ne proč. Auž vůbec ne na to, co se pak stalo.

„Mohlo to svámi dopadnout špatně,“ řekl Angeli. „Vy jste… ehm… Nepil jste náhodou něco?“

„Pil?“

„Ptám se kvůli té prázdné láhvi. Ležela tam prázdná láhev. SlečnaOlivieraová říkala, že jste tam spolu něco vypili.“ Angeli zkřížil prsty. „Nevykládejte si to ve zlém, doktore, to není vůbec nic špatného. Ale na letadlové lodi jsou nebezpečná místa. Je tam tma amokro. Můžete do něčeho narazit nebo spadnout do moře. Lepší je nechodit na palubu sám, zvlášť když člověk něco… ehm…“

„… když něco vypil,“ dokončil Johanson. Postavil se na nohy. Pocítil závrať vhlavě. Angeli přispěchal apřidržel ho za loket.

„Děkuji, to půjde.“ Johanson ho setřásl. „Kde to vůbec jsem?“

„Na marodce. Budete vpořádku?“

„Když mi dáte ten aspirin…“

Angeli přešel kbíle lakované zásuvkové skříni avyndal odtud krabičku stabletami proti bolestem.

„Tumáte. Je to jen velká boule. Brzy vám bude líp.“

„Prima. Děkuji vám.“

„Cítíte se opravdu dobře?“

„Ano.“

„Anevzpomínáte si na nic?“

„Ne, kčertu už!“

„Va bene.“ Angeli nasadil široký úsměv. „Začněte den pomalu, doktore. Akdyby něco, neostýchejte se hned přijít.“

Vlajková konferenční místnost

„Hypervariabilní pásma? Nerozumím ani slovo.“

Vanderbilt se pokoušel držet krok. Olivieraová si uvědomovala nebezpečí, že je to nad síly posluchačů. Peak se zmateně rozhlížel. Li nedávala nic znát, ale bylo třeba se obávat, že přednáška značně přesahuje ijejí znalosti genetiky.

Johanson mezi nimi seděl jako duch. Přišel pozdě stejně jako Rubin, který něco rozpačitě mumlal, když si sedal, aomlouval se za svůj výpadek. Johansonovy oči těkaly. Ohlížel se, jako by se musel každých pár minut ujišťovat, že osoby kolem něho jsou skutečné, ane pouhé přeludy. Olivieraová si předsevzala, že si s ním po mítinku promluví.

„Vysvětlím to na příkladu normální lidské buňky,“ řekla. „Ta vzásadě není nic jiného než pytel informací obalený membránou. Její jádro obsahuje chromozomy, celek všech genů. Ty dohromady tvoří genom neboli DNA, tyto spirálovité dvojité helixy, jak už víte. Vulgárně řečeno, náš stavební plán. Čím je organismus vyspělejší, tím je tento stavební plán diferencovanější. Pomocí analýzy DNA můžete usvědčit vraha nebo si udělat jasno vpříbuzenských vztazích, ale všeobecně je tento plán uvšech lidí stejný: obsahuje chodidla, nohy, trup, ruce, paže atak dále. To znamená, že analýza individuální DNA nám vypovídá odvou věcech. Všeobecně: toto je člověk. Individuálně: okterou osobu se jedná.“

Spatřila zájem apochopení ve tvářích publika. Určitě to byl dobrý nápad, začít exkurzem do základů genetiky.

„Samozřejmě že jsou dva lidé individuálně odlišnější než dva prvoci téhož kmene. Moje DNA vykazuje statisticky asi milion drobných rozdílů mezi mnou akteroukoli osobou vtéto místnosti. Všech dvanáct set bázových párů odlišuje lidské bytosti jednu od druhé. Anaopak, když budete zkoumat buňky jedné atéž osoby, najdete vnich jen minimální rozdíly, pouhé biochemické odchylky vDNA, které vznikly mutací. Úměrně tomu mohou být rozdílné výsledky, když budete analyzovat jednu moji buňku řekněme zlevé ruky adruhou zjater. Přesto vám každá znich jednoznačně řekne: tohle je Sue Olivieraová.“ Udělala přestávku. „Ujednobuněčných takové otázky nestojí. Prvok je pouze jedna jediná buňka. Ta tvoří celého živočicha. Existuje tedy jenom jeden jediný genom, aprotože se prvoci množí dělením namísto pářením, nedochází kžádnému promíchání chromozomů tatínka amaminky. Živočich duplikuje sám sebe včetně veškerých genetických informací. Ato je všechno.“

„To tedy znamená, že ujednobuněčných – když známe jednu DNA, známe je všechny,“ řekl Peak, jako by balancoval na laně.

„Ano.“ Olivieraová se na něj usmála. „Bylo by to jen přirozené. Populace jednobuněčných se vyznačuje identickými genomy. Když vypustíme ze zřetele nepatrnou míru mutace, je DNA všech jednotlivců stejná.“

Všimla si, jak sebou Rubin vrtí na židli, začal otvírat ústa azase je sklapl. Za normálních okolností by se nejpozději vtomhle okamžiku zmocnil další části přednášky. Jak hloupé, pomyslela si Olivieraová suspokojením, žes musel ležet vposteli smigrénou. Pro změnu jednou nevíš ty, co víme my. Budeš muset držet zobák aposlouchat.

„Ale právě tady začíná problém,“ pokračovala. „Buňky rosolu vypadají na první pohled stejně. Jsou to měňavky, jaké nacházíme vhloubkách. Není na nich nic exotického. Abychom popsali celou DNA, museli bychom vícero počítačů nechat pracovat dva roky. Omezíme se proto na dva namátkové vzorky. Izolovali jsme malé úseky DNA aobdrželi jsme části genetického kódu, řečeno odborným termínem takzvané amplikony. Každý amplikon nám ukazuje jednu řadu párů bází, genetický slovníček. Když analyzujeme amplikony stejných úseků DNA různých jednotlivců, získáme zajímavé informace. Amplikony několika prvoků téže populace nám dají zhruba tento obrazec.“ Zvedla do výšky výtisk, který zvětšila pro potřeby mítinku.

A1: AATGCCAATTCCATAGGATTAAA

A2: AATGCCAATTCCATAGGATTAAA

A3: AATGCCAATTCCATAGGATTAAA

A4: AATGCCAATTCCATAGGATTAAA

„Tady vidíte, že analyzované sekvence jsou po celé délce identické. Čtyři identičtí prvoci.“ Odložila papír stranou aukázala další. „Místo toho jsme získali toto:“

A1: AATGCCA CGATGCTACCTG AAATCGA

A2: AATGCCA ATTCCATAGGATT AAATCGA

A3: AATGCCA GGAAATTACCCG AAATCGA

A4: AATGCCA TTTGGAAVAAAT AAATCGA

„To jsou sledy bází amplikonů čtyř exemplářů našeho rosolu. DNA je identická – až na malá, hypervariabilní pásma, ve kterých je všechno zpřeházené. Nemají nic společného. Zkoumali jsme desítky buněk. Některé se uvnitř hypervariabilních zón liší jen nepatrně, jiné jsou naprosto rozdílné. Nelze to vysvětlit přirozenou mutací. Jinak řečeno: toto není náhoda.“

„Třeba jsou to různé druhy,“ řekl Anawak.

„Ne. Je to skonečnou platností jeden atýž druh. Azrovna tak je dáno, že genetický kód každého živočicha nemůže být za jeho života změněn. Stavební plán přijde vždy jako první. Teprve pak se může začít stavět, akdyž je stavba hotová, odpovídá vždy zcela tomuto plánu, aničemu jinému.“

Dlouho nikdo nic neříkal.

„Ale když jsou tyto buňky přesto rozdílné,“ řekl Anawak, „musely najít nějakou cestu, jak změnit DNApoté, co se rozdělily.“

„Ale za jakým účelem?“ zeptala se Delawareová.

„Lidi,“ řekl Vanderbilt.

„Lidi?“

„Copak jste všichni slepí? Příroda nic takovýho nedělá, říká doktorka Olivieraová aod doktora Johansona taky neslyším žádnou námitku. Takže kdo je natolik chytrej, aby tohle vymyslel? Ta věc je biologická zbraň. Něco takovýho dokáže udělat jenom člověk.“

„Námitka,“ ozval se Johanson. Prohrábl si vlasy. „Tohle nedává smysl, Jacku. Předností biologických zbraní je, že potřebují jenom základní recept. Zbytek je reprodukce…“

„Takže výhodou je taky, když viry mutujou. Nebo ne? Virus HIV mutuje jako na běžícím pásu. Pokaždé, když si myslíme, že už jsme se mu dostali na kobylku, tak se zase změní.“

„To je něco jiného. Tady máme superorganismus, ane virovou infekci. Musí existovat nějaký jiný důvod, proč jsou rozdílní. Po rozdělení se něco děje sjejich DNA. Jsou nakódováni jinak, odlišně. Co na tom záleží, kdo je za to odpovědný. Musíme vypátrat, jaký to má smysl.“

„Má to ten smysl, aby nás to všechny zabilo!“ prohlásil Vanderbilt podrážděně. „Celej ten šmejd je tu proto, aby zničil svobodný svět.“

„Výborně,“ zavrčel Johanson. „No tak to zastřelte! Máme se podívat, jestli to nejsou muslimské buňky? Třeba je jejich DNA islámsky fundamentalistická. To by vaší věci dodalo legitimitu.“

Vanderbilt jenom zíral.

„Na čí straně vlastně stojíte?“

„Na straně pochopení.“

„Achápete taky, proč jste včera vnoci spadl na hlavu?“ Vanderbilt se samolibě zašklebil. „Protože jste vyzunkl láhev bordeaux, to je jasný. Jak se vede, doktore? Nebolí vás hlava? Proč taky někdy nemůžete chvíli držet ústa?“

„Abyste vy neměl tak často příležitost otvírat ta svoje.“

Vanderbilt se ztěžka nadechl. Potil se. Li na něj koutkem oka vrhla posměšný pohled anaklonila se dopředu.

„Říkáte, že se jedná orozdílná kódování, správně?“

„Správně,“ potvrdila Olivieraová.

„Já nejsem vědec. Ale nebylo by myslitelné, že kódování plní stejný účel jako kódy učlověka? Například kódy vpřípadě války?“

„Ano,“ přikývla Olivieraová. „To je myslitelné.“

„Kódy, aby se navzájem poznali.“

Weaverová něco načmárala na papír apřisunula ho Anawakovi. Ten si to přečetl, lehce přikývl aodložil papír stranou.

„Za jakým účelem by se měli poznávat?“ zeptal se Rubin. „Aproč zrovna takhle složitě?“

„Já myslím, že se to nabízí samo,“ řekla Croweová.

Chvilku bylo slyšet jenom šustění celofánu, jak ho strhávala zkrabičky cigaret.

„Aco tedy myslíte?“ zeptala se Li.

„Myslím, že to slouží komunikaci,“ odpověděla Croweová. „Ty buňky spolu komunikují. Je to forma udržování kontaktu.“

„Vy myslíte, že ta věc…“ Greywolf jenom zíral.

Croweová si podržela zapalovač ukonce cigarety, natáhla avyfoukla kouř.

„Vyměňují si informace. Ano.“

Rampa

„Co se to přihodilo vnoci?“ zeptala se Olivieraová, když scházeli dolů do laboratoře.

Johanson pokrčil rameny. „Nemám nejmenší tušení.“

„Ajak je vám teď?“

„Je to zvláštní. Bolest hlavy povoluje, ale vpaměti mám díru velikou jako hangárová paluba.“

„To je ale pitomá náhoda, co?“ Rubin se otočil vchůzi avycenil zuby. „Najednou nás bolí hlava oba. Oba dva! Panebože, já byl tak mimo, že jsem se ani nemohl odhlásit. Musím se vážně omluvit, ale když to jednou přijde… Bác ho! Šmytec!“

Olivieraová si Rubina okamžik prohlížela snedefinovatelným výrazem ve tváři.

„Migréna?“

„Příšerná! Přijde azase odejde. Nemívám to často, ale když, tak už je na všechno pozdě. Tady pomůže jenom něco do sebe kopnout azhasnout světlo.“

„To jste spal nepřetržitě až do dneška do rána?“

„Jasně.“ Rubin se zatvářil provinile. „Je mi to líto. Ale člověk nad sebou ztratí kontrolu, vážně. Jinak bych se přece býval ukázal.“

„Aneukázal jste se?“

Bylo legrační, jak postavila otázku. Rubin se zmateně usmíval.

„Ne.“

„Určitě ne?“

„To bych otom přece musel vědět.“

VJohansonově hlavě něco cvaklo. Jako vpokaženém diaprojektoru. Podavač se pokusí zasunout obrázek aten ujede.

Proč se Olivieraová takhle ptala?

Zastavili se před laboratoří aRubin zadal číselný kód. Dveře se odsunuly. Když vcházeli arozsvěceli, Olivieraová řekla tiše Johansonovi:

„Co je to svámi? Byl jste přece pevně přesvědčen, že jste ho včera vnoci viděl.“

Johanson na ni vytřeštil oči. „Cože jsem byl?“

„Když jsme tam seděli na bedně, pili víno ačekali, až sekvenční přístroj dokončí svou práci,“ zašeptala Olivieraová. „Říkal jste, že jste ho viděl.“

Cvak. Podavač se pokusil zasunout obrázek. Cvak.

Johanson měl hlavu jakoby naplněnou vatou. Pili víno, na to si vzpomíná. Povídali si. Apotom… co viděl?

Cvak.

Olivieraová povytáhla obočí.

„Človíčku,“ řekla, když vcházeli. „Vás to ale sebralo.“

Neuronový computer

Seděli vJIC před počítačem Weaverové.

„Dávej pozor,“ vysvětlovala. „Ta věc skódováním nám dává úplně nový záchytný bod.“

Anawak přikývl. „Buňky nejsou všechny stejné. Znamená to, že nejsou jako neurony.“

„Anení to ani způsobem, jak jsou spojeny. Když jejich DNA vykazuje kódované sekvence, je možné, že právě vtom je klíč kjejich spojování.“

„Ne. Spojení musí nastat něčím jiným. Něčím, co působí na dálku.“

„Včera jsme skončili upachu.“

„Dobře,“ řekl Anawak. „Zkus to. Naprogramuj je tak, že vytvářejí pach, který jim signalizuje – spojte se!“

Weaverová se zamyslela. Pak zavolala palubním telefonem do laboratoře. „Sigur? Ahoj! Sedíme tady usimulace. Nemáte nějakej nápad, jak se ty buňky navzájem spojujou?“ Chvilku poslouchala. „Přesně. – Zkusíme to. – Dej mi vědět.“

„Co říkal?“ vyzvídal Anawak.

„Zkoušejí fázový test. Chtějí rosol přimět, aby se rozložil azase spojil.“

„Takže si taky myslí, že buňky vydávají pach?“

„Ano.“ Weaverová se zachmuřila. „Teď je problém, kterou buňkou začít. Aproč? Když dochází křetězové reakci, něco ji musí spustit.“

„Genetický program.“ Anawak přikývl. „Spojování můžou rozjet pouze určité buňky.“

„Jedna část mozku, která umí víc než ostatní části…“ uvažovala Weaverová. „To je dobrý. Ale stejně to nestačí.“

„Počkej! Možná jsme pořád ještě na špatný stopě. Mám tím na mysli, že stále vycházíme ztoho, že ty buňky dohromady tvoří nějaký veliký mozek.“

„Já jsem přesvědčená, že ano.“

„Já taky. Jen mě právě napadlo, že…“

„Co?“

Anawak horečnatě přemýšlel.

„Taky ti připadá divný, že se od sebe odlišujou? Mě napadá jenom jeden důvod pro tohle kódování. Někdo jim programuje DNA, aby mohli přebírat specifické úkoly. Ale jestli je to pravda – pak je každá tahle buňka sama osobě jeden malý mozek.“ Přemýšlel dál. To by bylo fantastické! Aneměl nejmenší tušení, jak by to mohlo fungovat. „To by znamenalo, že DNA každé buňky je mozek.“

„DNA, která umí myslet?“

„Tak nějak.“

„Potom by taky měla být schopná se učit.“ Podívala se na něj. Ve tváři se jí zračila pochybnost. „Já jsem ochotná věřit ledasčemu, ale tomuhle?“

Měla pravdu. Bylo to scestné. To by došli kúplně nové biochemii. Kněčemu, co neexistuje.

Ale kdyby to přece jenom fungovalo…

„Tak znovu, jak se učí neuronový computer?“ zeptal se.

„Neustále komplexnějším, současným počítáním. Se zkušeností narůstá počet alternativ jednání.“

„Ajak to všechno nezapomene?“

„Ukládá si to.“

„Ktomu musí mít každá jednotka paměťové místo. Propojením paměťových míst do sítě vzniká umělé myšlení.“

„Kam tím míříš?“

Anawak jí to vysvětlil. Poslouchala ho, tu atam zavrtěla hlavou anechala si to vysvětlit ještě jednou.

„Ty tady přepisuješ biologii, jestli k tomu můžu něco podotknout.“

„Přepisuju. Ale mohla bys to itak naprogramovat, aby to fungovalo na podobný způsob?“

„Panebože!“

„Jenom vmalým.“

„Ivmalým je to pořád ještě moc velký. Člověče, Leone! Ty teda máš ujetou teorii. Ale dobře. – Dobře, udělám to!“

Protáhla si dohněda opálené ruce. Vpodpaží se jí leskly zlatavé chloupky. Pod tričkem se jí rýsovaly svaly. Anawak si znovu uvědomil, jak moc se mu tahle ramenatá, vypracovaná holka líbí.

Vtýž okamžik se podívala ona na něj.

„Ale bude tě to něco stát,“ řekla výhružně.

„Tak to vyklop!“

„Ramena azáda. Relaxační masáž.“ Pousmála se. „Asice avanti! Zatímco budu programovat.“

Anawak byl ohromen. Bez zábran asama od sebe. Ať už jeho teorie dávala smysl nebo ne – rozhodně se vyplatilo, že ji pronesl.

Rubin

Na oběd šli společně nahoru do důstojnické jídelny. Johansonův stav se viditelně zlepšil akrom toho si báječně rozuměl sOlivieraovou.

Oba ztoho nebyli nikterak smutní, když jim Rubin vysvětlil, že po záchvatu migrény nemá hlad.

„Půjdu se trochu projít po střeše,“ řekl apokusil se zatvářit tak, aby vzbudil soucit.

„Dávejte na sebe pozor,“ ušklíbl se Johanson. „Člověk tam snadno uklouzne.“

„Žádný strach,“ smál se Rubin. Apřitom si myslel: kdybys věděl, jakej si na tebe celou dobu dávám pozor, tak by ti upadla čelist až dolů do doku.

„Ještě vás budeme potřebovat, Micku.“

„No jo,“ slyšel říct tiše Olivieraovou, která pokračovala sJohansonem vchůzi. Můžete si na můj účet klidně roztrhnout hubu. Nakonec stejně dostane on, co mu náleží. Zásluha ozáchranu lidstva bude připsána na jeho konto. Čekal už dost dlouho na to, aby mohl vystoupit ze stínu CIA. Ale teprve až se toho úkolu zhostí, nebude už žádný důvod skrývat před světem, co umí. Veškeré utajování pak bude zbytečné. Bude si moci publikovat podle libosti asklízet uznání všech.

Jeho nálada se cestou nahoru po rampě lepšila. Na LEVEL 03 odbočil adostal se kúzkým zavřeným dveřím. Zadal číselný kód. Dveře se otevřely aRubin vešel do chodby za nimi. Šel až na konec, kde byly další zavřené dveře. Když naťukal kód tentokrát, na panelu se rozsvítila zelená kontrolka. Nad ní byl pod skleněnou destičkou zapuštěn objektiv. Rubin předstoupil těsně před něj aukázal do čočky pravé oko. Ta naskenovala jeho sítnici aoznámila systému souhlas.

Po dokončení autorizace se mu otevřely ityto dveře. Ocitl se ve velké, šeré místnosti plné počítačů amonitorů, jež byla velice podobná CIC. Uřídicích pultů seděli lidé vuniformách icivilisté. Neustálé bzučení vířilo vzduch. Nad velkým stolem smapami, nasvíceným zevnitř, se skláněla Li, Vanderbilt aPeak.

Peak k němu zvedl oči. „Pojďte sem!“ štěkl.

Rubin přistoupil blíž. Najednou ucítil, jak jeho sebejistota kolísá. Od noční události spolu jenom telefonovali avyměňovali si úsečné informace. Tón řeči byl věcný. Ale teď byl mrazivý.

Rubin se rozhodl pro obranu útokem.

„Pokračujeme zdárně,“ začal. „Jsme stále okrok napřed a…“

„Sedněte si,“ řekl Vanderbilt. Pokynul stroze kžidli na protilehlé straně stolu. Rubin uposlechl. Ti tři zůstali stát, čímž se Rubin octl vroli, která mu vůbec neseděla. Připadal si jako před tribunálem.

„To, co se stalo vnoci, byla samozřejmě hloupost,“ dodal ještě.

„Hloupost?“ Vanderbilt se opřel lokty odesku stolu. „Vy kreténe jeden blbej! Za jinejch okolností bych vás nechal hodit přes palubu.“

„Moment, já…“

„Proč jste ho musel praštit?“

„Aco jsem měl dělat?“

„Dávat pozor, vy troubo! Vůbec ho nepustit dovnitř.“

„To přece není moje chyba,“ vyjel Rubin. „Od toho jsou tu vaši lidi, aby sledovali, kdo se ve spaní škrábe na zadku!“

„Proč jste otvíral tu zatracenou stěnu?“

„Protože… no…, myslel jsem, že bychom třeba mohli potřebovat… Byla to taková úvaha ohledně…“

„Čeho?“

„Dávejte pozor, Rubine,“ řekl Peak. „Ta posuvná deska na hangárové palubě má jedinou funkci, ato víte velice dobře. Aby bylo možno přivážet aodvážet neskladný materiál.“ Vočích se mu zablesklo. „Takže co jste včera vnoci zamýšlel tak důležitého, abyste nutně musel otevírat tenhle přístup?“

Rubin se kousl do rtu.

„Byl jste prostě líný jít vnitřkem lodi, tak je to!“

„Jak to můžete říct?“

„Protože je to pravda.“ Li obešla stůl aposadila se na něj proti Rubinovi. Tvářila se zamyšleně, takřka přátelsky. „Řekl jste ostatním, že se jdete provětrat.“

Rubin se zhroutil na židli. Samozřejmě že to tak řekl. Asledovací systémy to samozřejmě zaznamenaly.

„Apozději jste se šel provětrat znovu.“

„Vypadalo to, že na palubě nikdo není,“ bránil se. „Avaši lidé nicnehlásili.“

„Jak taky, Micku? Sledovačka nic nehlásila, protože nedostala žádný požadavek. Ale vy jste povinen nechat si schválit každé otevření průchodu na palubu. Ato jste neudělal dvakrát po sobě. Oni vám nemohli nic hlásit.“

„To je mi líto,“ zamumlal Rubin.

„Abychom byli spravedliví, musím přiznat, že tady nahoře taky neběželo všechno podle plánu. Johansonovu druhou procházku po hangárové palubě jsme prošvihli. Dále jsme se při přípravě mise dopustili chyby, že vnašem odposlouchávacím systému jsou díry. – Například nevíme, očem se Johanson aOlivieraová bavili, když na hangárové palubě popíjeli víno, ataky jsme bohužel nemohli odposlechnout jejich rozhovor cestou po rampě nahoru na střechu. – Ale to nic nemění na tom, že jste si počínal jako totální blbec.“

„Slibuju, že už se to…“

„Představujete bezpečnostní riziko, Micku. Myslíte prdelí, ane hlavou. Atřebaže ne pokaždé sdílím Jackův názor, vtomhle případě mu pomůžu hodit vás přes palubu, kdyby se ještě jedinkrát stalo něco podobného. Sama osobně za tím účelem přilákám žraloky abudu se sradostí dívat, jak vám vykousnou srdce. Rozuměl jste? Já vás zabiju.“

Její modré oči pořád ještě hleděly přátelsky, ale Rubin tušil, že Li by ani na okamžik nezaváhala svou hrozbu uskutečnit.

Bál se té ženy.

„Vidím, že vám to došlo.“ Li ho poplácala po rameni avrátila se kostatním. „Dobrá, vymezíme škody. Droga působí?“

„Stříkli jsme Johansonovi deset mililitrů,“ řekl Peak. „Víc by ho vykolejilo, ato si momentálně nemůžeme dovolit. Ta látka mu sice vygumuje mozek, ale neskýtá bohužel žádnou záruku, že si na něco časem nevzpomene.“

„Jak veliké je riziko?“

„Těžko říct. Jedno slovo, barva, zápach – když mozek najde záchytný bod, bude schopen provést celkovou rekonstrukci.“

„To riziko je dokonce příliš veliké,“ zavrčel Vanderbilt. „Dodnes jsme neobjevili žádnou drogu, která by potlačila vzpomínky za všech okolností. Ofunkci mozku toho víme moc málo.“

„Takže ho musíme sledovat,“ řekla Li. „Co myslíte, Micku? Jak dlouho podle vašeho odhadu ještě budeme odkázáni na Johansona?“

„My už jsme daleko napřed,“ řekl Rubin horlivě. Tady si je mohl zase udobřit. „Weaverová aAnawak přišli snápadem feromonického splynutí. Taky Olivieraová aJohanson narazili na možnost funkce pachu. Dnes odpoledne provedeme fázové testy, abychom získali důkaz. Když se potvrdí, že shlukování se děje prostřednictvím pachu, máme výchozí bod, od kterého se rychle přeneseme kžádoucímu cíli.“

„Když. Kdyby. Možná. Snad.“ Vanderbilt funěl. „Kdy už ten zatracenej prostředek budete mít?“

„Je ve stadiu výzkumu, Jacku,“ řekl Rubin. „Alexandru Flemingovi taky tenkrát nikdo nekoukal přes rameno aneptal se ho, kolik ještě potřebuje času, než objeví penicilin.“

Vanderbilt chtěl něco namítnout, ale jedna žena vstala od pultu apřicházela k nim.

„VCIC rozluštili signál,“ oznámila.

„Scratch?“

„Vypadá to tak. Croweová řekla Shankarovi, že to rozluštili.“

Li se podívala naproti na panel, na kterém se sbíhaly záběry ahovory ze CIC. Zperspektivy stropní kamery bylo vidět Shankara, Croweovou aAnawaka při rozhovoru. Právě přicházela Weaverová.

„To otom hned dostaneme zprávu,“ řekla. „Tak zatím. Tvařme se přiměřeně překvapeně, pánové.“

Combat Information Center

Všichni se tlačili kolem Croweové aShankara, aby se podívali na odpověď. Ne už ve formě spektrogramu, nýbrž jako optický převod signálu, který obdrželi dopoledne.

„Je to odpověď?“ zeptala se Li.

„Dobrá otázka,“ odpověděla Croweová.

„Co je vůbec ten Scratch?“ chtěl vědět Greywolf, který se tu, sDelawareovou vpatách, rovněž objevil. „Nějaká řeč?“

„Scratch možná ano, ale rozhodně ne způsob, jakým je tentokrát zakódován,“ vysvětloval Shankar. „Je to stejné jako sposelstvími zAreciba. Nikdo tady na zemi nerozmlouvá vbinárním kódu. Vzásadě jsme zprávu do vesmíru neposlali my, ale naše počítače.“

„Co jsme vypátrali,“ řekla Croweová, „to je struktura Scratche. Proč je slyšet, jako když se smekne jehla po gramofonové desce. Je to staccato vnízkofrekvenčním pásmu, vhodném pro křižování oceány. Vlny snízkou frekvencí překonávají největší vzdálenosti. Navíc venormně rychlém staccatu. Uinfrazvuku je problém, že zvuky pod sto Hertzů musíme mnohonásobně zrychlit, aby byly slyšitelné, čímž ovšem taky zrychlíme ono staccato. Jenže klíč kporozumění staccatu je právě ve zpomalování.“

„Museli jsme ho roztáhnout,“ pokračoval Shankar, „abychom rozlišili jednotlivosti. Takže jsme ho extrémně zpomalili, až se ze zvuku škrábance stal sled různě dlouhých arůzně intenzivních jednotlivých impulzů.“

„Zní to jako morseovka,“ řekla Weaverová.

„Apodobně to taky zřejmě funguje.“

„Ajak to znázorníte?“ zeptala se Li. „Jako spektrogram?“

„To je jedna možnost. Ale to nestačí. Když to chceme slyšet, jsme rádi, že vůbec něco slyšíme. Proto jsme sáhli po triku, jakým se převádějí obrazy ze satelitů zachycené radarem, které se zviditelňují přes falešné barvy. Vtomto případě každý signál při zachování jeho délky aintenzity nahrazujeme frekvencí, kterou můžeme slyšet. Když originál vykazuje rozdílné frekvenční výšky, tak ho podle toho přepočítáme.“

„Tímhle způsobem jsme postupovali se Scratchem.“ Croweová vyťukala příkaz. „Co jsme přijali, zní teď takhle.“

Zvuky duněly jako bubny pod vodou. Příliš rychle, příliš rychleza sebou, aby je bylo možné oddělit, ale byl to jednoznačně sled různě hlasitých arůzně dlouhých impulzů.

„To zní opravdu jako kód,“ řekl Anawak. „Co to znamená?“

„To nevíme.“

„Jo tak vy to nevíte?“ zeptal se Vanderbilt. „Já myslel, že jste to rozluštili.“

„Nevíme, jaká by to byla řeč,“ odpovídala Croweová trpělivě, „kdyby se jí mluvilo za normálních podmínek. Nemáme nejmenší tušení, co znamenají signály Scratch, které byly zachyceny vminulých letech. Ale to není důležité.“ Croweová vyfoukla kouř nosními dírkami. „Máme něco mnohem lepšího, totiž kontakt. Murray, ukaž jim první část!“

Shankar kliknul na obrázek. Na monitoru naběhly nekonečné řady čísel. Celé sloupce byly stejné.

„Jak si vzpomínáte, poslali jsme jim pár domácích úkolů,“ řekl Shankar. „Zmatematiky. Jako při testu IQ. Měli pokračovat včíselných řadách desítkové soustavy, poznat logaritmy adoplňovat chybějící prvky. Vnejlepším případě jsme si představovali, že ztoho tam dole budou mít legraci apošlou nám odpověď, kterou nám oznámí: slyšeli jsme vás – jsme tady – umíme matematiku adovedeme ji používat.“ Shankar ukázal na číselné řady. „Zde jsou výsledky. Na jedničku shvězdičkou. Všechny úlohy vyřešili správně.“

„No nazdar,“ zašeptala Weaverová.

„To vypovídá odvou věcech,“ řekla Croweová. „Za prvé, Scratch je skutečně druh řeči. Signály Scratch svelkou pravděpodobností obsahují komplexní informace. Za druhé – ato je rozhodující! – je to důkaz, že jsou schopni Scratch transformovat tak, aby byl srozumitelný pro nás. To je prvotřídní výkon. Svědčí otom, že za námi vničem nezaostávají. Umějí nejen dekódovat, ale taky kódovat.“

Chvíli se všichni jenom dívali na sloupce čísel. Vládlo mlčení, usazené někde mezi obdivem aúzkostí.

„Ale co to přesně dokazuje?“ pronesl do ticha Johanson.

„To je přece jasný,“ odpověděla Delawareová. „Že tam dole někdo myslí aodpovídá.“

„Ano, ale nemůže stejné odpovědi odeslat počítač?“

„Ty myslíš, že se bavíme spočítačem?“

„Má pravdu,“ řekl Anawak. „Tohle dokazuje, že někdo hezky vypracoval domácí úkoly. To je nanejvýš ohromující, ale není to nutně důkaz inteligentního života suvědoměním si sama sebe.“

„Akdo jiný by nám takové odpovědi mohl poslat?“ zeptal se Greywolf zaraženě. „Makrely?“

„Blbost. To ne, ale uvažuj trochu. Tohle je dovedné zacházení se symboly. Chameleón provádí, jednoduše řečeno, velice složité početní úkony, když se přizpůsobuje svému okolí. Adefacto si toho ani nevšimne. Někdo, kdo oněm nic neví, by mohl dospět kzávěru, že chameleón musí být zatraceně inteligentní, aby ovládl program, který jeho zevnějšek sladí slisty stromů dnes askalní stěnou zítra. Podsouval by mu vysokou poznávací schopnost, protože vlastně rozluští kód svého okolí, ataky vysokou kreativitu, protože podle něj nastaví svůj vlastní kód.“

„Takže co to tady máme?“ zeptala se Delawareová bezradně. Byla zklamaná.

Croweová se lehce usmála.

„Leon má pravdu,“ řekla. „Že někdo manipuluje symboly, to ještě neznamená, že jim také rozumí. Skutečný duch akreativita se poznají podle síly představivosti aúrovně vědomí souvislostí vreálném světě. Podle hlubšího porozumění. Počítací stroj, ať je jak chce výkonný, neumí zacházet se základními pravidly, nezná jednání vrozporu slogikou, nevymezuje se vůči okolnímu světu aani nesbírá zkušenosti. Odhaduju, že tohle si řekli také yrr, když formulovali svou odpověď. Hledali něco, co by nám ukázalo, že jsou schopni vyšší úrovně porozumění.“ Croweová ukázala na obrazovku. „To jsou výsledky obou početních úloh. Když se podíváte pozorně, zjistíte, že výsledek jedna se tu objevuje jedenáctkrát za sebou, pak třikrát výsledek dvě, jednou výsledek jedna, znovu devětkrát výsledek dvě atak dál. Na jednom místě se výsledek dvě opakuje skoro třicettisíckrát. Ale proč? Mělo by sice smysl poslat nám každý výsledek víc než jednou. Jednoduše proto, aby zpráva byla dost dlouhá aabychom si jí všimli. Ale proč tohle chaotické pořadí?“

„Atady vstupuje do hry Slečna Vetřelec,“ řekl Shankar atajemně se usmál na všechny kolem.

„Moje alter ego Jodie Foster,“ přikývla Croweová. „Přiznám se, že odpověď mě napadla, když jsem si vzpomněla na ten film. Pořadí je rovněž kód. Když ho umíme správně přečíst, uvidíme obraz zčerných abílých pixelů – tedy nic jiného než to, co děláme vSETI.“

„Doufejme, že to nebude Adolf Hitler,“ řekl Rubin.

Tentokrát zabodoval on. Film Kontakt sJodie Foster viděli všichni. Mimozemšťané v něm poslali na Zemi obraz, jehož pixely obsahovaly části montážního návodu. Vybrali náhodně obraz zfundusu toho, co lidstvo vprůběhu své technické revoluce odeslalo do vesmíru, arozhodli se zrovna pro Hitlerovu fotografii.

„Ne,“ řekla Croweová. „Není to Hitler.“

Shankar zadal počítači příkaz. Sloupce čísel zmizely aobjevila se grafika.

„Co je to?“ Vanderbilt se předklonil.

„Vy to nepoznáváte?“ Croweová se usmála na ostatní. „Má někdo nějaký nápad?“

„Vypadá to jako mrakodrap,“ řekl Anawak.

„Empire State Building,“ navrhoval Rubin.

„Blbost,“ pronesl Greywolf. „Odkud by věděli, jak vypadá Empire State Building? Vypadá to jako raketa.“

„Aodkud by znali rakety?“ zeptala se Delawareová.

„Protože jich je vmoři spousta. Snukleárními hlavicemi, schemickými bojovými látkami…“

„Co je tady to kolem?“ ptala se Olivieraová. „Mraky?“

„Snad je to voda,“ usoudila Weaverová. „Třeba je to něco zhloubky. Nějaká formace.“

„Voda je správně,“ řekla Croweová.

Johanson se drbal ve vousech. „Působí to dojmem monumentu. Možná je to symbol. Něčeho… náboženského.“

„Člověk, samý člověk.“ Croweová neskrývala svou škodolibou radost. „Proč se jednoduše nezeptáte, jestli se na obrázek nedá podívat ijinak?“

Všichni civěli dál. Vtom sebou Li trhla.

„Můžete ho překlopit odevadesát stupňů?“

Shankar něco vyťukal do klávesnice aobjevil se obrazec na šířku.

„Pořád ještě nevidím, co by to mělo být,“ řekl Vanderbilt. „Ryba? Velký zvíře?“

Li zavrtěla hlavou. Pak tiše vyprskla smíchy.

„Ne, Jacku. Ty vzorky kolem jsou vlny. Mořské vlny. Je to snímek braný zespoda. Zhloubky proti hladině.“

„Co? Ata černá věc?“

„Jednoduché. To jsme přece my. Je to naše loď.“

Heerema, u La Palmy, Kanárské ostrovy

Asi to stou euforií neměli přehánět.

Posledních šestnáct hodin pracovalo sací zařízení nepřetržitě avyneslo na světlo tuny růžovobílých těl, kterým náhlá změna prostředízjevně nesvědčila. Většina znich dorazila prasklá azbytek se svíjel vkřečích achcípal svysunutými sosáky aškubajícími čelistmi. Frost hned ze začátku vyběhl ven, tam kde Polychaeta spolu snačerpanou mořskou vodou stříkala do výšky adopadala do natažených sítí, zatímco voda stékala zpátky do moře. Červi pak klouzali do útrob nákladní lodi, jež kotvila vedle Heeremy aneustále se plnila. Frost nadšeně hrábl do hromady aumazán od slizu se vrátil sdesítkou mrtvol, které triumfálně zvedal do výšky.

„Jedině mrtvej červ je dobrej červ!“ hřímal. „Slyšte má slova! Yeah!“

Všichni mu tleskali, iBohrmann.

Zvířené bahno se za chvíli usadilo abyla vidět mramorovaná zkamenělá láva. Tu atam zní vycházely tenké šňůry bublinek. Kamery světelného ostrova najely na detaily, takže Bohrmann viděl dost přesně, jak se to má stím mramorovým vzorem.

„Bakteriové rohože,“ řekl.

Frost se na něj podíval. „Ato znamená co?“

„Těžko říct.“ Bohrmann se podrbal kloubem prstu na bradě. „Dokud přebývají na povrchu, žádné nebezpečí nehrozí. Ale nevím, kolik jich už proniklo do sedimentu. Mimochodem, ty špinavě šedivé linky mezi, to je hydrát.“

„Takže ještě existuje.“

„Vidíme to, co existuje. Ale nevíme, co tam bylo předtím ajak moc hydrátu se už rozložilo. Unik bublin je zatím vúnosných mezích. Já bych velice opatrně řekl, že jsme nebyli neúspěšní.“

„Dvojí zápor může být taky souhlas.“ Frost spokojeně pokýval hlavou azvedl se. „Dojdu pro kafe.“

Potom se dívali dlouhé hodiny, jak vysavač čistí plošinu, až je začaly pálit oči avan Maarten konečně zahnal Frosta do postele, aby si odpočinul. Frost aBohrmann nespali už tři noci. Frost sice ještě protestoval, ale oči se mu tak klížily, že se zposledních sil dopotácel na pokoj.

Bohrmann zůstal svan Maartenem. Bylo 23:00.

„Jste první na řadě, kdo půjde spát,“ poznamenal Holanďan.

„Já nemůžu jít spát.“ Bohrmann si promnul oči. „Mimo mě se tu nikdo vhydrátech pořádně nevyzná.“

„My se taky vyznáme.“

„Už to stejně nepotrvá dlouho,“ řekl Bohrmann.

Byl ukonce sil. Pilotní tým se už třikrát vyměnil. Ale za pár hodinpřiletí Erwin Suess vrtulníkem zKielu ado té doby to on musí ještě vydržet.

Zívl. Mezitím nastala opravdová noc. Místností se linulo slabé bzučení. Světelný ostrov avysavač vposledních hodinách postupovaly pomalu, ale jistě na sever. Pokud údaje zexpedice Polarstern souhlasily, hemžili se červi pouze na této terase. Bohrmann odhadoval, že to potrvá ještě pár dní, než očistí celou terasu, ale už v něm zase klíčila naděje. Únik plynu sice převyšoval očekávanou hodnotu, ale nebyl to důvod kznepokojení. Když teď červi abakterie zmizely, rozežraný hydrát se jistě zase stabilizuje.

Stěžkými víčky pozoroval monitory.

Zavinila to únava, že si změny všiml, teprve když už na ni chvíli koukal. Předklonil se.

„Něco se tam leskne,“ řekl. „Zvedněte ten nástavec.“

Van Maarten přimhouřil oči. „Kde?“

„Podívejte se na monitory. Vté tlačenici se něco blýsklo. – Tamhle, teď už zas!“

Najednou byl opět čilý. Ikamery na světelném ostrově už ukazovaly, že něco není vpořádku. Obligátní mrak zvířeného sedimentu kolem nasávací hubice se nafoukl. Vířily v něm tmavé úlomky abubliny ahnaly se nahoru.

Obrazovky napojené ke kamerám na hubici byly černé. Hubice sosáku sebou hodila na stranu.

„Krucinál, co se děje?“

Zreproduktoru se ozval pilotův hlas:

„Natahujeme větší kusy. Sací nástavec je zjevně nestabilní. Nevím, jestli…“

„Pryč stím!“ vykřikl Bohrmann. „Pryč ze svahu!“

Už zas! pomyslel si zoufale. Jako tenkrát na Sonne. Blowout. Na tomhle místě se zdrželi příliš dlouho adeska přestala být stabilní. Podtlak vytrhával sediment.

Ne, to není blowout. Je to ještě horší.

Sací nástavec se pokoušel vymanit zmraku sedimentu. Mrak se nafoukl anajednou jako by doslova explodoval. Světelným ostrovem otřásla tlaková vlna. Obraz se kymácel nahoru adolů.

„Máme tady sesuv!“ křičel pilot.

„Vypněte ten vysavač!“ Bohrmann vyskočil. „Jeďte zpátky!“

Teď už viděl, jak shora padají větší kusy skal. Lávové kamení seřítilo na terasu. Někudy pod mrakem zbahna atrosek se vinula už sotva viditelná hadice od sacího nástavce.

„Odsávání je vyřazeno,“ potvrdil van Maarten.

Svytřeštěnýma očima pozorovali průběh sesuvu. Na terasu dopadalo čím dál víc kamení. Jestli ten efekt bude pokračovat po téměř svislé stěně vulkanického kuželu, budou se vylamovat neustále větší kusy. Vulkanický kámen je porézní. Zmalého sesuvu se během minuty může stát větší anakonec se dostaví přesně to, čemu se tu snažili zabránit.

Musíme se odevzdat osudu, pomyslel si Bohrmann. Na útěk už je stejně pozdě.

Vodní hora vysoká šest set metrů…

Lavina se zastavila.

Dlouho nikdo nic neříkal. Jejich němé pohledy byly přilepeny kmonitorům. Nad terasou byl difúzní mrak, který rozptyloval světlo halogenových lamp aodrážel ho zpátky.

„Přestalo to,“ řekl van Maarten nezřetelně rozechvělým hlasem.

„Ano.“ Bohrmann přikývl. „Vypadá to tak.“

Van Maarten zavolal pilotům.

„Světelným ostrovem to pořádně zatřáslo,“ hlásil tým osvětlovačů. „Jeden spot vypadl. Ale to se nijak neprojeví, pokud otom člověk neví.“

„Asosák?“

„Vypadá to, že uvízl,“ zněla zpráva zdruhého jeřábu. „Systém dostává příkazy stejně jako předtím, ale evidentně není vstavu je provést.“

„Řekl bych, že hubice je zasypaná troskami,“ vyslovil svou domněnku druhý pilot.

„Kolik toho na ni mohlo spadnout?“ zeptal se tiše van Maarten.

„Napřed se musí usadit ten mrak,“ namítl Bohrmann. „Tohle je jako pěstí do oka.“

„Dobrá. Musíme počkat.“ Van Maarten mluvil do mikrofonu. „Žádné další pokusy vyprostit zařízení. Dáme si pauzu na kafe. Nechci tam dole další zbytečné otřesy. Chvíli počkáme apak uvidíme, co dál.“

Otři hodiny později už viděli lépe. Místy sice jenom pár metrů, protože sediment se pořád ještě úplně neusadil, ale vyústění sosáku bylo vidět do značné míry zřetelně. Mezitím se už zase vrátil Frost. Vlasy zkroucené jako vývrtky mu trčely do všech stran.

„Tam se to zle zaklínilo,“ konstatoval van Maarten.

„Jo.“ Frost se drbal ve vlasech. „Ale zničený to nevypadá.“

„Jsou zablokované motory.“

„Ajak to zase dostaneme ven?“

„Můžeme dolů vyslat robota, aby to odklidil,“ navrhl Bohrmann.

„Svatá Matko Boží avšichni andělé!“ zahřímal Frost. „To nás bude stát fůru času. Teď, když se to tak skvěle rozběhlo.“

„Musíme si zkrátka pospíšit.“ Bohrmann otočil hlavu kvan Maartenovi. „Jak rychle můžeme nasadit Ramba?“

„Okamžitě.“

„Tak do toho! Zkusíme to.“

Rambo vděčil za svůj název naprosto nevědeckým filmům se Sylvestrem Stallonem. ROV vypadal jako menší verze robota Victor 6000. Měl čtyři kamery, zádové aboční stabilizátory advě silná kloubová podávací ramena. Přístroj byl použitelný jen do hloubky osmi set metrů, ale vtěžařském průmyslu byl velice oblíbený. Rambo byl připraven do akce za čtvrt hodiny. Krátce nato se už snášel podél vulkanického kužele dolů na terasu. Spilotním stanovištěm na Heeremě byl spojen elektrooptickým kabelem. Světelný ostrov už byl na dohled. Robot klesal dál, pak se rozjel amanévroval kzaklíněnému sacímu nástavci. Zblízka bylo jasně znát, že motory avideosystém nebyly poškozeny, ovšem zařízení se zaklínilo mezi několik vulkanických balvanů tak nešťastně, že vnich vězelo naprosto beznadějně.

Rambova chapadla začala odklízet kameny. Zpočátku to vypadalo, že robot sosák uvolní. Odnášel trosky jednu po druhé, až se zastavil ošikmo stojící hrot podlouhlého balvanu, který se zabořil do sedimentu na terase atlačil sací nástavec proti skalnímu výběžku. Ramena vyjížděla sem atam, otáčela se apokoušela se podélný balvan uvolnit. Bylo to naprosto beznadějné.

„Tohle automat nemůže zvládnout,“ konstatoval Bohrmann. „Nedokáže totiž vyvinout impulz.“

„No to je ohromný,“ zasyčel Frost.

„Aco když piloti ten sosák jednoduše vytáhnou nahoru?“ navrhl Bohrmann. „Pod jejich tahem se musí nějak uvolnit.“

Van Maarten zavrtěl hlavou.

„To je moc riskantní. Hadice by se mohla utrhnout.“

Pokoušeli se oštěstí tím, že robotem naráželi do kamene zrůzných stran aúhlů. Opůlnoci bylo jasné, že stroj to nezvládne. Za tu dobuse očištěné plochy znovu pokryly červy, kteří se sem ve tmě stahovali ze všech stran.

„Tohle se mi vůbec nelíbí,“ zavrčel Bohrmann. „Zrovna tady, kde je to nestabilní. Musíme hledět, jak tu hubici co nejrychleji uvolnit, jinak to vidím černě.“

Frostovi naběhly na čele vrásky. „Dobře. Tak se do tý tmy podíváme. Přímo aosobně.“

Bohrmann na něj tázavě pohlédl.

„No jo.“ Frost zvedl ramena. „Hluboko vmoři je přece temno, ne? Chci tím říct, že když to nezvládne Rambo, zbývá už jenom jeden, kdo sestoupí dolů. Našikmo posazená koruna stvoření. Je to čtyři sta metrů. Na to přece máme na palubě speciální obleky.“

„Ty se tam chceš potopit?“ zeptal se Bohrmann zděšeně.

„Samozřejmě, proč ne?“ Frost si protáhl ruce, až to zapraskalo. „Včem je problém?“

15. srpna

Independence, Grónské moře

Odpověď yrr poskytla Croweové důvod, aby jim odeslala do hlubin další, mnohem podrobnější zprávu. Obsahovala informace olidské rase, její evoluci akultuře. Vanderbilt ztoho nijak nadšený nebyl, ale Croweové se ho nakonec podařilo přesvědčit, že už beztak není co zkazit. Yrr byli jeden krok před vítězstvím nad člověkem.

„Stejně jako předtím iteď máme jenom jednu šanci,“ vysvětlovala mu. „Musíme je přesvědčit, že jsme hodni existovat. Ato je možné jen tak, když jim toho osobě povíme co nejvíc. Třeba vtom bude něco, co dosud nevzali vpotaz. Co je přiměje kzamyšlení.“

„Prolínání hodnot,“ řekla Li.

„Třeba sebenepatrnější.“

Olivieraová, Johanson aRubin se zabarikádovali vlaboratoři. Snažili se přimět rosolovitou hmotu vnádrži, aby se rozdělila nebo dokonale rozptýlila. Neustále se radili sWeaverovou aAnawakem. Weaverová vybavila virtuální yrr umělou DNA aferomonovým přenašečem. Fungovalo to. Teoreticky to dokazovalo, že prvoci ke svému splynutí používají pach, ale rosol se vzpíral jakékoli spolupráci, takže praktický důkaz chyběl. Bytost – přesněji řečeno suma bytostí – se proměnila vširokou placku připomínající kravinec ata se rozložila po dně nádrže.

Delawareová aGreywolf zatím vyhodnocovali filmové záběry delfíního oddílu, aniž by však spatřili něco jiného než trup Independence, ojedinělé ryby adalší delfíny, kteří se filmovali navzájem. Střídavě trávili čas buď vCIC nebo vlodním doku, kde byli Roscovitz aBrowningová pořád ještě zaměstnáni opravou ponorky Deepflight.

Li věděla, že itěm nejlepším lidem občas hrozí nebezpečí, že se do něčeho zakousnou anepovolí, nebo se začnou rozmělňovat podružnostmi, pokud je občas někdo nevytrhne zpráce anepřivede na jiné myšlenky. Nechala si stáhnout povětrnostní situaci avyhodnotit spolehlivost předpovědi. Už teď se vlnobití zmírnilo vporovnání se situací ráno.

A tak požádala Anawaka opár minut času azjistila, že ten toho o kuchyni dalekého severu ví překvapivě málo. Delegovala tedy odpovědnost na Peaka aten se poprvé ve své vojenské kariéře staral ojídlo.

Napřed dlouho telefonoval. Potom dva vrtulníky vystartovaly ke grónským břehům. Pozdě odpoledne oznámil Li, že šéf kuchyně zve všechny na party ve 21:00. Vrtulníky se vrátily zpátky apřivezly ssebou všechno možné, co je třeba ke grónské hostině. Na letové palubě uostrova rozestavěli stoly, židle abufet, instalovali reprodukovanou hudbu aobestavěli místo tepelnými zářiči, aby nikomu nebyla zima.

Vkuchyni vypukl neskutečný mumraj. Li byla známá tím, že dokázala vykouzlit zklobouku totálně bláznivou ideu atrvala na tom, aby se uskutečnila pokud možno okamžitě. Sobí maso putovalo do hrnců ana pánve. Krájel se maktaaq, křupavá narvalí kůže, zdušeného tuleního masa se připravovala polévka avařila se vejce mořských kajek. Pekař na Independence se pokusil vyrobit ječné placky, velice chutný nekvašený chléb, vjehož přípravě Inuité každý rok pořádali pekařské závody. Lososi asiveni byli nafiletováni apekli se sbylinkami. Ktomu se vařily kopce rýže. Kulinářské záležitosti přesahovaly Peakův obzor, atak jednoduše objednal všechno, co ještě neměli na skladě, asnaprosto slepou důvěrou se spolehl na grónské poradce. Pouze jedna specialita se mu zdála podezřelá: syrové mroží střevo.

I když mu na něj pěli ódy, Peak usoudil, že bez této pochoutky se skutečně obejdou.

Přidělil nezbytné služby na můstku ave strojovně, jakož ivCIC. Zbytek obyvatel Independence se přesně ve 21:00 sešel vplném počtu na palubě: posádka, vědci ivojáci. Jak se obrovské prostory lodi zdály přes den prázdné, tak bylo teď na palubě plno. Asi sto šedesát lidí se dostavilo na nealkoholický seznamovací koktejl aobsadilo místa ksezení istání, akdyž se otevřel bufet, začali tak nějak mluvit každý skaždým.

Byla zvláštní, ta party, kterou Li pořádala. Hosté měli za zády ocelovou výškovou budovu lodního ostrova akolem dokola výhled na širé apusté moře. Mlha se zvedla ana obzoru se vytvořily surrealistické hory zmraků, zpod nichž neustále vykukovalo nízko stojící slunce. Studený vzduch byl štiplavý anad tím vším se klenulo sytě modré nebe.

Zpočátku dalo námahu odsunout do pozadí důvod, pro který tu všichni jsou. Ale udělalo jim dobře, že se bavili ojiných věcech. Zároveň vtom bylo něco trochu křečovitého až zoufalého, jak se všichni snažili konverzovat povrchně, jako by se sešli náhodně třeba na vernisáži. Krátce před půlnocí, když se začínalo smrákat, padla křehká obrana, která stínila účel jejich zdejšího pobytu. Svíčky ve skleněných cylindrech proti větru, které byly rozestavěny po stolech, projevily svou přitažlivou sílu. Lidé vytvořili skupinky aty se shromáždily kolem svých šamanů, aby se jim od nich dostalo útěchy, kterou jim však nemohli poskytnout.

„Ateď vážně,“ řekl Buchanan Croweové krátce po jedné hodině. „Přece doopravdy nevěříte na inteligentní prvoky.“

„Aproč ne?“ zeptala se Croweová.

„Ale prosím vás! Mluvíme přece ointeligentní formě života, ne?“

„Vypadá to tak.“

„Takže…“ Buchanan hledal slova. „Nečekám, že budou vypadat jako my, ale že to bude něco ucelenějšího než prvoci. Říká se, že šimpanzi jsou inteligentní, delfíni avelryby taky, ati všichni mají soudržnou stavbu těla avelký mozek. Mravenci, jak nás učili, jsou příliš malí, než aby se unich mohla vyvinout skutečná inteligence. Tak jak to utěch prvoků může fungovat?“

„Pletete dohromady různé věci, kapitáne.“

„Jo? Akteré?“

„To, co by mohlo fungovat, ato, co by se vám zamlouvalo.“

„Nechápu, co tím myslíte.“

„Myslí tím,“ řekl Peak, „že když už se musíme smířit smyšlenkou, že se člověk vzdává své nadvlády, tak tedy aspoň silnému amocnému protivníkovi. Velikému adobře vyhlížejícímu svalovci.“

Buchanan udeřil dlaní do stolu.

„Já tomu prostě nevěřím. Nevěřím, že by tak primitivní organismy dokázaly ovládnout planetu aže by se jejich inteligence mohla měřit slidskou. To přece nejde! Člověk je pokroková bytost…“

„Pokrok? Komplexnost?“ Croweová zavrtěla hlavou. „Co tím myslíte? Je evoluce pokrok?“

Buchanan se zatvářil utrápeně.

„Dobrá, tak se na to podívejme,“ řekla Croweová. „Evoluce, to je boj oexistenci, přežití silnějšího, abychom zůstali uDarwina. Základem všeho jsou obtíže. Buď je to boj sjinými živočichy, nebo spřírodními katastrofami. Další vývoj se tedy děje výběrem. Ale vede to automaticky kvyšší komplexitě? A je vyšší komplexita pokrok?“

„Vevoluci nejsem dvakrát zběhlý,“ řekl Peak. „Představuju si to tak, že většina živočichů se vprůběhu dějin přírody stávala většími akomplexnějšími. Každopádně lidská rasa. Podle mého názoru je to jasný výsledek trendu.“

„Trendu? Chyba. My totiž vidíme jenom malý historický úsek, vněmž se právě experimentuje skomplexností, ale kdo může říct, že to neskončí ve slepé uličce evoluce? Je to jenom naše vlastní sebepřeceňování, že se vidíme na momentálním vrcholu přirozeného trendu. Všichni víte, jak vypadá strom evoluce, ten rozvětvený obrazec shlavními avedlejšími větvemi. Nuže, Sale, když si ten strom představíte, na které větvi spatřujete lidstvo? Na hlavní, nebo vedlejší?“

„Samozřejmě na té hlavní.“

„To jsem čekala. Odpovídá to lidskému pohledu. Když se spousta větví jedné živočišné čeledi roztáhne daleko od sebe ajedna znich přežije, zatímco ostatní vyhynou, máme sklon tuto přeživší větev prohlašovat za hlavní. Proč? Jenom proto, že – ještě – přežívá? Ale třeba je to jen nepodstatná vedlejší linie, která pouze vydržela déle než ostatní. My lidé jsme jediný pozůstalý druh kdysi bujné evoluční koruny. Zbytek vývoje, jehož ostatní větve uschly. Jsme poslední přežívající experimentu jménem Homo. Homo australopithecus: vyhynul. Homo habilis: vyhynul. Homo sapiens neanderthalensis: vyhynul. Homo sapiens sapiens: ještě je tady. Dočasně jsme si vybojovali vládu nad planetou, ale pozor! –Parvenu evoluce by si neměli plést nadvládu sbytostnou nadřazeností adlouhodobějším přežíváním. Můžeme také zmizet, arychleji, než nám to bude milé.“

„Možná máte pravdu,“ řekl Peak. „Ale pouštíte ze zřetele jednu zásadní věc. Tento jediný přežívající druh má taky jako jediný vysoce vyvinuté vědomí.“

„Souhlasím. Ale podívejte se prosím na tento vývoj zhlediska přírody jako celku. Opravdu vtom spatřujete nějaký pokrok nebo výrazný trend? Osmdesát procent mnohobuněčných se těší mnohem většímu evolučnímu úspěchu než člověk, aniž by tento údajný trend dospěl kvyšší nervové komplexitě. Naše výbava duchem avědomím je pokrok čistě jen podle našeho subjektivního světonázoru. Ekosystému Země tohle bizarní, nepravděpodobné aokrajové zjevení jménem člověk přineslo jen jedno: spoustu zla.“

„Já jsem stejně jako předtím přesvědčenej, že jsou za tím lidi,“ vykládal uvedlejšího stolu Vanderbilt. „Ale dobře, nechám se poučit. Akdyžza tím nebudou vězet lidi, rozjedeme špionáž proti yrr. CIA bude ten odpornej sliz sledovat tak dlouho, dokud nebudeme vědět, jak uvažuje aco má za lubem.“

Vanderbilt tam stál spolu sDelawareovou aAnawakem, obklopeni vojáky ačleny posádky.

„To klidně pusť zhlavy,“ řekla Delawareová. „Na tohle je krátká ita tvoje CIA.“

„Tůdle, holka!“ zasmál se Vanderbilt. „Napíchneš se do každý lebky, když jsi dost trpělivá. Ikdyby ta lebka patřila nějakýmu zatracenýmu prvokovi. Všechno je jen otázka času.“

„Ne, je to otázka objektivity,“ řekl Anawak. „Což předpokládá, že jsi schopen dívat se na věc jako nezúčastněný pozorovatel.“

„Toho schopný jsme. Od toho jsme inteligentní acivilizovaný.“

„Třeba jsi inteligentní, Jacku. Ale určitě nedokážeš vnímat přírodu objektivně.“

„Přesně řečeno jsi zrovna tak subjektivní anesvobodný jako zvíře,“ doplnila Delawareová.

„Akterýs měla na mysli?“ uchechtl se Vanderbilt. „Mrože?“

Anawak se tiše zasmál. „Já to myslím vážně, Jacku. Jsme přírodě mnohem blíž, než si myslíme.“

„Já ne. Vyrostl jsem ve velkoměstě. Nikdy jsem nebyl na venkově. Můj táta taky ne.“

„To nehraje roli,“ namítla Delawareová. „Dám ti příklad: hadi. Na jedny straně se jich lidé bojí ana druhý je uctívají. Nebo žraloci. Existuje spousta žraločích božstev. Tahle emocionální vazba člověka na jinou formu života je vrozená, dokonce potvrzená geneticky.“

„Vy mluvíte opřírodních národech, ale já olidech změsta.“

„Tak dobře.“ Anawak chvilku přemýšlel. „Máš nějakou fobii? Něco, co by se dalo označit za fóbii?“

„No, není to nutně fóbie…“ začal Vanderbilt.

„Hnusí se ti něco?“

„Jo.“

„Aco?“

„Není to nic dvakrát originálního, to má snad každej. Pavouci se mi hnusej. Nesnáším ty potvory.“

„Proč?“

„Protože…“ Vanderbilt pokrčil rameny. „Jsou prostě odporný. Nemyslíš, že jsou odporný?“

„Nemyslím, ale to je vedlejší. Podstatné je, že hlavní příčiny fobií vnašem civilizovaném světě jsou skoro vždycky nebezpečí, která nám hrozila, ještě než jsme začali žít ve městech. Máme strach zvysokých skal, bouřky, přívalů vody, ztoho, co se skrývá pod vodní hladinou, zhadů, psů apavouků. Proč se nebojíme elektrických kabelů, revolverů, vyskakovacích nožů, aut, výbušnin aelektrických zásuvek, když tohle všechno je mnohem nebezpečnější? Protože vnašem mozku je zakódováno pravidlo: střež se všeho, co má tvar hada, atvorů smnoha nohama.“

„Lidský mozek se vyvinul vpřírodních podmínkách, ane mezi stroji,“ řekla Delawareová. „Naše duševní evoluce probíhala dva miliony let vtom nejtěsnějším sepětí spřírodou. Možná máme pravidla pro přežití ztéhle doby dokonce vgenech, ale každopádně se pouze nepatrný zlomek naší evoluce odehrál vtakzvané civilizaci. Opravdu si myslíš, že se ti všechny archaický informace vymazaly zmozku jenom proto, že tvůj otec adědeček žili ve městě? Tak proč se bojíš těch maličkých zvířátek vtrávě aproč se ti hnusí pavouci? Protože tomu strachu vprůběhu vývoje člověka vděčíme za život. Protože lidé, kteří jsou bázlivější než jiní tvorové, se méně často ocitali vnebezpečí avychovali větší potomstvo. Tak je to. Nemám pravdu, Jacku?“

Vanderbilt se podíval na Delawareovou apak na Anawaka.

„Aco to má společnýho syrr?“ zeptal se.

„Má to snimi společného to, že jsou něco jako pavouci,“ namítl Anawak. „Fuj! Tak mi nevykládej nic oobjektivitě. Dokud si yrr budeme hnusit, ať už vypadají, jak chtějí, dokud si budeme hnusit rosol, prvoky ajedovaté kraby, nedozvíme se nic ojejich myšlení, protože to prostě nedokážeme. Budeme mít jediný zájem: zničit všechno, co je jiné, aby nám to vnoci nenalezlo do jeskyň aneukradlo naše děti.“

Kousek stranou stál vpřítmí Johanson spokoušel se rozpomenout na detaily minulé noci, když k němu přistoupila Li apodala mu sklenku. Bylo vní červené víno.

„Myslel jsem, že je to nealkoholický dýchánek,“ podivil se.

„To taky je.“ Li si s ním přiťukla. „Ale nejsme dogmatici. Krom toho beru ohled na záliby svých hostů.“

Johanson ochutnal. Víno bylo dobré. Dokonce vybrané.

„Covy jste vlastně za člověka, paní generálko?“ zeptal se.

„Říkejte mi Jude. Říká mi tak každý, kdo přede mnou nemusí stát vpozoru.“

„Já zvás nejsem moudrý, Jude.“

„Včem je problém?“

„Já vám nevěřím.“ Li se pobaveně usmála anapila se.

„Nápodobně, Sigure. Co jste to prováděl včera vnoci? Chcete mi namluvit, že si na nic nevzpomínáte?“

„Já si nevzpomínám vůbec na nic.“

„Co jste chtěl tak pozdě na hangárové palubě?“

„Trochu se uvolnit.“

„SOlivieraovou jste se byli taky trochu uvolnit?“

„To se občas musí, když člověk moc pracuje.“

„Hm.“ Li se zahleděla mimo něj, na moře. „Víte ještě, očem jste spolu mluvili?“

„Onaší práci.“

„Oničem jiném?“

Johanson se na ni podíval. „Co vlastně chcete, Jude?“

„Zvládnout krizi. Avy?“

„Nevím, jestli ji chci zvládnout stejným způsobem jako vy,“ řekl Johanson po chvilce váhání. „Co tu zůstane, až bude po krizi?“

„Naše hodnoty. Hodnoty naší společnosti.“

„Myslíte lidskou společnost? Nebo americkou?“

Li otočila hlavu zpátky k němu. Modré oči vjejím krásném asiatském obličeji jako by se rozzářily. „Je vtom nějaký rozdíl?“

Croweová se dostala do ráže aOlivieraová ji podporovala. Obě kolem sebe vdanou chvíli shromáždily největší publikum. Peak aBuchanan se jednoznačně octli vdefenzivě, ale zatímco Peak čím dál usilovněji přemýšlel, Buchanan sršel hněvem.

„Nejsme nutným výsledkem nějakého vyššího vývoje,“ vysvětlovala právě Croweová. „Člověk je náhodný produkt. Jsme výplodem šťastné náhody, která přiletěla zvesmíru, když na Zemi dopadl obrovský meteorit anásledkem toho vyhynuli dinosauři. Nebýt této události, Zemi dnes mohli obývat inteligentní plazi nebo prostě nějaká jiná zvířata. Za svůj vznik vděčíme příznivým podmínkám, ane nějaké důslednosti. Mezi miliony myslitelných vývojů, co evoluce vkambriuvytvořila první mnohobuněčné, existuje patrně jen jedna vývojová linie, vníž se vyskytují lidé.“

„Ale lidé ovládají tuto planetu,“ trval na svém Buchanan. „Ať chcete nebo ne.“

„Opravdu? Momentálně ji ovládají yrr. Postavte se konečně nohama na zem. Jsme jen malá skupina zmnoha druhů savců, které evoluce ještě zdaleka nezapsala mezi své úspěchy. Nejúspěšnějšími savci jsou netopýři, krysy aantilopy. My nepředstavujeme poslední etapu evoluce, jež korunuje dílo, ale jen jednu zmnoha. Aneexistuje ani žádný trend ktakovému završování epoch, ale jenom výběr. Tahle doba může zaznamenat přechodný nárůst tělesné aduševní komplexnosti jednoho druhu na této planetě, ale vztaženo na celek to nepředstavuje žádný trend auž vůbec ne pokrok. Všeobecně život nevykazuje žádné impulzy směrem kpokroku. Do ekologického prostoru se zapojil jeden komplexní element, ale zároveň jednoduchá forma bakterií existuje už tří miliardy let. Život nemá žádný důvod chtít něco zlepšovat.“

„Ajak se to, co říkáte, slučuje sBožím plánem?“ zeptal se Buchanan téměř výhružně.

„Jestli Bůh existuje aje to inteligentní bůh, pak to zařídil tak, jak jsem to právě vylíčila. Amy vtom případě nejsme jeho mistrovským dílem, nýbrž pouze jednou variantou, která přežije jen tehdy, když si bude vědomá své role varianty.“

„Aže stvořil člověka kobrazu svému? Ito chcete popřít?“

„Vy jste tak zaujat svou vlastní omezeností, že vám vůbec nepřijde na mysl, že Bůh mohl kobrazu svému stvořit právě yrr.“ Buchananovi zaplálo vočích. Croweová mu nedala příležitost vzít si slovo, neboť na něj vyfoukla oblak cigaretového dýmu. „Ale celá tahle diskuse je pasé, milý příteli. Podle jakého plánu mohl Bůh stvořit svou upřednostněnou rasu, když ne podle toho nejlepšího možného? Nuže, lidé jsou poměrně velcí. Je větší tělo lepší tělo? Některé druhy během svého vývoje opravdu rostou co do velikosti, ale většina živočichů je malá askvěle si stím vystačí. Vdobách hromadného vymírání menší druhy přežívají každopádně lépe, atak každých pár desítek milionů let vyhynou ti velcí, evoluce začne znovu na spodní hranici velikosti, nastane její nový nárůst apokračuje, dokud nepřiletí další meteorit. Prásk! Tohle je Boží plán!“

„Toje fatalismus.“

„Ne, to je realismus,“ řekla Olivieraová. „Existují vysoce specializované typy jako člověk, které při extrémních změnách vymírají, protože nejsou schopné se přizpůsobit. Medvídek koala je komplexní amůže žrát jenom eukalyptové listy. Co udělá, když mu vyhynou eukalypty? Taky natáhne bačkory. Naproti tomu většina prvoků snáší doby ledové isopečné výbuchy, nadbytek kyslíku nebo metanu, dokážou přežívat tisíce let ve stavu blízkém smrti apak zase obživnout. Bakterie můžou žít kilometry hluboko vkamení, ve vroucích pramenech avledovcích. My bez nich přežít nemůžeme, ale ony bez nás úplně klidně. Dokonce iteď, právě dnes, je kyslík vnašich plicích produktem bakterií. Všechny prvky důležité pro náš život – kyslík, dusík, fosfor, síra, uhlík – jsou pro nás použitelné teprve díky aktivitě mikroorganismů. Bakterie, plísně, jednobuněční, malí mrchožrouti, hmyz ačervi zpracovávají odumřelé rostliny aživočichy apřevádějí jejich chemické součásti zpátky do celkového systému života. Voceánu je to stejné jako na pevnině. Mikroorganismy jsou převládající forma života vmořích. Ten rosol vnaší nádrži je určitě starší azřejmě taky chytřejší než my, ať se nám to líbí nebo ne.“

„Nemůžete srovnávat lidskou bytost snějakým mikrobem,“ zavrčel Buchanan. „Člověk má jiný význam. Když to nechápete, tak proč vůbec jste vnašem týmu?“

„Abych dělala to, co je správné!“

„Už těmito slovy zrazujete lidstvo.“

„Nikoli. Člověk zrazuje svět tím, že vytváří nepoměr mezi formami života ajejich významem. Je to jediný druh, který tohle dělá. Hodnotíme. Podle nás existují zlá zvířata, hodná zvířata aužitečná zvířata. Posuzujeme přírodu podle toho, co vidíme, ale vidíme jen nepatrný výřez, jemuž přikládáme přehnaný význam. Naše vnímání se soustřeďuje na velká zvířata aobratlovce ahlavně na sebe samé. Takže všude vidíme obratlovce. Ve skutečnosti dosahuje počet vědecky popsaných druhů obratlovců necelých čtyřicet tři tisíc, ztoho přes šest tisíc plazů, asi deset tisíc ptačích druhů akolem čtyř tisíc savců. Na druhé straně byl do dneška popsán skoro milion bezobratlých, ztoho pouze brouků dvě stě devadesát tisíc druhů, ati tak sedminásobně převyšují všechny druhy obratlovců dohromady.“

Peak se podíval na Buchanana. „Má pravdu, Craigu,“ řekl. „Vem to na vědomí. Obě mají pravdu.“

„Nejsme úspěšní,“ prohlásila Croweová. „Jestli chcete vidět úspěch,podívejte se na žraloky. Vnezměněné formě existují už od devonu, čtyři sta milionů let. Jsou stokrát starší než kterýkoli předchůdce člověka aje jich tři sta padesát druhů. Ale možná jsou yrr ještě starší. Jestli jsou jednobuněční apřišli na nějaký trik, jak myslet kolektivně, tak jsou před námi ocelou věčnost. Tenhle náskok nemůžeme nikdy dohnat. Můžeme je pouze usmrtit. Ale riskneme to? Víme, jaký mají význam pro naši existenci? – Třeba můžeme bez tohoto nepřítele žít zrovna tak málo jako s ním.“

„Vy chcete hájit americké hodnoty, Jude?“ Johanson zavrtěl hlavou. „Vtom případě ztroskotáme.“

„Co máte proti americkým hodnotám?“

„Nic. Ale slyšela jste přece, co říkala Croweová: inteligentní formy života na jiných planetách se patrně nepodobají člověku ani savcům, možná ani nespočívají na DNA, takže jejich hodnotový systém je úplně jiný než náš. Co myslíte, na jaký morální asociální model narazíte tam dole, hluboko vmoři? Urasy, jejíž kultura možná stojí na buněčném dělení akolektivním sebeobětování. Jak chcete dospět kporozumění, když vnímáte jenom hodnoty, které nedokážete zprostředkovat ani jiným lidem?“

„Špatně jste mě odhadl,“ řekla Li. „Mně už je jasné, že nemáme morálku propachtovanou. Otázka zní: Musíme za každou cenu rozumět tomu, jak ti druzí myslí? Nebo je lepší investovat všechny síly do pokusu okoexistenci snimi?“

„Ve které každý toho druhého nechá na pokoji?“

„Ano.“

„To je pozdní prozření, Jude,“ řekl Johanson. „Myslím, že původní obyvatelé Ameriky, Austrálie, Afriky aArktidy by byli vaše stanovisko přivítali. Stejně tak nejrůznější druhy živočichů, které jsme vyhubili. Jisté je, že situace je mnohem složitější. Sotva dokážeme porozumět, jak myslí ti druzí. Přesto se toho pokusu musíme odvážit, protože už si navzájem překážíme příliš. Náš společný životní prostor je moc těsný na to, abychom mohli žít vedle sebe. Nezbývá nám než žít spolu. Ato je možné jen vpřípadě, že hodně slevíme znároků, jež nám Bůh údajně přiřkl.“

„Ajak by to podle vás mělo vypadat? Tak, že si osvojíme životní zvyklosti prvoků?“

„To samozřejmě ne. Geneticky by to ani nebylo možné. Dokonceito, co označujeme za kulturu, je dáno našimi geny. Kulturní evoluce začíná vprehistorii, kdy byly nastaveny výhybky vnašich hlavách. Kultura je biologická. Nebo si máme namlouvat, že jsme dostali nějaké nové geny, abychom mohli stavět válečné lodě? Stavíme letadla, nosiče vrtulníků abudovy opery, ale děláme to proto, abychom na takzvané civilizační úrovni pokračovali vprastarých aktivitách, kdy byla první kamenná sekyrka vyměněna za kus masa: ve válkách, rodových shromážděních aobchodu. Kultura je částí naší evoluce. Slouží k tomu, abychom udrželi rovnováhu…“

„… dokud se tato rovnováha nestane převahou. Chápu, kam míříte, Sigure. Vprehistorických dobách dědičné statky utvářely kulturu apřiměřeně měnily naši genetickou výbavu. Geny tedy řídí naše chování. Nám oběma vytvořily podklad pro tento rozhovor, jakkoli nám to pomyšlení může být protivné. Celý náš intelektuální fundus, kterým se tak pyšníme, je výsledkem genetického řízení. Akultura není víc než repertoár sociálního chování křížený sbojem opřežití.“

Johanson mlčel.

„Řekla jsem něco špatně?“ zeptala se Li.

„Ne. Naslouchám uchvácen ajako ve snách. Máte úplnou pravdu. Lidská evoluce je střídavá hra genetických změn akulturní proměny. Byly to genetické změny, co vedlo krůstu našeho mozku. Byla to čistá biologie, co nám umožnilo mluvit, když příroda před půl milionem let přebudovala naše hrdlo avmozkové kůře vytvořila řečová centra. Ale tato genetická změna vedla ke kulturnímu vzestupu. Řeč formulovala poznání, minulost, budoucnost apředstavivost. Kultura je výslednicí biologických procesů abiologické proměny jsou zase reakcí na rozvoj kultury. Je to sice zdlouhavé, ale je to přesně tak.“

Li se usmála.

„To mě těší, že jsem před vámi obstála.“

„Nic jiného jsem ani nečekal,“ odpověděl Johanson spatřičným šarmem. „Ale sama jste to připustila, Jude: naše velebená kulturní rozmanitost naráží na genetické hranice. Aty vedou tam, kde začíná kultura inteligentních nelidí. Vytvořili jsme spoustu kultur, ale ty všechny stojí na nutnosti zabezpečit náš druh. Nejsme schopni převzít hodnoty druhu, jehož biologie stojí proti naší akterý musí být naprosto přirozeně naším nepřítelem vboji oživotní prostor azdroje.“

„Vy nevěříte na galaktickou federaci, vníž se proměnlivé včelí úly postaví snašinci kbarovému pultu?“

„Hvězdné války?“

„Ano.“

„Byl to skvělý film. Ne. Myslím, že by to fungovalo teprve po velice, velice dlouhé době přizpůsobování. Až do našeho genetického programu bude vypálena kulturní výměna sjinými druhy.“

„Takže mám pravdu! Nemáme se snažit porozumět yrr. Máme najít způsob, jak se nechat navzájem na pokoji.“

„Nemáte pravdu. Protože oni nás na pokoji nenechají.“

„Potom jsme prohráli.“

„Proč?“

„Neshodli jsme se prve na tom, že lidé ane-lidé nemohou dospět ke konsensu?“

„Shodli jsme se ina tom, že konsensu nemohou dosáhnout ani křesťané amuslimové. Poslyšte, Jude, můžeme anemusíme yrr porozumět. Ale musíme tomu, čemu nerozumíme, dát prostor. To je něco jiného než donekonečna vykládat ohodnotách těch nebo oněch. Řešení spočívá vústupu, ateď aktuálně je žádoucí ústup znaší strany. Tahle cesta někam vede. Ale nevede přes emocionální porozumění –to neexistuje. Řešením je změna nazírání. Přes porozumění světu, které obsáhne tím víc, čím víc se vzdálíme od našeho vlastního druhu. Krok za krokem hledat odstup od nás samotných. Bez tohoto odstupu nedosáhneme toho, aby se na nás yrr dívali jinak než doposud.“

„Anepokoušíme se právě ustoupit? Už tím, že snimi navazujeme kontakt?“

„Aco zněho má vzejít, pokud jde ovás?“

Li mlčela.

„Prozraďte mi svoje tajemství, Jude. Čím to je, že si vás tolik cením, apřitom vám tak málo důvěřuji?“

Podívali se jeden na druhého.

Od stolů kstání se ozýval hluk. Dmul se jako vlna arozléval se po palubě. Zábava ustoupila volání apotom křiku. Vtýž okamžik se ozval lodní rozhlas:

„Delfíní varování! – Pozor! – Delfíní varování!“

Vsouboji pohledů uhnula Li jako první. Otočila hlavu apodívala se na zšeřelé moře.

„Panebože,“ zašeptala.

Moře už nebylo zšeřelé.

Začalo svítit.

Modrý mrak

Vlny fluoreskovaly na všech stranách. Zhlubin stoupaly na hladinu tmavomodré ostrovy, rozlévaly se asplývaly spolu, až to vypadalo, jako by se nebe vylilo do moře.

Independence se vznášela ve světle.

„Jestli je tohle odpověď na to tvý poslední poselství,“ hovořil Greywolf ke Croweové, aniž by odvrátil zrak od té podívané, „tak jsi na ně musela udělat obrovskej dojem.“

„Je to nádhera,“ šeptala Delawareová.

„Podívejte se!“ vykřikl Rubin.

Svítící plocha se dala do pohybu. Světlo začalo pulzovat. Tvořily se v něm obrovské víry. Napřed se točily pomalu, pak čím dál rychleji, až rotovaly jako spirální galaxie anasávaly do sebe proudy modře. Jejich středy sílily ajako by vnich vzplály tisíce jiskřivých hvězd anajednou zase zhasly…

Vtom uhodil blesk.

Letová paluba vykřikla.

Obraz se rázem změnil. Jasné výboje se klikatily vodou arozvětvovaly se mezi prudkými víry. Pod hladinou zuřila němá bouře. Vnásledujícím okamžiku se víry začaly od trupu Independence vzdalovat. Modrý mrak směřoval kobzoru rychlostí, nad níž se tajil dech, apak zmizel zdohledu.

Jako první se zúžasu probral Greywolf. Rozběhl se kostrovu.

„Jacku!“ Delawareová běžela za ním. Ostatní je následovali. Greywolf přeskákal po schodištích dolů, proběhl dlouhými kroky zabezpečený trakt avrazil do CIC, sPeakem aLi vpatách. Monitory kamer umístěných na trupu lodi ukazovaly jenom tmavozelenou vodu, potom do obrazu připluli dva delfíni.

„Co se děje?“ křičel Peak. „Co hlásí sonar?“

„Tam venku je něco velkého, pane. Něco, já nevím… těžko říct… tak nějak…“

„Tak nějak, tak nějak?“ Li popadla muže za ramena. „Podejte hlášení, vy kreténe! Přesně! Co se stalo?“

Muž zbledl. „Je to… Jsou to… Neměli jsme na obrazovce nic, apak se utvořily ty plochy. Přišly zničeho. Přísahám, voda se najednou proměnila ve hmotu. Spojilo se to vzeď, do takové… Je to všude…“

„Ať vystartují cobry. Okamžitě. Dalekosáhlý průzkumný let.“

„Co vám hlásili delfíni?“

„Neznámou formu života,“ hlásila vojačka. „Zachytili ji jako první.“

„Lokalizace?“

„Všude současně. Vzdaluje se to. Teď je to kilometr od nás atáhne to dál. Sonar ukazuje, že je toho plno na všechny strany.“

„Kde jsou delfíni teď?“

„Pod Independence, pane. Tlačí se před propustí. Myslím, že mají strach. Chtějí dovnitř.“

Do CIC přicházeli další lidé.

„Pusťte satelitní snímky na velký monitor,“ rozkázal Peak.

BigPicture ukázal Independence zperspektivy KH-12. Loď stála na temné vodě. Po modrém světle ablescích ani stopy.

„Před chvilkou tam dole bylo všechno světlé,“ říkal muž, jenž měl na starost vyhodnocování satelitních záznamů.

„Můžeme získat snímky zdalších satelitů?“

„Momentálně ne, pane.“

„Dobře. Tak ať KH-12 zoomuje.“

Muž předal rozkaz kontrolní stanici. Pár vteřin nato se Independence na monitoru scvrkla. Satelit zvětšil výřez. Na všechny strany se táhlo olověné Grónské moře. Zreproduktorů se ozývali delfíni. Pořád ještě hlásili přítomnost neznámé formy života.

„Ještě to nestačí.“

KH-12 zoomoval dál. Objektiv nyní zabíral sto čtverečních kilometrů. Independence dlouhá dvě stě padesát metrů se na záběrech jevila jako kousek plovoucího dřeva.

Všichni se zatajeným dechem hleděli na monitor.

Teď to uviděli.

Daleko široko kolem se utvořil tenký, modře svítící prstenec. Blýskaly v něm výboje.

„Jak je ta věc veliká?“ zašeptal Peak.

„Čtyři kilometry vprůměru,“ odpověděla žena od sonaru. „Dokonce otrochu víc. Vypadá to jako nějaká hadice. Co máme vobraze ze satelitu, je jen horní kruh, pokračuje to dál do hloubky. Jsme uprostřed… jícnu.“

„Ale co to je?“

Johanson se vynořil vedle Peaka. „Řekl bych, že je to ten rosol.“

„Výborně!“ vyštěkl Vanderbilt. „Co jste jim to, kurva, tam dolů poslala?“ vyjel na Croweovou.

„Vyzvali jsme je, aby se nám ukázali,“ odpověděla.

„Abyl to dobrej nápad?“

Otočil se k němu nazlobený Shankar.

„Chtěli jste navázat kontakt, ne? Tak na co si stěžujete? Myslel jste, že k nám přijedou poslové na koních?“

„Máme signál!“

Všichni se otočili k tomu, kdo to řekl. Byl to muž, který sledoval akustické údaje. Shankar k němu přispěchal asklonil se nad monitor. „Co je to?“ vykřikla Croweová. „Podle spektrografického vzoru je to Scratch.“

„Odpověď?“

„Nevím, jestli…“

„Ten kruh. Stahuje se!“

Všechny hlavy sebou trhly kBig Picture. Svítící prstenec se začal stahovat kolem lodi. Zároveň zIndependence vyrazily dva nepatrné body. Oba bitevní vrtulníky zahájily svůj průzkumný let. Pískání akvičení vreproduktorech zesílilo.

Naráz začali mluvit všichni, jeden přes druhého. „Držte hubu!“ utnula je Li. Naslouchala hlasům delfínů ana čele se jí dělaly vrásky. „Je tam ještě jeden signál.“

„Ano.“ Delawareová se zaposlouchala spřimhouřenými víčky. „Neznámá forma života, akromě toho…“

„Kosatky!“ vykřikl Greywolf.

„Vícero velkých těl se blíží zespoda,“ potvrdila žena usonaru. „Připlouvají zevnitř toho hrdla.“

Greywolf se podíval na Li.

„To se mi nelíbí. Měli bychom pustit delfíny zpátky do lodi.“

„Proč právě teď?“

„Nechci riskovat životy těch zvířat. Amimoto potřebujeme záznamy zkamer.“

Li na okamžik zaváhala.

„Vpořádku. Pusťte je dovnitř. Já dám vědět Roscovitzovi. Peaku, vezměte si čtyři muže adoprovoďte O’Bannona do doku.“

„Leone,“ řekl Greywolf. „Licio!“

Spěchali ven. Rubin se díval za nimi. Pak se naklonil kLi aněco jí říkal tlumeným tónem. Vyslechla ho, přikývla aobrátila se zpátky kmonitorům.

„Počkejte na mě!“ volal Rubin za skupinou. „Já jdu taky.“

Dok

Roscovitz dorazil do lodního doku dřív než vědci adoprovázela ho Browningová ajeden technik. Když Roscovitz uviděl defektní Deepflight, začal hlasitě klít. Pořád ještě ji neopravili. Stála na vodě sotevřeným nástupním poklopem, zajištěná jenom řetězem, který se táhl od stropu.

„Nemohlo to bejt už dávno opravený?“ vyjel na Browningovou.

„Je to složitější, než jsme si mysleli,“ bránila se šéfka techniků, zatímco běželi po molu. „Automatika řízení se…“

„Do prdele práce!“ Roscovitz si prohlížel ponorku, která napůl stála nad propustí ve dně lodi, jež se rýsovala očtyři metry níž. „Už mi to tu začíná vadit. Pokaždý, když ty potvory pouštíme ven nebo zpátky, tak mi to tady vadí víc.“

„Promiňte, pane, ale nepřekážíme jim. Aaž to opravíme, vytáhneme ji zase ke stropu.“

Roscovitz zavrčel něco nesrozumitelného apostavil se za ovládací pult. Ponorku měl rovnou před nosem. Zjeho perspektivy mu zakrývala výhled na propusť ve dně lodi. Byl tak odkázán na monitory. Znovu zaklel apoužil pár silnějších výrazů. Vtom spěchu, ve kterém přestavovali Independence, ledacos odflákli! Proč se, uvšech čertů, všechno, co nefunguje, musí projevit až vpraxi? Na co každou kravinu testujou ve virtuálním prostoru, když mu ponorka, co plave na hladině, zakrývá výhled na propusť?

Hangárovou palubou se rozléhaly kroky. Greywolf, Delawareová, Anawak aRubin sbíhali po rampě dolů, za nimi Peak a jeho muži. Vojáci se rozdělili po obou stranách nábřeží. Rubin aPeak šli kRoscovitzovi, zatímco Greywolf aostatní si navlékali neoprénové obleky anasazovali potápěčské brýle.

„Hotovo,“ řekl Greywolf. Udělal palcem aukazováčkem kolečko, potápěčské znamení pro O. K. „Pustíme je dovnitř.“

Roscovitz přikývl azapnul automatiku. Viděl, jak vědci skáčou do nádrže ajejich těla jsou nasvícená reflektory pod vodou. Na úrovni propusti se jeden po druhém ponořili.

Roscovitz otevřel spodní propusť.

Delawareová se potápěla po hlavě kpřístrojovým indikátorům ukraje propusti. Ještě tam nedoplavala, amohutné ocelové desky tři metry pod skleněným krytem se daly do pohybu. Delawareová viděla, jak se vrata rozvírají apod nimi je moře. Dva delfíni ihned vklouzli dovnitř. Vypadali nervózně anaráželi čumáky do skla. Greywolf dal znamení, aby ještě počkali. Do komory vplul třetí delfín.

Ocelové desky se mezitím roztáhly úplně. Pod skleněným krytem zela propast. Delawareová pátrala očima vtemnotě. Ještě nebylo vidět nic mimořádného. Žádné světlo, žádné blesky, žádné kosatky ažádný ze tří zbývajících delfínů. Potopila se úplně dolů, hmatala rukama po skle avyhlížela zvířata. Najednou dovnitř přímo vystřelil čtvrtý delfín. Otočil se kolem své osy avplul do nádrže. Greywolf přikývl aDelawareová dala znamení Roscovitzovi. Ocelové desky sebou pomalu trhly astupým duněním se zavíraly. Uvnitř komory začaly pracovat detektory ahledaly ve vodě nečistoty akontamináty. Po pár vteřinách senzorika rozsvítila zelenou aposlala hlášení kRoscovitzovu pultu, že je všechno vpořádku. Obě skleněné desky se neslyšně rozjely.

Sotva byla škvíra dost široká, delfíni se vtlačili dovnitř, kde se jich ujali Greywolf aAnawak.

Peak se díval, jak Roscovitz zase zavírá skleněnou střechu. Jeho pohled byl upřený na monitory. Rubin se postavil na okraj nádrže adíval se do propouštěcí komory.

„Byli tam ještě dva,“ zahučel Roscovitz.

Zreproduktorů se dralo pískání adalší zvuky delfínů, kteří byli ještě venku. Byli značně nervózní. Nad hladinou se objevila Greywolfova hlava, za ním se vynořili Anawak aDelawareová.

„Co hlásí delfíni?“ chtěl vědět Peak.

„Pořád to samý,“ odpověděl Greywolf. „Neznámá forma života akosatky. Na monitorech něco novýho?“

„Ne.“

„To nemusí nic znamenat. Vyzvedneme ještě ty poslední dva.“

Peak sebou trhl. Obrazovky začaly na krajích svítit sytě modře.

„Měli byste sebou hodit,“ řekl. „Blíží se to.“

Vědci se znovu potopili kpropusti. Peak zavolal do CIC.

„Co vidíte tam shora?“

„Kruh se dál stahuje,“ zavrčel hlas Li zboxů na panelu. „Piloti hlásí, že útvar se potápí, ale na snímcích ze satelitu je ještě zřetelně vidět. Zřejmě se to chce dostat pod loď. Uvás dole se musí brzy rozjasnit.“

„Už tuje jasno. Na co se máme připravit? Na mrak?“

„Sale?“ ozval se Johanson. „Ne, myslím že to nemá formu mraku. Buňky splynuly. Je to kompaktní hadice zrosolu akontrahuje. Nevím, co se stane, ale měli byste opravdu co nejdřív skončit.“

„Už to bude, Rosco?“

„Už to jede,“ odpověděl Roscovitz. „Otvírám dolní propusť.“

Anawak visel nad skleněnou střechou jako přibitý. Tentokrát to bylo jiné, když se ocelové desky rozjely od sebe. Poprvé civěli do tmavozelené temnoty. Teď byla hloubka prostoupená slabým modrým světlem, jež nabíralo na intenzitě.

Tohle vypadá jinak než mrak, pomyslel si. Spíš jako světelný zdroj vyzařující dokola. Vzpomněl si na satelitní snímky, které viděl vCIC. Na jícen mohutné trubice, vjejímž středu se Independence nacházela.

Najednou mu došlo, že se dívá přímo dovnitř té roury. Zpomyšlení na rozměry hadice se mu začal obracet žaludek. Najednou ho přepadl strach. Když se tělo pátého delfína zničeho nic vymrštilo do nádrže, Anawak se dal na ústup anebyl schopen překonat svůj strach. Delfín se tlačil na skleněnou desku. Anawak se nutil do klidu. Za okamžik se octl vnádrži išestý delfín. Ocelové pláty se zase spojily. Senzory prozkoumaly kvalitu vody, odeslaly Roscovitzovi souhlas askleněné půlky se rozevřely.

Browningová byla jedním velkým skokem na Deepflight.

„Co to má znamenat?“ zeptal se jí Roscovitz.

„Zvířata jsou uvnitř ajá dělám svou práci. To je všechno.“

„Hele, já to tak nemyslel.“

„Ale myslel.“ Browningová si dřepla aotevřela poklop na zádi. „Teď ten krám konečně doopravím.“

„Browningová, teď jsou na pořadu důležitější věci,“ řekl Peak nevrle. „Přestaňte se předvádět.“ Nemohl odtrhnout oči od monitoru. Byl stále světlejší.

„Sale, jste tam dole hotoví?“ ozval se Johansonův hlas.

„Ano. Co uvás nahoře?“

„Kraj trubice se sune pod loď.“

„Může nám ta věc něco udělat?“

„To sotva. Neumím si představit organismus, který by Independence jenom rozechvěl. Auž vůbec ne tohle. Je to rosol. Guma bez svalů.“

„A je to pod námi,“ řekl Rubin, který stál na kraji nádrže. Otočil se aoči mu jen svítily. „Otevřete ještě jednou tu propusť, Luthere. Rychle!“

„Co?“ Roscovitz vytřeštil oči. „Zbláznil jste se?“ Rubin byl hned uněho.

„Paní generálko?“ zavolal do mikrofonu na panelu. Ve vedení to cvaklo. „Co je, Micku?“

„Máme teď jedinečnou šanci zmocnit se většího množství toho rosolu. Navrhl jsem ještě jednou otevřít propusť, ale Peak aRoscovitz…“

„Jude, takové riziko nemůžeme podstoupit,“ ozval se Peak. „Tohle neudržíme pod kontrolou.“

„Jenom otevřeme ocelové desky achvilku počkáme,“ řekl Rubin. „Třeba ten organismus bude zvědavej. Chytíme si ho kousek azase zavřeme. Budeme mít alespoň pěknou porci výzkumnýho materiálu. Co říkáte?“

„Akdyž to bude nakažený?“ namítl Roscovitz.

„Krucinálfagot, všude tihle pochybovači! To přece zjistíme. Skleněnej kryt samozřejmě necháme zavřenej, dokud to nebudeme vědět!“

Peak zavrtěl hlavou. „Tohle není dobrý nápad.“

Rubin obrátil oči vsloup

„Paní generálko, tohle je unikátní příležitost!“

„Dobrá,“ řekla Li. „Ale buďte opatrní.“

Peak se tvářil nešťastně. Rubin se smál, postavil se na okraj nádrže amával rukama.

„Hej, vy tam! Skončete to!“ volal na Greywolfa, Anawaka aDelawareovou, kteří pod vodou snímali delfínům postroje. „Tak dělejte, ať už…“

Nemohli ho slyšet. „To je fuk. Pojďte, Luthere, otevřete ty zatracený vrata. Nemůže se nic stát, když to nahoře zůstane zavřený.“

„Neměli bychom počkat, dokud…“

„Nemůžeme čekat,“ vyjel na něj Rubin. „Slyšel jste, co řekla Li. Když budeme čekat, tak nám to zmizí. Pusťte prostě trochu toho rosolu dovnitř azase zavřete. Stačí mi jeden kubík nebo tak.“

Impertinentní zmrd, pomyslel si Roscovitz. Nejradši by byl Rubina shodil do vody, ale ten hajzl měl pověření od Li. Ta to nařídila. Zmáčkl knoflík, kterým se otvírala vrata.

Delawareová byla zaměstnaná mimořádně neklidným exemplářem. Mrskal sebou abyl nedočkavý. Při pokusu odebrat mu kameru se delfín vysmekl apotopil kuzávěře, půl postroje táhl za sebou. Delawareová ho viděla kroužit nad skleněným dnem anásledovala ho mocnými tempy dolů.

Otom, co se domlouvalo nahoře, neměla tušení.

Co je stebou? říkala si. Pojď ke mně. Mě se bát nemusíš.

Pak uviděla, co se děje.

Na okamžik byla tak zaražená, že zapomněla plavat aklesala dolů, až se jí palce unohou dotkly skla. Pod ní se otvírala propusť. Moře svítilo sytě modře. Vhloubce se míhaly bleskové výboje.

Co ten Roscovitz uvšech čertů dělá? Proč otevřel vrata?

Delfín kroužil nad propustí jako zběsilý. Evidentně se snažil Delawareovou odehnat od propusti. Když hned nereagovala, vykroužil piruetu avystřelil nahoru.

Delawareová zírala do svítící propasti.

Co to ale bylo tam dole? Rozeznávala nezřetelné mihotavé stíny apotom skvrnu, která se blížila azvětšovala.

Přibližovala se rychle.

Skvrna nabývala tvaru apodoby.

Najednou pochopila, co to k ní tam zezdola míří. Poznala obrovskou hlavu sčerným čelem abílým spodkem, pravidelně posazené zuby mezi napůl otevřenými pysky. Byl to největší exemplář, jaký kdy viděla. Kosatka letěla zhloubky kolmo nahoru, nabírala rychlost anejevila nejmenší úmysl uhnout. Delawareové se honily hlavou myšlenky. Ve zlomku vteřiny si poskládala, co věděla. Že skleněné desky jsou tlusté arobustní, ale ne dost silné, aby odolaly živé bombě. To zvíře muselo měřit dvanáct metrů. Adokáže se katapultovat vzhůru rychlostí až padesát šest kilometrů za hodinu.

To bylo příliš rychle.

Učinila zoufalý pokus dostat se pryč od propusti.

Kosatka prorazila skleněným krytem jako torpédo. Delawareová nezřetelně viděla trosky ocelového rámu, jak víří ve vodě, abílé břicho velryby, jak prolétla skleněným krytem, aniž by ji náraz zabrzdil. Něco ji bolestně zasáhlo mezi lopatky. Vykřikla anabrala si vodu do plic. Tloukla rukama nohama kolem sebe aztratila pojem, kde je nahoře akde dole.

Zmocnila se jí panika.

Roscovitz neměl čas zorientovat se vsituaci. Dřevěné molo dunělo atřáslo se pod jeho nohama, když kosatka prorazila skleněný kryt. Mohutná vodní hora nadzvedla Deepflight do výšky. Viděl Browningovou vrávorat amávat rukama, zatímco kosatka se na chvilku ponořila ave vodě znovu nabrala rychlost.

„Vrata!“ křičel Rubin. „Zavři vrata!“

Kosatka narazila hlavou do ponorky avymrštila ji do výšky. Úchyt řetězu se střeskutým nárazem utrhl. Browningová vyletěla do výšky adopadla proti ovládacímu pultu. Jednou botou trefila Roscovitze do hrudníku aodhodila ho stranou. Ten narazil do stěny hangáru astrhl ssebou Peaka.

„Ponorka!“ křičel Rubin. „Ponorka!“

Browningová skrvavým čelem přepadla do vody. Nad ní se postavila kolmo záď Deepflight, jak ponorka během vteřiny nabrala vodu apotápěla se. Roscovitz se sebral asnažil se dostat kpultu. Proti němu něco svištělo. Podíval se nahoru auviděl uvolněný řetěz vlnit se jako práskající bič. Chvatně se pokusil uhnout aucítil, jak ho konec řetězu škrábl na spánku aobtáčí se mu kolem krku. Nemohl se nadechnout. Táhlo ho to dopředu asvezlo přes hranu dovnitř.

Greywolf byl příliš daleko, než aby poznal, co rozpoutalo katastrofu, aprotože plaval ve vodě, nevnímal otřesy. Viděl, jak se ponorka utrhla zřetězu aco se stalo sBrowningovou aRoscovitzem. Rubin stál uovládacího pultu, křičel agestikuloval. Někde za ním se objevila Peakova hlava. Vojáci uchopili zbraně aspěchali kmístu neštěstí.

Greywolf se horečně rozhlížel po hladině ahledal Delawareovou. Anawak byl těsně vedle něho, ale ani on ji neviděl.

„Licio?“

Žádná odpověď.

„Licio!“

Mrazivý děs ho bodl do srdce. Mocným rozmachem se potopil aspěchal kpropusti.

Delawareová plavala špatným směrem. Vzádech ji pekelně bolelo aměla strach, že se udusí. Najednou se znovu octla přímo nad propustí. Obě půlky skleněného krytu byly vytrženy aocelové desky se právě začaly zavírat. Moře pod tím bylo nyní jedno velké světlo. Obrátila se na záda.

Óne!

Deepflight sotevřenými průvlaky padala přímo na ni, přídí napřed. Klesala jako kámen. Delawareová začala ze všech sil pracovat nohama. Řítí se to na ni. Viděla, jak se blíží složená podávací ramena. Natáhla se jako vydra, ale nestačilo to. Ponorka jí narazila do hrudi. Ucítila, jak se jí lámou žebra. Otevřela ústa, jak vykřikla bolestí, apolkla ještě víc vody. Ponorka ji nemilosrdně tlačila ven, skrz propusť do otevřeného moře. Ledový šok jí projel kostmi. Napůl vbezvědomí viděla, jak ocelové desky narazily do ponorky aDeepflight se přestala potápět. Uvízla, ale Delawareová klesala dál. Natáhla ruce, pokusila se zachytit mizejícího plavidla, ale uklouzly jí prsty. Už neměla sílu avplicích měla kaši. Vjejí břišní dutině jako by bylo všechno rozmačkané.

Prosím, říkala si. Já chci zpátky. Zpátky na loď. Já nechci umřít!

Někde mezi zablokovanými vraty avklíněnou ponorkou uviděla rozmazaně Greywolfovu tvář. Ale zrovna tak to mohl být jen přelud, nádherný sen, že bude zachráněna.

Ze strany se sem blížilo něco tmavého avelikého. Rozevřené čelisti, řady kuželovitých zubů.

Jejich skus jí rozdrtil hrudní koš.

Svítící hmotu, která proletěla kolem ní, už neviděla. Když organismus pronikal do lodi, Delawareová už byla mrtvá.

Peak vztekle tloukl pěstí do ovládacího pultu. Pokus zavřít vrata nevyšel. Deepflight zablokovala obě ocelové desky. Buď nechá propusť znovu otevřít aobětuje ponorku, nebo riskuje, že se dovnitř dostane bůhvíco.

Browningovou nikde neviděl. Roscovitz visel na řetězu acukal sebou. Obě nohy měl ve vodě aruce zaťaté do řetězu kolem krku.

Kde je ta zatracená kosatka?

„Sale,“ zafňukal Rubin.

Voda vřela apěnila. Vojáci zmateně pobíhali, neměli žádný plán. Greywolf se potopil. Po Anawakovi ani stopy. ADelawareová? Kde je Delawareová?

Někdo Peaka odstrčil stranou.

„Krucinálfagot, Sale!“ Rubin ho vytlačil od panelu. Začal tancovat prsty po klávesnici amačkat knoflíky. „Proč se ta zatracená propusť konečně nezavře?“

„Ty hovado zkurvený!“ zařval Peak. Napřáhl se avrazil Rubinovi jednu pěstí do tváře. Biolog se zakymácel apřepadl do vody. Stříklo to kolem auprostřed pěny Peak uviděl stoupat vzhůru mečovitou hřbetní ploutev velryby, která se k němu blížila.

Rubinova hlava se shekáním vynořila zvody.

Ion ten hřbet uviděl. Začal křičet.

Peak mačkal knoflík, aby se desky rozestoupily apustily do hlubin Deepflight.

Měla by se rozsvítit kontrolka.

Ale nestalo se nic.

Greywolf myslel, že přijde orozum.

Pod Independence táhla smečka kosatek. Jedna znich popadla tělo Delawareové aodtáhla ho zdohledu. Bez rozmýšlení proplaval mezerou vzablokované propusti auviděl, jak se zhlubin něco řítí nahoru. Před jeho očima zazářil blesk azajiskřil výboj. Potom jako by ho zasáhla obrovská pěst aodmrštila jej dozadu. Všechno se obrátilo vzhůru nohama. Nalevo se krátce vynořil Anawak azase zmizel. Tamhle se ve vodě třepotaly něčí nohy. Tělo, které se na něj řítilo. Bílé břicho – kosatka, jež prve vnikla do lodi, táhla přes něj pryč. Pak zase propusť azaklíněná ponorka…

Ata věc, která se mezerou ve dně drala dovnitř. Vypadala jako chapadlo předimenzovaného polypa. Jenže žádný polyp taková chapadla nemohl mít. Žádný polyp nebyl tak veliký, aby jeho chapadla měla průměr tři metry. Beztvará hmota proudila do lodního doku, velice rychle avobrovském množství. Rosolový sval, který se, sotva prošel mezerou, rozděloval na tenčí prameny, nad jejichž hladkým povrchem plápolal svítící vzor.

Rubin plaval oživot.

Hřbetní ploutev za ním. Skašláním apliváním se dostal kmolu apokoušel se na něj totálně zpanikařený vylézt. Podklouzly mu lokty. Uslyšel výstřely, dostal se znovu pod vodu aspatřil neuvěřitelné divadlo. Bylo mu rázem jasné, že jeho přání se právě splnilo. Cizí organismus vnikl dovnitř, jenže za úplně jiných okolností, než očekával.

Všude byly svítící tentákule. Tlusté jako stromy.

Mezi nimi otevřená tlama kosatky.

Rubin plaval nahoru. Těsně před ním kopal do vody pár nohou.

Roscovitz na něj civěl shora svypoulenýma očima. Vypadalo to, jako by visel na šibenici. Rukama se snažil uvolnit krk zpod řetězu.

Zúst se mu dralo příšerné chrčení.

Panebože, říkal si Rubin. Milosrdný Bože! Ploutev už byla skoro uněho, otočila se…

Zkopce rozpěněné vody se kolmo vynořila kosatka, tlamu otevřenou dokořán.

Zmizely vní Roscovitzovy nohy. Čelisti sklaply. Poté zvíře zůstalo okamžik viset nehybně ve vzduchu, apak se zase spustilo dolů…

Roscovitzovo torzo se houpalo nad vodou acrčela zněj krev. Rubin na to zíral anedokázal se odvrátit. Slyšel táhlý, nepřerušovaný řev apochopil, že je to on, kdo tak řve.

Řval ařval.

Amečovitá ploutev tu byla znovu.

Combat Information Center

Li nevěřila svým očím. Během pár vteřin vypukl vlodním doku chaos. Skamennou tváří se dívala na Peaka, jak běží po molu, na vojáky, kteří pálili naslepo, na Roscovitzovo rozervané tělo.

„Navázat rádiové spojení,“ rozkázala.

Velitelskou centrálou se najednou rozezněly výstřely akřik. Ve tvářích se zračil děs. Všichni začali mluvit jeden přes druhého, kchaosu vdoku se přidal zmatek vCIC. Li horečně přemýšlela, co by se dalo udělat. Poslat posily, samozřejmě. Tentokrát sexplozivní municí. Proč tam dole pálí konvenčními náboji?

Musí dostat situaci pod kontrolu.

Seběhne tam dolů sama.

Beze slova odběhla vedle do LFOC. Vpřípadě války sloužilo jako velitelská centrála pro obojživelné operace. Daly se odtud zaplavovat zátěžové nádrže nebo naopak vyprazdňovat, otvírat sklopná záď, když selhalo ovládání vdoku. Jedině propusti ve dně lodi se zLFOC ovládat nedaly. Další hloupá chyba, vzniklá při uspěchané přestavbě Independence

„Dobrá,“ vysvětlovala zděšenému personálu upultů. „Vyprázdnit zátěžové nádrže na zádi. Záď odvodnit.“ Přemýšlela. Byla propusť ve dně lodi zavřená, nebo otevřená? Mohla voda odtékat? Inferno na monitorech otom nic nevypovídalo. Všeobecně stačilo jenom prostě zvednout záď lodi avoda zumělého přístavu by vytekla otevřenou propustí nebo spuštěnou zádovou rampou. Pro případ, že by obojí bylo blokováno, existoval ještě nouzový čerpací systém. Sice mu to trvalo déle, ale svůj účel splnit dokázal.

Li vydala rozkaz nastartovat pumpy aběžela zpátky do CIC.

Dok

Posuvné desky nereagovaly. Proč, na to prve nebyl čas myslet. Peak bez dechu doběhl ke skříním se zbraněmi avytrhl odtud harpunu svýbušným nábojem. Vojáci divoce pálili do vody. Něco mohutného ve tvaru obří chobotnice vniklo otevřenou propustí do vody avlnilo se to pod hladinou. Kosatka ukousla Roscovitzovi nohy.

Koutkem oka uviděl Rubina, jak leze zvody. Peakovi se ulehčilo, ale zároveň měl vztek. Nenáviděl toho biologa, ale neměl se nechat strhnout k tomu, aby ho srazil do vody. Rubinův život musel být zachráněn za každou cenu. Rubin musí dokončit svůj úkol!

Ploutev se vzdalovala od mola. Dál vzadu plavali Anawak aGreywolf. Snažili se dostat na protilehlou stranu. Pronásledovaly je svítící tentákule, ale ty byly nakonec všude avlnily se všemi směry, zatímco kosatka měla jednoznačně spadeno na uprchlíky.

Musí vyřídit to zvíře, než ještě někoho usmrtí.

Peak najednou pocítil vnitřní klid. Všechno ostatní může počkat. Nejdůležitější bylo vyřídit tu zubatou horu masa.

Zvedl harpunu avypálil.

Anawak také viděl, jak se kosatka blíží. Voda vumělé přístavní pánvi pěnila astříkala, jako by sama byla živá. Zvlněná modře svítící hmota, skrze kterou se právě kosatka cíleně pohybovala směrem k němu aGreywolfovi.

Objevila se černá lebka, když zvíře nárazem vyprazdňovalo plíce. Byla od nich jen pár metrů. Kmolu to nezvládnou, to bylo jasné. Musí něco podniknout. Při útoku kosatek vClayoquot Soundu tu byl vpravý čas Greywolf sčlunem, ale ten teď na tom nebyl onic lépe než Anawak. Musí velrybu nějak přelstít.

Kosatka se potopila.

„Necháme ji proplout!“ zakřičel na Greywolfa. Není to extra nápad, pomyslel si. Neměl tušení, jak si stím Jack poradí. Ale na vysvětlování nebyl čas.

Anawak nabral dech aspustil se pod vodu.

Peak zaklel.

Bestie zmizela, Greywolfa aAnawaka také nebylo vidět. Běžel dál po molu ahledal mohutné tělo, ale nádrž se proměnila vsurrealistické pohyblivé inferno. Ve změti světla, neidentifikovatelných tvarů astříkající pěny se lidské oko nemohlo zorientovat. Vojáci stříleli na hadovité věci, ale bez jakéhokoli účinku.

„Nechte toho!“ Peak postrčil jednoho muže směrem kovládacímu pultu. „Vyhlaste poplach! Pokuste se ta vrata zavřít auvolnit ponorku.“ Jeho pohled dál pátral na hladině. „Apak tu zatracenou propusť zase zavřete.“

Voják uposlechl, přestal střílet arozběhl se.

Peak se teď postavil na kraj mola apřimhouřil oči. Vrukou pevně svíral harpunu.

Kde je ta kosatka?

Nebyla už vidět.

Zato byla vidět škubající avinoucí se hmota, modré abílé světlo. Vmomentě, kdy se Anawak potopil, pronikavý hluk nahradilo tupé šumění adunění. Greywolf se udržoval rukama pod hladinou vedle něho. Od úst mu šly bubliny. Poté co ho stáhl, Anawak pořád ještě držel poloindiána za ruku. Nevěděl, jestli se jeho nápad osvědčí, ale nad hladinou by byli každopádně ztraceni.

Proti němu se něco vlnilo, vypadalo to jako obrovský had bez hlavy. Po napůl průhledné, modře světélkující tkáni pulzovaly proužky světla. Vyrůstaly znich stovky tenkých ramínek jako biče ašmátraly po dně doku. Anawakovi bylo jasné, co ta věc dělá. Skenuje prostředí. Zatímco se díval, zděšen afascinován zároveň, zhadovitého těla vystřelila další tykadla avlnila se směrem k němu.

Mezi nimi se otvírala tlama kosatky.

SAnawakem se udála proměna. Jedna jeho část se zapouzdřila akladla vklidu otázky. Nakolik byl útočník ještě velryba anakolik rosol? Co mohou očekávat od živočicha, který nejedná podle své přirozenosti, ale poslouchá cizí vědomí? Musí se na kosatku dívat jako na částsvítící hmoty, ane jako na velrybu spřirozenými reflexy. Ale snad to teď byla výhoda. Snad se jim podařilo zvíře zmást.

Kosatka vystřelila jako šíp.

Anawak uhnul, odrazil Greywolfa aviděl ho, jak plave na druhou stranu. Pochopil tedy, co na něj nahoře křičel.

Velryba proletěla mezi nimi, poté co se její kořist nečekaně rozdvojila.

Získali pár vteřin.

Aniž by se za kosatkou ohlédl, plaval Anawak doprostřed změti tentákulí.

Rubin lapal po dechu alezl po čtyřech po molu. Voják ho přeskočil aspěchal kovládacímu pultu. Podíval se na ukazatele, zorientoval se azmáčkl knoflík na otevření vrat.

Systém byl zablokován.

Jako každý voják vjednotce byl vyškolen ve všech lodních systémech avěděl, jak fungují. Do paměti se mu vryl obraz, jak Browningová dopadla na pult. Sklonil se k němu apodíval se na knoflík pozorně.

Zasekl se. Byl uhnutý na stranu.

Zřejmě jak na něj Browningová dopadla těžkou botou. Tady nebylo moc co opravovat. Popadl pušku audeřil do něj pažbou.

Knoflík se narovnal.

Anawak se vznášel vcizím světě.

Kolem něj se vinuly záclony tenkých chapadel. Nebyl si jistý, zda to byl dobrý nápad, vplout rovnou do toho hemžení, ale byla to zbytečná otázka. Třeba bude rosol reagovat agresivně, třeba taky ne. Možná je ta věc kontaminovaná. Ale pak by stejně byli všichni mrtví.

Každopádně teď bude pro kosatku těžší ho najít.

Svítící ramínka se naklonila směrem k němu. Všechno se dalo do pohybu. Propletenec tentákulí houstl aon najednou ucítil, jak mu bičíky šmátrají po obličeji.

Odhrnul je stranou.

Přivlnily se další aohmatávaly mu hlavu atělo. Vhlavě mu bušilo adunělo. Pomalu ho začínaly bolet plíce. Jestli nebude mít brzy příležitost se vynořit, může se té věci rovnou odevzdat.

Popadl hmotu oběma rukama aroztrhl ji. Bylo to, jako by bojovalse svazkem hadů. Organismus byl jako pevný flexibilní sval, anadto vneustálé metamorfóze. Tentákule, které se předtím kolem něj vinuly, se zdeformovaly, stáhly zpátky avrátily do hmoty, zníž současně vyrážely nové končetiny. Hmota byla naprosto nevypočitatelná azjevně vLeonu Anawakovi našla velké zalíbení.

Musí se odsud dostat!

Vedle něj proplouvalo štíhlé, elegantní tělo.

Susměvavou tváří. Byl to jeden zdelfínů. Anawak se instinktivně chytil hřbetní ploutve. Najednou měl zase volný výhled. Držel se pevně auviděl, jak se ze strany řítí kosatka. Delfín uháněl nahoru. Za nimi sklapla obrovská čelist, která jej těsně minula, ale to už prorazili nad hladinu amířili kumělému břehu.

Voják zmáčkl knoflík.

Oprava sice byla provedena jen pažbou pušky, ale byla úspěšná. Ocelové desky se pomalu daly do pohybu auvolnily ponorku. Ta opět klesala dál kolem organismu, jenž se soukal do propusti. Deepflight tiše vypadla zlodi azmizela vhlubinách moře.

Voják na zlomek vteřiny zapochyboval, jestli by nebylo lepší nechat propusť otevřenou, ale rozkaz zněl jinak. Měl ji zavřít, atak poslechl. Tentokrát už žádná ponorka uzavření nebránila. Desky poháněné silnými motory se bořily do organismu silného jako stromy, až ho nakonec uskříply.

Peak napřáhl harpunu.

Právě uviděl Anawaka. Už to vypadalo, že ho kosatka uchvátila, ale muž se znovu objevil, zatímco zvíře se pohybovalo na druhou stranu. Vojáci ostřelovali černý hřbet avelryba se potopila pod hladinu.

Vyřídili ji?

„Propusť se zavírá,“ volal voják od ovládacího pultu.

Peak zvedl ruku na znamení, že rozuměl, akráčel pomalu po molu. Prohlížel si druhou stranu. Kulky zpušek na tu hmotu neplatily aostřelovat rosol výbušninou si netroufal. Vnádrži pořád ještě byli lidé.

Postavil se na kraj.

Greywolf následoval Anawakova příkladu aplaval mezi tentákule. Ze všech sil krauloval na druhou stranu. Po pár metrech mu tělesná hmota organismu odřízla cestu amusel změnit směr.

Ztratil veškerou orientaci.

Tentákule ho obkroužily aovíjely mu ramena. Greywolfovi se to hnusilo. Byl také naprosto zmatený. Na sítnici se mu zvěčnila scéna umírání Delawareové apromítala se mu jako film. Strhával ze sebe rosolovitá chapadla, motal se kolem apokoušel se jim uniknout.

Najednou se vznášel nad propustí. Ponorka zmizela. Viděl, jak se vrata zavírají, zajíždějí do rosolu aodřezávají jeho metr tlusté kmeny.

Reakce bytosti byla naprosto jasná.

Nelíbilo se jí to.

Do Peaka narazil příval vody. Těsně před ním vyskočila kosatka. Příliš zaskočen, než aby pocítil strach, hleděl Peak do růžového chřtánu. Odrazil se zpátky asoučasně se zdálo, jako by se celá paluba rozletěla. Organismus běsnil. Zdivočelí obrovští hadi se kroutili až ke stropu, dopadali na stěny azametaly molo. Peak slyšel vojáky střílet akřičet, viděl těla létat vzduchem adopadat do nádrže, pak mu něco podrazilo nohy apovalilo ho na záda. Vyrazilo mu to dech abolelo to. Tělo kosatky se sklápělo na něj. Peak zasténal, bezděky uchopil harpunu pevněji avtom ho něco stáhlo do vody.

Vproudu vzduchových bublin klesal dolů. Jeho nohy uvízly vmodře svítící hmotě. Přes něj dopadala velryba zpátky do vody. Peaka zasáhla tlaková vlna aotočila ho několikrát kolem osy. Pak uviděl ani ne metr od sebe, jak se otvírají řady zubů, vrazil harpunu do tlamy astiskl spoušť.

Na okamžik jako by všechno ztichlo.

Zhlavy velryby se ozvala tupá detonace. Nebyla nijak hlasitá, ale svět se zbarvil na červeno. Peaka to odhodilo dozadu do změti cizího organismu, krve acárů masa. Udělal salto, narazil do stěny ajediným rozmáchlým pohybem se vyšvihl zpátky na molo. Supěl, popadal dech aplazil se pryč od kraje. Všude byla krev. Červené šmouhy se mísily stukovou tkání arozdrcenými kostmi. Pokusil se vstát, ale uklouzl adopadl na zadek. Projela jím bolest. Jeho levá noha nad kotníkem odstávala vúhlu, který nevěstil nic dobrého, ale vtuto chvíli to Peaka vůbec nezajímalo.

Nevěřícně hleděl na scenérii před sebou.

Organismus propadl zuřivosti. Tentákule divoce bičovaly vše kolem sebe. Porážely regály, výzbroj létala vzduchem. Zvojáků byl vakci jenom jeden, jenž střílel vběhu po molu, dokud si ho jedno chapadlonestáhlo do vody. Peak se přikrčil, když těsně nad ním proletěl poloprůhledný útvar, který nebyl ani had ani chapadlo, nic, co by byl někdy předtím viděl. Svytřeštěnýma očima hleděl, jak se předek útvaru za letu proměnil, až připomínal rybu, načež se pak rozvětvil vjazykovitá vlákna. Zdálo se, že vnádrži se pohybují velká zvířata. Vyčnívaly zní hřbetní ploutve azase mizely, deformované hlavy vystrkovaly čumáky do výšky. Byla to zvláštní hmota, cosi nehotového, měnilo to tvar apleskalo to sebou jako beztvaré cáry zpátky do vody.

Peak si promnul oči. Zdálo se mu to, nebo hladina skutečně poklesla? Do všeobecného rámusu se přidávalo dunění strojů aon pochopil: vyčerpávají palubu! Ze zátěžových nádrží se vytlačuje voda. Záď Independence se neznatelně zvedala, zatímco obsah umělé přístavní pánve tekl zpátky do moře. Bičující výrůstky se stahovaly zpátky. Bytost se zase spojila vjednu apotopila se. Peak se po stěně vysoukal nahoru, zatížil levou nohu azhroutil se. Než ale stačil dopadnout, popadly ho dvě ruce.

„Držte se,“ řekl Greywolf.

Peak se opřel oobrovo rameno apokoušel se pajdat. Ačkoli sám nebyl malý, vedle Greywolfa si připadal útlý aslabý. Zasténal. Greywolf ho odhodlaně zvedl do výšky autíkal s ním po molu na umělý břeh.

„Stop!“ sípal Peak. „To už stačí! Pusťte mě!“

Greywolf ho jemně položil na zem. Byli hned utunelu, jenž vedl do laboratoře. Odtud bylo vidět na celý přístav. Peak si všiml, že stěny delfinária jsou zase vidět. Pumpy nepřetržitě vrčely. Myslel na lidi vnádrži, kteří byli nejspíš všichni mrtví, na vojáky, na Delawareovou aBrowningovou…

Ana Anawaka!

Pátral pohledem ve vodě. Kde je Anawak?

Ten se sfuněním vynořil hned ubřehu. Greywolf vyskočil apomohl mu zvody. Dívali se, jak voda dál klesá. Teď už poznávali velkou bytost, jež vyzařovala matně modré světlo apročesávala jím nádrž, jako by hledala cestu ven. Tvarem připomínala hubenou velrybu nebo sraženého mořského hada. Žádné světelné záblesky už neprotékaly jejím tělem, už zní nerostly žádné tentákule. Hmota plavala ve všech koutech, vlnila se po stěnách, rychle asystematicky hledala únikovou cestu, která neexistovala.

„Zatracená svinská bestie!“ vyštěkl Peak. „Teď uschne.“

„Ne. Musíme ji zachránit!“

Byl to Rubinův hlas. Peak otočil hlavu auviděl biologa, který se vynořil ztunelu. Třásl se aruce měl složené za hlavou, ale oči mu plály stejně, jako když trval na tom, že se rosol musí nabrat do lodi.

„Zachránit?“ opakoval Anawak.

Rubin se blížil váhavými kroky. Díval se ostražitě do nádrže, vníž kreatura rychle dodělávala. Vodní hladina obnášela už nanejvýš dva metry. Bytost se roztáhla do plochy, aby tím snížila svůj ponor.

„To je jedinečná šance,“ řekl Rubin. „Copak to nechápete? Musíme okamžitě dekontaminovat hlubokomořský simulátor. Kraby pryč, čerstvou vodu aco nejvíc tady toho. To je mnohem lepší než krabi. Stímhle můžeme…“

Jedním skokem byl uněho Greywolf. Popadl Rubina oběma rukama za krk apřitlačil. Biolog otevřel ústa avyvalil oči. Jazyk mu lezl ven zúst.

„Jacku!“ Anawak se pokoušel odtáhnout Greywolfovy paže dozadu. „Nech toho!“

Peak se narovnal. Jeho levá noha vydržela zátěž. Určitě byla zlomená abolela pekelně, takže nemohl udělat krok. Ale stejně. Něco pro toho hajzla udělat musí, ať se mu chce nebo ne.

„Jacku, tohle kničemu nevede,“ volal na něho. „Pusťte toho muže!“

Greywolf nereagoval. Zvedl Rubina do výšky. Obličej mu začal modrat.

„To stačí, O’Bannone!“

Ztunelu přicházela Li, doprovázena několika vojáky.

„Já ho zabiju,“ řekl Greywolf naprosto klidně.

Velitelka přistoupila okrok blíž auchopila Greywolfa za pravé zápěstí. „Ne, O’Bannone, to neuděláte. Je mi jedno, jaké máte sRubinem osobní účty, ale jeho práce je důležitá.“

„Teď už není.“

„O’Bannone! Neuvádějte mě do nepříjemné situace, kdy bych vám musela ublížit.“

Greywolfovy oči jen hořely. Prohlížel si Li. Zjevně došel knázoru, že to myslí vážně, protože Rubina pomalu pustil dolů asundal ruce zjeho krku. Biolog se schrochtáním svezl na kolena. Dávil se aplival.

„Kvůli němu zemřela Licia,“ řekl Greywolf bezbarvým hlasem.

Li přikývla. Její rysy se najednou změnily. „Jacku,“ pronesla téměř něžně. „Je mi to líto. Slibuji vám, že nezemřela zbytečně.“

„Zemřít je vždycky zbytečný,“ odpověděl Greywolf nepřítomně. Pak se otočil. „Kde jsou moji delfíni?“

Li ajejí muži napochodovali na molo. Peak je ale idiot! Proč nedal svým lidem hned explozivní munici? Protože se něco takového nedalo předpokládat? Blbost! Stalo se přesně to, co Li předpokládala. Kupa problémů. Nevěděla jenom, jak se problémy projeví, ale že se projeví, to jí bylo jasné. Věděla to dřív, než do Château Whistler dorazili první vědci, aučinila preventivní opatření.

Vnádrži už bylo jenom pár kaluží. Byl to zdrcující pohled. Přímo pod jejíma nohama, očtyři metry níž, ležela mrtvola kosatky. Kde byla původně tlama svyceněnými zuby, zůstala jen načervenalá kaše. Kousek dál ležela nehybná těla několika vojáků. Kromě prvních tří delfínů nebylo po druhé trojici nejmenší stopy. Zřejmě propadli panice avyklouzli zlodi, dokud ještě byla propusť otevřená.

„To je neskutečný svinčík,“ řekla Li.

Beztvará věc uprostřed bazénu se už skoro nehýbala. Nabírala sinale bílý odstín. Na krajích, které ještě omývaly poslední zbytky vody, se tvořily krátké tentákule alezly po dně jako užovky. Bytost umírala. Jak byla předtím děsivá její schopnost měnit svůj tvar avymršťovat chapadla vysoko nad vodu, tak se nyní zdála její situace bezvýchodná. Povrch rosolové hory se už začínal rozkládat. Kapala zněj tekutina podobná vosku.

Li si vzpomněla na kolos, který uvízl na pláži. Také to nebyla kompaktní bytost, ale konglomerát znekonečných miliard prvoků, kteří rovněž ztráceli soudržnost. Rubin měl pravdu. Musí ztoho co možná nejvíce dopravit do bezpečí. Čím dříve, tím větší část toho přežije.

Anawak se beze slova postavil vedle ní. Li dál ohledávala nádrž. Roscovitzova houpajícího se těla, přesněji toho, co zněho zbylo, si nevšímala. Koutkem oka zaznamenala pohyb na dně. Přešla na konec mola asešplhala po žebříku dolů. Anawak ji následoval. Něco vzbudilo její pozornost, ateď to nebylo vidět. Uctivým obloukem obcházela torzo, jež začínalo nepříjemně páchnout, avtom uslyšela Anawaka, jak ji volá zdruhé strany. Rozběhla se kolem hory amálem zakopla oBrowningovou.

Technička ležela sotevřenýma očima polovinou těla pod tající bytostí.

„Pomozte mi,“ řekl Anawak.

Společně vytáhli ženu zpod hmoty. Ta byla tuhá anechtěla se odtrhnout od jejích nohou. Li připadala mrtvá neobyčejně těžká. Obličej se jí leskl jako nalakovaný aLi se nad ni sklonila, aby si ho pozorně prohlédla.

Browningová se posadila. „Do prdele!“

Li uskočila dozadu auviděla, jak se obličej Browningové stahuje vjakoby epileptické křeči adělá grimasy. Technička vymrštila ruce vzhůru, otevřela ústa azase spadla na zem. Zatínala prsty. Kopala nohama, ohýbala záda aněkolikrát prudce zavrtěla hlavou. To není možné! To prostě není možné!

Li byla drsňák, ale teď propadla zděšení. Jenom civěla na oživlou mrtvolu, zatímco Anawak si, ikdyž se zjevnou nevolí, dřepl vedle Browningové.

„Jude,“ řekl tiše. „Tohle byste měla vidět.“

Li překonala odpor apřistoupila blíž.

„Tady,“ ukázal Anawak.

Li se podívala pozorněji. Lesklý povlak na obličeji Browningové začal skapávat anajednou poznala, co to bylo. Tající cáry se táhly přes ramena akrk techničky amizely jí vuších…

„Vniklo to do ní,“ zašeptala.

„Ta věc se pokouší převzít nad ní vládu.“ Anawak pokýval hlavou. Měl šedobílou tvář, což je na Inuka pozoruhodná změna barvy. „Nejspíš to vleze všude aseznámí se to sdanou skutečností. Jenže Browningová není velryba. Myslím, že zbytková elektřina vjejím mozku zareagovala na pokus opřevzetí.“ Odmlčel se. „Skončí to co nevidět.“

Li mlčela.

„Řídí to všechny možné funkce mozku,“ řekl Anawak. „Ale nechápe to člověka.“ Pak se narovnal. „Browningová je mrtvá, paní generálko. To, co vidíme, je konec experimentu.“

Heerema, u La Palmy, Kanárské ostrovy

Bohrmann si skepticky prohlížel skafandry vmalé potápěčské stanici. Stříbřitě lesklé krunýře sprosklenými přilbami, segmentovými klouby amechanickými prsty. Visely ve velkém otevřeném ocelovém kontejneru jako neživé loutky acivěly do prázdna.

„To jsem si nemyslel, že poletíme na Měsíc.“

„Gääraaade!“ smál se Frost. „Čtyři sta metrů pod vodou je to podobný jako na Měsíci. Pořád jsi tam přece chtěl se mnou, tak si teď nestěžuj.“

Frost chtěl původně vzít dolů van Maartena, ale Bohrmann namítal, že Holanďan se nejlépe vyzná vsystémech Heeremy abude potřebný nahoře. Nepřímo tím vyjádřil možnost, že tam dole můžou nastat problémy.

„Amimo to,“ poznamenal, „se mi nezamlouvá dívat se na vás, co tam budete tropit. Třeba jste skvělí potápěči, ale oko pro hydráty mám pořád ještě já.“

„Proto bys tu ale měl zůstat,“ kontroval Frost. „Jsi náš hydrátový expert. Když se ti něco stane, tak žádného mít nebudeme.“

„Ale budete. Erwina. Ten se vtom vyzná jistě stejně dobře jako já. Dokonce líp.“

Suess mezitím dorazil zKielu.

„Jenže ponor není zdravotní procházka,“ řekl van Maarten. „Už jste se někdy potápěl?“

„Mockrát.“

„Myslím, jestli jste se potápěl doopravdy.“

Bohrmann zaváhal. „Byl jsem vpadesáti metrech. To je pro paďoury. Ale jsem ve skvělé kondici. – Ablbej taky nejsem,“ dodal vzpurně.

Frost se zamyslel.

„Dva silní muži budou stačit,“ konstatoval. „Vezmeme jen malé nálože a…“

„Atím se to spustí!“ vykřikl Bohrmann zděšeně. „Nálože!“

„No tak dobře!“ Frost zvedl ruce. „Vidím, že bez tebe by to nebylo ono. Ale běda, jestli mi tam budeš fňukat, že je ti to nepohodlný!“

Nacházeli se uvnitř pontonu na zadní palubě, osmnáct metrů pod hladinou. Pontony byly zaplavené, ale van Maarten vyšetřil malý prostor, který byl spojen žebříky splošinou. Odtud také spouštěli robota. Van Maarten věděl, že ponory sposádkou nelze vyloučit aže se budou provádět vhloubce stovek metrů, atak se nespokojil skonvenční výzbrojí aobjednal skafandry uNuytco Research ve Vancouveru. Podnik byl známý svými průkopnickými inovacemi.

„Vypadá těžký,“ řekl Bohrmann.

„Devadesát kilo, převážně titanium.“ Frost jednu přilbu pohladil skoro láskyplně po čelním skle. „Exosuit je těžkej kousek, ale pod vodousi toho ani nevšimneš. Můžeš v něm podle libosti nahoru adolů. Skafandr je vyplněný kyslíkem aten tě obalí naprosto dokonale, takže se ti nebude vylučovat dusík do krve. Tím se ušetří ty protivný přestávky na dekompresi.“

„Má to ploutve.“

„Geniální, co? Místo abys padal dolů jako kámen, poplaveš jako žabí muž.“ Frost ukázal na četné klouby. „Konstrukce ti umožňuje naprostou svobodu pohybu ivhloubce čtyř set metrů. Ruce jsou chráněný vpolokoulích. Vrukavicích by nebyly dost citlivý, ale obě ruce končí vuchopovacím systému řízeným počítačem. Senzory uvnitř zprostředkovávají něco jako umělej hmat. Můžeš tím klidně podepsat závěť, jak citlivě reagujou.“

„Jak dlouho tam dole můžeme zůstat?“

„Čtyřicet osm hodin,“ odpověděl van Maarten. Když se Bohrmann zatvářil vyděšeně, van Maarten se zašklebil. „Nemějte strach, tak dlouho vám to nepotrvá.“ Pak ukázal na dva roboty tvaru torpéda. Každý měřil skoro metr apůl, měl vrtuli azasklenou špici. Zhorní části vedl několikametrový provaz ana jeho druhém konci bylo držadlo, display atlačítka. „To jsou vaši trackhounds. Tažní psi. AUV. Jsou naprogramovaní na světelný ostrov. Cíle dosahujou spřesností na dva centimetry. Takže se je nepokoušejte řídit, nechte se jednoduše táhnout. Zvládnou čtyři uzly, za tři minuty jste tam.“

„Nakolik je to programování spolehlivé?“ zeptal se mírně skepticky Bohrmann.

„Velice spolehlivé. Trackhounds mají všelijaké senzory kurčování hloubky avlastní polohy. Vžádném případě nemůžete zabloudit, akdyby vám něco zkřížilo cestu, trackhound se tomu vyhne. Na ovládacím panelu na konci provazu spustíte program. Tam, zpátky, je to jednoduchý. Tlačítkem 0 nastartujete vrtuli, aniž by se naprogramování spustilo. Vtom případě můžete robota ovládat joystickem apejsek poběží, kam budete chtít. – Nějaký dotaz?“

Bohrmann zavrtěl hlavou.

„Tak jedem!“

Van Maarten jim pomohl do skafandrů. Do exosuitu se nastupovalo odklápěcími zády, na nichž byly namontovány kyslíkové bomby. Bohrmann si připadal jako rytíř vplné zbroji, který se chce procházet po Měsíci. Když se skafandr zavřel, byl najednou odříznut od všech zvuků, ale pak se něco ozvalo. Velkým klenutým průzorem uvidělFrosta, jak ve svém skafandru mluví a jeho hřmotný hlas slyšel ve své přilbě. Slyšel izvuky zvenku.

„Dorozumívání,“ vysvětloval Frost. „Je to lepší než na sebe mávat. Fungujou ti umělý ruce?“

Bohrmann pohnul prsty vkouli. Umělá ruka zopakovala každý jeho pohyb.

„Myslím že ano.“

„Zkus vzít do ruky ovladač, který ti podá van Maarten.“

Podařilo se na první pokus. Bohrmann si oddechl. Jestli je všechno tak jednoduché jako ovládání umělých rukou, tak se nemusí ničeho obávat.

„Ještě něco. Ve výši pasu je obdélník, plochý vypínač. To je POD.“

„Co že to je?“

„Nic, čím by sis musel lámat hlavu nebo se nějak znepokojovat. Je to bezpečnostní opatření. Do takový situace se nedostaneme, ale kdyby přece, tak ti řeknu, na co to je. Abys to zapnul, musíš do toho pořádně bouchnout. Jasný?“

„Co je POD?“

„Usnadňuje to potápění. Někdy ti to vysvětlím.“

„Ale já bych opravdu rád.“

„Jindy. Seš připravenej?“

„Jsem.“

Van Maarten otevřel tunel propouštěcí komory. Na nohy jim cákala světle modře prozářená voda.

„Jednoduše spadněte dolů,“ řekl. „Trackhoundy hodím za vámi. Počkejte, až budete zkomory venku, apotom je aktivujte. Jeden po druhým, Frost první.“

Bohrmann posunul ploutve nad okraj. Každý pohyb ve skafandru vyžadoval velkou sílu. Zhluboka se nadechl apřepadl dopředu. Zabrzdil se ovodu. Udělal kotrmelec, uviděl nad sebou mihnout světla propusti azase se dostal do vzpřímené polohy. Pomalu klesal dolů adál ztunelu ven, do moře, kde přistál vhejnu ryb. Lesklá těla uháněla po tisících pryč na všechny strany, utvořila živou spirálu azase se shlukla. Hejno několikrát změnilo svou formaci, roztáhlo se aprchalo. Bohrmann vedle sebe uviděl trackhounda aklesal níž. Nad ním svítila propusť vtemném trupu pontonu. Zabral ploutvemi azjistil, že to stabilizuje jeho polohu. Váhu skafandru už necítil. Vlastně mu bylo velice dobře. Jako vpřenosné ponorce.

Frost ho následoval vkokonu vzduchových bublin. Sestoupil na Bohrmannovu úroveň apodíval se na něj skleněným průzorem vpřilbě. Teprve teď si Bohrmann všiml, že Američan si ivexosuitu nechal na hlavě svou baseballovou čepici

„Jak se cítíš?“ zeptal se Frost.

„Jako větší bratr R2-D2.“

Frost se zasmál. Vrtule jeho trackhounda se začala točit. Hned nato robot sklopil čumák atáhl vulkanologa do hloubky. Bohrmann zapnul programování. Škublo to, aion se obrátil hlavou dolů. Najednou byla skoro tma. Van Maarten měl pravdu. Šlo to opravdu rychle. Už zakrátko všude kolem vládla naprostá temnota. Nebylo vidět nic než rozptýlená světla robotů.

Kjeho vlastnímu překvapení mu zté tmy začínalo být nevolno. Stokrát seděl před monitory asledoval snímky zponorných robotů, které spustili do proláklin nebo až do bentosu na dně. Slegendární ponorkou Alvin byl vhloubce čtyř tisíc metrů. Ale to bylo něco úplně jiného, než být zavřený ve skafandru anechat se táhnout elektronickým psem do neznáma.

Snad je ta věc vjeho rukou naprogramovaná správně, jinak přistane bůhvíkde.

Reflektor osvětloval plankton. Pokračovalo se strmě dolů. VBohrmannově helmě zněl elektronický šum trackhounda. Dál vpředu uviděl křehké stvoření, které lenivými, pulzujícími pohyby plulo temnou nocí. Byla to neuvěřitelně krásná hlubinná medúza, jež vysílala kruhové světelné signály jako kosmická loď. Bohrmann doufal, že to není žádný signál vyjadřující strach, když medúza prchá před nějakou obludou. Ještě dál se rozsvítily další medúzy anajednou se před Bohrmannem rozestřel veliký svítící mrak. Vyděsil se. Ale mrak byl bílý, ane modrý, a jeho původce zasvítil jen slabě, než v něm zmizel. Bohrmannovi bylo jasné, co měl před sebou. Mastigotheutis, sépii, která se obyčejně vyskytuje až od tisíce metrů níže. Že vetřelce oslňovala bílým inkoustem, to dávalo smysl. Černý inkoust včerné tmě by jí nepomohl.

Pes táhl atáhl.

Bohrmann pátral ve tmě před sebou po světelném ostrově, ale viděl jenom čerň asvětlý bod, který se pohyboval před Frostem. Pokud se vůbec pohyboval. Zrovna tak mohl klidně stát. Dvě nehybná světla, jeho aFrostovo, ve vesmíru bez hvězd.

„Stanley?“

„Co je?“

Okamžitá odpověď ho uklidnila.

„Už tam brzy budeme, ne?“

„Ty jsi ale nějak netrpělivý, příteli. Podívej se na displej. To bylo teprve dvě stě metrů.“

„Aha. Tak dobře.“

Bohrmann se neodvažoval zeptat, jestli Frost důvěřuje naprogramování trackhounda, atak mlčel apokoušel se potlačit narůstající nervozitu. Přál si, aby kolem byly medúzy, ale nic už se neobjevilo. Robot nepřetržitě bzučel anajednou viditelně změnil směr.

To bylo něco. Bohrmann se podíval pozorněji. Vdálce se táhl světelný paprsek. Napřed to byl jenom náznak, potom rozmazaný, anakonec už jasně zřetelný tvar obdélníku.

Bohrmannem projelo ulehčení. Hodnej, nejradši by řekl. Hodnej pejsek. Hodnej.

Jak vypadal zde dole ostrov malý!

Zatímco oněm přemýšlel, ostrov se blížil, svítil auž bylo možné rozeznat detaily. Jednotlivé spoty podél skládací konstrukce. Popojeli blíž, anajednou se nad nimi ostrov rozzářil vcelé své velikosti. Ve skutečnosti se samozřejmě vznášeli nad ostrovem, ale plavba hlavou dolů jim zaměnila nahoře adole, takže iterasu teď viděli nad sebou.

Na chvíli byla vidět Frostova postava jako stín tažený torpédem na provaze, který se řítil na nasvícené fotbalové hřiště. Všechno bylo jasně vidět. Visutá terasa, sací nástavec, jehož hadovité tělo vyčnívalo ze tmy, akameny, které ho ucpaly…

Ahemžení červů.

„Vypni psa, než do těch světelnejch varhan narazíš,“ řekl Frost. „Těch posledních pár metrů poplaveme.“

Bohrmann pohnul prsty ve volné ruce apokusil se mechanickou rukou zmáčknout tlačítko na ovladači. Tentokrát nebyl tak šikovný. Napoprvé se mu to nepodařilo aproletěl kolem Frosta, jenž byl pomalejší.

„Hej, Gärraade! Kam se to sakra ženeš?“

Zkusil to znovu. Kleště sklouzly, ale pak se mu konečně podařilo psazastavit. Bohrmann zabral ploutvemi apřevrátil se do vodorovné polohy. Byl už skutečně velice blízko ostrova. Dlouho se natahoval navšechny strany. Po pár vteřinách se mu vrátil smysl pro to, co je nahoře aco dole. Ostrov asvah byly pod ním.

Bohrmann plaval pravidelnými tempy kzaklíněné hadici aspustil se vedle ní. Světelný ostrov se teď vznášel asi patnáct metrů nad ním. Červi mu okamžitě začali lézt po ploutvích. Musel se přemáhat, aby si jich nevšímal. Materiálu skafandru nemohli udělat ani to nejmenší, ve skutečnosti byli pouze odporní. Takový červ by nebyl nebezpečný žádnému živočichu velikosti člověka.

Ale na druhé straně, co mohl vědět očervech, kteří správně vůbec neměli existovat?

Trackhoundse postavil na dno vedle něj. Bohrmann ho zaparkoval na skalním výběžku apodíval se nahoru na hadici. Vrtule motoru blokovaly balvany zčerné lávy ovelikosti dospělého muže. Ty se daly odstranit. Starosti mu dělal větší klín, který tlačil sosák proti skalní stěně. Ten mohl měřit čtyři metry. Bohrmann zapochyboval, jestli s ním ve dvou pohnou, ikdyž pod vodou všechno vážilo méně alávové kameny byly porézní alehké.

Frost se postavil vedle něj.

„Odporné,“ řekl. „Všude ti synové Luciferovi.“

„Jak prosím?“

„Červi! Plazivá havěť! Biblický mor! No nic, tím se nezatěžuj. Navrhuju začít menšími balvany auvidíme, jak to půjde. – Van Maartene?“ zavolal nahoru.

„Zde!“ ozval se van Maartenův plechově znějící hlas. Bohrmann úplně zapomněl, že byli spojeni isHeeremou.

„Budeme teď trochu uklízet. Jako první uvolníme motory. Třeba to bude stačit ahadice se osvobodí vlastní silou.“

„Beru na vědomí. – Jste vpořádku, doktore Bohrmanne?“

„Vnejlepším.“

„Dávejte na sebe pozor!“

Frost ukázal na téměř kulatý kámen, který blokoval otočný kloub vrtule. „Tímhle začneme.“

Začali valit kámen pryč. Po chvíli strkání atahání se svezl na stranu, uvolnil kloub motoru apři té příležitosti pod sebou rozmáčkl pár stovek červů.

„Yeah!“ vykřikl Frost suspokojením.

Druhý kámen šlo odstranit stejným způsobem. Další byl větší, ale po delší námaze se konečně také odvalil stranou.

„Jak je člověk pod vodou silnej,“ radoval se Frost. „Jane, uvolnili jsme motory, až na jeden. Vypadá to, že ani nejsou poškozené. Můžeš pohnout kloubama? Nestartovat, jenom otáčet klouby.“

Pár vteřin bylo ticho apak se ozvalo vrnění. Jedna turbína se točila vkloubu tam azpátky. Hned po ní se začaly hýbat iostatní.

„Výborně!“ zvolal Frost. „Ateď to zkus. Nahoď tu mašinu.“

Potřebovali několik metrů na bezpečný odstup od vyústění hadice. Odtud se dívali, jak startují vrtule.

Hadice sebou cukla. To bylo všechno.

„Hlásí to chybu,“ ozval se van Maarten.

„Jo, to tady vidím sám.“ Frost se mrzutě díval dovnitř. „Zkoušej to dál. Otoč to někam jinam.“

Taky to nefungovalo, ale zato vrtule začaly vířit bahno. Před očima se jim zatmělo.

„Stop!“ Bohrmann mával segmentovanou paží. „Přestaňte tam nahoře! Nemá to smysl, jenom nám znemožníte výhled.“

Vrtule se zastavily. Mrak bahna se rozdělil na protáhlé černé šmouhy. Spodní konec hadice ani nebylo vidět.

„No tak dobře.“ Frost otevřel plochou krabici po straně svého exosuitu avyndal zní dva předměty ve tvaru tužky. „Náš problém je tady ten obrovskej balvan. Vím, že se ti to nebude líbit, Gärraade, ale musíme tu zatracenou věc odpálit.“

Bohrmann se podíval na červy, kteří se opět začali zmocňovat vyčištěného území.

„To je riskantní,“ řekl.

„Dáme tam jenom malou nálož. Navrhuju strčit ji pod základnu, kde se ten klín zavrtal do země. Takříkajíc mu podtrhneme nohy.“

Bohrmann se odrazil, vznesl se ometr výš ablíž ke klínu. Kolem něj byla kalná voda. Zapnul reflektor na helmě asnesl se do mraku zvířeného sedimentu. Opatrně se svezl na kolena apřitlačil helmu co nejblíže kmístu, kde balvan prorazil podklad. Mechanickými prsty odhrnul červy stranou. Několik se jich bleskově nacpalo do osazení kleští apokoušeli se zakousnout do umělých údů. Bohrmann je setřásl azkoumal strukturu sedimentu. Viděl jemné, špinavě bílé žíly. Když na ně poklepal chapadlem, hornina kolem se roztříštila azačaly unikat jemné bublinky.

„Ne, to není dobrý nápad.“

„Máš nějakej lepší?“

„Mám. Vezmeme větší nálož, najdeme ve spodní třetině nějakou škvíru atam balvan rozstřelíme vedví. Při troše štěstí se horní část odvalí amy tím nepoškodíme podklad.“

„Vpořádku.“

Frost připlul za ním do mraku. Vystoupili kousek nahoru. Začali systematicky hledat vhodné místo. Konečně Frost narazil na dosti hlubokou štěrbinu azatlačil do ní něco, co vypadalo jako pevná šedivá plastická guma. Pak do hmoty zastrčil tyčinku tenkou jako tužka. „To by snad mělo stačit,“ řekl spokojeně. „Pořádně to bouchne. Musíme se stáhnout dost daleko.“

Nastartovali trackhoundy anechali se odtáhnout až na kraj osvětlené zóny, kde se svah už po pár metrech ztrácel vnaprosté černi. Hustota částic se držela vnormě, takže se světelné vlny neodrážely od řas adalších látek ve vodě, ale přesto byl přechod ze světla do tmy náhlý. Světlo mizelo pod vodou vpořadí svých vlnových délek – napřed červená po dvou až třech metrech, potom oranžová anakonec žlutá. Za hranicí deseti metrů byly vidět už jenom zelená amodrá, dokud absorpce arozptyl nepohltily itento zbytek spektra. Odtud dál už svět neexistoval.

Bohrmannovi se příčilo odebrat se zrelativní jistoty osvíceného úseku do absolutního neskutečna. Súlevou zaznamenal, že Frost už větší odstup nepovažuje za nutný. Vmístě, kde se modrá ztrácela vinkoustové černi, objevil nezřetelnou rozsedlinu ve zdi. Možná za ní byla jeskyně. Představoval si, jak tenkrát tahle skála rozžhavená do ruda stékala dolů jako tuhá kaše, pomalu se ochlazovala atuhla do bizarních tvarů. Začala mu vtom brnění být nepříjemná zima. Mrazila ho představa, že by tady dole musel trávit svůj život.

Podíval se na světelný ostrov. Kolem bílých reflektorů na konstrukci nesvítilo nic než modrá aura.

„Dobrý,“ řekl Frost. „Ať už to máme za sebou.“

Zprostřed protáhlého balvanu vyrazila hromada vzduchových bublin promíchaná stříští aprachem. Bohrmannovi dunělo vhelmě. Tmavý kruh se rozšiřoval, následovaly další bubliny anesly ssebou trosky na všechny strany.

Bohrmann zatajil dech.

Pomalu, velice pomalu se horní polovina kamenného klínu začala naklánět.

„Yeah!“ zařval Frost. „Bůh je mi svědkem!“

Kámen se sklápěl stále rychleji, přitahován vlastní vahou. Zlomil se vpolovině dosud stojící části, dopadl vedle roury avytvořil nový, ještě větší sedimentový mrak. Frost byl schopen ve své těžké výstroji skákat amávat rukama. Vypadal jako Neil Armstrong, když ve jménu Ameriky seskočil na Měsíc.

„Aleluja! Hej, van Maartene! Mijnheer! Vyřídili jsme tu zasranou věc. Teď zkuste vy svoje štěstí.“

Bohrmann doufal zhloubi duše, že otřesy nezpůsobily další zlomy. Vrozvířeném bahně slyšel startovat motory ahadice se najednou dala do pohybu. Kroutila se, pak se její vyústění zvedlo zmraku jako hlava obrovského červa apomalu stoupalo vzhůru. Otvor se otáčel sem azase tam, jako kdyby ta věc rekognoskovala terén. Kdyby Bohrmann nebyl věděl, co má před sebou, byl by si připadal jako napůl snědený.

„Povedlo se!“ řval Frost.

„Jste jedničky,“ poznamenal suše van Maarten.

„To se přece vědělo,“ ujišťoval ho Frost. „Vypněte zase ten krám, než to sežere mě iBohrmanna. My se rychle podíváme na místo, kde to leželo. Pak jdeme nahoru.“

Hadice se ještě trošku zvedla, pak její kulatá hubice zase klesla ajako neživá věc se klátila ve světle. Frost vyrazil. Bohrmann za ním. Neustále se ohlížel kostrovu azase zpátky. Něco ho mátlo, ale nedokázal říci, co to je.

„To je temná záležitost,“ usoudil Frost, když se podíval na mrak. „Podívej, jestli je všechno vpořádku, Gärraade. Ty se vtý břečce vyznáš líp než já.“

Bohrmann zapnul reflektor svého trackhounda. Pak se zamyslel azase ho vypnul.

Co to bylo? Šálení smyslů?

Znova se otočil kostrovu. Tentokrát se díval déle. Měl dojem, že reflektory svítí silněji než předtím, ale to nebylo možné. Celou tu dobu svítily naplno.

Nebyly to reflektory. Byla to modrá aura. Azvětšila se.

„Vidíš to?“ Bohrmann ukázal rukou kostrovu. Frost se podíval ve směru jeho pohybu.

„Já nic…“ Zarazil se. „No tohle.“

„Světlo,“ řekl Bohrmann. „Modré světlo.“

„Arieli aUrieli,“ zašeptal Frost. „Máš pravdu. Roztahuje se to.“

Kolem ostrova se utvořilo velké tmavomodré kolo. Odhadnout vzdálenost bylo pod vodou těžké, zvlášť když index lomu světla všechno očtvrtinu přibližoval aotřetinu zvětšoval, ale zdroj modrého světla byl jednoznačně velký kus za ostrovem. Halogenové lampy na konstrukci je oslňovaly, ale Bohrmann přesto jako by viděl míhat se blesky. Pak modrá najednou pozbyla na intenzitě, zeslábla azhasla.

„To se mi moc nelíbí,“ řekl Bohrmann. „Myslím, že bychom měli vystoupit nahoru.“

Frost neodpovídal, jenom dál upřeně hleděl na ostrov.

„Stane? Slyšíš mě? Měli bychom…“

„Nespěchej,“ řekl Frost pomalu. „Právě k nám přichází návštěva.“

Ukázal na horní okraj ostrova. Podél něj se mihly dva podlouhlé stíny. Modře nasvícená břicha. Vmžiku zase zmizela.

„Co to bylo?“

„Jenom klid, chlapče. Zapni si POD.“

Bohrmann bouchl do senzoru na břiše skafandru.

„Nechtěl jsem tě znepokojovat,“ řekl Frost. „Myslel jsem, že když ti povím, na co to je, že pak třeba budeš nervózní abudeš se pořád koukat po…“

Dál se nedostal. Zprostřed konstrukce vyrazila dvě torpédovitá těla. Bohrmann uviděl bizarní hlavy. Zvířata se blížila neuvěřitelnou rychlostí rovnou k nim. Předsunutou čelist, tlamy otevřené dokořán. Strach sevřel Bohrmannovi srdce jako ledová pěst. Odrazil se, překulil se na záda achránil si helmu zepředu rukama. Žádná ztěchto reakcí neměla smysl, ale instinkty zpradávných dob právě triumfovaly nad civilizovaným atechnicky vyspělým duchem. Poručily mu vykřiknout aBohrmann poslechl.

„Nemůžou nám nic udělat,“ řekl Frost naléhavě.

Útočníci se obrátili těsně před nimi. Bohrmann lapal po dechu abojoval spanikou. Frost k němu připlaval mohutnými odrazy ploutví.

„Tak jsme si právě vyzkoušeli POD,“ řekl. „Funguje to!“

„Co je uvšech čertů POD?“

„Protective Ocean Device. Nejlepší ochrana proti žralokům. POD vytváří elektrické pole, které tě obklopuje jako ochranná zeď. Nepřijdou ktobě blíž než na pět metrů.“

Bohrmann zasupěl asnažil se překonat šok. Žraloci zmizeli velikým obloukem za světelným ostrovem.

„Byli blíž než pět metrů,“ řekl.

„Jenom na poprvé. Teď dostali lekci. Uklidni se. Žraloci mají citlivé elektrosenzorické orgány. Pole je zahltí podněty anaruší jejich nervový systém. Způsobuje jim bolestivé křeče ve svalech. Nalákali jsme na návnadu bílé atygrované žraloky apak aktivovali POD. Nedokázali proniknout polem.“

„Doktore Bohrmanne? Stanley?“ ozval se hlas van Maartena. „Jste vpořádku?“

„Všechno je vpořádku,“ hlásil Frost.

„POD sem, POD tam, upalujte nahoru!“

Bohrmann nervózně prohledával očima světelný ostrov. Co mu Frost vyprávěl, to zvětší části věděl. Žraloci mají vpřední části hlavy malé důlky, takzvané Ampullae Lorenzini. Těmi vnímají ity nejslabší elektrické impulzy, vytvářené pohyby svalů jiných živočichů. Bohrmann pouze nevěděl, že existuje POD, kterým se tenhle elektrický smysl dá rušit.

„To byli kladivouni,“ řekl.

„Velcí kladivouni, to jo. Řekl bych, že měl každý čtyři metry.“

„Do prdele!“

„Na kladivouny to zabírá zvlášť dobře.“ Frost se zachechtal. „Podívej se na tu jejich hranatou lebku. Mají víc Lorenziniho ampulí než ostatní žraloci.“

„Ateď?“

Uviděl pohyb. Ztemnoty za ostrovem se znovu vynořili oba žraloci. Bohrmann se nehýbal. Pozoroval, jak zvířata přecházejí do útoku. Bez typického pokyvování hlavou, kterým žraloci ve vodě sledují pachové stopy, vyrazili cíleně, aby se najednou zastavili, jako by narazili do zdi. Jejich tlamy se zkřivily. Zmateně odplavali kousek opačným směrem, pak se vrátili azačali kroužit kolem potápěčů. Nervózně, ale vuctivém odstupu.

Opravdu to fungovalo.

Frostův odhad byl správný. Každý exemplář měl dobré čtyři metry. Typická žraločí těla. Jejich hlavy byly naopak velice zvláštní azvířata podle nich dostala jméno. Lebka byla po stranách prodloužená do zploštělých křídel ana jejich koncích se nacházely oči anosní otvory. Přední hrana kladiva byla rovná ahladká jako skutečné kladivo.

Bohrmann se pomalu začínal cítit lépe. Nejspíš si počínal jako blbec. Odhadoval, že žraloci by nedokázali ani poškodit skafandr.

Přesto chtěl pryč.

„Jak dlouho to trvá nahoru?“ zeptal se.

„Strackhoundem pár minut. Ne déle než dolů. Poplaveme ksvětelnému ostrovu. Tam zapneme programování anecháme se vytáhnout nahoru.“

„Vpořádku.“

„Nezapínej ho dřív, slyšíš? Jinak mi ještě narazíš do osvětlení.“

„Jasný.“

„Je ti dobře?“

„Jo, krucinál! Úžasně. Jak dlouho ta ochrana vydrží?“

„POD pracuje na baterii pohodlně čtyři hodiny.“ Frost stoupal pravidelnými rázy ploutvemi nahoru, ovladač psa držel vpravém chapadle. Bohrmann plaval za ním.

„Tak jo, pá pá milánkové,“ prohodil Frost. „Musíme vás bohužel už opustit.“

Žraloci je začali pronásledovat. Pokoušeli se k nim přiblížit. Jejich těla sebou škubala. Tlamy se jim křivily. Frost se smál arázoval si to ksvětelnému ostrovu. Jeho modravá silueta se zdála malá, proti světelné ploše, která zářila přes kontury. Bílá amodrá, barvy hlubin.

Bohrmann myslel na modrý mrak, který viděli vdálce.

Samozřejmě!

Najednou si na něj zase vzpomněl. Samou hrůzou málem zapomněl, že se modrý mrak utvořil těsně před objevením žraloků. Stejný fenomén byl odpovědný za změnu chování velryb apravděpodobně za řadu dalších anomálií akatastrof. Jestli je to pravda, tak tohle nebyli obyčejní žraloci.

Aproč tu vůbec byli? Žraloci mají výtečný sluch. Snad je přilákal výbuch. Ale proč útočili? On ani Frost nevydávali žádný pach. Nezapadali do schématu kořisti. Útoky žraloků na člověka vhluboké vodě byly vůbec vzácné.

Blížili se khornímu kraji ostrova.

„Stane? Stěmi žraloky není něco vpořádku.“

„Nemůžou nám nic udělat.“

„Ale přesto.“

Jeden žralok otočil svou plochou širokou hlavu aodplaval kousek stranou.

„Ačkoli, nejseš tak úplně mimo,“ zamyslel se Frost. „Co mě zaráží, je ta hloubka. Velký kladivouni nebyli nikdy spatřený hloub než vosmdesáti metrech. Ptám se, co tady…“

Žralok se otočil. Zůstal na okamžik stát shlavou mírně zvednutou, hřbet vyklenutý nahoru. Klasické výhružné postavení. Pak několikrát prudce udeřil ocasem avystřelil jako šíp přímo na Frosta. Vulkanolog byl tak překvapen, že se ani nepokusil bránit. Kladivoun se na chvilku vzepnul apak vplul do ochranného pole anarazil bokem do Frosta.

Frost se roztočil kolem své osy jako káča, ruce anohy roztažené od sebe.

„Hej!“ Ovladač mu vypadl zchapadla. „Co to uvšech čertů…“

Nad konstrukcí se jakoby odnikud vynořilo třetí tělo. Sděsivou elegancí se hnalo přes horní řadu reflektorů. Tmavé, svysokou hřbetní ploutví ahlavou ve tvaru kladiva.

„Stane!“ zakřičel Bohrmann.

Nově příchozí byl obrovský, mnohem větší než první dva žraloci. Jeho kladivo se ohnulo nahoru, jak vycenil řady zubů arozevřel chřtán. Popadl Frostovu pravou paži azačal sní lomcovat.

„Kurva!“ zaúpěl Frost. „Co je to za stvůru? Zplozenče pekla! Pusť mě, ty…“

Kladivoun divoce zacloumal svou velikou hranatou hlavou akontroval přitom ocasní ploutví. Musel měřit snad šest nebo sedm metrů. Mával Frostem sem atam jako kusem hadru. Jeho pancéřovaná ruka zmizela až po rameno vžraločí tlamě.

„Odprejskni!“ křičel.

„Panebože, Stane!“ vykřikl van Maarten. „Uhoď ho do žáber. Zkus mu dosáhnout na oko.“

Samozřejmě, pomyslel si Bohrmann. Dívají se na ně. Oni vidí všechno!

Tu atam si kladl otázku, jaké by to bylo, srazit se stakovým obrem abýt jím napaden, nebo zažít, jak zaútočil na někoho jiného. Představa byla překonána skutečností. Bohrmann nebyl vysloveně odvážný ani zvlášť bázlivý. Leckdo si oněm myslel, že je dobrodruh. Sám se považoval za člověka skuráží, za někoho, kdo se nebojí rizika, ale taky ho nepokouší. Ale ať byla charakteristika vminulosti jakákoli, nic ztoho teď, vdanou chvíli, tváří vtvář kolosálnímu útočníkovi, neplatilo.

Bohrmann neutíkal, plaval kFrostovi.

Jeden zmenších žraloků se k němu blížil ze strany. Oči mu cukaly ačelisti se křečovitě nadouvaly. Musel se strašně přemáhat, aby vplul do elektrického pole. Přesto zrychlil anarazil do Bohrmanna.

Bylo to jako srážka sautem vplné rychlosti.

Bohrmanna to odmrštilo stranou. Pohyboval se ke světelnému ostrovu. Jeho jedinou myšlenkou bylo, že nesmí pustit držadlo sovladačem, ať se děje co se děje. Trackhound, to byla jeho zpáteční jízdenka. Bez naprogramovaného kursu by bloudil tmou, dokud by nespotřeboval zásoby kyslíku.

Pokud by tak dlouho zůstal naživu. Najednou ho zasáhl tlak vody asrazil ho dolů. To jak nad ním smávnutím proplul ocas velkého žraloka. Bohrmann se snažil znovu získat kontrolu nad svými pohyby auviděl, jak k němu společně míří oba menší žraloci. Jejich čelisti se otvíraly azavíraly. Byli už tak blízko ostrova, že voceánské modři byla poznat jejich přirozená barva. Nad bělavým břichem se pnul bronzový hřbet. Dásně avnitřek chřtánu svítily růžovooranžově jako čerstvě nasekané maso zlososa. Byly osazeny charakteristickými trojhrannými trháky vhorní čelisti ašpičatými tesáky vdolní. Vpěti řadách, tvrdé jako ocel apřipravené rozmělnit všechno, co se mezi ně dostane.

„Gäärrraaade!“ řval Frost.

Bohrmann viděl proti světlu halogenů, jak Frost volnou mechanickou rukou tluče do hlavy velkého kladivouna. Nato mu žralok jediným pohybem hlavou utrhl pancéřovou ruku skafandru vramenním kloubu aodhodil ji pryč. Zotvoru se vyvalil proud velkých kyslíkových bublin. Čelisti se rozevřely, najely na Frostovu nechráněnou ruku aukously ji pod ramenem.

Rozlil se tmavý krvavý mrak promíchaný se vzduchovými bublinami. Neuvěřitelně mnoho krve se svíjivým pohybem žraloka okamžitě rozlilo kolem. Frost už ze sebe nevydával slova, pouze neartikulovaný řev, který se změnil vbublání, jak mořská voda vnikala do skafandru anaplňovala ho. Křik ustal. Menší žraloci okamžitě ztratili zájem oBohrmanna. Ať je řídilo cokoli, přirozená žravost krátkodobě převzala velení nad jejich chováním. Vrhli se do pěnícího víru, zakousli se do vulkanologova nehybného těla, točili s ním dokola apokoušeli se prokousnout pancéřování.

Řval ivan Maarten, přehlušován rušivými zvuky. Bohrmann překotně uvažoval. Cítil, jak je ochromen šokem. Ale zároveň jiná část jeho mozku pracovala naprosto jasně, ata mu říkala, aby se nespoléhal na zvířecí instinkty. Jejich síla ažravost byly zmanipulované. Nešlo jim ožrádlo. Instinkt si sice razil cestu, ale tomu, co sedělo vjejich hlavách, šlo ojediné: zabíjet lidi!

Musí zpátky ke skalní stěně.

Levým chapadlem udeřil do ovladače. Jestli se trefil do špatného vypínače, aktivuje tím programování apotáhne ho to kHeeremě. Pak by byl ztracený, protože POD už na žraloky nezabíral. Ale zmáčkl správné tlačítko. Vrtule začala vrčet. Rychle postrčil joystick tak, aby ho pes přetáhl od světelného ostrova ke skalní stěně. Cítil zrychlení, ale na rozdíl od sestupu, kdy mu malý robot připadal obratný arychlý, se mu teď zdálo, že se hrabe nesnesitelně pomalu.

Bohrmann zabíral ploutvemi ahnal se do modře, vstříc terase. Vtakové situaci se nedalo mnoho dělat, ale jedno potápěčské pravidlo znělo, že skály kryjí záda. Bohrmann směřoval kčerné lávové stěně. Těsně před ní se otočil apodíval se nahoru ke světelnému ostrovu. Krvavý mrak se zvětšil, míhaly se v něm ocasy aploutve. Části Frostova skafandru se snášely dolů. Byl to hrůzný pohled, ale co ho doopravdy vyděsilo, nebyla samotná krvavá hostina. Byla to skutečnost, že se jí účastnili jenom dva žraloci.

Ten třetí, veliký, na ní chyběl.

Bohrmanna ochromil strach. Vypnul vrtuli aohlédl se. Veliký žralok vyrazil ze sedimentového mraku, tlamu doširoka otevřenou. Klouzal k němu rychlostí, která vyrážela dech. Rozum tentokrát Bohrmannovi vysadil. Uvízl vdilematu, jestli má zase nastartovat trackhounda nebo ne, avtom do něj mocně narazila hlava skladivem. Náraz Bohrmanna vymrštil proti skále. Sdutým třeskem dopadl na kámen. Žralok plaval dál, opsal kruh avrátil se rychle jako závodní auto. Bohrmann vykřikl. Svět se mu proměnil vpropast ze chřtánu azubů alevá polovina jeho těla zmizela vsevřených čelistích. Od ramena do pasu.

A je po všem, pomyslel si.

Aniž by se zastavil, žralok klouzal dál atáhl Bohrmanna vodou. Vsluchátkách mu šumělo adunělo. Na titaniové schránce exosuitu slyšitelně skřípěly zuby. Hlava žraloka se kývala sem atam, takže helma několikrát udeřila oskálu adrhla oni. Slitina titania byla dostatečně robustní, aby takovým nárazů nějakou dobu odolávala, zato uvnitř sebou Bohrmannova hlava tloukla tak, až přestal vidět aslyšet. Všechno se s ním točilo. Byl naprosto bezmocný, jeho osud byl zpečetěn. Bude rozerván arozkouskován. Jeho život už nestojí ani za jediný nádech.

Aprávě tahle bezmoc probudila Bohrmannův vztek. Ještě dýchal. Ještě se mohl bránit!

Nad hlavou se mu táhl rovný obrys kladiva. Šířka hlavy žraloka obnášela přes čtvrtinu délky jeho těla, takže postranní výklenky byly daleko od sebe. Bohrmann viděl jenom hranu, žádné oko nebo nosní dírku. Začal do ní mlátit ovladačem. Ale žádný velký dojem tím na zvíře neudělal. Žralok ho unášel dál dopředu, khranici světla, tam, kde prve čekali na explozi. Kdyby se dostali do černé vody, už by neviděl ani to zvíře. Nesmějí opustit světlo!

Bohrmannův vztek by se už ani nedal měřit. Vymrštil vzhůru levou ruku, která vězela ve chřtánu, amlátil chapadlem do patra. Vlastně mohl mluvit oštěstí, že žralok polkl hned celou půlku těla. Kdyby ho byl popadl jenom za ruku nebo za nohu, bylo by to s ním už dávno dopadlo jako sFrostem, ale krunýř neměl žádná slabá místa jako třeba klouby končetin. Byl příliš velký apříliš masivní, než aby ho mohl někdo prokousnout – ikdyž to byl takovýhle kolos. Zdálo se, že to pochopil ižralok. Vrtěl hlavou ještě prudčeji. Bohrmann se dostal do stavu krátce před ztrátou vědomí. Nejspíš si už mohl naříkat na zlomená žebra, ale čím divočeji s ním zvíře mávalo dokola, tím víc zuřil. Natáhl se pravou rukou dozadu, kde končila hlavice kladiva, napřáhl se aněkolikrát udeřil ovladačem trackhounda…

Najednou byl volný.

Žralok ho vyplivl. Bohrmann určitě zasáhl nějaké citlivé místo, oko nebo nosní dírku. Obrovské tělo kolem něj projelo vzhůru amrštilo s ním proti skále. Na okamžik to skutečně vypadalo, že se žralok dává na útěk. Bohrmann horečně přemýšlel, jak využít situace. Nedělal si iluze otom, že by se mu podařilo vystoupit nahoru na Heeremu. Dočasně ze sebe zvíře setřásl, ale stejně mu zbývalo jen pár vteřin. Rychle k sobě přitáhl trackhounda aoběma rukama objal jeho štíhlý korpus.

Nesmí ho za žádnou cenu ztratit.

Žralok zmizel vtemnotě aokousek dál se zní zase vynořil jako modrý obrys.

Bohrmann se uštvaně podíval na stěnu.

Byla vní škvíra, možná vchod do jeskyně!

Okus dál se mohutné tělo kladivouna sneslo hlouběji do volnéhomoře. Bohrmann se sunul podél skalní stěny ke škvíře. Pod světelným ostrovem uviděl oba menší žraloky, jak se pořád ještě rvou oFrostovy pozůstatky. Skupinka se ponořila níž, mimo osvětlenou zónu. Bohrmann si položil otázku, kdy opustí roztrhané tělo avyplavou, ale kodpovědi se už nedostal. Velký žralok udělal vpološeru neuvěřitelně rychlý obrat ahnal se zpátky.

Bohrmann se zasunul do mezery.

Bylo vní těsno. Překážel mu skafandr skyslíkovými bombami na zádech asotva se do ní vešel. Pokusil se vtlačit hlouběji do jeskyně, ale to už tu byl žralok.

Kladivo narazilo do skály kolem. Zvíře se odrazilo zpátky. Mělo příliš velkou hlavu, než aby se sem dostala. Žralok plaval vkruhu, který byl tak úzký, že se zdálo, jako by honil svůj vlastní ocas. Avyrazil podruhé.

Úlomky lávy se rozvířily do mraku před vchodem do jeskyně aznemožnily výhled. Bohrmann přitiskl paže ještě těsněji ktělu. Neměl tušení, kam až skalní rozsedlina sahá. Žralok zuřil venku uskály avířil sediment akamení. Bohrmanna vjeho jeskyni zavalil mrak. Modré světlo dopadající zostrova úplně zmizelo.

„Doktore Bohrmanne?“

Van Maartenův hlas zněl velice slabě.

„Proboha, Bohrmanne! Odpovězte!“

„Jsem tady!“

Van Maarten ze sebe vyrazil zvuk, něco jako povzdech aúlevný vzlyk zároveň. Vté vřavě, kterou žralok rozpoutal, mu bylo sotva rozumět. Hluk pod vodou byl něco úplně jiného než na vzduchu. Dutě znějící dunění všeho možného, navzájem se překrývající zvukové vlny. Bohrmann se začal třást, ale vtom útok najednou ustal. Vězel ve škvíře, oslepen mlhou zvířených částic. Světlo zostrova jenom tušil.

„Vězím ve skalní rozsedlině,“ hlásil nahoru.

„Pošleme dolů robota,“ řekl van Maarten. „Adva muže. Máme ještě dva skafandry.“

„Na to zapomeňte! POD nefunguje.“

„Já vím. Viděli jsme, jak Frost…“ Van Maartenovi selhal hlas. „Ale ti muži přijdou. Mají harpuny sexplozivními náboji a…“

„Explozivní náboje? To je skvělý nápad!“ řekl Bohrmann jízlivě.

„Frost byl přesvědčen, že nic takového nebudete potřebovat.“

„Ne. To je jasný.“

„POD vždycky bezvadně…“

Něco do Bohrmanna narazilo čelně asilou ho zastrčilo hlouběji do mezery. Byl tak překvapen, že zapomněl křičet. Ve zbytku světla uviděl kladivo, které na něj útočilo kolmo. Žralok plaval na boku apokoušel se dostat do jeskyně.

Chytrý chlapeček, pomyslel si Bohrmann sarkasticky. Srdce mu tlouklo až vkrku. Ale to se ti nevyplatí!

Mlátil do kladiva adával pozor, aby neupustil psa. Nezřetelně viděl, jak se čelisti otvírají azase zavírají. Žraloci neumějí plavat pozpátku. Hranatá hlava bila nahoru adolů, ale čelisti na Bohrmanna nedosáhly. Oko na horním konci se koulelo na všechny strany. Bohrmann zvedl chapadlo sovladačem audeřil do něj.

Kladivo sebou trhlo zpátky.

Sám se odsud nedostanu, pomyslel si Bohrmann. Začal si vší silou tisknout trackhounda před hlavu. Tak hluboko žralok proniknout nemůže. Kam až sahala kontrola rosolu? Řídil chování zvířat, ale mohl přimět žraloka, aby plaval pozpátku?

Určitě ano, protože kladivo zjeskyně zmizelo.

Tohle bylo veliké zvíře.

Bohrmann čekal.

Zmraku opět něco vyrazilo. Kladivo se přiřítilo vodorovně. Byl to jeden ze dvou menších kladivounů. Jeho hlava dorážela na vyklenutý průzor helmy skafandru. Čelisti se rozevřely ařady zubů škrábaly oplexisklo. Žralok zatemnil otvor vrozsedlině natolik, že Bohrmann neviděl skoro nic, ale ita troška mu stačila. Snažil se zalézt ještě víc dovnitř, anajednou jako by stěna povolila. Propadal se do prázdna. Všude kolem černá tma. Rozčileně hmatal levým chapadlem po ovladači. Vypínač reflektoru na trackhoundu byl nad programovacími tlačítky. Měl přece ještě…

Kde je to zatracený tlačítko?

Tady!

Reflektor se rozsvítil. Jak pohyboval světlem, zjistil, že průrva vede do prostorné jeskyně. Namířil světelný kužel kotvoru auviděl v něm žraločí hlavu. Kladivo se kývalo tam azpátky, ale dovnitř se zvíře dostat nemohlo.

Co se to děje?

Potom pochopil.

Žralok uvízl.

Vydechl si ajako šílený mlátil do hranaté lebky. Zvíře už bylo vprůrvě asi do poloviny. Najednou si uvědomil, že by to nejspíš nebyl dobrý nápad, zranit žraloka tak, aby krvácel, azačal ho vytlačovat celou vahou svého těla ven. Pod vodou to nebylo tak účinné, atak se Bohrmann opakovaně odrážel adopadal proti chňapající hlavě. Hrudníkem, rameny, rukama, dokud žralok nezačal pomalu couvat. Světelný kužel trackhounda sebou trhal na všechny strany, svítil do růžového jícnu spulzujícími žaberními otvory.

To je tvůj problém, jak se odsud dostaneš, říkal si Bohrmann. Ale já chci, abys odsud zmizel! To je moje jeskyně, tak padej!

„Padej!“

„Doktore Bohrmanne?“

Žralok se posunul ještě okousek zpátky. Potom zmizel.

Bohrmann padal na záda. Ruce se mu třásly. Bojoval stakovým vypětím, že chvíli vůbec nechápal, jak to může ještě dál vydržet. Najednou se ho zmocnila nepopsatelná únava aklesl na kolena.

„Doktore Bohrmanne?“

„Dejte mi pokoj, van Maartene.“ Bohrmann se rozkašlal. „Udělejte něco, abyste mě odsud dostali!“

„Ihned vyšleme roboty amuže.“

„Na co roboty?“

„Nasadíme všechno, co zvířata zastraší aodvede jejich pozornost.“

„To nejsou zvířata. To jsou jen schránky zvířat. Oni vědí, co jsou roboti. Vědí úplně přesně, co tady děláme.“

„Žraloci?“

Frost evidentně neřekl van Maartenovi všechno.

„Ano, žraloci. Jenže to jsou zrovna tak málo žraloci jako byly tamty velryby ještě velryby. Něco je řídí. Ať jsou vaši muži opatrní.“ Musel znovu kašlat, tentokrát mnohem víc. „Já vtý blbý jeskyni nic nevidím. Co se děje nahoře?“

Van Maarten se na okamžik odmlčel.

„Panebože!“ řekl.

„Hej! Mluvte se mnou!“

„Objevila se další zvířata. Desítky. Stovky! Rozbíjejí reflektory na světelném ostrově. Rozbíjejí všechno na padrť.“

Samozřejmě, říkal si Bohrmann. Oto přece jde. Donutit nás přestat odsávat červy. Jenom otohle jim jde.

„Tak na to zapomeňte!“

„Jak prosím?“

„Tu záchrannou akci pusťte zhlavy, van Maartene.“ Vhelmě mu chrčelo tak, že van Maarten musel svou odpověď opakovat.

„Ale ti muži jsou připravení.“

„Řekněte jim, že tady dole na ně čekají inteligentní bytosti. Ti žraloci jsou inteligentní. Ta věc vjejich hlavách je inteligentní. Se dvěma potápěči aplechovým kamarádem to nemá smysl. Vymyslete něco jiného. Já mám kyslík ještě skoro na dva dny.“

Van Maarten zaváhal.

„Vpořádku. Budeme tu věc sledovat. Třeba se zvířata vpříštích hodinách zase stáhnou. Myslíte, že jste vté jeskyni prozatím vbezpečí?“

„Jak to mám vědět? Před obyčejnými žraloky jsem vbezpečí, ale vynalézavost našich kamarádů nezná hranic.“

„My vás odtud dostaneme, Gerharde! Dřív, než vám dojde vzduch.“

„Pěkně prosím.“

Postupně sem zase začalo mezerou dopadat světlo. Proudění na dně vulkánu odnášelo částice sedimentu. Jestli je pravda, co říkal van Maarten, světlo brzy zhasne.

Potom zůstane sám včerném moři. Dokud nepřijde někdo, aby si to rozdal sněkolika stovkami žraloků. Scizí inteligencí.

Žádný žralok, který má vpořádku smysly od přírody, by nevplul do elektrického pole. Žádný kladivoun by nenapadl dva potápěče ve skafandrech, akdyby, zase by je rychle pustil. Kladivouni platili za potenciálně nebezpečné aprotivně zvědavé, ale většinou se obloukem vyhýbali všemu, co jim připadalo podezřelé.

Za normálních okolností by nikdy nevpluli do škvíry ve skále. Bohrmann se krčil vjeskyni, vybaven kyslíkem na dalších čtyřicet hodin anefunkční obranou proti žralokům.

Doufal, že už nebudou další jatka, až sem přijdou van Maartenovi lidé. Ať už přijdou kdykoli. Jatka vnaprosté tmě.

Vypnul reflektor trackhounda, aby šetřil baterie. Ihned ho zalila inkoustová čerň. Otvorem ve skále sem jen slabě pronikalo světlo. Ato světlo viditelně dohasínalo.

Independence, Grónské moře

Johanson se nemohl uklidnit.

Byl dole vdoku, kde muži pověření Li pod Rubinovým dozorem právě chystali převoz rosolovité hmoty do simulátoru. Ten byl kompletně vyprázdněn adekontaminován. Krabi zamoření Pfiesteria putovali do tekutého dusíku. Všechno se dělo za nejpřísnějších bezpečnostních opatření. Johanson aOlivieraová se dohodli, že začnou sfázovými testy hned, jak bude hmota vnádrži. Zatímco Croweová aShankar se už pustili do luštění druhého signálu Scratch, hovořili spolu Johanson aOlivieraová opořadí zkoušek.

„Ta hrůza vnás vězí hluboko,“ říkala prve Li vimprovizovaném projevu. „Všichni jsme byli hluboce zasaženi. Pokusili se nás demoralizovat azničit. Ale to nás nesmí zastavit. Možná se ptáte, jestli je tato loď stále ještě bezpečná. Ajá vám odpovídám: ano, je bezpečná! Dokud nedáme protivníkovi příležitost vniknout dovnitř, nemáme se na palubě Independence čeho obávat. – Ale přesto si musíme pospíšit. Nesmíme polevit vnaší snaze navázat kontakt. Právě nyní. Musíme ty druhé přesvědčit, aby teror proti lidské rase zastavili!“

Johanson vyšel na letovou palubu, kde služba uklízela pozůstatky přerušené party. Slunce už zase stálo na obloze amoře vypadalo jako obyčejně. Žádné modré světlo, žádné blesky. Žádná snová vize, která by se proměnila vhoror.

Johanson se vrátil kvýchozímu bodu svých myšlenek, než mu Li přinesla červené víno apokusila se zněj vymámit něco ojeho nočním dobrodružství. Dvě věci pochopil velice rychle. Zaprvé, Li věděla, co se doopravdy stalo. Zadruhé, nebyla si jistá, na co si Johanson vzpomíná ajestli mluví pravdu. To jí dělalo starosti. Obelhali ho! Nikam nespadl.

Apřitom chybělo jen málo, aby jejich verzi přijal. Kdyby mu Olivieraová nebyla řekla, že si minulou noc myslel, že vidí Rubina, jak prochází tajnými dveřmi na hangárové palubě, nebyl by si už vzpomněl ani na to aposlušně by se spokojil svysvětlením, které mu naordinovali Angeli ati druzí. Ale poznámka Olivieraové uvedla něco do chodu. Jeho mozek se začal reprogramovat. Vznikaly v něm záhadné obrazy azase mizely. Zatímco nepřítomně hleděl na jednotvárně se vlnící moře, zaměřil svůj zrak dovnitř. Najednou zase seděl sOlivieravou na bedně, pili víno aviděl Rubina procházet dveřmi ve stěněhangáru. Ty dveře byly daleko od nich, ale nějaký jiný obraz mu sugeroval, že stojí těsně před nimi. Pro Johansona to byl dostatečný důkaz, že ten tajemný průchod existuje. Ale co se stalo pak?

Šli dolů do laboratoře. On se potom vrátil na hangárovou palubu. Ale proč? Mělo to něco společného stěmi dveřmi? Nebo si to jenom namlouval?

Třeba už jsi starý podivín, akorát sis toho nevšiml, pomyslel si. To by bylo samozřejmě trapné, jít si promluvit sLi, aby ona pak musela dojít kzávěru, že Johanson nemá všech pět pohromadě. Tohle nebyla povznášející představa.

Jak tak otom dál dumal, zasáhla Prozřetelnost. Poslala mu Weaverovou. Johanson se zaradoval, když na palubě uviděl její malou, vypracovanou siluetu, jak k němu kráčí. Poslední dobou se moc nevídali. Jestli mu zpočátku připadala jako spiklenec, pochopil velice brzy, že to rozhodně není náhrada za Lundovou. Rozuměli si spolu dobře, ale hlubší vazba ztoho nevznikla. Ani vChâteau, ani na Independence. Snad zprvu choval jistou naději, že by na ní mohl napravit něco ztoho, co se stalo Lundové. Ale věci se pak vyvinuly jinak. Johanson si teď už zdaleka nebyl tak jist, jestli má skutečně odčiňovat nějakou vinu, ataké, zda mezi ním aWeaverovou může zavládnout něco zoné důvěrnosti, kterou sdílel sLundovou. Momentálně to spíš vypadalo, že něco vzniká mezi ní aAnawakem, ati dva by se nakonec k sobě hodili mnohem lépe.

Důvěrnost ztoho tedy nebude.

Zato důvěra. To je něco jiného. Projevit Weaverové důvěru, to se mu mohlo jen vyplatit. Byla příliš věcná na to, aby vtajemné události hledala nějaké romantické naplnění. Vyslechne ho ařekne mu naprosto jasně, jestli mu věří, nebo jestli ho považuje za blázna.

Vylíčil jí stručně, na co si vzpomíná, co ho mate, vkterých bodech nevěří ani sám sobě aco pociťoval, když se zněj Li pokoušela něco vymáčknout.

Po chvíli přemýšlení se ho Weaverová zeptala: „Byl ses tam podívat ještě jednou?“

Johanson zavrtěl hlavou. „Ještě jsem neměl příležitost.“

„Příležitostí jsi měl dost. Jenom jsi měl strach to hledat, protože ses bál, že nic nenajdeš.“

„Asi máš pravdu.“

Weaverová přikývla. „Tak dobrá. Půjdeme tam teď spolu.“

Uhodila hřebík na hlavičku. Johanson skutečně skaždým krokem na hangárovou palubu pociťoval nejistotu astrach. Co když tam opravdu nic neobjeví? Byl si téměř jistý, že tam dole žádné dveře nenajdou aže se bude muset smířit smyšlenkou, že trpí schizofrenií. Bylo mu padesát šest let. Vypadal dobře atvrdili oněm, že je inteligentní, eroticky přitažlivý ašarmantní, měl velké úspěchy užen.

Patrně byl už taky senilní prďola.

Dopadlo to tak, jak se obával. Několikrát přešli kolem stěny, ale nenašli nic, co by naznačovalo průchod.

Weaverová se na něj podívala.

„No tak jo,“ zamumlal Johanson.

„To nic,“ odpověděla. Akjeho velkému překvapení dodala: „Stěna je nýtovaná, všude vedou trubky asváry. Existuje tisíc možností, jak sem zabudovat dveře, které nejsou vidět. Zkus si vzpomenout, kde přesnějsi je viděl!“

„Ty mi věříš!“

„Znám tě už docela dobře, Sigure. Ty nejsi blázen. Nechlastáš jako houba anebereš drogy. Ty jsi požitkář apožitkáři mívají smysl pro detaily, které ostatním lidem unikají. Já jsem spíš typ, kterému stačí hranolky arybí prsty. Patrně bych si těch dveří nevšimla, ani kdyby se mi otevřely před nosem, protože bych si vůbec nepřipustila, že něco tak nesmyslného může existovat. Nevím sice, co jsi viděl, ale… já ti věřím.“

Johanson se usmál. Impulzivně políbil Weaverovou na tvář avotrochu lepší náladě kráčel po rampě dolů do laboratoře.

Laboratoř

Rubin byl pořád ještě velice bledý, akdyž mluvil, znělo to, jako když skřehotá papoušek. Opravdu mnoho nechybělo, abylo po něm. Greywolf ho málem dopravil na věčnost. Biolog projevoval porozumění. Křečovitě se usmíval apřipadal Johansonovi jako sestra Ratchedová ve filmu Přelet nad kukaččím hnízdem, potom co jí Jack Nicholson sevřel rukama krk. Když se díval nalevo nebo napravo, otáčel celým trupem. Svým tělesným stavem vyvolával uvšech soucit aprohlašoval, že se na Greywolfa nezlobí.

„Oni spolu chodili, že?“ zachraptěl. „To pro něj muselo bejt strašný. Ajá byl ten, kdo chtěl ještě jednou otevřít propusť. Myslím, že se na mě neměl vrhat, ale moc dobře mu rozumím.“

Olivieraová si občas vyměnila pohled sJohansonem ajinak nic neříkala.

Vnádrži plavaly velké kusy hmoty. Začínaly pomalu zase svítit. Co však tři biology zajímalo víc, nebyl ani tak sám rosol, nýbrž mrak. Jak lidé, které pověřila Li, nabírali dvě apůl tuny hmoty pro simulátor, přimíchalo se do ní taky velké množství rozteklé substance. Uprostřed volně plovoucích mikroorganismů acárů hmoty se pohyboval robot plný vysoce citlivých senzorů, které neustále měřily chemické složení vody aodesílaly údaje do monitorů uřídicího pultu. Vnější okraj robota byl osazen trubičkami, které na zmáčknutí knoflíku vyjely, otevřely se azase zavřely, apotom zajely zpět. Zařízení, ač nebylo větší než Spherobot, bylo robustní aobratné.

Johanson seděl za pultem jako velitel kosmické lodi, srukama na obou joysticích. Světlo vnádrži avlaboratoři ztlumili na nutné minimum, aby mohli lépe pozorovat probíhající procesy. Byli tak svědky toho, jak se hmota postupně zotavuje. Kusy rosolu svítily intenzivněji auvnitř nich pulzovaly proudy světla.

„Myslím, že už to začalo,“ zašeptala Olivieraová. „Přichází to zas k sobě.“

Johanson zajel robotem pod jeden kus, otevřel zkušební trubičku anechal ji zajet do hmoty. Kraj trubičky byl nabroušen jako ostrý nůž. Nabrala trochu rosolu, sama se zavřela azajela zpátky do věnce. Hmota na odebrání vzorku nereagovala. Mírně se přetvořila azahalila se modrým mrakem. Johanson pár vteřin vyčkal aodebral vzorek na jiném místě.

Rosolem probleskla nepatrná světélka. Měl velikost dospělé sviňuchy nebo delfína. Čím déle se Johanson díval anaplňoval zkušební trubičky, tím si byl jistější svým odhadem. Velikost delfína. Ne, bylo to víc. Tvar delfína.

Vtýž okamžik se ozvala Olivieraová: „To je neuvěřitelné. Vypadá to jako delfín.“

Johanson málem zapomněl řídit robota. Fascinovaně hleděl, jak idalší kusy mění svůj tvar. Některé připomínaly žraloky, jiné vypadaly jako krakatice.

„Je to možný?“ zachrčel Rubin.

„Programování,“ řekl Johanson. „Jedině tak to může být.“

„Odkud vědí, jak se to dělá?“

„Prostě to vědí. Naučili se to.“

„Jak?“

„Když dokážou napodobovat tvary apohyby,“ řekla Olivieraová, „musí být mistry vmaskování. Co myslíte?“

„Já nevím.“ Johanson byl skeptický. „Nejsem si jist, jestli to, co vidíme, má stejný účel jako mimikry. Spíš mi to připadá, jako by si na něco… vzpomínali.“

„Vzpomínali?“

„Víš přece, co se děje, když myslíme. Určité neurony svítí. Skupiny nebo spoje. Vzniká síť. Náš mozek svůj tvar měnit nemůže, ale neuronální sítě už nějaké tvary představují. Kdybychom je uměli číst, mohli bychom dost přesně říci, na co dotyčný právě myslí.“

„Ty myslíš, že oni myslí na delfína?“

„To přece nevypadá jako delfín,“ soudil Rubin.

„Ale ano, to je…“

Johanson se zarazil. Rubin měl pravdu. Tvar se změnil. Teď to spíš vypadalo jako rejnok, který spomalým máváním křídel pluje nádrží nahoru. Zokrajů křídel vyrůstala tenká, hmatající vlákna.

„Podívejte se na to!“

Tvar rejnoka ustoupil něčemu na způsob hada. Hmota se rozdrobila. Najednou jako by se tam míhaly tisíce maličkých rybiček pohybujících se synchronně. Ty zase rychle srostly dohromady. Útvar měnil svou podobu stále rychleji, jako kdyby probíhal program. Známé formy se ve zlomku vteřiny střídaly scizorodými. Tomuto jevu propadly všechny kusy rosolu. Všechny kusy rosolu teď připluly k sobě. Objevily se už známé blesky avjednu naprosto děsivou chvíli si Johanson myslel, že vrychlém střídání tvarů zahlédl obrys člověka.

Všechno proudilo dohromady, hmota icáry mraků.

„Rozpouští se to!“ zasténal Rubin. Díval se lesknoucíma se očima na obrazová políčka monitoru před sebou. Probíhala jimi data. „Voda je nasycená novou látkou, nějakou chemickou vazbou!“

Johanson kličkoval robotem skrz kolabující univerzum aneustále odebíral vzorky. Bylo to jako rallye. Kolik toho nasbírá? Kdy je záhodno dát se na ústup? Zdálo se, že hmota už je plně zotavená. Začalo se tvořit centrum. Všechno se hroutilo do sebe. Co už jednou zažili vmalém, to teď probíhalo ve velkém. Vytvoření bytosti zjednotlivých buněk. Organismus bez viditelných očí, uší adalších smyslových orgánů, bez srdce, mozku avnitřností, homogenní chuchvalec, jenž je přesto mocen komplexních procesů.

Vznikalo něco obrovského. Dobrá polovina toho, co vniklo do doku, byla odčerpána zpátky do moře. Přesto měl zbytek rozměry malého náklaďáku. Oválným oknem nádrže viděli, jak se rosol stmeluje aupevňuje. Johanson popojel srobotem na měkký kraj, kudy do centra neustále vplouval modrý kouř. Tři trubičky byly ještě prázdné. Johanson je vysunul apodnikl nový výpad do hmoty.

Bytost bleskově uskočila avytvořila desítky tentákulí, které se robota zmocnily. Johanson ztratil vládu nad strojem. Ten zůstal nehybný vsevření bytosti, jež klesala ke dnu nádrže avytvořila jakousi nohu. Najednou to připomínalo velikou houbu svěncem ohebných ramen.

„Do prdele!“ zaklela Olivieraová. „Byls moc pomalej.“

Rubinovy prsty kmitaly po klávesnici jeho počítače.

„Mám spoustu dat,“ řekl. „Dokonalá molekulární extáze. Ta věc používá feromon! Takže jsem měl pravdu.“

„Anawak měl pravdu,“ opravila ho Olivieraová. „AWeaverová.“

„Samozřejmě, chtěl jsem říct…“

„Všichni jsme měli pravdu.“

„To jsem chtěl říct.“

„Je to něco, co známe, Micku?“ zeptal se Johanson, aniž by zvedl zrak od monitoru.

Rubin zavrtěl hlavou. „Nemám tušení. Neznámé součásti. Recept vám dát nemůžu. Potřebujeme vzorky.“

Johanson se díval, jak zvrchu bytosti vyrůstá tlustý provazec, který se na konci větví do spousty jemných tykadel. Provaz se nahnul nad robota. Tykadla ohmatávala stroj azásobník vzorků.

Všechno to připomínalo promyšlený strukturovaný průzkum.

„Vidím dobře?“ Olivieraová se předklonila. „Chce to otevřít naše trubičky?“

„Ty se ale jen tak neotevřou.“ Johanson se pokoušel získat zpátky kontrolu nad robotem. Chapadla, která ho držela, na to reagovala tím, že ho sevřela ještě pevněji.

„Nějak se nám to do něj zamilovalo,“ povzdychl si. „Tak dobře. Počkáme si.“

„Může to toho robota vůbec vidět?“ zeptal se Rubin.

„Ačím?“ Olivieraová zavrtěla hlavou. „Může to libovolně měnit tvar, ale těžko to vytvoří oči.“

„Třeba žádné nepotřebuje,“ řekl Johanson. „Chápe svůj svět.“

„To děti taky.“ Rubin se na něj podíval pochybovačně. „Ale mají mozek atam si pochopené ukládají. Jak tahle věc může chápat to, co uchopuje?“

Hmota najednou robota pustila. Veškerá tykadla achapadla se stáhla zpátky azmizela uvnitř velké struktury. Organismus se zploštil anakonec pokryl dno nádrže jednou souvislou tenkou vrstvou.

„Plovoucí podlaha,“ posmívala se Olivieraová. „Takže tu umí taky.“

„Arrivederci,“ řekl Johanson azajel srobotem zpátky do garáže.

Combat Information Centre

„Co nám vlastně chcete říct?“

Croweová si podepřela bradu rukama. Mezi ukazovákem aprostředníkem pravé ruky jí dýmala obligátní cigareta, ale tentokrát vyhořela skoro nevykouřená. Croweová neměla čas zní potáhnout. Pokoušela se spolu se Shankarem rozluštit poselství, které jim poslali yrr.

Poselství, jež doprovázel útok.

Poté co počítač dekódoval první zprávu, sdruhou si už poradil relativně rychle. Yrr stejně jako poprvé odpověděli vbinárním kódu. Jenom nebylo jasné, jestli se data mají zase poskládat vobraz. Zatím se zdálo, že smysl má pouze jeden sled, informace, která byla na pozadí očekávání cizího myšlení přímo směšně jednoduchá.

Bylo to znázornění molekuly, chemický vzorec.

H2O

„Velice originální,“ pronesl Shankar mrzutě. „Že žijou ve vodě, to víme už dávno.“

Ovšem yrr na vzorec vody navěsili další údaje. Computer počítal jako zběsilý aCroweové začalo pomalu svítat, co tím mohli myslet.

„Třeba je to mapa,“ řekla.

„Co tím myslíš? Mapa mořského dna?“

„Ne. To by znamenalo, že žijou na dně moře. Jestli náš agresivní návštěvník vsimulátoru je částí cizí inteligence, bude jeho životním prostorem spíš volná voda. Moře je univerzum, vněmž plave. Je homogenní avšude stejné.“

Shankar uvažoval. „Dejme tomu,“ řekl, „že to vezmeme pod lupu aprozkoumáme specifické složení. Minerální látky, kyseliny, zásady atak dál.“

„Aty nejsou všude stejné.“ Croweová přikývla. „Poprvé nám poslali obraz složený ze dvou matematických výsledků. Tohle se čte nesrovnatelně komplikovaněji. Ale postupujeme-li správně, bude itohle bohatství variant něčím omezené. Nechci na to přísahat, ale myslím, že nám zase poslali obrázek.“

Joint Intelligence Centre

Weaverová aAnawak seděli upočítače. Virtuální prvoci se hemžili po obrazovce, ale Weaverové se zdálo, že se Anawak pořádně nedívá.

„Je mi líto, co se stalo tvé přítelkyni,“ řekla tiše.

Anawak se díval do stropu.

„Víš, co je divný?“ Měl zastřený hlas. „Že prožívám její smrt tak osobně. Umírání mě nikdy nijak zvlášť nesebralo. Naposledy vživotě jsem plakal, když mi zemřela matka. Zemřel mi otec, amně bylo zle zté hrůzy, že nedokážu litovat jeho smrti. Znáš ten příběh. – Ale Licia? Panebože! Neměl jsem sní ani žádné úmysly. Byla to studentka, která mi lezla na nervy, než jsem si zvykl mít ji rád.“

Weaverová zaváhala. Nesměle se dotkla jeho ramene. Anawakovy prsty ji pohladily po ruce.

„Ostatně tvoje naprogramování funguje,“ řekl.

„To teda znamená, že vlaboratoři teď musí podle toho předělat biologii.“

„Ano. Ato je ten problém. Zůstane jen hypotéza.“

Vybavili virtuální prvoky učenlivou DNA, která dokázala neustále mutovat. Vprincipu byla podle tohoto modelu každá jednotlivá buňka soběstačným malým počítačem, jenž neustále přepisoval svůj program. Každá nová informace měnila strukturu genomu. Když určité množství buněk nabylo nějaké zkušenosti, tato zkušenost změnila jejich genetickou strukturu. Když tyto změněné buňky splynuly sjinými buňkami, předaly tuto informaci dál aDNA ostatních buněk se podle toho upravila. Kolektiv se tímto způsobem nejen učil, ale spojování buněk se navíc staralo oneustálou vyrovnanost informací. Každý nový poznatek jednotlivce obohatil celkovou zkušenost kolektivu.

Tahle myšlenka se rovnala revoluci. Znamenalo by to, že vědění je dědičné. Když to probrali sJohansonem, Olivieraovou aRubínem, převládla ještě větší bezradnost než předtím, protože myšlenka byla na jedné straně přijata snadšením. Na druhé straně však měla jeden velký háček.

Operační místnost

„Když DNA zmutuje, vede to ke změně genetické informace,“ vysvětloval Rubin. „Ato je uvšech živočichů problematické.“

Rubin se uprostřed vyhodnocování testu vykradl zlaboratoře, údajně proto, že ho zase přepadla migréna. Místo toho seděl vtajné operační místnosti spolu sLi, Peakem aVanderbiltem. Procházeli odposlechové protokoly. Každý vmístnosti samozřejmě věděl oprogramu, který sestavili Weaverová aAnawak, ataké ojejich teorii. Ale až na Rubina nikdo nevěděl, co stím.

„Organismus je odkázán na to, že jeho DNA je intaktní,“ vykládal Rubin. „Vopačném případě onemocní nebo onemocní jeho potomstvo. Například radioaktivní záření způsobí vDNA nenapravitelné škody avýsledkem toho je, že se rodí mutanti, nebo lidé umírají na rakovinu.“

„Ale jak je to sevolučním vývojem?“ zeptal se Vanderbilt. „Když jsme se vyvinuli zopic vlidi, DNA přece nemohla zůstat stejná.“

„Správně, ale evoluce probíhá vdlouhým časovým rámci. Ata si vybírá ty jedince, unichž přirozená míra mutace vede koptimálnímu přizpůsobení se momentálně vládnoucím poměrům. Oneúspěších evoluce proto nemůže být řeči, nicméně příroda mnohé vylučuje. Ale mezi zásadní genetickou proměnou avyloučením existuje mezistupeň, náprava. Vemte si třeba opalování. Sluneční záření změní buňky vnejhořejší vrstvě kůže, ato vede kmutaci DNA. Zhnědneme, akdyž se nepřizpůsobíme, tak zčervenáme aspálíme se. Vtom případě se tělo zbaví narušených buněk. Vopačném případě je opraví. Kdyby neexistovala náprava, nebyli bychom schopni žít. Imalé mutace by se vyhouply, rány by se nevyléčily ažádná nemoc by se nedala přežít.“

„Rozumím,“ řekla Li. „Ale jak to vypadá uprvoků?“

„Stejně,“ odpověděl Rubin. „Když jejich DNA zmutuje, musí se opravit. Podívejte, tyhle buňky se množí dělením. Kdyby se jejichDNA neopravovala, žádný druh by nebyl stabilní. Je jedno, kterou buňku si vezmete, příroda má zájem na tom, aby míru mutace udržela na přijatelné úrovni. – No, ateď přijde ten háček vAnawakově teorii. Genom se opravuje vždycky globálně, po celé své délce. Musíte si představit, že opravné enzymy hlídkujou podél celé DNA jako při policejním zátahu ahledají chyby. Aby se uchovala informace, který stav je původní asprávný, jsou opravné enzymy takříkajíc strážci genomického vědění. Ti na svých obchůzkách poznají okamžitě, že tady je původní atady vadný gen. – Jako kdybyste dítě marně učila mluvit. Sotva se naučí jedno slovo, přijdou opravné enzymy apřeprogramujou mozek do původního stavu, tedy na nevědění. Vystavět vědění není možné.“

„Takže Anawakova teorie je blbost,“ konstatovala Li. „Ta by fungovala, jenom tehdy, kdyby změny vDNA jednobuněčných zůstaly uchovány.“

„To je na jednu stranu správně. Každou novou informaci by opravné enzymy považovaly za poškození, ašup šup, genom by byl opraven. Zpátky na nulu, takříkajíc.“

„Domnívám se,“ ušklíbl se Vanderbilt, „že teď přijde ta druhá strana.“

Rubin váhavě přikývl.

„Existuje druhá strana,“ řekl.

„Ato je?“

„Nemám tušení.“

„Tak moment,“ ozval se Peak. Narovnal se na židli azase se sesunul. Měl zabandážovanou nohu avůbec vypadal, že ho to dost sebralo. „Neřekl jste právě…“

„Já vím! Ale ta teorie je prostě úžasná,“ vykřikl Rubin. Jeho hlas byl čím dál mečivější. Pokaždé, když mluvil delší dobu, projevily se následky Greywolfova škrcení. „Tím by se všechno vysvětlovalo. Pak bychom měli jistotu, že ta věc vnádrži je opravdu náš nepřítel. Měli bychom yrr před očima. Bytosti, kterejm vděčíme za celej tenhle průser! – Ajá jsem si jistej, že to jsou oni! Dneska ráno jsme byli svědky jedinečných procesů. Ta věc zkoumala robota, azpůsob, jakým to dělala, neměl nic, ale vůbec nic společnýho sinstinktivním chováním nebo zvířecí zvědavostí. To byla čistá kognitivní inteligence! Anawakovo vysvětlení musí bejt pravda. Počítačový model Weaverové fakt funguje.“

„Kdo se stím ještě sveze?“ povzdechl Vanderbilt aosušoval si čelo.

„No právě.“ Rubin rozhodil ruce. „Ta možnost tkví vanomáliích. Iopravné enzymy dělají chyby. Sice zřídka, ale na deset tisíc oprav jednu zvořou. Jeden bázový pár se nevrátí do původního stavu. Je to málo, ale stačí to, aby se někdo narodil jako hemofilik nebo srakovinou hltanu. My vtom spatřujeme defekt, ale je to důkaz, že princip opravy nemá neomezenou platnost.“

Li vstala apomalu přecházela po místnosti.

„Takže vy jste přesvědčen, že prvoci ayrr jsou totéž? Že jsme našli svého protivníka?“

„Dvě překážky,“ řekl Rubin rychle. „Zaprvé, musíme vyřešit problém sDNA. Zadruhé, musí existovat něco jako královna. Kolektiv může být inteligentní, jak chce – ale to, co máme před sebou, je jen výkonná část celku.“

„Královna? Jak si ji máme představovat?“

„Stejnou, apřece jinou. Vezměte si mravence. Královna je taky mravenec, ale zvláštní. Zní všechno vychází. Yrr žijou vhejnech, jsou to kolektivní bytosti složený zmikroorganismů. Jestli má Anawak pravdu, tak ztělesňujou druhou cestu evoluce kinteligentnímu životu – ale něco je musí řídit.“

„Takže když najdeme tu královnu…,“ začal Peak.

„Ne.“ Rubin zavrtěl hlavou. „Nic si nenamlouvejme. Může jich být víc než jedna. Můžou jich být miliony. Ajestli jsou chytrý, tak se nebudou zdržovat blízko nás.“ Udělal přestávku. „Ale aby mohly fungovat jako královny, musí syrr sdílet stejné principy. Splývání agenetickou paměť. – No, ateď zrovna extrahujeme tu pachovou látku, kterou buňky vylučujou jako znamení, že chtějí splynout dohromady. Feromon, kterýmu jsou na stopě Olivieraová aJohanson. Apřes tenhle feromon, ten pach, buňky zaručeně splynou skrálovnou. Ten pach je určitě klíčem ke komunikaci syrr.“ Rubin se samolibě usmál. „Amohl by to být klíč kvyřešení všech našich problémů.“

„Dobrá, Micku.“ Vanderbilt mu pochvalně pokynul. „Máme vás zase rádi. Prozatím, ikdyž jste tam vtom doku zase udělal takovou totální kravinu.“

„Za to jsem nemohl,“ odpověděl Rubin uraženě.

„Jste uCIA, Micku. Vmým odboru. Atam žádnýJá za to nemůžu neexistuje. Nebo jsme vám to snad zapomněli říct, když jsme vás najímali?“

„Ne.“

Vanderbilt si nemotorně zastrčil kapesník do kalhot.

„To mě těší, že to od vás slyším. Jude bude teď hned mluvit sprezidentem. Řekne mu, že jste hodný hoch. Děkuji vám za návštěvu. Ateď zpátky do katakomb, chlape!“

Vlajková konferenční místnost

Croweová aShankar nepůsobili zdaleka tak sebejistě jako při rozluštění prvního signálu. Osazenstvo tížila chmurná apodrážděná nálada, která ale nebyla vyvolána jen předchozími strašlivými událostmi. Bylo čím dál jasnější, že počínání yrr nikdo nerozumí.

„Proč nám posílají poselství, azároveň na nás útočí?“ ptal se Peak. „To by žádný člověk neudělal.“

„Přestaňte už konečně uvažovat vtéhle kategorii,“ odpověděl Shankar. „To nejsou lidé.“

„Já to jenom chci pochopit.“

„Když budete stavět na logice člověka, nepochopíte vůbec nic,“ řekla Croweová. „Třeba bylo první poselství varováním. Víme, kde jste. To nám každopádně odpověděli.“

„Anemohl to být zastírací manévr?“ navrhla Olivieraová.

„Avčem asi by podle tebe ten zastírací měl spočívat?“ zeptal se Anawak.

„Aby odvedli naši pozornost.“

„Aod čeho? Že se nám třeba příště ukážou jako rozsvícený vánoční stromeček?“

„To není tak scestné,“ vložil se do řeči Johanson. „Jedno se jim rozhodně podařilo. Uvěřili jsme, že mají zájem okomunikaci. Sal má pravdu, žádný člověk by takhle nepostupoval. Třeba to vědí. Ukolébali nás, ukázali se nám vplné nádheře, my jsme očekávali radostnou kosmickou zvěst, amísto toho jsme dostali přes hubu.“

„Asi jste tam dolů měli poslat něco jinýho než ty zatracený matematický příklady,“ řekl Vanderbilt Croweové.

Poprvé za celou tu dobu, co ji Anawak znal, se mu zdálo, že Croweová ztratila klid. Blýskla po řediteli CIA vztekle očima.

„Víte snad oněčem lepším, Jacku?“

„To není moje role tady na palubě, vědět oněčem lepším, ale vaše,“ odpověděl Vanderbilt útočně. „Vy máte odpovědnost za komunikaci snimi.“

„Ským? Pořád si ještě myslíte, že za tím vězí nějací mulláhové?“

„Když jste jim poslala zprávu, která způsobila prozrazení naší pozice, tak je to zatraceně váš problém avy ho musíte vyřešit. Vy jste jim do toho blbýho zvukovýho impulzu zabalila podrobný informace olidstvu. Vy jste jim poslala pozvánku, aby nás napadli!“

„Napřed musíte někoho poznat, abyste s ním mohl mluvit!“ vrátila mu jedovatě Croweová. „Copak to nechápete, vy osle jeden? Já chci vědět, kdo jsou, atak jim povídám něco onás.“

„Vaše poselství byla slepá ulička…“

„Panebože, vždyť jsme teprve začali!“

„… stejně jako celej ten váš namyšlenej SETI je slepá ulička. Teprve jste začali? Blahopřeju. Kolik lidí ještě zemře, než to pořádně rozjedete?“

„Jacku,“ řekla Li aznělo to jako „sedni!“ nebo „knoze!“.

„Ten uhozenej kontaktovací program…“

„Jacku, držte hubu! Já tu nechci žádné hádky. Chci výsledky. Takže kdo vtéto místnosti má nějaký výsledek?“

„My,“ ozvala se mrzutě Croweová. „Jádro poselství je vzorec vody, H2O. Co znamená zbytek, na to taky přijdeme – pokud se do nás nebude pořád někdo navážet!“

„Imy jsme okousek dál,“ začala Weaverová.

„Amy!“ přerušil ji Rubin. „My jsme taky ovelkej krok dál, díky… ehm… vydatný spolupráci Sigura aSue.“ Musel si odkašlat. Jeho hlas ještě nebyl vpořádku. „Snad bys to mohla přednést ty, Sue.“

„Aby ti nenapršelo do nosu,“ sykla na něj Olivieraová. Nahlas pak řekla: „Extrahovali jsme látku, pomocí které se buňky spojují. Je to feromon avíme už taky, jak funguje. Za to vděčíme Siguru Johansonovi, který vodvážném boji na život ana smrt ulovil tkáň nestvůry aprovedl fázové testy.“

Postavila na stůl uzavřenou průhlednou nádobu. Byla do poloviny naplněná čirou tekutinou.

„Vtomhle je pachová látka. Rozluštili jsme ji adokážeme ji vyrobit. Receptura je překvapivě jednoduchá. Jak jejím prostřednictvím vstupují do kontaktu, to se zatím ještě nedá říci se stoprocentní jistotou, ani kdo nebo co splynutí iniciuje. Ale za předpokladu, že k tomu něco dá podnět – pro zjednodušení to klidně nazvěme královnou –svolává nekonečné miliardy jednobuněčných, kteří nemají oči ani uši. Ktomu slouží tento feromon. Sám osobě není pach vhodný pro komunikaci pod vodou, protože molekuly se rozptylují příliš rychle, ale na krátké vzdálenosti funguje feromonická výzva docela dobře. Ajak to vypadá, omezuje se feromonická komunikace buněk na tento jediný pach. Neexistuje žádný slovníček, nýbrž pouze jedno jediné slovo: splynout! Ataky ještě není jasné, jak shluknuté buňky komunikují navzájem. Jisté je jenom to, že nějakou formu výměny informací používají. Ta probíhá stejně ivneuronovém computeru nebo vlidském mozku. Jednotky vždycky potřebují něco na způsob poslů. Vbiologii se tyto přenašeče nazývají ligandy. Když chce jedna buňka sdělit něco druhé, těžko ji může navštívit. A tak vyšle zprávu atato zpráva je předána ligandy další buňce. Ata zase potřebuje, jako každý řádný dům, dveře se zvonkem, vědecky řečeno receptor. Ligand zazvoní, vyzvoněné poselství se přenese přes signální kaskády dovnitř buňky aobohatí genom onovou informaci.“ Olivieraová udělala přestávku.

„Jak to vypadá, mikroorganismy vnádrži komunikují prostřednictvím ligandů areceptorů. Představa buněk, které tak jako dům mají dveře aspřátelským úsměvem vyšlou posla, jenž zazvoní, je samozřejmě trochu ujetá. Každá buňka vydává celý mrak pachových molekul, anemá jeden, nýbrž asi dvě stě tisíc receptorů. Těmi přijme feromony azakotví je vkolektivu. Dvě stě tisíc zvonků, aby si mohla vyměnit informace se sousední buňkou, to už je něco. Proces splynutí se pak děje stupňovitě: jedna buňka přijme feromon zkolektivu anapojí se na sousední buňky. Ty vokamžiku napojení samy vyprodukují feromony, aby zastihly nejbližší volně plovoucí buňky atak dále. Proces probíhá směrem zevnitř ven. Abychom tomu všemu porozuměli lépe, přeskočíme provedení konečného důkazu abudeme předpokládat, že se ubuněk, které jsme zkoumali, skutečně jedná onašeho nepřítele. Nazývejme je proto předběžně yrr.“ Přiložila k sobě špičky natažených prstů.

„Bylo nám nápadné, že buňky nedisponují prostými receptory, nýbrž páry receptorů. Lámali jsme si hlavu, proč tomu tak je, ale nakonec jsme na to přišli. Má to co činit sudržením zdraví kolektivu. Proto jsme dali receptorům funkční označení. Univerzální receptor poznává: já jsem yrr. Speciální receptor říká: jsem funkční azdravý yrr sintaktní DNA ahodím se do kolektivu pro velký potlach.“

„Nešlo by to taky tak isjedním receptorem?“ zeptal se zamračený Shankar.

„Ne. Pravděpodobně ne.“ Olivieraová uvažovala. „Je to velice důmyslný systém. Podle našeho modelu si musíme buňku yrr představit jako vojenský tábor sochrannou zdí kolem dokola. Když přichází voják zvenku, prokáže se univerzálním znamením: uniformou. Ta řekne vojákům vtáboře: já jsem váš. Ale viděli jsme už dost válečných filmů sMichaelem Cainem avíme, že do uniformy se může převléknout izrádce. Akdyž se jednou dostane dovnitř, postřílí všechny na jednu hromadu. Právě proto se Michael Cain musel prokázat ještě speciálním znamením. Musel znát heslo. Popsala jsem to vojensky správně, Sale?“

Peak přikývl na souhlas. „Bezvadně.“

„To mě uklidňuje. Nuže, když se dva yrr spojí, děje se následující: yrr, který už je začleněn do kolektivu, vyrobí pachovou molekulu, feromon. Přes tento feromon se buňky napojí na univerzální receptory ainiciují primární vazbu. Poznávací krok Já jsem yrr byl proveden. Vdruhém kroku se musí přes napojení na speciální receptory uskutečnit pouze jedna výpověď: Jsem zdravý yrr. Potud je to vpořádku. Ovšem existují yrr, kteří už nejsou funkční azdraví, jinak řečeno jejichž DNA vykazuje defekty. Náš nepřítel je organismus vystupující masově aevidentně se vyvíjí stále výš, aproto je nucen zbavit se buněk, které nejsou schopny vyššího vývoje. Trik je zřejmě založen na tom, že všechny buňky sice mají univerzální receptor, ale jenom ty zdravé, schopné vyššího vývoje, mohou vytvářet speciální receptory. Nemocní yrr je prostě nemají. Ateď se odehrává ten vlastní zázrak, který nám nahání strach. Defektní yrr nezná heslo. Není připuštěn ksplynutí sostatními. Ale to samo ještě nestačí. – Yrr jsou jednobuněční ajako všichni jednobuněční se rozmnožují dělením. Druh, který se konstantně vyvíjí výš, nemůže připustit, aby vznikla druhá, defektní populace, atak musí zajistit, aby defektní buňka neměla čas se rozmnožit. Na tomto místě feromon přebírá dvojí funkci. Při vypuzování se zavěsí na univerzální receptor defektního yrr apromění se vrychle působící jed. Ten spustí takzvanou programovou buněčnou smrt, což je jev, který unormálních prvoků není znám. Defektní buňka okamžitě odumře.“

„Jak poznáte, že prvok je mrtvý?“ zeptal se Peak.

„Jednoduše. Skončí látková výměna. Akromě toho se odumřelý yrrpozná podle toho, že už nesvítí. Svícení je totiž pro yrr biologická nutnost. Známým příkladem je Acquoria, sladkovodní medúza. Aby svítila, produkuje feromon.

Tady je to podobné: máme vylučování pachové látky atím podmíněné rozsvěcování. Asilné světelné výboje, blesky, jsou známkou mimořádně bouřlivých biochemických reakcí ve svazcích buněk. Když yrr svítí, komunikují amyslí. Když zemřou, světlo zhasne.“

Olivieraová se podívala kolem.

„Ateď vám řeknu, čeho bychom se měli bát. Yrr učinili velice jednoduchými prostředky možným komplexní proces výběru. Je-li yrr zdravý avybavený intaktním párem receptorů, feromon dá pokyn ke splynutí sostatními. Když nemá speciální receptor, uplatní feromon svůj smrtící účinek. – Druh, který takto funguje, nazírá smrt jinýma očima než člověk. Smrt je ve společenství yrr naprosto nezbytnou nutností. Yrr by nikdy nenapadlo ušetřit defektní yrr. To by zjejich pohledu bylo nepochopitelné, ba přímo debilní. Yrr musí zabíjet, co ohrožuje jejich další vývoj. Je to úplně logické. Na ohrožení kolektivu reagují yrr logikou smrti. Neexistuje žádné doprošování se milosti, žádný soucit, žádná výjimka. Azrovna tak logika usmrcování pro ně není nic hrůzného. Takové úvahy jsou yrr naprosto cizí. Nepochopí tedy, proč by nás měli ušetřit, protože pro ně představujeme konkrétní ohrožení.“

„Protože jejich biologie nepřipouští žádnou etiku,“ shrnula Li. „Ať jsou jakkoli inteligentní.“

„Ohromný,“ poznamenal Vanderbilt. „Co ztoho tedy konkrétně máme, že teď známe malé tajemství jejich Chanelu číslo pět? Nemůžeme snima splynout, jestli to vidím správně. Paráda! Já bych snima splynout mohl!“

Croweová si ho dlouze změřila. „Vy věříte, že oni oto stojí?“

„Přece mě znáte.“

„Bylo by od vás milé, kdybyste si to spolu vyřídili později,“ prohlásil Anawak. „Karen ajá jsme totiž dostali nápad, jak jednobuněčné přimět kmyšlení. Sigur, Mick aSue si teď nad tím budou rvát vlasy. Je to biologický nesmysl, ale dalo by to odpověď na spoustu otázek.“

„Naprogramovali jsme našim virtuálním buňkám umělou DNA azařídili to tak, aby neustále mutovala,“ navázala Weaverová. „Což není nic jiného než učení se. Anajednou jsme se ocitli zpátky tam,kde jsme byli na začátku, totiž uneuronového computeru. Vzpomínáte si, že jsme jeden takový elektronový mozek rozložili na jeho nejmenší programovatelná paměťová místa apoložili si otázku, jak by se tyto jednotky mohly znovu stát myslícím celkem? Nefungovalo to do té doby, dokud jednotlivé buňky nebyly schopny učit se samostatně. Ale jediná možnost pro biologickou buňku, aby se učila celý život, spočívá vmutaci DNA, což vlastně není možné. Přesto jsme virtuální buňky vybavili touto možností. Apachem, který právě popsala Sue.“

„Získali jsme nejen zpátky náš plnohodnotný afunkční neuronový computer,“ pokračoval Anawak. „Měli jsme najednou před očima živoucí yrr vpřirozených podmínkách. Naše malá stvoření totiž mají pár zvláštností – buňky se pohybují vtrojrozměrném prostoru. Vybavili jsme tento prostor vlastnostmi, které se vyskytují vhloubce. Tlakem, prouděním, třením atak dále. – Napřed jsme ovšem museli najít odpověď na otázku, jak se členové kolektivu navzájem poznají. Pach je jenom polovina pravdy. Druhá půlka je vohraničení velikosti kolektivu. Zde se zapojuje do hry, co vyzkoumali Sue aSigur – že totiž amplikony yrr se liší malými, hypervariabilními pásmy. Vzpomínáte si na důsledek tohoto poznání: buňky musely svou DNA změnit až po svém narození. Máme za to, že právě tohle se děje aže hypervariabilní pásma slouží jako kódování, aby se buňky navzájem poznaly anapříklad vymezily kolektiv.“

„Yrr se stejným kódováním se navzájem poznají astejně tak menší kolektivy mohou takto splynout vjeden větší,“ dovodila ztoho Li.

„Přesně,“ potvrdila Weaverová. „Takže jsme buňky nakódovali. Ve stejný okamžik disponovala každá buňka něčím na způsob základního vědění, co se týče jejich životního prostoru. Nyní se některým dostalo dodatečných informací, které všechny buňky neměly. Podle očekávání nejdřív ze všeho splynuly do kolektivů buňky se stejným kódováním. Pak jsme zkusili něco nového asnažili se spojit dohromady dva kolektivy srůzným kódováním. Vyšlo to, apotom se stalo něco neuvěřitelného: nejenže se podařilo splynutí, ale kromě toho si buňky obou kolektivů navzájem vyměnily svá individuální kódování avzájemně se povznesly na stejnou úroveň. Naprogramovaly se na nový, jednotný kód, na nejbližší vyšší stupeň poznání, jež sdílely všechny buňky. Na konci se tak oba kolektivy staly jedním. Ten jsme spojili ještě střetím kolektivem, aopět vzniklo něco nového, co tu předtím nebylo.“

„Jako další krok jsme se pokoušeli sledovat chování yrr při učení,“ pokračoval Anawak. „Vytvořili jsme dva kolektivy sodlišným kódováním. Jeden jsme opatřili specifickou zkušeností. Simulovali jsme útok nepřítele. Není to nic originálního, ale rozhodli jsme se pro žraloka, jenž zkolektivu vykousne pořádné sousto, apak jsme kolektiv naučili, jak se tomu příště vyhnout. Poručili jsme kolektivu: když se blíží žralok, přestaň být koulí audělej se plochým jako platýs. Druhému kolektivu jsme tento trik neprozradili, abyl ukousnut. Potom jsme oba kolektivy spojili do jednoho aposlali na něj žraloka. Akolektiv se mu vyhnul. Naučila se to celá hmota. Následně jsme velký kolektiv rozdělili do řady malých, avšechny najednou věděly, jak se uklidit žralokovi zcesty.“

„Takže se učí přes hypervariabilní pásma?“ zeptala se Croweová.

„Ano ane,“ řekla Weaverová zahleděna do svých poznámek. „Je možné, že to tak dělají, ale vpočítači to trvá moc dlouho. Hmota, která zaútočila na lodní dok, je ve svých reakcích každopádně rychlejší apravděpodobně taky tak rychle myslí. Je to supravodivý útvar, obrovský variabilní mozek. Ne, nemohli jsme se omezit na malá pásma. Naprogramovali jsme schopnost učení kompletní DNA, atím jsme enormně zvýšili rychlost jejich myšlení.“

„Avýsledek?“ zeptala se Li.

„Opírá se jen oněkolik málo pokusů, které jsme prováděli těsně před tímhle sezením. Ale je dostatečný pro následující výpověď: kolektiv yrr, nezávisle na tom, jak je velký, myslí rychlostí simultánního počítače nové generace. Sjednocuje individuální vědění azkoumá neznámé. Zpočátku některé kolektivy nebyly dostatečně vyvinuté pro takový požadavek, ale při vyměňování informací se tomu naučily. Až kurčitému časovému bodu probíhá učení lineárně, ale za ním už chování kolektivu není předvídatelné…“

„Tak moment,“ přerušil ho Shankar. „Chcete tím říct, že program začíná žít svým vlastním životem?“

„Uvedli jsme yrr do naprosto neznámých situací. Čím byl problém složitější, tím častěji se shlukovali. Po krátké době začali rozvíjet strategie, jejichž základy jsme jim nenaprogramovali. Byli kreativní. Byli zvědaví. Aučili se exponenciální řadou. Provedli jsme jen málo pokusů aje to pořád ještě jenom počítačový program – ale naši umělí yrr se naučili libovolně měnit svůj tvar, napodobovat tvary jiných živočichů aobměňovat je, vytvářet končetiny citlivé tak, že naše prsty jsou proti nim dřevěné klacky, zkoumat objekty nanorozměrů, každoututo zkušenost si vyměnit skaždou zostatních buněk ařešit problémy, na nichž by lidstvo ztroskotalo.“

Na chvíli zavládlo stísněné mlčení. Na většině přítomných bylo znát, že jim před očima vyvstávají události vlodním doku. Nakonec promluvila Li:

„Můžete uvést příklad nějakého řešení problému?“

Anawak přikývl.

„Takže, já jsem kolektiv yrr, ano? Acelý kontinentální svah byl napaden červy, které jsem vypěstoval, nacpal bakteriemi adopravil je tam, aby destabilizovali metanhydrát po celé linii. Můj problém spočívá vtom, že červi abakterie toho už sice napáchali spoustu, ale já potřebuju poslední nakopnutí pro velký sesuv.“

„Souhlasí,“ řekl Johanson. „Tenhle oříšek jsme nikdy nerozlouskli. Červi abakterie vykonali přípravné práce, ale chybí nějaká maličkost, aby ztoho vznikla katastrofa.“

„Buď nějaký menší pokles mořské hladiny, který by snížil požadovaný tlak na hydráty, nebo ohřátí vody na svahu. Správně?“

„Přesně.“

„Ojeden stupeň?“

„To by stačilo. Ale řekněme odva.“

„Dobrá. Unorského kontinentálního svahu se vhloubce dvanácti set padesáti metrů nachází bahenní vulkán Hákon-Mosby. Bahenní vulkány nechrlí lávu, nýbrž dopravují plyn, vodu asediment zhorkého nitra země na povrch mořského dna. Voda nad bahenním vulkánem není horká, ale je teplejší než jinde. Já se nyní sevřu do velikého kolektivu. Do obrovského kolektivu. Vytvořím hadici se dvěma otevřenými konci, aprotože potřebuju hodně dlouhou hadici, omezím šířku její stěny na několik málo buněčných vrstev. Potřebuju k tomu enormně mnoho sebe sama, spoustu miliard buněk, ale protože jsem tenkostěnný, podaří se mi roztáhnut se na spoustu kilometrů. Můj průměr odpovídá ústřednímu kráteru – kolem pěti set metrů. Naberu do svého nitra horkou vodu zvulkánu avedu ji tímhle gigantickým vodovodem tam, kde červi abakterie odvedli ničivou přípravnou práci. Auž mám svůj sesuv. – Astejně je možné, abych tímhle způsobem ohřál vodu uGrónska nebo pod ledem severního pólu, což povede ktání ledovců, azastavím Golfský proud.“

„Když tohle dovedou yrr ve vašem počítači,“ řekl Peak snevěřícným výrazem, „co potom dokážou ti skuteční?“

Weaverová našpulila rty apodívala se na něj. „Myslím, že toho bude ještě mnohem víc.“

Plavání

Weaverová se cítila duševně ifyzicky přetažená. Když odcházeli zkonferenční místnosti, zeptala se Anawaka, jestli by měl náladu zajít si do bazénu.

Strašně ji bolela ramena. Ato přesto, že dělala všechny sporty, kterých je lidské tělo schopné.

Možná je to tvůj problém, říkala si. Třeba bys měla dělat nějaký sport, který tě tak nezhuntuje.

Anawak ji doprovodil. Vzali si věci na koupání, každý ve své kabině, asešli se už oblečeni do koupacích plášťů. Weaverová by ho nejradši byla cestou kbazénu vzala za ruku avůbec by s ním vtuhle chvíle nejradši dělala něco úplně jiného. Ale nevěděla, jak má začít, aby nakonec nevypadala jako blbec. Dříve, před tou radikální změnou ve svém životě, brala všechno, co se naskytlo, ale to nemělo nic společného sláskou. Teď se ostýchala aměla zábrany. Jak se vlastně flirtuje? Jak jít stím druhým do postele, když vnoci předtím umírali lidé akdyž se svět řítí do propasti?

Jak naivní vůbec člověk může být?

Aquacentrum na Independence bylo obrovské ana válečnou loď neuvěřitelně komfortní. Mělo rozměry malého jezera. Když odhodili koupací pláště, ucítila vzádech Anawakův pohled. Okamžitě jí bylo jasné, že ji takhle vidí poprvé. Plavky byly střiženy těsně, svelkým dekoltem na zádech, aAnawak samozřejmě viděl tetování.

Rozpačitě se postavila na okraj bazénu, odpérovala se aelegantním skokem dopadla do vody. Srukama nataženýma dopředu plavala těsně pod hladinou aslyšela, jak ji Anawak následuje. Třeba se to stane tady, napadlo ji. Vbřišní dutině měla pocit přetížení jako při jízdě výtahem. Zmítána nadějí iobavou, že ji dohoní, začala zabírat nohama aplavala rychleji.

Strašpytle! Aproč ne?

Jednoduše se potopit amilovat se. Pod vodou.

Splynout…

Vtom ji něco napadlo.

Bylo to přímo směšně jednoduché abohužel to postrádalo pietu. Ale kdyby to zabralo, bylo by to skvělé. Pak by se jí podařilo přimět yrr kmírumilovnému ústupu. Nebo aspoň aby přehodnotili svůj postup.

Ale byl ten nápad opravdu tak skvělý?

Dotkla se špičkami prstů okachlíkované zdi bazénu. Vynořila se autírala si vodu zočí. Na okamžik se jí ta myšlenka zdála být příliš vulgární, ale pak už zas dál rozvíjela její děsivý půvab. Skaždým metrem, kterým se Anawak blížil, byla nerozhodnější, co si otom má myslet, akdyž už tu vedle ní skoro byl, připadal jí ten nápad přímo hnusný.

Musí se na to vyspat.

Najednou byl velice blízko.

Přitiskla se kokraji bazénu. Hruď se jí dmula. Srdce jí tlouklo jako tenkrát, když trčela vledovém kanále La Manche – ten pocit jako ve výtahu abušení srdce, které jako by říkalo: teď… teď… teď…

Ucítila dotek vpase aotevřela rty.

Strach!

Tak řekni něco! Nějaké téma, okterém se dá hovořit.

„Zdá se, že Sigurovi už je lépe.“

Ta slova se zní vysypala jako mince zhracího automatu. VAnawakových očích spatřila vlnu zklamání. Odsunul se kousek od ní, odhrnul si mokré vlasy zčela azasmál se.

„Jo, ta komická nehoda.“

Ty krávo jedna blbá!

„Ale má problém.“ Opřela se lokty ookraj bazénu avytáhla se nahoru. „Ale nech si to pro sebe. Nemusí zrovna vědět, že to někde vykládám. Chtěla bych jenom znát tvůj názor.“

Sigur že má problém? Ty máš problém! Krávo! Krávo!!!

„Jaký problém?“ zeptal se Anawak.

„Něco viděl. Tedy, on si myslí, že něco viděl. Ajak to líčil, já mu věřím. Ale pak je na místě otázka, co vlastně to celé má znamenat a… Poslouchej, já ti to povím.“

Operační místnost

Li poslouchala, co Weaverová vykládá Anawakovi oJohansonových pochybnostech. Seděla nehybně před monitory aposlouchala jejich rozhovor.

Takový pěkný pár, říkala si pobaveně.

Obsah rozhovoru ji však pobavil méně. Ten zatracenej zmetek Rubin ohrozil celou misi! Teď mohli jen doufat, že si Johanson už nevybaví to, co měla droga vymazat zjeho mozkových závitů. Ale už to zaměstnává iWeaverovou aAnawaka!

Proč se zaobíráte takovými divnými historkami, děti, říkala si Li. Ošklivé pohádky strýčka Johansona! Proč spolu konečně nejdete do postele? Vždyť vidí islepý, že to oba chcete, jenom vám dvěma to pořád ještě nedochází. Li si povzdychla. Kolikrát se už setkala stakhle neohrabaným sbližováním, co uNavy slouží muži aženy společně. Pokaždé to bylo tak zjevné! Fádní aobyčejné. Všichni chtěli jednoduše stím druhým do postele. Copak ty dva vtom bazénu nenapadne nic jiného než si lámat hlavu sJohansonem?

„Budeme se muset smířit smyšlenkou, že Rubin půjde ke dnu,“ řekla Vanderbiltovi.

Muž ze CIA stál skávou vruce nakloněn nad ní. Byli vmístnosti sami. Peak byl vdoku, aby popohnal úklidové práce aprověřil potápěčskou sekci.

„Aco pak?“

„Pro tenhle případ existuje jasná volba.“

„Tak daleko ještě nejsme, Judy baby, abychom ji mohli provést. Krom toho by samozřejmě bylo lepší, kdybysme to nemuseli udělat.“

„Co je to svámi, Jacku? Máte skrupule?“

„Jenom klid. Mně se ten váš zatracenej plán zamlouvá, jenže já musím ručit za to, že se podaří.“ Pak se uchechtl. „Koneckonců, jeden si tím může zkazit renomé.“

Li se k němu otočila. „Avy nějaké máte?“

Vanderbilt pořádně usrkl zpohárku.

„Víte, čeho si na vás dost cením, Jude? Toho, jak jste odporná. Dáváte mi totiž pocit, že jsem docela milej chlap. Ato už tedy něcoznamená!“

Combat Information Centre

Croweová aShankar si lámali hlavy.

Počítač ukazoval propletené obrazy. Paralelní linie, které se najednou rozběhly od sebe, zatočily se asplynuly vjednu. Mezi nimi zelyvětší, nepravidelně tvarované prázdné prostory. Scratch sestával zcelé série takových nákresů, které vypadaly, že složené dohromady by daly jeden jediný obraz, jenže to nešlo.

Nepasovaly k sobě. Kromě toho Croweová pořád ještě neměla nejmenší tušení, co by ty linie měly znamenat.

„Voda je základ,“ dumal Shankar. „Na každou molekulu vody je napojena nějaká dodatečná informace. Ale co ta představuje? Kterou vlastnost vody?“

„Snad. Které vlastnosti vody mohli mít na mysli?“

„Teplotu.“

„Ano, například. Nebo obsah soli.“

„Třeba nejde ofyzikální nebo chemické vlastnosti, ale oyrr samotné. Linie by mohly představovat hustotu jejich populace.“

„Podle vzoru: tady bydlíme my? Tak nějak?“

Shankar se podrbal na bradě. „Tak nějak, nebo ne?“

„Já nevím, Murrayi. Říkali bychom my jim, kde stojí naše města?“

„Ne. Ale oni nemyslí jako my.“

„Dík, žes mi to připomněl.“ Croweová vyfoukla kroužek. „Dobrá, tak ještě jednou. H2O. Voda. Tuhle část poselství není těžké pochopit: náš svět je voda.“

„Což je jedna ku jedné knašemu poselství.“

„Souhlasí. My jim prozradili, že žijeme na vzduchu. Pak jsme jim popsali naši DNA ajak vypadáme.“

„Dejme tomu, že na naše poselství odpovídají jedna ku jedné,“ řekl Shankar. „Mohly by ty linie znázorňovat jejich tvar?“

Croweová našpulila rty.

„Žádný nemají. Tedy myslím tím, že prvoci samozřejmě tvar mají, ale tím se těžko budou definovat. Jako tvar se cítí spíš vkolektivu, atam se definovat už teprve nemůžou. Rosol má tisíce forem, azároveň žádnou.“

„Dobrá. Tvar tedy padá. Která informace by jinak mohla být zajímavá? Počet individuí?“

„Murrayi! To je číslo stolika nulama, že bychom snimi popsali celý trup Independence. Krom toho se dělí na běžícím pásu, umírají na běžícím pásu… Nejspíš sami nejsou schopni udat svůj přesný počet.“ Croweová pohupovala cigaretou mezi prsty. „Jednotlivec nic neznamená. Ten je nepodstatný. Platí celek. Idea yrr, jestli chceš, idealizovaní yrr. Genom yrr.“

Shankar se na ni podíval přes obroučky brýlí.

„Nezapomeň, že jsme jim pouze dodali informaci, že naše biochemie je založena na DNA. Takže odpověď by měla znít: naše taky. Vážně myslíš, že by nám rozkódovali svůj genom?“

„Je to možný.“

„Aproč by to dělali?“

„Protože přísně vzato je to jediné, co nám osobě můžou říct. Genom aspojování jsou ústředními body jejich existence. Od toho se dá odvodit všechno.“

„Ano, ale jak chceš popsat DNA, která neustále mutuje?“

Croweová se bezradně podívala na linie.

„Třeba jsou to přece jen mapy.“

„Mapy čeho?“

„Tak dobře,“ vzdychla Croweová. „Začneme znova. – H2O je základ. Žijeme ve vodě…“

Mezi čtyřma očima

Li si nastavila na běžeckém trenažéru nejvyšší rychlost. Za jiných okolností by běhala ve fitnessu, kvůli soudržnosti posádky. Ale tentokrát nechtěla být rušena. Vedla svůj denní rozhovor sOffut Air Force Base.

„Jaká je morálka, Jude?“

„Vynikající, pane. Útok nás těžce sebral, ale už máme všechno zas pod kontrolou.“

„Jsou lidé motivovaní?“

„Víc než kdy jindy.“

„Dělám si starosti.“ Prezident vypadal unaveně. Seděl samotinkýve War Roomu opěrného bodu. „Boston je kompletně evakuován. New York aWashington jsme odepsali. Amáme hororová hlášení zFiladelfie aNorfolku.“

„Já vím.“

„Země upadá, acelý svět mluví jenom onelidské inteligenci vmoři. To bych opravdu rád věděl, kdo nedokázal držet hubu.“

„Hraje to nějakou roli, pane?“

„Jakou to hraje roli?“ Prezident udeřil dlaní do stolu. „Když jednou Amerika převezme vedení, nebudu akceptovat, aby nějakej parchant zOSN dělal něco na vlastní pěst! Jenom proto, že si každá zatracenázemička myslí, že musí vstoupit do hry. Víte, co se to tam venku děje, co nabírá vlastní dynamiku?“

„Vím přesně, co se děje.“

„Nebo něco vykecal někdo zvašeho vnitřního kruhu?“

„Při vší úctě, pane, hypotéza oyrr není nic, na co by nemohl přijít taky někdo jiný. Pokud vím, točí se většina dohadů po celém světě pořád ještě kolem přirozených jevů amezinárodního terorismu. Dnes ráno jeden vědec zPchjongjangu…“

„… řekl, že jsme padouši.“ Prezident udělal odmítavé gesto. „Všechno vím. Že jezdíme vultratichých ponorkách kolem našich vlastních měst asami na ně útočíme, abychom to pak mohli přišít nevinným komunistům. Taková slabomyslnost!“ Prezident se naklonil dopředu. „Ale to je mi vzásadě fuk. Kašlu na oblibu. Já chci vidět problém vyřešený. Chci zase nastolit právo přednostní volby! Sakra, Jude! Žádná země už není schopná pomoci druhé! Spojené státy americké musí samy prosit opomoc! Válcujou nás, otravujou nás, naši občané prchají do vnitrozemí. Já sám se musel zavrtat jako krtek do zabezpečeného traktu. Ve městech se rabuje avládne tam anarchie. Vojenské apořádkové síly jsou beznadějně přetížené. Lidé si můžou vybrat mezi kontaminovanými potravinami aléky bez účinku.“

„Pane…“

„Ale Bůh ještě drží svou ochrannou ruku nad Západem, když odhlédneme od toho, že vám zaručeně něco ukousne palec, jakmile namočíte nohu do vody. Populace červů ubřehů Ameriky aAsie houstne ana La Palmě očekáváme výbuch. Jsem nešťastný ztoho, jak nejrůznější vlády ztrácejí pevnou půdu pod nohama, ale komu padnou do rukou tamní zbrojní systémy, tím se zrovna teď zabývat nemůžeme.“

„Váš poslední projev…“

„Nechte toho! Od rána do večera se rozplývám vdojemných vyjádřeních. Nikdo ztěch, kdo mi je píšou, to ze mne nesejme. Nikdo znich nechápe, co chci této zemi před světem apřed Bohem sdělit. Říkám jim: vzbuzujte jistotu! Ať americký lid vidí rozhodnost svého nejvyššího velitele, který dělá všechno proto, abychom tuto bitvu vyhráli, ať si nepřítel skrývá tvář, jak chce. Svět musí načerpat sílu. Ne, nechceme nikoho ukolébávat. Musíme se připravit na nejhorší, ale my ztoho taky najdeme cestu ven! To jim říkám, ale oni začnou vzbuzovat jistotu, jsou nevěrohodní apatetičtí ado toho přimíchávají svůj vlastní strach. Říkám si, jestli mě vůbec poslouchají!“

„Lidé vám naslouchají,“ ujišťovala ho Li. „Jste momentálně jeden zmála, na koho vůbec někdo dá. Na vás ana Němce.“

„Ano, Němci.“ Prezidentovi se zúžily oči. „Je to pravda? Že Němci plánují svou vlastní misi?“

Li málem spadla zběžeckého trenažéru. Co je zase tohle za blbost?

„Ne, to neudělají. My vedeme svět. My jsme pověřeni Spojenými národy. Německo koordinuje Evropu, ale spolupracuje těsně snámi. Podívejte se na La Palmu!“

„Tak proč mi CIA vykládá takové věci?“

„Protože jim to Vanderbilt takhle servíruje.“

„Ach, Jude!“

„Je to pravda. Byl to azůstane intrikán.“

„Dítě, až konečně zaujmete místo, které si zasloužíte, nebude už Vanderbilt nikde poblíž.“

Li se sama slyšela pomalu vydechnout. Byla emocionální. Vystoupila zústraní avydala se tím možná trochu příliš všanc. To nebylo dobře. Musí opět projevit svou suverenitu.

„Samozřejmě,“ odpověděla se smíchem. „Já ale nevidím vJackovi problém, nýbrž partnera.“

Prezident přikývl.

„Rusové k nám poslali tým, jenž CIA zevrubně informoval osituaci vČerném moři. Vyměňujeme si informace sČínou. To stěmi Němci je patrně blbost. Já sám jsem ani neměl dojem, že by chtěli něco podniknout ve vlastní režii. Ale víte přece, jakými zvěstmi vtakových dobách média straší lidi. Ne, můžeme být spokojeni. Je to úžasné, kolik lidí nejrůznějších národů se přimyká kBohu, když ďábel vystupuje zmoře.“ Promnul si oči. „Tak jak jste daleko? Nechtěl jsem se vás ptát před ostatními, Jude. Nechtěl jsem vás uvádět do trapné situace, abyste musela něco přikrášlovat. Ale teď buďte upřímná. – Jak – jsme – daleko?“

„Stojíme krátce před průlomem.“

„Co je to krátce?“

„Rubin soudí, že když všechno dobře půjde, tak nám to za dva dny dodá. Vlaboratoři jsme učinili objev. Existuje pachová látka, jejímž prostřednictvím yrr komunikují. Vyrobili tu věc uměle a…“

„Ušetřete mě podrobností. Rubin říká, že to zvládne?“

„Je si tím naprosto jistý,“ řekla Li. „Ajá ostatně taky.“

Prezident našpulil rty.

„Spoléhám na vás, Jude. Máte nějaké komplikace svašimi vědci?“

„Ne,“ zalhala. „Všechno běží skvěle.“

Proč se na to ptal? Že by Vanderbilt…

Jenom klid, Jude. To byla jenom náhodná formulace. Nebylo by to ani ve Vanderbiltově zájmu. Tlusťoch byl sice huba zlolajná, ale sám pod sebou si určitě větev nepodřízne.

„Pane,“ řekla. „Velmi jsme pokročili. Slíbila jsem vám, že tu věc vyřešíme plně vnašem duchu, ato taky uděláme. Zachráníme svět. Spojené státy americké ho zachrání. Vy zachráníte svět.“

„Tak jako ve filmu?“

„Ještě lépe.“

Prezident zachmuřeně kývl. Hned nato se usmál. Nebyl to ten zářivý úsměv jako jindy. Ale bylo v něm něco zjeho nezlomné vůle vítězit, aprávě za tohle ho Li měla ráda ahájila ho.

„Bůh svámi, Jude,“ řekl na rozloučenou.

Zavěsil. Li ujela po běhacím pásu dozadu anajednou ji napadlo, jestli to skutečně zvládne.

Combat Information Centre

Ať už zpráva onepříteli vmoři prozrazovala cokoli, osamovolné biochemii člověka vypovídal Shankarův kručící žaludek tak výmluvně, že to vjednu chvíli už Croweová nemohla dál poslouchat aposlala ho se najíst.

„Já nepotřebuju jíst,“ vzdoroval Shankar.

„Prokaž mi tu laskavost,“ řekla Croweová.

„Na jídlo teď nemáme čas.“

„To vím. Ale taky nikdo nebude mít nic ztoho, až tu jednou objeví naše vysušené kosti. Já se aspoň živím luckystrikama. Běž, Murrayi! Sněz něco, vrať se posílen avyřeš naše problémy konstruktivními podněty.“

Shankar odešel aCroweová osaměla.

Potřebovala být chvilku sama. Nebylo vtom nic proti Shankarovi. Byl perfektní aznamenal pro ni velkou pomoc. Ale Shankar vězel vakustice. Mimolidský způsob myšlení mu byl cizí aCroweová měla ty nejlepší nápady vždycky, když kolem sebe neměla nikoho anic nežcigaretový dým.

Kouřila aprojížděla si tu věc znovu aznovu.

H2O. Žijeme ve vodě.

To poselství se vyjímalo jako vzorek na tapetách. Hlášení složené zH2O. Pořád stejně, ale na každou H2O byla navěšena další data. Miliony takových datových dvojic seřazených jedna za druhou. Vgrafickém převodu ztoho byly obrazy, které ukazovaly linie. Bylo tedy přirozené se domnívat, že přídavná data popisují vlastnosti vody nebo něčeho, co vní žije.

Ale třeba ta myšlenka byla mylná.

Co osobě yrr mohli vyprávět?

Voda. Co ještě?

Croweová uvažovala. Najednou ji napadl příklad. Dvě informace. Za prvé, tohle je vědro. Za druhé, tohle je voda. Složeno dohromady je to vědro vody. Molekuly vody byly všechny stejné, ale data popisující vědro už ne. Co se týče jeho tvaru, data popisovala jeho povrchovou strukturu, eventuálně vzor. Soubor dat, jenž popisoval vědro, zakódován do tisíce jednotlivých informací, to byla zcela jiná záležitost. Nyní tedy informace, že vědro je po okraj plné vody. Té lze snadno dosáhnout tím, že se na každou informaci „vědro“ navěsí přídavná informace „voda“.

Nebo jinak: H2O byla spojena sdaty, jež popisují něco, co svodou nemá absolutně nic společného. Totiž vědro.

Žijeme ve vodě.

Akde je ta voda? Jak můžeme podat informaci omístě, které samo osobě nemá žádný tvar?

Tím, že popíšeme, co ho ohraničuje.

Břehy amořské dno.

Volné plochy byly pevnina, jejich kraje pobřeží.

Croweové málem upadla cigareta. Začala počítači zadávat příkazy. Najednou jí bylo jasné, proč plochy nedávaly dohromady žádný obraz. Protože nepopisovaly dvourozměrný prostor, nýbrž trojrozměrný. Musejí se ohnout, aby do sebe zapadly. Tak dlouho ohýbat, až znich vznikne něco trojrozměrného. Koule. Země.

Laboratoř

Ve stejné chvíli seděl Johanson nad vzorky, jež odebral ztkáně yrr. Olivieraová po dvanácti hodinách soustředěné laboratorní práce už nebyla schopná podívat se do mikroskopu otevřeným okem. Spala málo ipředchozí noci. Expedice si pomalu začínala vybírat svou daň. Třebaže postupovali mílovými kroky kupředu, všichni cítili nejistotu až do morku kostí. Každý na to reagoval po svém. Greywolf se stáhl do doku. Staral se ozbylé tři delfíny, vyhodnocoval jejich záznamy avyhýbal se kontaktům. Jiní dávali najevo svou podrážděnost. Někdo byl stoický aRubin si ten děs kompenzoval migrénou – vedle zaslouženého spánku Olivieraové to byl další důvod, proč Johanson ve velké zšeřelé laboratoři seděl sám.

Vypnul hlavní osvětlení. Stolní lampy apočítačové monitory tak byly jedinými zdroji světla. Zneustále bzučícího simulátoru pronikala sotva znatelná modrá záře. Hmota ležela nezměněná na dně. Už ji málem pokládal za mrtvou, ale pak ho napadlo něco lepšího.

Dokud svítí, je velice živá!

Na rampě se ozvaly kroky. Dovnitř nakoukl Anawak.

„Leone!“ Johanson zvedl zrak od svých podkladů. „To je překvapení!“

Anawak se usmál. Vešel dovnitř, přitáhl si židli aposadil se na ni obkročmo. „Jsou tři ráno,“ řekl. „Co tu proboha ještě děláš?“

„Pracuju. Aco tu děláš ty?“

„Nemůžu spát.“

„To bychom si měli dopřát sklenku bordeaux. Co ty na to?“

„No, to…“ Anawak byl najednou rozpačitý. „Je to od tebe velice milé, ale já vůbec nepiju alkohol.“

„Nikdy?“

„Nikdy.“

„To je zvláštní.“ Johanson se zamračil. „Normálně bych si toho byl všiml. Jsme tady všichni tak trochu vykolejení, co?“

„Dalo by se to tak říct.“ Anawak se odmlčel. Zdálo se, že chce začít oněčem mluvit, ale pak se jen zeptal: „Ajak pokračuješ?“

„Dobře,“ odpověděl Johanson adodal jakoby mimochodem: „Vyřešil jsem váš problém.“

„Náš problém?“

„Tvůj aKaren. Problém spamětí DNA. Měli jste pravdu. Funguje to ajá taky vím jak.“

Anawak vykulil oči. „Ato mi to říkáš jen tak bokem?“

„Musíš prominout, ale jsem už moc unavený na nějakou obřadnost. Ale máš samozřejmě pravdu, oslavit by se to mělo.“

„Jak jsi na to přišel?“

„Ta záhadná hypervariabilní pásma, vzpomínáš si – to jsou clustery. Na genomu se všude nacházejí takové clustery, které kódují určité proteinové rodiny. – Ehm… víš vůbec, očem mluvím?“

„Pomoz mi trochu.“

„Clustery jsou podtřídy genů. Jsou to geny, které mají něco na starost, například vytváření receptorů nebo produkci nějakých látek. Když se shluk těchto genů nachází na jednom úseku DNA, říká se tomu cluster. Atěch mají genomy yrr spoustu. Celý vtip spočívá vtom, že se buňky yrr vůbec opravují. Ale jejich oprava se nenastartuje globálně pro celý genom aenzymy rovněž nehledají chyby vcelé DNA, nýbrž reagují pouze na specifické signály. Jako na železnici. Když se jim dá znamení kodjezdu, začnou opravovat. Dojedou knávěstidlu apřestanou. Protože tam začíná…“

„Cluster.“

„Správně. Aclustery jsou chráněny.“

„Oni mohou chránit část genomu před opravou?“

„Pomocí reparaturních represorů. Biologických dveřníků, jestli chceš. Blokují clustery před reparaturními enzymy. Proto jsou tahle pásma svobodná amůžou nepřetržitě mutovat, zatímco zbytek DNA se hezky opraví, aby se uchovaly klíčové informace rasy. Chytrý, viď? Tímhle způsobem se každý yrr stává samostatným mozkem schopným neomezeného vývoje.“

„Ajak spolu komunikujou?“

„Od buňky kbuňce, jak už říkala Sue. Přes ligandy areceptory. Receptory přijímají ligandy –vysílací impulzy – od jiných buněk auvádějí do pohybu signální kaskádu dál směrem kbuněčnému jádru. Genom zmutuje apředá impulz nejbližší buňce. Všechno to probíhá bleskově. Ta kupa rosolu tamhle vnádrži myslí rychlostí supravodiče.“

„To je opravdu úplně nová biochemie,“ zašeptal Anawak. „Nebo úplně stará. Nová je pouze pro nás. Ve skutečnosti existuje pravděpodobně už miliony let. Možná že už od počátku života. Je to paralelní druh evoluce.“

Johanson vykouzlil chabý úsměv. „Dokonce velice úspěšný druh.“

Anawak si podepřel bradu rukama.

„Aco si stím teď počneme?“

„To je dobrá otázka. Málokdy jsem měl takový pocit marnosti jako dnes. Že mě tolik poznání neposunulo ani okousek dál. Zatím to potvrzuje, čeho jsme se beztak obávali. Že jsou vkaždém ohledu jiní než my.“ Protáhl si ruce amohutně zívl. „Jenom nevím, jestli nás někam posunou pokusy Croweové okontakt. Momentálně se mi spíš zdá, že se námi skvěle baví azároveň nám nahánějí hrůzu. Vjejich očích vtom nejspíš nebude žádný rozpor. Ale můj způsob konverzace to rozhodně není.“

„Nemáme jinou volbu. Musíme najít cestu kporozumění.“ Anawak vcucnul tváře dovnitř. „Při té příležitosti… Myslíš si, že tady na lodi všichni táhneme za jeden provaz?“

Johanson zpozorněl. „Jak jsi na to přišel?“

„Protože…“ Anawak stáhl obličej. „Tak dobrá, ale nezlob se na ni, Karen mi řekla všechno, cos viděl tuhle vnoci před tou svou divnou nehodou. Nebo si myslíš, žes viděl.“

Johanson si ho změřil kritickým pohledem.

„Aco si otom myslíte vy dva?“

„Ona ti věří.“

„Taky jsem měl ten dojem. Jak je to stebou?“

„Těžko říct.“ Anawak pokrčil rameny. „Ty jsi Nor. Avy Norové přece skálopevně věříte, že trollové existujou.“

Johanson vzdychl.

„Mě by to celé vůbec nenapadlo, nebýt Sue,“ řekl. „Ta mě k tomu navedla. Tu noc, co jsme spolu seděli na bedně na hangárové palubě, jsem viděl Rubina, přestože měl být vposteli smigrénou. Stejně jako má migrénu iteď. Údajně! – Od té doby se mi vracejí útržky vzpomínek na věci, které se mi nemohly zdát. Někdy už jsem blízko toho, že uvidím všechno, ale pak… Stojím před otevřenými dveřmi, dívám se do bílého světla – jdu dovnitř, atady vzpomínky končí.“

„Co ti dává takovou jistotu, že se ti to nezdálo?“

„Sue.“

„Ale ona sama nic neviděla.“

„ALi.“

„Proč zrovna Li?“

„Protože se na té party trochu moc nápadně zajímala oto, na co si vzpomínám ana co ne. Myslím, že se mi chtěla podívat na zoubek.“Johanson se na něj podíval. „Ptáš se, jestli věřím, že tady všichni táhnou za jeden provaz. Nevěřím tomu. Už vChâteau jsem tomu nevěřil. Li jsem nedůvěřoval od samého začátku. Astejně málo už věřím tomu, že Rubin trpí migrénou. Nevím, čemu mám věřit – ale mám takový určitý pocit, že se něco rozjelo!“

„Mužská intuice,“ ušklíbl se Anawak nejistě. „Aco by pak podle tvého názoru měla mít Li za lubem?“

Johanson se podíval do stropu.

„To ona ví líp než já.“

Operační místnost

Johanson se vtu chvíli čirou náhodou díval přímo do jedné ze skrytých kamer. Aniž by to byl tušil, díval se na Vanderbilta, jenž seděl na místě Li, aslyšel Johansona říkat:

„To ona ví líp než já.“

„Ty seš mi ale mudrlant,“ procedil Vanderbilt. Potom přes linku jištěnou proti odposlechu zavolal Li do jejího soukromí. Nevěděl, jestli už nespí, ale bylo mu to fuk.

Li se objevila na monitoru.

„Říkal jsem přece, že je to bez záruky, Jude,“ poznamenal Vanderbilt. „Johansonovi se co nevidět vrátí paměť.“

„Tak? No aikdyby.“

„Vy ztoho nejste nervózní?“

Li se neznatelně usmála. „Rubin tvrdě zapracoval. Právě tu byl.“

„No a?“

„Je to skvělé, Jacku!“ Oči jí zářily. „Já vím, že toho malýho zmetka oba nemáme moc rádi, ale musím říct, že tentokrát se překonal.“

„Už jste to prakticky vyzkoušeli?“

„Vmalém měřítku. Ale to je stejné jako ve velkém. Funguje to! Za pár hodin vyrozumím prezidenta. Potom Rubin ajá půjdeme dolů.“

„Vy to chcete provést sama?“ vykřikl Vanderbilt.

„Akdo jiný? Vy se do ponorky beztak nevejdete,“ řekla Li azavěsila.

Dok

Elektrické systémy vprázdných hangárech ana palubách Independencebzučely přímo děsivě. Neznatelně vibrovaly stěnami. Byly slyšet vobrovské prázdné nemocnici, vopuštěné důstojnické jídelně, iten, kdo přitiskl špičky prstů na některou stojatou kovovou skříňku vkójích pro mužstvo, cítil jemné vibrace.

Pronikaly až hluboko do útrob lodi, kde ležel Greywolf sotevřenýma očima na umělém břehu acivěl do stropu zocelových nosníků.

Proč muselo vždycky všechno přijít nazmar?

Přemáhal ho smutek apocit, že všechno udělal špatně. Už to, že přišel na svět, byla chyba. Nikdy se mu nic nepodařilo. Ateď ke všemu ani nedokázal zachránit Liciu.

Jen jednou, tenkrát vnemocnici, sdítětem, které zachránil zLady Wexham, byl na sebe opravdu pyšný. Na Lady Wexham odvedl dobrou práci. Pomohl spoustě lidí aLeon Anawak byl najednou zase jeho kamarád. Vyblejsknul ho fotograf aden nato mu noviny tohle všechno požehnaly.

Přesto velryby šílely dál, delfíni trpěli, příroda trpěla aLicia byla mrtvá.

Greywolf si připadal prázdný abezcenný. Pociťoval hnus sám nad sebou. Nebude otom snikým mluvit, to bylo jasně dané. Jenom splnit svoje poslání, než celý tenhle horor skončí.

Apak…

Zočí mu vyhrkly slzy. Jeho tvář byla kamenná. Civěl do stropu, ale tam byly jen ocelové nosníky. Žádná odpověď.

Celý obraz

„Tato koule,“ vykládala Croweová, „je planeta Země.“

Rozvěsila po zdi několik zvětšenin apřecházela od jedné kdruhé.

„Nad povahou těch linií jsme si dlouho lámali hlavu, ale myslíme si, že zobrazují magnetické pole Země. Prázdná místa jsou kontinenty. Tím jsme vpodstatě rozluštili poselství.“

Li přimhouřila oči. „Jste si tím jistá? Tyto údajné kontinenty se neshodují skontinenty, které znám.“

Croweová se usmála. „Taky je znát nemůžete, Jude. Jsou to kontinenty, jak vypadaly před sto osmdesáti miliony let, spojené vjeden. Pangea. Prakontinent. Uspořádání linií magnetického pole patrně pochází ztéto doby.“

„Prověřili jste to?“

„Uspořádání magnetických polí se dá těžko rekonstruovat. Naproti tomu tehdejší podoba zemské hmoty je známa. Chvilku nám trvalo, než jsme přišli na to, že nám yrr poslali model Země, ale pak to všechno hezky zapadlo do sebe. Vzásadě to bylo jednoduché. Jako ústřední informaci zvolili vodu anavěsili na ni geografické údaje.“

„Odkud vědí, jak vypadala země před sto osmdesáti miliony let?“ divil se Vanderbilt.

„Pamatují si to,“ odpověděl Johanson.

„Praoceán? Ale to je doba, kdy tu žili pouze jednobuněční…“ Vanderbilt se zarazil.

„Správně,“ řekl Johanson. „Pouze jednobuněční. Apár vícebuněčných experimentů vraném stadiu. Vnoci jsme našli poslední dílek naší skládanky. Yrr disponují hypermutující DNA. Dejme tomu, že na začátku jurského období, to je zhruba před dvěmi sty miliony let, se začalo utvářet jejich vědomí. Od té doby se neustále učí. – Víte, ve sci-fi se vyskytuje několik oblíbených klasických vět jako Nevím, co to je, ale řítí se to na nás! nebo Dejte mi ktelefonu prezidenta! Další taková obligátní věta zní: Jsou mocnější než my! avysvětlení proč ve filmu nebo vknize skoro vždycky chybí. Yrr jsou mocnější než my.“

„Protože své vědění ukládají vDNA?“ zeptala se Li.

„Ano. To je podstatný rozdíl mezi nimi ačlověkem. My nemáme paměť rasy. Naše kultura je založena na ústní nebo písemné tradici ana obrazech. Snaším tělem umírá ináš duch. Když říkáme, že chyby minulosti se nesmějí nikdy opakovat, vyslovujeme tím nesplnitelné přání. Člověk může zapomenout jenom to, co si pamatuje. Ale žádný člověk si nepamatuje, co zažil člověk před ním. Můžeme vzpomínky zaznamenat nebo vyvolat, ale nebyli jsme utoho. Každé lidské dítě se musí učit znovu totéž. Musí si sáhnout na horká kamna, aby pochopilo, že pálí. Uyrr je to jinak. Jedna buňka se něco naučí arozdělí se. Zkopíruje svůj genom včetně všech informací. Je to jako kdyby se vytvořil duplikát našeho mozku istím, co si pamatuje. Nové buňky nezdědí žádné abstraktní vědění, nýbrž bezprostřední zkušenost, jako kdyby samy byly při tom. Yrr už od počátku své existence mají schopnost kolektivní paměti.“ Johanson se podíval na Li. „Je vám vůbec jasné, kdo tu proti nám stojí?“

Li pomalu přikývla.

„Yrr můžeme připravit ojejich vědění, pouze když dokážeme zničit celé jejich kolektivy.“

„Obávám se, že byste musela zničit všechny kolektivy,“ řekl Johanson. „Ato není možné zmnoha důvodů. Nevíme, jak hustá je jejich síť. Možná tvoří buněčné řetězy dlouhé stovky kilometrů. Je jich bezpočet. Na rozdíl od nás nežijí jen vpřítomnosti. Nepotřebují žádnou statistiku, žádné průměrné hodnoty, žádné pokřivené symboly. Vdostatečně velkých svazech jsou sami sobě statistikou, sumou všech hodnot, svou vlastní kronikou. Pamatují si vývoje, které trvaly tisíce let, zatímco my nejsme schopní ani jednat vzájmu našich dětí avnuků. My jsme ti utlačovatelé. Yrr srovnávají, analyzují, poznávají, prognózují ajednají na základě stále přítomné paměti. Žádný kreativní výkon se neztratí, všechno proudí do vývoje nových strategií akonceptů! Nikdy nekončící proces výběru klepšímu řešení. Vrátit se zpět, modifikovat, zušlechtit, poučit se zchyb, vyrovnat se snovým, vypočítat – jednat.“

„Studená, odporná záležitost,“ řekl Vanderbilt.

„Myslíte?“ Li zavrtěla hlavou. „Já ty bytosti obdivuju. Během minut vypracovávají strategie, které by nás zaměstnaly na dlouhá léta. Už jenom vědět, co všechno nejde! Jak jednoduché, když si na to někdo vzpomíná, protože to byl on sám, kdo tenkrát udělal tu chybu, ikdyž fyzicky ještě vůbec neexistoval.“

„Proto se yrr ve svém životním prostoru patrně vyznají lépe než my vnašem,“ řekl Johanson. „Unich je každý duševní výkon kolektivní aje zakotven vgenech. Žijí ve všech časech současně. Lidé naopak popírají minulé aignorují budoucí. Celá naše existence je fixována na jedince a jeho bytí teď atady. Vyšší chápání obětujeme osobním cílům. Nemůžeme se uchovat po smrti, atak se zvěčňujeme vmanifestech, knihách aoperách. Pokoušíme se zapsat do dějin, zanecháváme záznamy, vypráví se onás, jsme nepochopení, falšovaní aspouštíme ideologické laviny ipoté, co už jsme dávno mrtví. Jsme natolik posedlí snahou přežít sami sebe, že se naše duchovní cíle jen zřídka kdy shodují scíli, jež by posloužily lidstvu. Náš duch zdůrazňuje estetické, individuální, intelektuální, teoretické. Nechceme být zvířetem. Na jedné straně je naše tělo chrámem, na straně druhé ho znevažujeme na pouhou funkční jednotku. A tak jsme ducha nadřadili tělu ana materiálno nezbytné pro naše přežívání hledíme sodporem asebepohrdáním.“

„Kdežto uyrr toto dělení neexistuje,“ zamyslela se Li. Znepochopitelných důvodů vypadala navýsost spokojeně. „Tělo je duch aduchje tělo. Žádný jednotlivý yrr neudělá nic, co by odporovalo všeobecnému zájmu. Přežití je zájem druhu, nikoli individua, ajednání je vždycky rozhodnutím všech. Grandiózní! Žádný yrr není vyznamenán řádem za dobrou ideu. Uspokojení mu přináší spolupůsobení na výsledku. Větší nárok na slávu žádný yrr nemá. Kladu si otázku, zda jednotlivé buňky vůbec mají něco jako individuální vědomí.“

„Jinak, než jak to známe my,“ pokračoval Anawak. „Nevím, jestli lze hovořit ovědomém já jednotlivé buňky. Ale každá buňka je individuálně kreativní. Je čidlem, které převádí zkušenost do kreativity atuto předává kolektivu. Myšlenka je pravděpodobně zohledněna, když je její impulz dostatečně silný akdyž je ve stejný okamžik předán dostatečnému počtu yrr. Myšlenka je konfrontována sjinou myšlenkou ata silnější přežije.“

„Čistá evoluce,“ přitakala Weaverová. „Evoluční myšlení.“

„To je soupeř!“ ZLi čišel obdiv. „Žádná ješitnost, žádné úniky informací. My lidé vidíme jenom část celku, oni vidí celý čas aprostor.“

„Proto ničíme naši planetu,“ řekla Croweová. „Protože nevíme, co ničíme. To musí být těm dole jasné, ito, že nemáme paměť rasy.“

„Ano, to všechno dává smysl. Proč by snámi měli vyjednávat? Svámi nebo se mnou? Zítra můžeme být mrtví. Ským pak budou mluvit? Kdybychom měli paměť rasy, byli bychom chráněni před vlastní hloupostí, ale takhle nejsme. To se naučili. Je to část jejich poznání azáklad rozhodnutí vystoupit proti nám.“

„Ažádný nepřítel nebude schopen toto poznání eliminovat,“ řekla Olivieraová. „Vkolektivu yrr ví každý všechno. Neexistují žádné chytré hlavy, žádní vědci, generálové avůdci, které by bylo možné odklidit zcesty, aby tak ostatní ztratili informační zdroje. Můžeme zabít yrr kolik chceme – dokud jich pár přežije, přežije vědění všech.“

„Okamžik.“Li k ní otočila hlavu.“Neříkala jste, že musí existovatkrálovny?“

„Nebo něco na ten způsob. Dejme tomu, že kolektivní vědění je vlastní všem yrr, ale kolektivní jednání musí být iniciováno centrálně. Myslím, že tyto královny existují.“

„Rovněž jednobuněčné?“

„Musí mít stejnou biochemii jako rosol, který známe. Můžeme se proto domnívat, že to jsou jednobuněční. Vysoce organizované společenství, kněmuž se dokážeme přiblížit, jen když s ním budeme schopní komunikovat.“

„Abychom dostávali záhadný poselství,“ ozval se Vanderbilt. „Poslali nám obraz prehistorický Země. Na co? Co nám tím chtěli říct?“

„Všechno,“ odpověděla Croweová.

„Můžete to upřesnit?“

„Řekli nám, že tohle je jejich planeta. Že ji ovládají nejméně sto osmdesát milionů let, možná idéle. Že mají paměť rasy, že se orientují vmagnetickém poli a jsou zastoupeni všude, kde je voda. To jsou fakta. To nám říká poselství ajá si myslím, že nám říká zatraceně moc.“

Vanderbilt se poškrábal na břiše. „Aco jim odpovíme? Že si svoji převahu můžou strčit do prdele?“

„Žádnou nemají, Jacku.“

„No tak co?“

„No, myslím, že proti jejich logice chtít nás zničit nemůžeme vyrukovat snaší logikou, že chceme přežít. Naše jediná šance je vyslat jim signál, že uznáváme jejich převahu…“

„Převahu prvoků?“

„Apřesvědčit je, že už jim nejsme nebezpeční.“

„Jenže to právě jsme,“ řekla Weaverová.

„Je to tak,“ řekl Johanson. „Řeči nám nepomůžou. Musíme jim dát znamení, že se zjejich světa stahujeme. Musíme přestat znečišťovat moře jedy ahlukem, ato rychle. Tak rychle, aby je napadlo, že třeba mohou žít isnámi.“

„To musíte rozhodnout vy, Jude,“ řekla Croweová. „My to můžeme jenom doporučit. Avy to musíte doporučit dál. Nebo nařídit.“

Najednou se všichni dívali na Li.

ALi přikývla.

„Já jsem zcela jistě pro, vydat se touto cestou,“ řekla. „Ale nesmíme nic uspěchat. Než se začneme stahovat zmoří, musíme jim poslat poselství, jež bude formulováno velice přesvědčivě.“ Podívala se na všechny kolem. „Chci, abyste na tom pracovali společně. Aabyste přitom nepodléhali spěchu apanice. Hlavně se neunáhlit. Na pár dnech už nezáleží, nýbrž na tom, aby znění bylo vpořádku. Tahle rasa je nám ve všem tak cizí, jak by mi nikdy nepřišlo na mysl. Ale existuje-li jen nepatrná šance, že bychom snimi mohli vycházet vmíru, musíme jí využít. – Nuže, vydejte ze sebe to nejlepší!“

„Jude,“ usmála se Croweová. „Vidíte mě bezmezně žasnout nad americkou armádou.“

Když potom Li spolu sPeakem aVanderbiltem opouštěla místnost, řekla tiše:

„Stačil toho Rubin vyrobit dost?“

„Stačil,“ odpověděl Vanderbilt.

„Dobrá. Chci, aby se to přečerpalo do Deepflight. Je jedno do které. Za dvě nebo tři hodiny půjdeme na věc abudeme to konečně mít za sebou.“

„Proč najednou ten spěch?“ zeptal se Peak.

„Johanson. Má vočích takový výraz, jako kdyby se mu mělo co nevidět dostat vnuknutí. Dnes už nemám náladu na žádné debaty, to je všechno. Zítra si může udělat kravál podle libosti.“

„Je to ale už opravdu možné?“

Li se na něj podívala.

„Slíbila jsem prezidentovi Spojených států, že to možné bude, Sale. Tudíž to možné je.“

Dok

„Hej!“

Anawak přicházel kdelfináriu. Greywolf k němu krátce vzhlédl avěnoval se dál malé videokameře, kterou zrovna rozšroubovával. Když Anawak přišel blíž, dva delfíni vystrčili hlavy zvody avítali ho štěbetáním apískáním. Připluli, aby se nechali pohladit.

„Neruším?“ zeptal se Anawak, zatímco se natahoval přes zábradlí ahladil zvířata.

„Ne. Ty nerušíš.“

Anawak si dřepl vedle něho. Nebylo to poprvé od napadení lodi, co sem přišel. Pokaždé se pokoušel zapříst sGreywolfem hovor apokaždé marně. Poloindián se úplně obrátil do sebe. Nezúčastnil se sezení, jenom opatřil videa od delfínů krátkým písemným komentářem. Beztak toho na nich nebylo moc vidět. Snímky blížícího se rosolu byly zklamáním. Modré světlo, které se ztrácelo ve vodě. Obrysy několika kosatek. Potom delfíny popadl strach atlačili se utrupu lodi. Na záznamech byly kpoznání jenom ocelové desky. Greywolf se přimlouval, aby zbývající delfíni hlídkovali jako biologický systém včasného varování. Anawak měl sice pochybnosti, že to bude kněčemu dobré, ale nechal si je pro sebe. Jen tajně choval podezření, že se Greywolfsnaží pokračovat vpráci jako předtím pouze proto, aby nepropadl nečinnosti.

Chvíli tak setrvávali vmlčení. Dál za nimi vystupovala zbřicha doku skupina vojáků atechniků. Právě odstranili rozbitou skleněnou desku. Jeden ztechniků se postavil kovládacímu panelu na břehu. Pumpy začaly pracovat.

„Musíme se odsud uklidit,“ řekl Greywolf.

Šli po umělém břehu nahoru. Anawak se díval, jak se paluba pomalu plní vodou.

„Zase ji zaplavujou,“ konstatoval.

„Jo. Aspoň bude jednodušší vypouštět delfíny, až tu bude voda.“

„Ty je chceš vyslat?“

Greywolf přitakal.

„Pomůžu ti,“ navrhl Anawak. „Jestli chceš.“

„To je dobrej nápad.“ Greywolf otevřel kameru azajel do ní malým šroubováčkem.

„Teď hned?“

„Ne, ještě tu věc musím opravit.“

„Nechceš toho na chvíli nechat? Půjdeme se třeba napít. Potřebujem si trochu vorazit.“

„Zas tak moc se tu nepředřu, Leone. Kapku tady buzeruju posádku, aby delfíni měli všechno jaksepatří. Já mám voraz pořád.“

„Tak aspoň choď na schůze.“

Greywolf se na něj jenom podíval amlčky se věnoval své práci. Tím byl rozhovor ukončen.

„Jacku,“ řekl Anawak. „Nemůžeš se věčně schovávat.“

„Kdo říká, že se věčně schovávám?“

„No, aco je to jinýho?“

„Já dělám svou práci.“ Greywolf pokrčil rameny. „Dávám pozor, co hlásí delfíni, vyhodnocuju videa, akdyby mě někdo potřeboval, tak jsem tady.“

„Ne, jsi mimo. Ani nevíš, na co všechno jsme za posledních čtyřiadvacet hodin přišli.“

„Ale vím.“

„Vážně?“ žasl Anawak. „Aod koho?“

„Byla tady Sue. Dokonce Peak se tu byl podívat, jestli je všechno vpořádku. Každý mi něco řekne, nemusím se na nic ptát.“

Anawak civěl před sebe. Najednou s ním zalomcoval vztek.

„No tak vtom případě nepotřebuješ ani mě,“ řekl vzdorovitě.

Greywolf mu neodpověděl.

„Chceš to všechno zase zkazit?“

„Vždyť víš, že mám radši společnost zvířat.“

Ikdyž ti jedno znich zabilo Liciu, chtělo se říct Anawakovi, ale vposlední chvíli to spolkl.

Co má jenom dělat?

„Já jsem Liciu ztratil zrovna tak jako ty,“ řekl nakonec.

Greywolf se na moment zarazil. Pak se zase začal šťourat šroubovákem vkameře.

„Oto nejde.“

„Tak oco jde?“

„Co tu vlastně chceš, Leone?“

„Co chci?“ Anawak začal přemýšlet. Narůstal v něm hněv, ato nebylo fér. Po tom všem, co Greywolf vytrpěl, to nebylo fér. „Já ani nevím, Jacku. Upřímně řečeno, taky se na to ptám.“

Pak se otočil aměl se kodchodu.

Když už byl skoro vtunelu, uslyšel, jak Greywolf tiše říká:

„Počkej, Leone!“

Vzpomínka

Johanson začínal dřímat.

Byl ksmrti unaven. Cítil tu poslední noc vkostech. Seděl před panelem smonitory, zatímco Olivieraová ve sterilní laboratoři vyráběla další koncentrovaný feromon yrr. Rozhodli se, že ho trošku dají do simulátoru. Rosol už skoro nebylo vidět, vodu kalila spousta prvoků. Hmota se evidentně na přechodnou dobu rozpustila apřestala svítit. Když přidají trochu feromonového extraktu, mohli by tím přivodit splynutí apodrobit útvar dalším zkouškám.

Možná taky, uvažoval Johanson, by měli zprávy od Croweové poslat do nádrže adívat se, jestli kolektiv odpoví.

Mírně ho bolela hlava, ataky věděl proč. Nebylo to zpřepracování ani od nevyspání. Byly to utkvělé myšlenky, co ho bolelo.

Utkvělé vzpomínky.

Od velké porady to bylo čím dál horší. Jedno vyjádření Li opět uvedlo do chodu Johansonův vnitřní podavač obrázků do diaprojektoru. Jen pár slov, ale stačila vyplnit celé jeho myšlení aznemožnila mu soustředit se na práci. Tohle přemýšlení bylo strašně namáhavé aJohansonovi pomalu přepadala hlava dozadu. Upadl do lehkého spánku. Vznášel se na povrchu vědomí lapen do časové smyčky, vniž se proměnila slova Li.

Hlavně nic neuspěchat. Hlavně nic neuspěchat. Hlavně nic…

Odněkud se k jeho uším draly zvuky. Byla už Olivieraová hotová se syntetizováním feromonu? Na chviličku se probral zneklidné dřímoty, zamžoural do osvětlení vlaboratoři azase zavřel oči.

Hlavně nic neuspěchat.

Příšeří.

Hangárová paluba.

Kovový zvuk, tiché vrzání. Johanson se lekne. Napřed neví, kde je. Pak ucítí vzádech ocelovou stěnu. Nad mořem se rozjasňuje nebe. Vzpamatuje se azírá na stěnu naproti.

Jedna její část není celistvá.

Otevřela se vní brána aza ní je světlo. Zevnitř se line bílá záře. Johanson se sveze zbedny. Musel tu strávit celé hodiny, jak ho bolí vkloubech. Už je přece jen starší člověk. Jde pomalu ksvětlému čtverci. Teď už vidí, že do něj ústí nějaká chodba, má holé stěny, jen nahoře na stropě se táhnou řady zářivek. Po pár metrech se chodba láme do strany. Johanson nahlíží dovnitř anaslouchá.

Hlasy azvuky. Udělá krok zpátky. Co je za tím rohem? Má jít dál?

Johanson váhá.

Hlavně nic neuspěchat. Hlavně nic neuspěchat.

Váhá.

Najednou se bariéra prolomí.

Jde dál. Po obou stranách jenom holé zdi. Atady je ten ohyb. Vede doprava. Ještě jeden, tentokrát na druhou stranu. Chodba je dost široká, aby jí projelo auto. Zdroj musí být hned za tím druhým rohem. Jeho opatrné kroky vedou kohybu, pak doleva atady je…

Laboratoř.

Ale ne ta laboratoř. Jiná. Menší, snízkým stropem. Ale musí být přímo nad přestavěnou garážovou palubou, kde instalovali simulátor. Itahle laboratoř má simulátor, ale je taky mnohem menší. Ne větší než bedna auvnitř se vznáší něco svítícího, modrého, sroztaženými tentákulemi…

Nevěřícně se dívá na tu scenérii.

Celá místnost je menší, ale dokonalá kopie prostoru nacházejícího se pod ní. Je zde několik laboratorních stolů vedle sebe. Přístroje. Zásobníky stekutým dusíkem. Panel smonitory. Elektronový mikroskop. Vzadu na dveřích zneprůstřelného skla výstražná cedule BIOLOGICKÉ NEBEZPEČÍ. Ještě dál vzadu vedou jedny otevřené dveře do úzké chodby.

A jsou tam lidé.

Před malým simulátorem stojí tři osoby. Hovoří spolu, aniž by si všimly vetřelce. Dva muži jsou kJohansonovi obrácení zády, vedle nich, bokem k němu, stojí žena azapisuje cosi do bloku. Její pohled putuje mezi oběma muži asimulátorem. Rozhlédne se po místnosti, spatří Johansona…

Žena otvírá ústa aoba muži se neprodleně otočí k němu. Jednoho znich Johanson moc nezná. Patří kVanderbiltovu štábu. Nikdo neví, co přesně dělá, ale co asi tak dělají agenti?

Druhého muže poznává dobře!

Je to Rubin.

Johanson je ztoho tak perplex, že nedokáže nic jiného než zůstat stát aněmě zírat. VRubinových očích vidí zděšení aotázku, jak tuhle situaci zachránit.

Vlastně je to až tenhle pohled, co Johansona probere znehybnosti, protože je mu najednou jasné, že tady probíhá nějaká podivná hra, pro kterou ho využívají. Jeho aostatní, Olivieraovou, Anawaka, Weaverovou, Croweovou…

Nebo snad ještě někdo znich vtom má nějakou roli?

Aza jakým účelem?

Rubin mu jde pomalu naproti. Ve tváři má křečovitý úsměv.

„Sigure, panebože! Taky nespavost?“

Johanson se rozhlíží po místnosti azavadí pohledem oty ostatní. Stačí mu hledět jim do očí pouhou vteřinu, aby pochopil, že se tu vžádném případě neměl octnout.

„Co tady děláte, Micku?“

„Ale nic, to je jen…“

„Co to znamená? Co se to tu děje?“

Rubin se před ním narovnal. „Já vám to vysvětlím, Sigure. Víte, vlastně jsme vůbec neměli vúmyslu používat tuhle druhou laboratoř, ta byla zřízena jen pro případ nouze, kdyby ta velká znějakého důvodu vypadla. My tady jenom prověřujeme systémy, aby byla připravená pro případ, že…“

Johanson ukázal na bytost vsimulátoru.

„Vy máte kus té hmoty… tamhle vté nádrži!“

„Jo tohle?“ Rubin otočil hlavu dozadu azase zpátky. „To je… ehm… musíme to taky vyzkoušet, pro jistotu. Nic jsme vám neříkali, nebyl k tomu důvod, protože…“

Každé jeho slovo byla lež.

Johanson sice není úplně střízlivý, ale že se Rubin vykrucuje ze všech sil, to vnímá naprosto jasně.

Otočí se avykročí zpátky směrem kchodbě.

„Sigure! Doktore Johansone!“

Slyší za sebou kroky. Rubin po jeho boku. Prsty ho nervózně tahá za rukáv.

„Počkejte přece.“

„Co – tady – děláte?“

„Není to, jak si myslíte, já…“

„Jak můžete vědět, co já si myslím, Micku?“

„Je to bezpečnostní opatření.“

„Co?“

„Bezpečnostní opatření! Ta laboratoř je bezpečnostní opatření!“

Johanson se mu vytrhne.

„Myslím, že si otom radši promluvím sLi.“

„Ne, to…“

„Nebo ještě lépe sOlivieraovou. Blbost, řeknu to jednoduše všem. Co vy na to, Micku? Děláte si znás srandu?“

„Ne, to určitě ne.“

„Tak mi konečně vysvětlete, co to je!“

VRubinových očích je vidět panika.

„Sigure, to by nebyl dobrý nápad. Teď nesmíte nic uspěchat. Slyšíte? Nic neuspěchat!“

Johanson se na něj podívá. Znechuceně si odfrkne anechá Rubina stát. Slyší, jak ten druhý jde za ním, cítí vzádech Rubinův strach.

Nic neuspěchat.

Bílé světlo.

Rozsvítí se mu před očima ahlavou se mu rozlije tupá bolest. Stěny, chodba, všechno někam utíká. Podlaha mu letí naproti…

Johanson se podíval na strop vlaboratoři.

Všechno bylo zase zpátky.

Vyskočil. Olivieraová pořád ještě pracovala ve sterilní laboratoři. Těžce dýchaje dál zíral na simulátor, řídící pult apracovní stoly.

Znovu se podíval na strop.

Tam nahoře existuje druhá laboratoř. Anikdo to nesmí vědět. Rubin ho zřejmě udeřil do hlavy apak mu museli něco dát, aby mu vymazali paměť.

Proč?

Pro všechno na světě, co je tohle za hru?

Johanson sevřel pěsti. Vzkypěl v něm bezmocný vztek. Několika kroky byl venku autíkal po rampě nahoru.

Dok

„Aco já tam uvás nahoře?“ zeptal se Greywolf. „Já vám vničem nepomůžu.“

Anawaka už hněv přešel. Otočil se apomalu se vracel. Nádrž seplnila vodou.

„To není pravda, Jacku.“

„Ale je.“ Znělo to věcně, téměř nezúčastněně, jak to řekl. „UNavy mučili delfíny, ajá proti tomu nemohl nic udělat. Zasazoval jsem se ovelryby, ale ty se staly obětí jiný moci. Jednou jsem si řekl, že budu ve zvířatech vidět lepšího člověka, což je sice hloupý, ale je to cesta, jak se stím srovnat. Ateď mi jedno ztěch zvířat vzalo Liciu. Já už nejsem nic platnej.“

„Přestaň se sakra litovat!“

„To jsou fakta!“

Anawak se posadil vedle něho.

„Žes odešel od Navy, to bylo správné adůsledné,“ řekl mu. „Byls nejlepší cvičitel, jakého kdy vdelfíním programu měli, abylo to tvoje rozhodnutí, ukončit spolupráci. Ne jejich. Ty držíš nitky vrukou.“

„Jo, ale co se změnilo, potom co jsem odešel?“

„Pro tebe se to změnilo. Ukázals, že máš rovnou páteř.“

„Ačeho jsem tím dosáhl?“

Anawak mlčel.

„Víš,“ řekl Greywolf, „nejhorší je ten pocit, že nikam nepatříš.Miluješ někoho, aztratíš ho. Miluješ zvířata, a jsou to ona, kdo ti ho zabijou. Pomalu ty kosatky začínám nenávidět. Je ti jasný, co říkám? Začínám nenávidět velryby!“

„Všichni máme stejnej problém a…“

„Ne! Já viděl, jak Licia zemřela vtlamě velryby, anemohl jsem udělat nic, abych jí pomohl. To je můj problém! Když to teď se mnou švihne abudu mrtvej, pro pokračování nebo konec světa to nebude mít žádnej význam. Koho já můžu zajímat? Nedosáhl jsem ničeho, kvůli čemu by se dalo říct, že má existence na týhle planetě byla kněčemu dobrá.“

„Mě zajímáš,“ řekl Anawak.

Greywolf se na něj podíval. Anawak čekal cynickou poznámku, ale místo ní následoval tichý zvuk, škytnutí vGreywolfově hrdle, něco jako zadržený povzdech.

„Anež na to zapomeneš,“ dodal Anawak, „Liciu jsi taky zajímal.“

Johanson

Měl takový vztek, že by byl schopen popadnout Rubina, odvléct ho na letovou palubu asvrhnout ho do moře. Asi by se k tomu byl nechal strhnout, kdyby mu biolog zkřížil cestu. Ale Rubina nebylo nikde vidět. Místo toho potkal Weaverovou, která šla dolů.

Chvíli nevěděl, co má dělat. Pak se zase dal do pořádku.

„Karen!“ zasmál se. „Jdeš k nám na návštěvu?“

„Popravdě řečeno, chtěla jsem do doku. Za Leonem aJackem.“

„Ach Jack.“ Johanson se nutil do klidu. „Není mu moc dobře, co?“

„Ne. Myslím, že mezi ním aLiciou to bylo silnější, než si sám připouštěl. Je těžký nějak se k němu přiblížit.“

„Leon je jeho přítel. On to zvládne.“

Weaverová přikývla atázavě se na Johansona podívala. Rychle pochopila, že tohle není ta správná rozmluva.

„Aty se máš dobře?“ zeptala se.

„Skvěle.“ Johanson ji vzal za paži. „Právě jsem dostal senzační nápad, jak podpořit kontakt syrr. Nepůjdeš se mnou na střechu?“

„Chtěla jsem původně…“

„Deset minut. Chtěl bych znát tvůj názor. Mně už jde na nervy, jak jsem věčně někde zavřený.“

„Na střechu jsi málo oblečený.“

Johanson se na sebe podíval. Měl jenom svetr adžínsy. Péřovou bundu nechal vlaboratoři.

„Otužuju se,“ řekl.

„Proti čemu?“

„Proti chřipce. Proti stáří. Proti hloupým otázkám! Co já vím?“ Uvědomil si, že mluví nahlas. Contenance! Drž se, člověče, říkal si. „Poslouchej, já to potřebuju někomu říct, aono to má hodně společného svašimi simulacemi. Anechce se mi to vysvětlovat na rampě. Tak jdeš se mnou?“

„Jistě, samozřejmě.“

Vyšli po rampě nahoru adostali se dovnitř ostrova. Johanson se musel přemáhat, aby pořád nezíral na strop anehledal skryté kamery amikrofony. Místo toho vykládal rozverným tónem:

„Jude má samozřejmě pravdu, teď se nesmí nic uspěchat. Budu na to potřebovat ještě pár dní, než ten nápad zformuluju tak, abych ho mohl přednést. Je založen na…“

A tak pořád dokola. Vykládal spoustu učeně znějících nesmyslů, postrkoval přitom Weaverovou zostrova na čerstvý vzduch, pak šel napřed arozkládal přitom rukama, až došli kpřistávacím značkám pro vrtulníky na levoboku. Udělalo se chladněji afoukal vítr. Nad mořem se vznášely cáry mlhy apříboj zesílil. Vlny se vznášely nahoru apadaly zase dolů jako pravěká zvířata, šedivé atěžké, apřinášely vůni studené slané vody. Johansonovi byla strašná zima, ale vztek ho vnitřně zahříval. Konečně byli dost daleko od ostrova.

„Popravdě řečeno,“ ozvala se Weaverová, „nerozumím ti ani slovo.“

Johanson natočil tvář proti větru.

„To taky nemusíš. Myslím, že tady venku nás nemůžou slyšet. To by se museli zatraceně namáhat, aby nás tady na přistávací palubě dokázali odposlouchávat.“

Weaverová přivřela oči.

„Očem to vůbec mluvíš?“

„Já jsem si vzpomněl, Karen. Vím, kde jsem byl předevčírem vnoci.“

„Našels ty dveře?“

„Ne. Ale vím, že tam jsou.“

Azačal jí stručně líčit celý příběh. Weaverová poslouchala aani nehnula brvou.

„Ty myslíš, že na palubě je něco jako pátá kolona?“

„Ano.“

„Ale kčemu?“

„Slyšelas, co řekla Li. Nic neuspěchat. Myslím, že my všichni, ty aLeon, Sue ajá, asamozřejmě taky Mick, Sam aMurray jsme jim dodali přesný zatykač na yrr. Možná si něco namlouváme, třeba jsme totálně mimo, ale spousta věcí mluví pro to, že přinejmenším teoreticky víme, sjakým druhem inteligence máme co do činění ajak funguje. Pracovali jsme na nejvyšší možné obrátky, abychom na to přišli. Ateď si najednou máme dopřát čas?“

„Protože nás už nepotřebujou,“ řekla Weaverová. „Protože Mick na tom dělá dál vjiný laboratoři sjinými lidmi.“

„My jsme jen dodavatelé,“ přitakal Johanson, „asvůj úkol jsme už splnili.“

„Ale proč?“ Weaverová nevěřícně kroutila hlavou. „Jaký cíle může Mick sledovat, že se neshodujou snašimi? Jaká může být další alternativa? Musíme se přece syrr nějak dohodnout! Co může chtít jinýho?“

„Tady jede nějaký konkurenční program. Mick hraje dvojí hru, ale zjeho hlavy to není.“

„Tak zčí?“

„Za vším vězí Li.“

„Tys na ni měl spadeno už od začátku, viď?“

„Ona na mě taky. Myslím, že jsme oba pochopili poměrně rychle, že ten druhý není žádný hlupák. Měl jsem ten pocit vjejí přítomnosti vždycky, akorát jsem si připadal směšnej. Nenapadl mě žádný pádný důvod, proč bych jí neměl věřit.“

Chvíli stáli amlčeli.

„Co teď?“ zeptala se Weaverová.

„Teď jsem měl čas srovnat si věci vhlavě,“ řekl Johanson aobjal ji. „Jude nás tu uvidí stát. Řekl bych, že obzvláště mě má na mušce pořád. Nemůže si být jistá, očem si tu povídáme, ale samozřejmě vychází ztoho, že se mi dřív nebo později vrátí paměť. Jenže ji tlačí čas. Teprve dneska ráno nás všechny odstavila. Jestli sleduje svoje vlastní plány, musí teď jednat.“

„To znamená, že musíme co nejdřív vypátrat, co mají za lubem.“ Weaverová přemýšlela. „Tak to vytroubíme všem ostatním.“

„To je riskantní. Hned by se otom dozvěděli. Jsem si jist, že všechny místnosti na lodi jsou odposlouchávány. Potom zavřou dveřeazahodí klíč. – Já se pokusím zahnat Jude do úzkých, jestli to nějak půjde. Chci vědět, co se tu rozjelo, aktomu tě potřebuju.“

Weaverová přikývla.

„Dobrá. Co mám dělat?“

„Najít Rubina avyždímat ho. Já si zatím podám Li.“

„Máš představu, kde ho najdu?“

„Nejspíš bude vté zlověstné laboratoři. Vím, kde je, ale nemám nejmenší tušení, kudy se jde dovnitř. Ale třeba se taky potlouká někde po lodi.“

Johanson si povzdychl. „Já vím, že je to všechno jako ve špatném filmu. Třeba jsem to já, kdo se zbláznil. Třeba mám paranoiu, pak můžu vždycky přilézt ke křížku. Ale já chci vědět, co se tu děje!“

„Ty žádnou paranoiu nemáš.“

Johanson se na ni vděčně usmál.

„Půjdeme zpátky.“

Cestou kostrovu auvnitř něho zase vedli odbornické řeči ozakódovaných zprávách amírovém navázání kontaktu.

„Seběhnu dolů za Leonem,“ řekla Weaverová. „Uvidíme, co řekne na ten tvůj nápad. Třeba bychom ho mohli vnoci naprogramovat aprojet ho.“

„Dobrý nápad,“ řekl Johanson. „Tak zatím.“ Díval se, jak Weaverová odchází dolů po rampě. Pak sám sešel po schodech na LEVEL 02 anakoukl do CIC, kde Shankar aCroweová dřepěli upočítačů.

„Tak jak vám to jde?“ zeptal se hovorovým tónem. „Přemýšlíme,“ odpověděla Croweová zpod obligátního mraku kouře. „Jak jste daleko sferomonem?“

„Sue zrovna syntetizuje druhou várku. Mělo by toho být dohromady přes dvacet ampulí.“

„Tak to jste dál než my. Pomalu začínáme pochybovat, jestli je matematika jedinou cestou, jak navázat družbu,“ řekl Shankar. Jeho tmavý obličej se stáhl do kyselého úsměvu. „Beztak umějí počítat líp než my.“

„Jakou máte alternativu?“

„Emoce.“ Croweová vyfoukla kouř nosem. „Vtipný, co? Vyrukovat scity zrovna na yrr. Ale jsou-li jejich city biologické povahy…“

„Stejně jako naše,“ poznamenal Shankar.

„… třeba nám ten pach pomůže. Díky, Murrayi. Já vím, že iláska je chemie.“

„Máš vůbec někoho, ke komu jsi chemicky připoután, Sigure?“ zavtipkoval Shankar.

„Ne, momentálně sleduju vzájemné působení na sobě samém.“ Rozhlédl se kolem. „Poslyšte, neviděli jste někde Li?“

„Před chvílí byla vLFOC,“ odpověděla Croweová.

„Díky.“

„Jo, ataky Mick ti něco chtěl.“

„Mick?“

„Seděli tam akecali spolu. Mick chtěl jít za vámi do laboratoře, je to pět minut.“

To bylo dobré. Tam ho Weaverová vyčmuchá.

„Bezva,“ řekl Johanson. „Mick nám aspoň pomůže se syntetizováním. Pokud zase nedostane migrénu. Chudák.“

„Měl by se naučit kouřit,“ usoudila Croweová. „Kouření je dobré proti bolení hlavy.“

Johanson se ušklíbl aodešel do LFOC. Většina příjmu elektronických dat byla přesměrována sem, aby Croweová aShankar mohli vCIC pracovat nerušeně. Zreproduktorů se linulo tiché šumění apříležitostné písknutí nebo cvaknutí. Obrazovkou projel delfín. Greywolf je tedy zřejmě zase vypustil.

Nebyla tu ani Li, ani Peak, ani Vanderbilt. Johanson šel dál do JIC. To bylo rovněž prázdné, stejně jako ostatní velitelské ataktické místnosti. Napadlo ho, že by mohl nakouknout do důstojnické jídelny, ale tam by narazil jenom na Vanderbiltovy lidi apár vojáků. Li mohla být stejně dobře ve fitnessu jako ve svém hlavním stanu. Nebyl čas prohledávat loď.

Jestli je Rubin na cestě do laboratoře, Weaverová ho brzy najde. On ale musí mluvit sLi ještě předtím!

No tak dobře, napadlo ho. Když nenajdu já tebe, najdeš si ty mě. Beze spěchu došel do své kajuty apostavil se doprostřed místnosti.

„Haló, Jude!“ zavolal.

Kde by ty kamery amikrofony mohly být? Ale nemělo cenu je hledat, někde tady zkrátka jsou.

„Představte si, co se nedávno stalo. Napadlo mě, že nad velkou laboratoří je ještě jedna laboratoř, do které tak rád mizí Mick, když předstírá migrénu. Rád bych věděl, co tam dělá, nehledě na to, že napadl kolegu.“

Těkal pohledem po nábytku, lampách avelkém televizoru. „Předpokládám, že mi to dobrovolně neřeknete, viďte, Jude? Proto jsem učinil pár opatření. Podívejte, já se můžu osvoje vzpomínkyokamžitě podělit scelým týmem, avy nebudete mít možnost tomu zabránit.“ Vytahoval se docela zdatně, ale doufal, že mu na to Li skočí. „Bylo by to ve vašem zájmu? Nebo ve vašem, Sale? – Ach, Jacku! Na vás jsem málem zapomněl! Co si otom myslíte?“

Johanson chodil zvolna po místnosti tam asem.

„Já mám čas. Vy taky? Určitě ne.“ Rozpřáhl ruce azasmál se. „Ale taky to můžeme všechno projednat diskrétně. Možná jsou za tím, že vaši lidé zřídili ještě jeden, stínový svět, počestné úmysly. Třeba je to všechno vduchu mezinárodní bezpečnosti. To se dá pochopit, ne? Rád bych svámi mluvil, ale jak to vypadá, Rubinova migréna se už rozšířila na celé skupiny obyvatelstva. Taky ležíte vposteli sbolavou hlavou?“

Udělal přestávku. Co když to Li bylo úplně jedno? Co když ho vůbec neslyšela? Potom tady pobíhal po pokoji jako debil.

„Jude?“

Johanson se ohlédl. Ale ano, slyšeli ho. Určitě ho slyšeli.

„Jude, všiml jsem si, že jste Mickovi věnovala taky jeden hlubokomořský simulátor. Viděl jsem, že je podstatně menší než ten náš, ale co v něm zkoumá, co by nemohl zkoumat vtom našem? Snad nechcete za našimi zády uzavřít syrr spojenectví? Pomozte mi se vtom vyznat. Jude, já nemám absolutně nejmenší tušení, co…“

„Doktore Johansone!“

Otočil se. Ve dveřích stála Peakova černá, vysoká aurostlá postava. „Ale to je překvapení,“ řekl Johanson tiše. „Náš starý dobrý Sal! Mám postavit na čaj?“

„Jude by svámi ráda mluvila.“

„Aha, Jude.“ Johanson stáhl koutky úst do poloúsměvu. „Copak mi asi chce?“

„Pojďte prostě se mnou!“

„Nuže – myslím, že to je proveditelné.“

Weaverová

Když Weaverová vstoupila do laboratoře, Olivieraová právě vycházela zvysoce zabezpečené části anesla odtud kovovou bedýnku.

„Nevidělas Micka?“

„Ne, já už vidím jenom feromony.“ Olivieraová držela bedýnku vysoko. Byla zobou stran otevřená. Kufřík na vzorky spřihrádkamina fioly azkumavky. Byly v něm seřazeny desítky trubiček naplněných čirou tekutinou. „Ale před chvílí volal ahrozil, že sem přijde. Měl by se každou chvilku objevit.“

„To je pach yrr?“ zeptala se Weaverová, hledíc na skleněné nádobky.

„Ano. Dneska odpoledne toho trochu nalijeme do nádrže. Uvidíme, jestli se buňky dají přemluvit, aby splynuly. Bylo by to takříkajíc posvěcení naší teorie.“ Olivieraová se ohlédla. „Na oplátku: nevidělas někde Sigura?“

„Teď zrovna byl na střeše. Měl pár zajímavých nápadů, jak bychom mohli pomoct Sam. – Já se tu ještě stavím.“

„Stav se.“

Weaverová přemýšlela. Mohla by si prohlédnout hangárovou palubu. Ale jestli měl Johanson pravdu, bylo by to ihned nápadné. Krom toho se nedalo počítat, že by se tajné dveře znovu otevřely, kdyby tam okouněla.

Šla tunelem zpátky kdoku.

Nádrž už teď byla skoro plná. Na molu sledovali zbylí technici Roscovitzova týmu průběh napouštění. Greywolfa aAnawaka spatřila ve vodě.

„Vy jste zase vypustili delfíny?“ zakřičela na ně.

Anawak se vysoukal zvody.

„Ano.“ Šel jí naproti. „Cos dělala mezitím ty?“

„Nic moc, popravdě řečeno. Řekla bych, že si všichni musíme srovnat myšlenky vhlavě.“

„Můžeme si je srovnávat spolu,“ řekl Anawak tiše.

Střetla se s jeho pohledem aříkala si, jak ráda by mu teď padla do náruče, zapomněla na prožitou hrůzu adělala to, kčemu všechno tak jako tak směřovalo.

Jenže ta hrůza ležela na všech. Abyl tu ještě navíc Greywolf, který ztratil Liciu.

Tak se jenom zběžně usmála.

LEVEL 03

Peak vyrazil. Johanson šel beze slova za ním. Sestoupili dolů, prošli částí nemocnice akráčeli chodbou. Po jednom odbočení stanuli před zavřenými dveřmi.

„Co je to za zónu?“ zeptal se Johanson, zatímco Peak vyťukával kód. Do uší mu pronikalo elektronické pípání. Dveře se otevřely. Na druhé straně chodba pokračovala.

„Nad námi je CIC,“ odpověděl Peak.

Johanson se zkoušel zorientovat. Rozměry lodi bylo těžké odhadnout. Jestli CIC bylo nad nimi, tajnou laboratoř měli pravděpodobně přímo pod nohama.

Došli kdalším dveřím. Tentokrát si Peak musel nechat naskenovat sítnici, než mohli vstoupit. Johanson uviděl místnost, která vypadala jako CIC avníž se rozléhal elektronický šum aozývaly se tlumené hluky ahlasy. Pracovalo tu nejméně deset lidí. Na spoustě monitorů uviděl snímky ze satelitů ipodmořských kamer, jednotlivé úseky rampy, vnitřek můstku sBuchananem aAndersonem, letovou ahangárovou palubu. Zahlédl Croweovou aShankara, jak sedí vCIC, Weaverovou, Anawaka aGreywolfa vdoku aOlivieraovou vlaboratoři. Na dalších obrazovkách byly vidět kajuty. Ita Johansonova. Podle úhlu záběru musela být kamera přímo nade dveřmi. Určitě vypadal zajímavě, když tam prve přecházel adržel monolog.

Uvelikého osvětleného stolu seděli Li aVanderbilt. Velitelka sezvedla.

„Dobrý den, Jude,“ pronesl Johanson přátelsky. „Máte to tu pěkné.“

„Sigure!“ Li opětovala úsměv. „Myslím, že se vám vážně musímeomluvit.“

„To nestojí za řeč.“ Johanson se vúžasu rozhlížel kolem. „Klobouk dolů. Všechno, co se zdá být důležité, máte ve dvojím provedení.“

„Mohu vám ukázat plány, jestli vás to zajímá.“

„Vysvětlení mi úplně postačí.“

„Dostane se vám ho.“ Li nasadila rozpačitý výraz. „Napřed bych vám ráda řekla, že je nám velice líto, že jste se musel otom všem dozvědět právě takovým způsobem. Rubin neměl zacházet tak daleko.“

„Pusťte zhlavy to, co provedl prve. Povězte mi, co dělá teď. Co provádí vté laboratoři?“

„Vyrábí jed,“ řekl Vanderbilt.

„Vyrábí…“ Johanson polkl. „Jed?“

„Panebože, Sigure.“ Li zašermovala rukama. „Nemůžeme se spoléhat na to, že syrr dospějeme kmírovému řešení. Já vím, že to pro vás musí znít strašně, jako zneužití důvěry, falešná hra, ale… Podívejte, nechtěli jsme vás avšechny ostatní nechat tápat. Abychom se oyrr něco dozvěděli, bylo nezbytné nechat vás pracovat na mírovém řešení. Odvedli jste úžasný výkon. Ale nebyli byste ho nikdy schopni, kdyby bývalo zadání znělo, že máte vyvinout zbraň.“

„Co to kčertu vykládáte? Jakou zbraň?“

„Válka amír jsou dvě rozdílné věci. Kdo pracuje na míru, nesmí myslet na válku. Proto Mick zkoumá alternativu. Na základě vašich poznatků.“

„Pracuje na jedu, který má yrr zničit?“

„Aměli jsme tím pověřit vás?“ zeptal se Vanderbilt. „Jak by to asi dopadlo?“

„Tak moment!“ Johanson zvedl ruce. „Náš úkol je navázat kontakt. Vysvětlit to těm dole tak, aby přestali. Ane je zničit!“

„Vy snílku!“ řekl Vanderbilt pohrdavě.

„Ale toho se dá dosáhnout, Jacku! Krucinál, my…“ Johanson jako vmrákotách vrtěl hlavou. Nemohl to prostě pochopit.

„Jak toho chcete dosáhnout?“

„Za těch pár dnů jsme se onich naučili neskutečně moc. Najde se určitě cesta.“

„Akdyž ne?“

„Proč jste nás otom neinformovali? Proč jsme si otom nepromluvili otevřeně? Táhneme přece za jeden provaz!“

„Sigure!“ Li se na něj podívala vážně. „Co tu děláme, to není tak úplně vsouladu spověřením OSN. Vím, že máme navázat kontakt, apřesně oto se taky snažíme. Na druhé straně nebude nikdo truchlit, když nepřítele prostě eliminujeme. Nejste snad taky toho názoru, že je třeba vzít do úvahy obě možnosti?“

Johanson na ni upřel pohled.

„Jistě, souhlasím. Ale na co potom celý tenhle cirkus?“

„Protože nejvyšší velení vám nevěří,“ odpověděla Li. „Protože se obává, že byste se vy ati druzí postavili proti, kdybyste se dozvěděli, že vaše úsilí omírový kontakt připravuje půdu pro vojenskou ofenzivu. Věří totiž, že vědci se chovají jako ve známých filmech – chtějí cizí druh chránit astudovat, místo aby ho zničili, ikdyž je možná zlý anebezpečný…“

„Ve filmech? Myslíte ty filmy, ve kterých armáda vždycky okamžitě pálí po všem, čemu nerozumí?“

„Právě tohle vaše vyjádření prozrazuje, že jsme měli pravdu,“ řekl Vanderbilt apřejel si rukou po břiše.

„Pochopte přece, Sigure…“

„Zinscenovali jste tenhle hokuspokus, protože jste si mysleli, že se budeme chovat tak, jak si to představujou vHollywoodu?“

„Ne.“ Li rozhodně zavrtěla hlavou. „Samozřejmě že ne. Šlo oto, abychom nasměrovali vaši nedílnou pozornost pouze na téma kontakt avýzkum.“

Johanson ukázal rozmáchlým gestem na všechny ty monitory vmístnosti.

„Aproč nás pořád špehujete?“

„Co udělal Rubin, to byla hrubá chyba,“ opakovala Li naléhavě. „Neměl na to právo. Toto sledování slouží výhradně vaší bezpečnosti. Práci na vojenském řešení jsme rozjeli tajně, abychom vás aostatní neznepokojovali aneodváděli vás od vašeho vlastního úkolu.“

„Avčem spočívá náš… úkol?“Johanson přistoupil těsně kLi adíval se jí do očí. „Dosáhnout míru, nebo vám máme jako blbci dodávat potřebné rozumy pro dávno rozhodnutou ofenzívu?“

„Musíme přemýšlet oobojím.“

„Jak daleko je Mick se svou vojenskou variantou?“

„Má pár nápadů, které by mohly fungovat, ale ještě nic konkrétního.“ Zhluboka se nadechla aodhodlaně se podívala Johansonovi do tváře. „Prosím vás vzájmu bezpečnosti, abyste otom ostatním prozatím neříkal. Dejte nám čas, amy jim to pak řekneme sami, aby se teď nezastavila práce, kníž se upínají naděje miliard lidí. Už velice brzy budeme pracovat společně na všech variantách. Teď, když jste odvedli tak neuvěřitelný výkon adali nepříteli tvář, nemáme už důvod něco tajit. – Apokud budeme společně pracovat na vývoji zbraně, potom vnaději, že ji nikdy nebudeme muset použít…“

„Můžu vám něco říct, Jude?“ zasyčel Johanson. Postavil se k ní tak blízko, že by se mezi jejich obličeji nedala prostrčit ani ruka. „Já vám nevěřím ani slovo. Jakmile tu zatracenou zbraň budete mít, tak ji použijete. Azčeho se pak budete muset zodpovídat, to si vůbec neumíte představit. Tohle jsou jednobuněční, Jude! Prvoci. Miliardy miliard prvoků Existují od počátku světa. Nemáme nejmenší tušení, jakou roli hrají vnašem ekosystému. Nevíme, co se stane soceány, když je otrávíme. Nevíme, co se pak stane snámi. Ale především nebudeme schopni zastavit, co jsme jednou spustili. Bere to vaše hlava? Jak chcete bez yrr například znovu uvést do pohybu Golfský proud? Co zmůžete proti červům bez yrr?“

„Když vyřídíme yrr,“ řekla Li, „vyřídíme ičervy abakterie.“

„Jak prosím? Vy si chcete začít sbakteriemi? Celá tahle planeta se skládá zbakterií! Chcete vyhladit mikroorganismy? Kam až vlastně sahá vaše šílenství? Kdyby se vám to podařilo, odsoudíte tím na smrt veškerý život na Zemi. Vy budete ten, kdo zničí planetu, ane yrr. Všechny živočišné druhy vmořích vymřou apotom…“

„No tak prostě vymřou!“ zařval Vanderbilt. „Vy jeden pitomej ignorante, vy jeden zasranej akademickej rozumbrado! No tak chcípne pár ryb, ale zato přežijeme my…“

„My nepřežijeme!“ zařval Johanson zpátky. „Nechápete to? Všechno je navzájem propojeno. Proti mikroorganismům nemůžeme nic dělat. Nemůžeme nic dělat ani proti virové infekci, ale to je teď vedlejší. Člověk žije jedině proto, že Zemi ovládají mikrobi.“

„Sigure,“ řekla Li, jako by ho zapřísahala.

Johanson se otočil. „Otevřete mi prosím dveře,“ řekl. „Nemám chuť se už svámi dál bavit.“

„Tak dobře.“ Li kývla hlavou aměla sevřené rty. „Pak si tedy libujte dál ve svém přesvědčení. Sale, otevřete doktoru Johansonovi dveře.“

Peak váhal.

„Sale, neslyšel jste? Doktor Johanson si přeje odejít.“

„Nenecháte se přesvědčit?“ zeptal se Peak. Znělo to bezmocně aztrápeně. „Otom, že konáme správně?“

„Otevřete dveře, Sale,“ řekl Johanson.

Peak se snevolí pohnul astiskl vypínač na zdi. Dveře se odsunuly.

„Ty další taky, jestli smím prosit.“

„Samozřejmě.“

Johanson vyšel ven.

„Sigure!“

Zastavil se. „Co mi chcete, Jude?“

„Vyčetl jste mi, že nedovedu odhadnout svou odpovědnost. Snad máte pravdu. Zamyslete se nad svou odpovědností také vy. Když teď půjdete ařeknete to ostatním, vrhnete tím celou práci na lodi ovelice dramatický kus nazpátek. Vy to víte. Možná jsme neměli právo obelhávat vás, ale zamyslete se důkladně nad tím, jestli vy máte právo nás kompromitovat.“

Johanson se pomalu otočil. Li stála vrámu dveří operační místnosti.

„Budu otom přemýšlet velice pečlivě,“ odpověděl.

„Vtom případě učiňte kompromis. Dejte mi čas najít cestu, ado té doby nechte všechno plavat. Dnes večer si spolu promluvíme. Do té doby nikdo znás nepodnikne nic, co by druhou stranu uvedlo do rozpaků. – Jste schopen přistoupit na tohle?“

Johanson mlel čelistmi naprázdno.

Co by se stalo, kdyby tu bombu nechal vybouchnout? Co by se stalo s ním, kdyby teď atady odmítl?

„Vpořádku,“ odpověděl.

Li se usmála. „Díky, Sigure.“

Weaverová

Nejraději by byla zůstala vdoku. Anawak dělal, co uměl, aby Greywolfa povzbudil. Weaverová chtěla sjedním ztěch dvou být, protože ji to k němu přitahovalo, adruhého se jí nechtělo opustit, protože jeho smutek byl přímo hmatatelný. Bylo strašné vidět obrovského muže překypujícího silou, jak je takhle smutný. Ale ještě strašnější bylo to, co jí řekl Johanson. Čím víc otom přemýšlela, tím obludnější jí připadalo, co se děje na Independence. Něco jí naprosto neomylně říkalo, že jsou všichni ve velikém nebezpečí.

Snad už aspoň mezitím dorazil Rubin.

„Tak zatím,“ řekla. „Jdu něco vyřídit.“

Ahned si všimla, že to zaznělo vyumělkovaně, přehnaně lehkovážně. Anawak se zamračil.

„Co se děje?“

„Nic zvláštního.“

Tohle prostě neuměla! Rychle vyběhla po rampě nahoru ado chodby za ní. Dveře laboratoře byly otevřené. Když vešla, zastihla Olivieraovou hovořit sRubinem. Stáli při tom ulaboratorního stolu. Rubin se k ní otočil.

„Ahoj. Na co ses mě chtěla zeptat?“

Weaverová stiskla vypínač na vnitřním rámu, takže se dveře tiše zasunuly.

„Jo. Mohl bys mi něco vysvětlit.“

„Na vysvětlování jsem docela machr,“ ušklíbl se Rubin.

„Skutečně?“

Postavila se koběma vědcům. Prohlížela si laboratorní stůl. Leželona něm všechno možné. Vúchytech visely skalpely všech velikostí. Pak řekla: „Mohl bys mi vysvětlit, kčemu slouží ta laboratoř nad námi, co tam děláš aproč jsi předminulou noc omráčil Sigura, když se ti dostal na stopu.“

Hangárová paluba

VJohansonovi vřel vztek. Samým hněvem nevěděl, kam by měl jít, atak nakonec běžel na hangárovou palubu aprohledával stěnu. Vzpomínka mu říkala velice přesně, kde ty dveře musí být, ale pořád nic nenaznačovalo, že by tam byl nějaký maskovaný průchod. Hledat ho bylo vpodstatě zbytečné. Li přiznala, že ta laboratoř existuje, ale on se stím nechtěl spokojit.

Vtom si všiml větších rezavých míst na šedivém laku stěny. Vlastně mu to bylo nápadné celou tu dobu. Pouze tomu nepřikládal žádný význam, protože rez aodchlipující se lak nebyly na lodích ničím zvláštním. Ale teď mu bylo rázem jasné, co tu neladilo.

Na nové lodi žádný rez neexistoval. AIndependence byla zbrusu nová loď.

Přistoupil opár kroků blíž. Když pozoroval trubky na levé straně směrem nahoru, dotýkaly se širšího proužku řezu. Okousek dál byla umístěna schránka sjističi. Ipod ní se barva odchlipovala.

To byly ony dveře.

Byly maskované neobyčejně dobře. Kdyby po nich nebyl pátral tak zarputile, nikdy by si jich nevšiml. Když je hledal společně sWeaverovou, byli oba posedlí nějakou rafinovanou kamufláží. Dokonce ani teď nerozeznával skutečné kontury, ale jenom zdánlivě náhodně uspořádané detaily, které dohromady byly vhodné k tomu, aby skrývaly dveře.

Tudy tedy vstoupil.

Weaverová!

Našla už Rubina? Co má dělat? Odvolat ji, věren dohodě, kterou uzavřel sLi? Platila vůbec ta dohoda? Mohl se na jednání velitelky spolehnout?

Těžce oddychoval aběhal po velké, prázdné palubě sem atam. Najednou mu celá loď připadala jako vězení. Už sám chmurný, žlutě osvícený hangár měl vsobě něco drtivého.

Musel přemýšlet.

Potřeboval čerstvý vzduch.

Dlouhými kroky odpochodoval na pravobok aprošel průchodem na plošinu venkovního výtahu. Prudký vítr mu škubal šaty ačuchal vlasy. Moře bylo zase neklidnější. Během pár vteřin měl obličej zmáčený vrstvou vodní pěny. Popošel až na okraj plošiny adíval se dolů na rozervanou, ponurou měsíční krajinu Grónského moře.

Co má dělat?

Operační místnost

Li stála před monitory. Viděla, jak Johanson prohledává stěnu anakonec frustrován přechází hangárem.

„Co měla znamenat ta směšná dohoda?“ zavrčel Vanderbilt. „Vy opravdu věříte, že bude až do večera držet zobák?“

„Jemu to věřím,“ odpověděla Li.

„Akdyž ne?“

Johanson zmizel vprůchodu venkovního výtahu. Li se otočila zpátky kVanderbiltovi. „Zbytečná otázka, Jacku. Ten problém samozřejmě vyřešíte. Ato hned.“

„Moment.“ Peak zvedl ruku. „Tohle nebylo stanoveno.“

„Co znamená vyřešit?“ zeptal se Vanderbilt zpytavě.

„Vyřešit znamená vyřešit,“ odpověděla Li. „Bude bouřka. Při bouřce se nemá chodit ven. Náraz větru…“

„Ne.“ Peak zavrtěl hlavou. „Tohle nebylo dohodnuto.“

„Sale, držte hubu!“

„Zatraceně, Jude! Můžeme ho na pár hodin zavřít, to úplně stačí!“

„Jacku,“ řekla Li Vanderbiltovi, aniž by Peaka uznala za hodna pohledu. „Konejte svou práci. Audělejte to prosím osobně.“

Vanderbilt se ušklíbl.

„Sradostí, drahoušku. Snejvětší radostí.“

Laboratoř

Už tak dlouhý obličej Olivieraové se protáhl ještě víc. Zírala napřed na Weaverovou apotom na Rubina.

„Tak co?“ řekla Weaverová.

Rubin zbledl.

„Nemám nejmenší tušení, očem to mluvíš.“

„Micku, poslouchej.“ Postavila se mezi něj astůl atéměř přátelsky mu položila ruku na rameno. „Já nejsem žádnej velkej řečník. Vproslovech jsem byla vždycky mizerná. Lidi jako jsem já nikdo nezve na koktejly anestaví je na pódium. Dávám přednost rychlým astručným rozhovorům. Tak ještě jednou, aneštvi mě žádnýma vytáčkama. Tam nahoře je ještě jedna laboratoř. Přímo nad námi. Vede na hangárovou palubu, vchod je dobře maskovaný, ale Sigur tě jednou viděl, jak jdeš dovnitř azase zpátky. Atys ho praštil po hlavě. Je to tak?“

„Takže přece.“ Olivieraová vrhla na Rubina znechucený pohled. Biolog vrtěl hlavou apokoušel se vymanit ze sevření Weaverové, ale nepodařilo se mu to.

„To je ten největší nesmysl, co jsem kdy… Ne!“

Weaverová volnou rukou vytrhla skalpel zúchytu anasadila mu hrot na krční tepnu. Rubin sebou trhl zpátky. Weaverová zatlačila nožem trochu hlouběji do masa anapnula svaly. Biolog vězel vjejím objetí jako ve svěráku.

„Zbláznila ses?“ hekal. „Co to má znamenat?“

„Micku, já nejsem žádná citlivka. Mám obrovskou sílu. Když jsem byla malá, hladila jsem jednou kočku anedopatřením jsem ji umačkala ksmrti. Hrozný, co? Jenom jsem ji chtěla hladit, anajednou rup… Rozmysli si dobře, co říkáš. Já tě totiž nechci hladit.“

Vanderbilt

Jack Vanderbilt nebyl nikterak žhavý Johansona zabít, ale taky mu nijak zvlášť nezáleželo, jestli zůstane naživu. Svým způsobem ho měl docela rád. Azároveň mu to bylo fuk. Byl to rozkaz aorozkazu se nediskutuje. Jestli Johanson představoval bezpečnostní riziko, tak už ho dlouho představovat nebude.

Šel s ním Floyd Anderson. První důstojník měl jako většina lidí na palubě dvojí funkci. Byl opravdu vyškolený námořník, ale pracoval hlavně pro CIA. Kromě Buchanana apár členů posádky skoro každý zde na palubě nějakým způsobem dělal pro CIA. Anderson se účastnil tajných operací vPákistánu avZálivu. Byl to dobrý chlap.

Azabiják.

Vanderbilt přemýšlel otom, jak se věci zamotaly. Do poslední chvíle se upínal kpředstavě, že bojují proti teroristům, ale teď musel uznat, že Johanson měl od začátku pravdu. Samo osobě je to ostuda, zabít ho, anavíc na rozkaz Li. Vanderbiltovi se ta modrooká čarodějnice hnusila. Nenáviděl ji, apřece nedokázal uniknout její perfidní logice, sníž kráčela přes mrtvoly. Vjádru svého šílenství měla vždycky pravdu. Itentokrát.

Najednou si vzpomněl, jak před ní právě Johansona sám varoval, tenkrát vNanaimu.

Ona je tak trochu blázen. Capisce?

Johanson to evidentně nepochopil.

Jak by mohl? Nikdo zpočátku nechápal, že sLi není něco vpořádku. Že štvána spikleneckými teoriemi anutkavou ctižádostí reagovala zásadně přemrštěně. Že lhala apodváděla akaždého avšechno obětovala svému cíli. Judith Li, hýčkané dítě prezidenta Spojených států. Ani ten si ničeho nevšiml. Nemocnější muž světa neměl nejmenší zdání, koho si to piplá.

Budeme muset dohlížet na všechny, pomyslel si Vanderbilt. Je možné, že někdo vezme do ruky zbraň aproblém vyřeší.

Někdy.

Rychlými kroky si to rázovali chodbami. Johanson jim nemohl udělat větší radost, když se jim postavil na plošinu venkovního výtahu. Jak že to ta střelená ženská říkala? Náraz větru…

Operační místnost

Sotva Vanderbilt odešel, jeden zmužů od ovládacích panelů přivolal Li. Ukazoval na jednu zobrazovek.

„Něco se rozjelo vlaboratoři,“ hlásil.

Li se podívala, co se odehrává na monitoru. Weaverová, Olivieraová aRubin stáli pohromadě. Velice těsně pohromadě. Weaverová držela Rubina kolem ramen atiskla se k němu.

Odkdy si ti dva tak dobře rozuměli?

„Zesílit zvuk,“ poručila Li.

Bylo slyšet Weaverovou. Sice slabě, ale dost zřetelně. Ptala se Rubina na tajnou laboratoř. Při bližším pohledu bylo poznat, že Rubin mástrach aWeaverová drží vruce něco lesklého atiskne mu to ke krku.

Li viděla aslyšela dost. „Sale! Vy atři muži. Zbraně sexplozivní municí. Rychle. Jdeme dolů.“

„Co chcete dělat?“ zeptal se Peak.

„Postarat se opořádek.“ Otočila se od obrazovky ašla ke dveřím. „Vaše otázka nás zdržela odvě vteřiny, Sale. Nemarněte náš čas, nebo odprásknu vás. Muži sem. Za minutu chci Weaverové vyhnat ty roupy zhlavy. Doba hájení vědců skončila.“

Laboratoř

„Ty svině jedna zákeřná!“ řekla Olivieraová. „To tys praštil Sigura? Co to má všechno znamenat?“

Rubin třeštil oči strachem. Pátral pohledem po stropě.

„Tak to není, já…“

„Nedívej se do kamer,“ pronesla Weaverová tiše. „Než ti stačí někdo pomoct, bude po tobě.“

Rubin se začal třást.

„Tak ještě jednou, Micku. Co tam děláte?“

„Vyvinuli jsme jed,“ řekl zajíkavě.

„Jed?“ opakovala Olivieraová.

„Využili jsme k tomu tvoji práci, Sue. Tvoji aSigurovu. Když jste objevili vzorec feromonu, tak už bylo jednoduchý, abych sám vdostatečným množství a… Navázali jsme na to radioaktivní izotop.“

„Co že jste?“

„Zamořili jsme feromon radioaktivitou, ale buňky to nepoznají. Vyzkoušeli jsme to…“

„Jak prosím? Ve vysokotlaké nádrži?“

„Jen malý model… Prosím tě, Karen, dej pryč ten nůž. Nemáš šanci! Oni vidí aslyší, co se tu děje…“

„Nežvaň,“ řekla Weaverová. „Dál, co jste udělali pak?“

„Pozorovali jsme, jak feromon usmrcuje defektní yrr, který nemají speciální receptor. Přesně, jak to vysvětlovala Sue. Potom co bylo jasný, že kbiochemii yrr patří programovaná buněčná smrt, museli jsme najít způsob, jak přivodit buněčnou smrt iuzdravých yrr.“

„Pomocí feromonu?“

„Je to jediná možnost. Do genomu zasáhnout nemůžeme, dokudnení dokonale rozluštěnej, ato by trvalo roky. Takže jsme tímhle způsobem provázali pachovou látku sradioaktivním izotopem, ayrr to nepoznají.“

„Aco dělá ten izotop?“

„Vyřazuje ochranný účinek speciálního receptoru. Feromon se tak stává pro yrr smrtelnou pastí. Zabíjí izdravé buňky.“

„Proč jste nám otom nic neřekli?“ Olivieraová nechápavě vrtěla hlavou. „Nikdo ty bestie nemáme rádi. Mohli jsme najít nějaký společný řešení.“

„Li má svoje vlastní plány,“ vymáčkl ze sebe Rubin.

„Ale takhle to nefunguje!“

„Fungovalo to! Vyzkoušeli jsme to.“

„To je šílenství, Micku! Nevíte, co tím spouštíte! Co se stane, když tento druh vymře? Yrr ovládají sedmdesát procent naší planety, disponujou prastarou, vysoce vyvinutou biotechnologií. Jsou ivdalších organismech, možná jsou přítomni ve veškerém životě vmoři, odbourávají substance, třeba metan nebo kysličník uhličitý – nemáme představu, co se stouhle planetou stane, když yrr zničíme.“

„Jako všechny?“ zeptala se Weaverová. „Ničí ten jed jenom jednotlivý buňky? Nebo celý kolektiv?“

„Ne, spouští řetězovou reakci,“ zasípal Rubin. „Programovanou buněčnou smrt. Jakmile buňky splynou, zničí se samy. Když se na ně feromon napojí, je už pozdě. Jak se to jednou rozjede, už se ten proces nedá zastavit. Překódujeme yrr. Je to jako smrtící virus, který si pak předávají navzájem.“

Olivieraová popadla Rubina za límec.

„Musíte ten experiment zastavit,“ řekla mu naléhavě. „Touhle cestou se vžádném případě nemůžete vydat. Pro boha živýho, copak nechápeš, že tyhle bytosti jsou skuteční vládcové Země? Je to superorganismus! Inteligentní oceány. Nemáte tušení, do čeho zasahujete.“

„Akdyž to neuděláme?“ Rubin ze sebe vyrazil skřehotavý smích. „Nechoď na mě stímhle samolibým étosem! Všichni zemřeme. Chcete čekat na další tsunami? Na metanovou katastrofu? Nebo snad na dobu ledovou?“

„Ještě tu nejsme ani týden, auž jsme snimi navázali kontakt,“ řekla Weaverová. „Proč nepokračovat ve snaze oporozumění?“

„Už je pozdě,“ zasténal Rubin.

Weaverová se rozhlížela po stěnách apo stropě. Netušila, kolik jízbývá času, než se tu objeví Li nebo Peak. Možná taky Vanderbilt. Už to nemůže dlouho trvat.

„Co znamená pozdě?“

„Už je pozdě, ty krávo blbá!“ zařval Rubin. „Ani ne za dvě hodiny ten jed nasadíme.“

„Vy jste museli zešílet,“ zašeptala Olivieraová.

„Micku,“ řekla Weaverová. „Teď chci slyšet přesně, jak to chcete provést. Jinak mi ujede ruka.“

„Nejsem oprávněn ti to…“

„Já to myslím vážně.“

Rubin se roztřásl ještě víc. „Na Deepflight 3 jsou dva torpédové nosiče pro jed. Naplnili jsme jedem projektily…“

„Už jsou na ponorce?“

„Ne, měl jsem tím teď vyzbrojit ponorku, aby…“

„Kdo jde dolů?“

„Li ajá.“

„Li jde sama dolů?“

„Byl to její nápad. Nechce nic přenechat náhodě.“ Rubin se nutil do jízlivého smíchu. „Vy proti tomu nic nezmůžete, Karen. Nezabráníte tomu. My zachráníme svět. Budou to naše jména, na který se bude vzpomínat…“

„Drž hubu, Micku!“ Weaverová ho začala sunout ke dveřím. „Půjdeme teď do té laboratoře. Do ponorky se nic nakládat nebude. Scénář se právě teď změnil.“

Dok

„A je vůbec něco mezi tebou aKaren?“ zeptal se Greywolf, když ukládal součásti výstroje do kontejneru.

Anawak se zarazil. „Ne. Vlastně ne.“

„Vlastně?“

„Dobře si rozumíme. To je myslím všechno.“

Greywolf se na něj podíval.

„Asi bys teď měl začít ty, dát si pár věcí do pořádku.“

„Ani nevím, jestli má zájem.“ Anawak si najednou uvědomil, že si to právě přiznal, aještě k tomu před Greywolfem. „Já vážně nevím, Jacku. Vtěchhle věcech jsem dost natvrdlej.“

„To je mi jasný,“ pronesl Greywolf posměšně. „Tvůj táta musel napřed umřít, aby ses ty dostal do světa živejch.“

„Hele…“

„Nerozčiluj se. Víš, že mám pravdu. Tak proč za ní nejdeš? Ona na to čeká.“

„Přišel jsem sem kvůli tobě, ane kvůli Karen.“

„Já to oceňuju. Ale teď už jdi!“

„Sakra, Jacku!“ Anawak zavrtěl hlavou. „Přestaň se tu zahrabávat. Pojď nahoru, než ti narostou ploutve.“

„Ploutvím bych teď zrovna dal přednost.“

Anawak se nerozhodně ohlédl ktunelu. Samozřejmě že by šel rád za Weaverovou, ale byl k tomu ještě jiný důvod než právě přiznané city. Něco ho znepokojovalo. Weaverová byla divná. Taková křečovitá apodrážděná. Musel myslet na to, co mu vykládala oJohansonovi.

„Dobře, tak si tu tvrdni,“ řekl Greywolfovi. „Kdyby sis to rozmyslel, budu nahoře.“

Opustil dok aminul laboratoř. Byla zavřená. Chvilku uvažoval, jestli nemá nakouknout dovnitř. Třeba tam natrefí na Johansona. Měl nutkání dozvědět se ověci víc. Ale pak se rozhodl jinak avyběhl po rampě nahoru na otevřenou hangárovou palubu, aby se podíval na zlověstný vítr.

Ale neudělal to.

Když došel na hangárovou palubu, uviděl Vanderbilta aAndersona, jak právě zacházejí do průchodu na venkovní plošinu.

Najednou znejistěl.

Co tam dělají?

Akam vlastně zmizela Weaverová?

Propast

Přišel skučivý západní vítr. Foukal od grónského ledovce, hnal podél trupu Independencevysoké vlny aodsával zmoře poslední zbytky tepla. Pod divoce rozbouřenou hladinou se tvořily víry aturbulence, ale spřibývající hloubkou bylo moře klidné. Před několika měsíci se zde ledově studená voda zatěžkaná solí propadala vkaskádách dolů. Pořád ještě tu panoval pronikavý chlad, ale teď se moře mísilo se sladkou vodou zrapidně tajícího polárního ledu, pod který už notný časbyla přiváděna horká voda. Velká severoatlantická pumpa, jíž se také říkalo plíce světových moří, protože sochlazenou vodou přiváděla do hlubin obrovské množství kyslíku, se pomalu, ale jistě zastavovala. Dopravní pás mořských proudů se nehýbal ateplodárný proud ztropů byl zapečetěn.

Pumpa ovšem ještě nepřestala pracovat úplně. Třebaže kaskády už nebyly ani měřitelné, nepatrné množství studené vody putovalo dolů stejně jako dřív. Voda klesala do černé propasti Grónské pánve, metr za metrem, stovky metrů, tisíce.

Vhloubce tří apůl kilometru, hned nad bahnitým dnem, tma ustupovala tmavomodré záři.

Záře se táhla po obrovské trase: nebyl to žádný mrak, nýbrž tenkostěnný rourovitý útvar zakotvený udna bezpočtem rosolovitých držáků. Uvnitř potrubí se pohybovaly miliony tykadlovitých výrůstků vpravidelných vlnách jako louka ze synchronně se pohybujících rosolových nití. Modré světlo sotva stačilo na to, aby se dal rozeznat jeho tvar, ajen slabě ozařovalo dvě otevřené kopule. Jenom tohle bylo vidět zpotopené Deepflight, která vězela našikmo zabořená do tuhého bahna.

Organismus už notný čas nakládal do ponorky bílé zmrzlé kameny. Přestal, když už se do ní nic nevešlo. Část potrubí se oddělila, snesla se kponorce azačala ji obalovat. Průhledná substance se namotala kolem trupu, zhušťovala se astlačila kopule dolů. Modře světélkující plochy se šířily dál aspojovaly se vcelek, až byla celá ponorka vjakési skořápce, od níž se vinula dlouhá tenká hadice.

Hadice začala pulzovat. Pumpovala dovnitř vodu. Vodu zdaleka. Tenoučký rosol se nafoukl jako obrovský organický balon, jenž visel kousek nad ponorkou abyl naplněn teplejší vodou, kterou rosol přivedl zbahenního vulkánu unorských břehů. Účinkem teplejší, atím pádem lehčí vody, by měl balon stoupat vzhůru na hladinu, ale váha tělesa ho udržovala na místě.

Teplá voda proudila do rosolového pytle, jenž obaloval ponorku. Bílé kameny reagovaly okamžitě. Krystalová struktura hydrátu se rozpustila během vteřin. Stlačený výbušný metan stočtyřiašedesátkrát zvětšil svůj objem, naplnil Deepflight plynem anafukoval rosolovou schránku, dokud se neroztáhla anenapnula. Rosolový kokon se oddělil od hadice auzavřel se. Žádný plyn už nemohl uniknout. Balon se vší silou hnal nahoru. Zpočátku pomalu, ale subývajícím okolním tlakem se jeho pohyb zrychloval atáhl za sebou kokon, vněmž byla uzavřena ponorka.

Laboratoř

Weaverová, jež držela Rubina vsevření atiskla mu ke krku skalpel, se ven nedostala. Dveře laboratoře se odsunuly. Dovnitř vtrhli tři vojáci stěžkými zbraněmi anamířili je. Weaverová slyšela Olivieraovou vykřiknout zděšením azastavila se. Rubina však nepustila.

Do laboratoře vstoupila Li, Peak hned za ní.

„Jude,“ zaúpěl Rubin. „Byl už zatraceně nejvyšší čas! Zbavte mětoho magora.“

„Vy buďte zticha,“ obořil se na něj Peak. „Všechny tyhle problémy jsou jen kvůli vám.“

Li se usmála. „Vážně, Karen,“ řekla roztomilým tónem. „Nemyslíte, že jste totrošičku přehnala?“

„Vzhledem k tomu, co Mick vykládá?“ Weaverová zavrtěla hlavou.“Ne, to si nemyslím.“

„Acopak vám vykládá?“

„Mick byl neobyčejně hovorný. Viď, Micku? Všechno nám hezkyprozradil.“

„Ona lže,“ zaskřehotal Rubin.

„Mluvil ořetězových reakcích, ojedu vtorpédových nábojnicích aoDeepflight 3. Ataky se zmínil otom, že vy dva se chystáte na výlet. Asi tak za dvě hodiny.“

„Cc, cc, cc,“ udělala Li. Postoupila krok vpřed. Weaverová popadla Rubina atáhla ho zpátky kOlivieraové. Bioložka stála jako zkamenělá vedle laboratorního stolu. Pořád ještě držela vrukou přepravku na zkumavky sferomonovým extraktem.

„Víte, Mick Rubin je patrně jeden znejlepších biologů světa, ale trpí komplexem méněcennosti,“ řekla Li. „Tak rád by byl slavný. Představa, že jeho jméno oběhne svět, ho dohání kšílenství. To vysvětluje jeho přehnanou sdílnost. Jen se na něho podívejte. Vlastní matku by prodal za trochu slávy.“ Li se zastavila. „Ale to už teď nehraje žádnou roli. Když víte, co máme vúmyslu, jistě taky chápete, co je nezbytné. Já jsem učinila všechno pro to, aby se věci nevystupňovalyaž sem. Ale bohužel, protože už zřejmě všichni ovšem víte, nemám jinou volbu.“

„Mějte přece rozum, Karen,“ řekl Peak zapřísahajícím tónem. „Pusťte ho!“

„Potřebujeme ho. Pak si otom promluvíme.“

„Ne, nepromluvíme si už oničem.“ Li vytáhla zbraň anamířila ji na Weaverovou. „Pusťte ho, Karen. To je moje poslední slovo.“

Weaverová pohlédla do hlavně pistole.

„Tak daleko nezajdete,“ řekla.

„Že ne?“

„Nemáte důvod to udělat.“

„Děláte chybu, Jude,“ vyhrkla Olivieraová. „Už jsem Mickovi vysvětlila, že…“

Li smekla pistolí, namířila na Olivieraovou astiskla spoušť. Bioložkou to mrštilo na laboratorní stůl. Svezla se po něm dolů. Přepravka sfiolami jí vyklouzla zrukou. Vteřinu tázavě hleděla na díru ve svých prsou velikou jako pěst apotom její oči znehybněly.

„Ne!“ zařval Peak. „Proboha, co to děláte?“

Zbraň mířila opět na Weaverovou.

„Pustit,“ řekla Li.

Venkovní výtah

„Doktore Johansone!“

Johanson se otočil. Uviděl Vanderbilta sAndersonem, jak k němu přicházejí po plošině. Anderson vypadal stoicky anezúčastněně, veliké oči upřené knějakému vzdálenému bodu, zatímco Vanderbilt se zeširoka zubil.

„Musíte na nás mít vztek,“ řekl.

Způsob, jakým se blížil ašklebil, měl vsobě něco nadutě družného. Johanson se díval na oba příchozí se zachmuřeným čelem. Stál na konci plošiny, pár metrů od okraje. Jeho tvář bičovaly nárazy prudkého větru. Pod ním se vzdouvaly vlny. Právě se chystal vrátit dovnitř.

„Co vás sem přivádí, Jacku?“

„Nic konkrétního.“ Vanderbilt pozvedl ruce vomluvném gestu. „Víte, chtěl jsem vám jenom říct, že je nám to líto. Je zbytečný, že se spolu hádáme. Vůbec celá ta nablblá historka. Nemyslíte?“

Johanson mlčel. Vanderbilt aAnderson se k němu pořád blížili. Udělal krok stranou apříchozí se zastavili.

„My spolu máme očem mluvit?“ zeptal se Johanson.

„Já vás prve možná urazil,“ odpověděl Vanderbilt. „Chtěl bych se vám za to omluvit.“

Johanson zvedl obočí.

„To je od vás noblesní, Jacku. Přijímám. Ještě něco?“ Vanderbilt nastavil tvář proti větru. Prořídlé blonďaté vlasy mu plápolaly jako písečná tráva.

„Je tu zatracená zima,“ řekl adal se znovu do pohybu. Anderson následoval jeho příkladu. Oba měli mezi sebou jistý odstup. Vypadalo to, jako by se snažili Johansona obklíčit. Nemohl proběhnout mezi nimi ani to zvládnout oklikou napravo nebo nalevo.

Jejich úmysl byl tak zjevný, že Johanson ani nebyl překvapen. Měl jenom děsivý strach, proti němuž nic nezmohl. Strach provázený zoufalým hněvem. Bezděčně udělal krok zpět aihned poznal, že to byla chyba. Okraj byl příliš blízko. Prudký náraz by ho shodil do sítě, která byla natažená kolem, nebo by přepadl až za ni.

„Jacku,“ začal pomalu. „Snad mě nechcete zabít?“

„Panebože, jak jste na to přišel?“ Vanderbilt vykulil oči apředstíral úžas. „Chci svámi jen mluvit.“

„Aproč utoho musí být Anderson?“

„Ale, ten šel zrovna kolem. Čistě jenom náhodou. Mysleli jsme…“

Johanson se vrhl proti Vanderbiltovi, přikrčil se audělal kličku doprava. Byl pryč od kraje. Přiskočil k němu Anderson. Chvilku to vypadalo, že zastírací manévr vyšel, ale pak Johanson ucítil, jak ho něco popadlo astrhlo zpátky. Anderson vymrštil pěst azasadil mu ránu doobličeje.

Johanson se svalil avezl se po plošině.

První důstojník šel za ním anijak nespěchal. Popadl ho svými pařáty vpodpaží avytáhl jej nahoru. Johanson se snažil vklínit prsty pod Andersonovy dlaně adostat se tak ze sevření, ale bylo to, jako by chtěl proniknout do betonu. Jeho nohy ztratily kontakt se zemí. Kopal nohama jako zběsilý, zatímco ho Anderson nesl ke kraji, kde už stál Vanderbilt adíval se kriticky dolů.

„Dneska je pěkně zkurvenej příboj,“ pronesl ředitel CIA. „Doufám, že kolem toho nebudete dělat žádný velký cavyky, když vás teď hodíme dolů, pane doktore. Budete muset trošku plavat.“ Otočil sekněmu avycenil zuby. „Ale nebojte se, dlouho ne. Voda má totiž jenom dva stupně. Dokonce vám to bude příjemný. Jak všechno dochází klidu, nic necítíte, srdeční tep se zpomaluje…“

Johanson začal křičet.

„Pomoc!“ zařval ze všech sil. „Pomoc!“

Nohy už se mu houpaly vprázdnu. Pod ním byla síť. Široká anine dva metry. To bylo málo. Anderson ho snadno přehodí za ni.

„P-o-m-o-c!“

Kjeho překvapení pomoc přišla.

Uslyšel Andersona vzdychnout. Najednou měl zase plošinu pod sebou. Vjeho zorném poli se objevilo nebe, jak Anderson dopadl na záda astrhl ho ssebou. Chvilku ho ještě ruce prvního důstojníka svíraly, ale pak povolily. Johanson se skulil na stranu, popolezl od Andersona pryč apostavil se na nohy.

„Leone!“ vyrazil ze sebe.

Jeho očím se naskytl groteskní pohled. Anderson se oháněl rukama apokoušel se zas postavit na nohy. Anawak se mu zezadu zaryl do bundy. Zrovna se snažil vylézt zpod povaleného muže, apřitom ho nepustit, což byl čirý nesmysl.

Johanson k nim chtěl přiskočit.

„Stop!“

Vanderbilt mu zastoupil cestu. Vruce držel pistoli. Pomalu obcházel oba ležící muže, dokud nebyl zády kprůchodu.

„Pěkný pokus,“ řekl. „Ale už to stačí. Doktore Anawaku, buďte tak laskav anechte pana Andersona vstát. Koná jen svou povinnost.“

Anawak sodporem pustil Andersonův límec ze srolované kapuce. První důstojník se vymrštil vzhůru. Nečekal, až se jeho soupeř postaví na nohy, nýbrž ho zvedl jako pytel. Vpříštím okamžiku Anawak letěl kokraji.

„Ne!“ zařval Johanson.

Anawak se pokoušel držet Andersona. Ale dopadl na zem, sklouzl se dál adojel těsně ke kraji plošiny.

Anderson otočil hlavu kJohansonovi azíral na něj bezvýraznýma očima. Natáhl ruku, přitáhl si Johansona k sobě azasadil mu ránu pěstí do žaludku. Johanson zalapal po dechu. Útrobami mu projela vlna bolesti. Zlomil se, jako když se zaklapne kapesní nožík, adopadl na kolena. Dávil se, celý zkroucený, ačekal, až Anderson udeří znovu.

ČTVRTÝDÍL

Dolů

Bylo vyzkoumáno, že existuje hranice, pod, astejně také nad, kterou už člověk nedokáže rozeznat inteligenci jako takovou. Za inteligentní považuje pouze to, co se vejde do rámce jeho chování. Mimo tento rámec, například vmikrokosmu, inteligenci prostě přehlédne. Azrovna tak bude ve vyšší inteligenci, vnesrovnatelně nadřazeném duchu, spatřovat pouhý chaos, protože není schopen vyznat se vjeho myšlenkových pochodech. Rozhodování takové inteligence zůstane člověku nepochopitelné, neboť její měřítka stojí na základech, jež převyšují intelektuální kapacitu člověka. Ipes vidí včlověku pouhou sílu, jíž je podřízen, ane jeho ducha. Přisuzovat mu lidské vlastnosti je nesmyslné, protože my uvažujeme na základě něčeho, co přesahuje psí vnímání. Zrovna tak Boha, pokud vůbec existuje, nemůžeme vnímat jako inteligenci, protože jeho myšlení zřejmě spočívá na souhrnu úvah, jejichž komplexita nám uniká. Následkem toho se nám Bůh jeví jako něco chaotického atěžko to bude právě on, kdo by místní fotbalové jedenáctce dopomohl kvítězství nebo zabránil válkám. Taková bytost se nachází neskutečně daleko za hranicí lidského chápání. Ztoho nutně vyplývá otázka, zda metafyzická bytost zvaná Bůh je vůbec schopna vnímat nás, tedy něco na nižším stupni, jako inteligenci. Třeba jsme jen takový experiment vPetriho misce…

Z „Kronik“ Samanthy Croweové

Deepflight

Ale Anderson neudeřil.

Pár vteřin předtím delfíni ohlásili neznámý objekt aposádka Independence byla uvedena do stavu zvýšené pohotovosti. Hned poté to zaznamenaly isonary. Bylo to cosi neurčitého tvaru avelikosti arychle se to přibližovalo. Nevydávalo to žádný zvuk jako torpédo anebyl zjištěn žádný zdroj, odkud by to mohlo pocházet. Lidi na můstku aukontrolních přístrojů obzvláště znervózňovala skutečnost, že se ta věc blížila nejen rostoucí rychlostí anaprosto nehlučně, ale že navíc stoupala kolmo zhloubky. Zírali na monitory asledovali, jak se ve tmě propasti zjevuje něco kulatého anamodralého. Blížila se rozplizlá koule přes deset metrů vprůměru, nabývala tvaru azvětšovala se.

Když Buchanan vydal rozkaz onu podivnou věc odstřelit, bylo už příliš pozdě.

Koule vybuchla přímo pod trupem.

Během poslední minuty se plyn uvnitř koule ještě víc rozepjal aurychlil tak její vzestup. Teď přímo letěla. Balon ztenkého, kprasknutí napnutého rosolu, který se navrchu najednou roztrhl, se odklopil na obě strany azůstal vzadu jako vlající hadr. Uvolněný plyn vířil dál nahoru anesl ssebou něco velkého apravoúhlého.

Ztracená Deepflight se otáčela kolem své osy, uháněla zpátky kIndependence přídí napřed azavrtala svá protipancéřová torpéda do jejího trupu.

Uplynula vteřina věčnosti.

Po ní následovala exploze.

Můstek

Obrovská loď se otřásla.

Buchanan, jenž nebezpečí viděl přicházet, tak tak udržel na můstku rovnováhu tím, že se pevně držel stolu smapami. Ostatní se neměli čeho chytit aspadli na podlahu. Voperačních místnostech pod ostrovem se loď otřásla tak mocně, že monitory vybuchly azařízení létalo vzduchem. Croweovou aShankara vCIC to vyhodilo ze židlí. Během vteřiny všude na Independence zavládl bezmezný chaos, vněmž se proplétaly okamžitě spuštěné alarmy skřikem adupotem vojenských bot. Řinčelo to, bušilo akřapalo, zatímco chodbami, místnostmi apodlažími se rozléhalo tupé dunění.

Pár vteřin po nárazu byla většina holek pro všechno, jak se vžargonu Navy říkalo technikům zkotelny astrojovny, už mrtvá. Uprostřed lodi, kde se stýkaly nákladní prostory astrojovna soběma plynovými turbínami LM-2500, exploze vyrazila obrovský kráter. Plášť lodi se rozevřel po délce víc než dvaceti metrů. Voda vnikla dovnitř jako úder palicí ausmrtila každého, koho předtím nezabila explodující ponorka. Komu se až dosud podařilo zůstat naživu akdo se dokonce pokusil uniknout zrozpoutaného pekla, ten narazil na zasouvající se pažení mezi lodními komorami. Jediná možnost, jak ještě zachránit Independence, spočívala vobětování lidí vkatakombách, kteří tam byli zavřeni spolu srozbouřenou vodou, aby se nemohla rozlévat dál anezaplavila celou loď.

Venkovní výtah

Plošina schytala prudký náraz. Vyskočila nahoru jako houpačka avymrštila Floyda Andersona přes Johansona. První důstojník máchal rukama, napřahoval prsty, ale nikde nebylo nic, čeho by se chytil. Jeho tělo udělalo salto, které by za jiných okolností bylo komické. Srachotem dopadl čelem na plošinu, převalil se na záda azůstal nehybně ležet sotevřenýma očima.

Vanderbilt vrávoral. Pistole mu vypadla zruky asvezla se na konec plošiny, kde se zastavila pár metrů od kraje. Spatřil Johansona, jak se ji pokouší popadnout, rozběhl se k němu adupnul mu na žebra. Vědec se spřidušeným výkřikem převalil na stranu. Vanderbilt neměl nejmenší tušení, co se stalo, nehledě na to, že to mohlo být to nejhorší myslitelné. Ale rozkaz zněl: odstranit Johansona! aon byl pevně odhodlán jej splnit. Sehnul se, aby sténajícího akrvácejícího muže přitáhl na kraj apokud možno ho přehodil přes síť, když vtom do něj někdo zboku vrazil.

„Ty svině!“ řval Anawak.

Vanderbilt byl najednou konfrontován sdvěma zběsilými pěstmi. Anawak do něj tloukl jako posedlý. Vanderbilt uhýbal. Potřeboval chvilku, aby se vzpamatoval zpřekvapení. Chránil si hlavu rukama, uhnul na stranu akopl útočníka do čéšky.

Anawak se zakymácel azhroutil se. Vanderbilt znovu získal rovnováhu. Většina lidí, která Jacka Vanderbilta znala, měla naprosto mylnou představu ojeho síle aobratnosti. Viděli jenom jeho mohutné břicho. Ve skutečnosti ředitel CIA prodělal všechna školení boje asebeobrany aismetrákem živé váhy se mu podařilo pár pozoruhodných skoků. Rozběhl se, katapultoval se do vzduchu akopl Anawaka botou do hrudní kosti. Anawak se svalil na záda. Otevřel ústa do O, ale nevydal ze sebe ani hlásku. Vanderbilt věděl, že mu právě vyrazil dech. Sehnul se k němu, popadl ho za vlasy, vytáhl nahoru azabořil mu loket do soláru.

To by mělo pro začátek stačit. Teď zpátky kJohansonovi. Do moře s ním aAnawaka hned za ním.

Když se narovnal, uviděl přicházet Greywolfa.

Vanderbilt zaujal útočné postavení. Otočil se kolem své osy, napřáhl pravou nohu, vykopl ji – aodrazil se.

Co to je? říkal si zmateně. Každý druhý by po takovém výpadu šel kzemi nebo by se aspoň zhroutil bolestí. Ale ten poloindián šel klidně dál. Vočích měl neomylný výraz. Vanderbiltovi bylo vmžiku jasné, že tenhle boj musí vyhrát, jinak nepřežije. Zkřížil ruce, aby si připravil další úder, vypálil aucítil, jak jeho pěst jen tak sklouzla. Vtýž okamžik se Greywolfova levačka zabořila do jeho dvojité brady. Vanderbilt kopal nohama. Indián ho strkal, aniž by zmírnil tempo, ke kraji plošiny, rozpřáhl se audeřil.

Vanderbiltův obličej explodoval.

Všechno bylo červené. Slyšel, jak se mu zlomila nosní kost. Další rána mu rozdrtila levou lícní. Zhrdla se mu vydral kloktavý zvuk. Znovu přisvištěla pěst azabořila se mu mezi čelisti. Zuby se tříštily. Vanderbilt vykřikl hlasitěji, bolestí ivztekem. Byl úplně bez sebe. Visel bezmocně vsevření obra anemohl dělat nic než si nechat obličej rozmlátit na kaši.

Podlomily se mu nohy.

Greywolf ho pustil aVanderbilt sebou praštil jak široký tak dlouhý. Moc už toho neviděl, kousek oblohy, šedivý asfalt na plošině ažlutě namalované značky, všechno zamazané krví, atam, docela blízko, svou zbraň. Nahmatal ji pravicí, uchopil, sevřel rukojeť. Vymrštil ruku vzhůru avypálil.

Na okamžik bylo ticho.

Zasáhl? Stiskl spoust ještě jednou, ale tahle rána šla do vzduchu. Paže se mu odrazila dozadu. Krátce nad sebou zahlédl Anawaka, pak mu pistoli vyrazili zruky aznovu spatřil Greywolfovy oči sršící nenávistí.

Zaplavila ho bolest.

Co se to stalo? Už neležel na zádech, nýbrž stál rovně. Nebo visel? Skutečně už nevěděl, kde je nahoře akde dole. Ne, vznášel se. Skrz clonu krve poznal plošinu. Tamhle je kraj. Proč je mimo něj? Plošina se táhla nad ním, vzdalovala se ise záchrannou sítí aVanderbilt pochopil, že jeho život právě končí.

Chlad ho zasáhl jako šok.

Vodní tříšť. Pěnou potažená zeleň, spousta bublin. Mořská voda mu umyla krev zobličeje, zatímco jeho tělo se snášelo dolů. Už nebyla žádná loď, vůbec nic, jenom beztvará tmavnoucí zeleň, zníž se blížil stín.

Stín byl rychlý. Měl tlamu, která se těsně před ním rozevřela.

Apak už nebylo nic.

Laboratoř

„Proboha, co to děláte?“

„Pustit!“

Ta slova znovu zazněla Weaverové vhlavě: Peakova zděšená otázka, strohý rozkaz, který vydala Li, než celá laboratoř najednou poskočila anaklonila se. Po nárazu aexplozi následoval nepopsatelný kravál, všechno kolem se hroutilo arozbíjelo. Weaverovou to porazilo asní iRubina. Ve změti létajících nástrojů anádob oba přistáli za laboratorním stolem. Vmístnosti to zaburácelo. Všechno se třáslo. Někde se silným třeskem prasklo sklo. Weaverová myslela na vysoce zabezpečenou laboratoř astále doufala, že pažení zneprůstřelného skla ahermetické průchody vydrží. Lezla po zadku pryč od Rubina, který se kutálel adivoce se rozhlížel.

Její pohled padl na kufřík sfiolami. Měla ho přímo unohou. Viděla ho, ale Rubin ho viděl taky.

Okamžik každý znich odhadoval svou šanci. Pak Weaverová vyrazila dopředu, ale Rubin byl rychlejší. Popadl kufřík, vyskočil autíkal dál do místnosti. Weaverová zaklela anuceně opustila svůj úkryt. Ať už se stalo cokoli, ať už to mělo jakékoli následky, ať má Li jakýkoli záměr – musí se zmocnit toho kufříku.

Na podlaze leželi dva vojáci. Jeden se nehýbal, druhý se právě zvedal. Třetí voják zůstal stát na nohou adržel zbraň připravenou kpalbě jako předtím. Li se sehnula, aby nehybnému muži odebrala pušku, masivní černou věc. Vpříštím okamžiku už měla Weaverovou na mušce. Peak se nehybně opíral ozavřené dveře.

„Karen!“ křičel. „Zastavte se. Nic se vám nestane, jenom proboha zůstaňte stát!“

Jeho hlas zanikl ve zvuku výstřelu. Weaverová uskočila jako kočka za sousední laboratorní ostrůvek. Neměla tušení, čím Li střílí, ale munice roztrhala stůl, jako by byl zpapundeklu. Kolem uší jí proletěly střepy apůlmetrákový mikroskop dopadl na podlahu těsně vedle její nohy. Do inferna se zároveň přimíchal palubní alarm. Najednou uviděla Rubina, jak sočima vykulenýma strachem běží zpátky k ní.

„Micku!“ volala Li. „Vy idiote! Pojďte sem!“

Weaverová vyskočila zúkrytu. Dopadla proti biologovi avyrvala mu kufřík sfiolami. Vtýž okamžik se loď otřásla znovu amístnost se naklonila. Rubin ujel po podlaze, narazil do regálu apřevrátil ho na sebe. Sesypal se na něj vodopád nádobek se vzorky asklo. Skučel amrskal sebou jako brouk na zádech. Weaverová spatřila koutkem oka Li, jak odklání pušku, atřetího vojáka, jak skáče přes rozstřílený stůl. Ion měl tu velkou černou věc aještě ve skoku ji zvedl kráně.

Neměla kam utéct, atak sebou praštila vedle Rubina.

„Nestřílet!“ slyšela křičet Li. „Je to moc…“

Voják vypálil. Minul. Náboj se súderem podobným gongu zavrtal do neprůstřelného skla hlubokomořského simulátoru arozčísl oválnou tabuli zleva doprava.

Najednou zavládlo hrůzné ticho. Pouze alarm vydával vpravidelných intervalech svůj nezúčastněný řehtavý zvuk. Všichni ztuhli aupnuli své pohledy knádrži. Weaverová uslyšela zvláštní silné praskání. Otočila hlavu auviděla, jak se po velké skleněné tabuli dělají praskliny.

Bylo jich čím dál víc.

„Panebože,“ zasténal Rubin.

„Micku!“ zakřičela vztekle Li. „Tak už krucinál pojďte!“

„Nemůžu,“ zaskučel Rubin. „Mám tam chycenou nohu.“

„To je fuk,“ řekla Li. „Už ho nepotřebujeme. Ven!“

„To přece nemůžete…,“ začal Peak.

„Sale, otevřete dveře!“

Jestli Peak něco namítal, nebylo mu rozumět. Zaniklo to vohlušujícím třesku, jak se tabule rozletěla. Valily se na ně tuny mořské vody. Weaverová se rozběhla. Za ní se hnala vodní lavina aničila vlaboratoři všechno, co ještě nebylo rozbité.

„Karen!“ slyšela za sebou Rubina. „Prosím tě, nenech mě…“

Nedořekl. Všude byla vodní tříšť. Viděla Peaka, jak kulhá skrz otevřené dveře laboratoře. Li za ním. Když vybíhala, uhodila rukou na místo vedle dveří aWeaverová si shrůzou uvědomila, co to znamená.

Li je tam chtěla zavřít.

Příval jí pleskl do zad apoponesl ji kus dopředu. Dopadla tvrdě na kolena apostavila se znovu na nohy. Byla mokrá až na kost, ale pevně objímala kufřík sfiolami. Lapajíc po dechu vynakládala všechnu sílu, aby ji voda nestrhla zpátky, aprobojovávala se ke dveřím, jež se pomalu zasouvaly. Poslední metry vzala skokem. Odrazila se, proletěla rámem avykutálela se na rampu.

Venkovní výtah

Greywolf aAnawak pomáhali Johansonovi na nohy. Biolog byl těžce zbitý, ale zůstal při vědomí.

„Kde je Vanderbilt?“ zamumlal.

„Na rybách,“ odpověděl Greywolf.

Anawak měl pocit, jako kdyby ho přejel rychlík. Nedokázal se postavit rovně, jak ho bolelo místo, kam ho Vanderbilt zasáhl loktem.

„Jacku,“ opakoval pořád dokola. „Panebože, Jacku!“

Greywolf ho zachránil. Už je ztoho tradice, že ho Greywolf vždycky zachrání. „Kde ses tu tak najednou vzal?“

„Byl jsem na tebe předtím trochu neurvalej,“ řekl Greywolf. „Chtěl jsem se ti omluvit.“

„Neurvalej? Zbláznil ses? Neměls přece vůbec žádnej důvod pro nějaké omlouvání!“

„Já myslím, že bylo rozhodně moc dobře, že se ti chtěl omluvit,“ zasténal Johanson.

Greywolf se zmučeně usmál. Jeho obličej začal pod bronzovou kůží nabírat voskový odstín. Co je to s ním? říkal si Anawak. Greywolfova ramena se vytočila dopředu, těkal očima…

Najednou uviděl, že má tričko celé od krve. Anawak se na okamžik oddal iluzi, že se umazal oVanderbilta. Ale hned nato poznal, že se skvrna zvětšuje aže všechna ta krev prýští zGreywolfova břicha. Vztáhl ruce, aby obra zachytil, ale vtom znitra Independence znovu zaburácela rána. Loď se zakymácela. Johanson se potácel proti němu. Anawak viděl jak se Greywolf svalil dopředu asvezl se zplošiny.

„Jacku!“

Vrhl se na kolena alezl kmístu, kde Greywolf zmizel. Poloindián ležel vzáchytné síti adíval se k němu nahoru. Pod ním se vlnilo moře.

„Jacku, podej mi ruku!“

Greywolf se nehýbal. Jenom tak tam ležel, upíral zrak na Anawaka aruce si tiskl na břicho. Mezi prsty mu protékalo stále víc krve.

Vanderbilt! Ta svině ho zasáhla!

„Jacku, to bude dobrý.“ Znělo to jako ve filmu. „Podej mi ruku. Vytáhnu tě nahoru, to zvládneme.“

Vedle něj přilezl Johanson. Položil se na břicho apokoušel se dosáhnout ksíti. Ale byla příliš hluboko.

„Musíš se nějak dostat nahoru,“ řekl Anawak bezmocně. Potom se rozhodl. „Ne, zůstaň tam. Já slezu dolů. Zvednu tě aSigur ti pomůže nahoru.“

„Na to zapomeň,“ řekl Greywolf vyčerpaně.

„Jacku…“

„Bude to tak lepší.“

„Nevykládej blbosti,“ vyjel na něj Anawak, „tyhle kraviny zbijáku – nechte mě tady, omě se už nestarejte, blablabla.“

„Leone, příteli…“

„Ne! Řekl jsem ne!“

ZGreywolfových úst vyrazil pramínek krve.

„Leone…“

Usmíval se. Najednou byl naprosto uvolněný.

Pak se jedním trhnutím narovnal, skulil se ze sítě azřítil do vln.

Laboratoř

Rubin přestal vidět aslyšet. Voda znádrže se hnala přes něj. Ptal se, co se to proboha vposledních okamžicích stalo. Všechno se totálně vykolejilo. Najednou ucítil, jak přibývající voda nadnáší regál na jeho noze. Vysvobodil se asprskáním se vynořil.

Díky bohu, říkal si. Nejhorší máš za sebou.

Na pořádnou potopu voda ze simulátoru nestačila. Byla jí sice spousta, ale jakmile se rozlila po místnosti, nebylo jí víc než metr.

Rubin si mnul oči.

Kde je Li?

Vedle něj plavalo tělo jednoho zvojáků. Další se zvedal zvody daleko na konci místnosti.

Li byla pryč.

Rubin seděl ve vodě, nic nechápal azíral na zavřené dveře. Postupně si začal urovnávat myšlenky. Musí se odtud dostat. Na lodi něco vyletělo do vzduchu. Nejspíš se potápěli. Jestli se během pár minut nedostane do horních pater, hrozí mu vážné potíže.

Chtěl vstát, když vtom to kolem něj začalo svítit.

Křižovaly se blesky.

Rázem pochopil, že znádrže nevytekla jenom voda! Snažil se vylézt někam nahoru, uklouzl aspadl zase dolů. Voda vystříkla. Rubin dostal hlavu nad hladinu, odrážel se rukama aucítil odpor.

Hladký. Pohyblivý.

Před očima se mu zablesklo anáhle se mu nedostávalo vzduchu, jak rosol začal pokrývat jeho obličej. Rubin ho rval dolů jako šílený, ale nebylo za co jej chytit. Klouzal mu mezi prsty, akde se ho přece jen podařilo uchopit, okamžitě změnil tvar nebo se rozpustil anastoupila rosolovitá pavučina.

Ne, říkal si. Ne, ne!

Otevřel ústa aucítil, jak mu to leze dovnitř. Ztoho už zešílel úplně. Tenký výrůstek prolézal jícnem, další se zavrtávaly do nosních dírek. Dávil se, divoce sebou mlátil, vzpínal se anajednou ho začalo bolet vuších. Byla to děsivá bolest, jako kdyby mu do nich nemilosrdný katův pacholek bodal nožem. Jeho poslední jasná myšlenka mu říkala, že rosol je na cestě do jeho lebky.

Zda to byla pouhá zvědavost, nebo cílený úmysl zkoumat lidské mozky, jestli ten organismus už miliony let jen tak ze zvyku vlezl do všeho, co se podle jeho názoru vyplatilo prozkoumat, otomhle všem od neštěstí vdoku Rubin přemýšlel, kudy chodil. Teď už nepřemýšlel vůbec oničem.

Greywolf

Takový mír. Takový klid.

Vanderbilt to asi pociťoval jinak. Ten měl strach. Jeho smrt musela být strašná apřesně takovou si zasloužil. Ale když se člověk nebál, bylo to úplně jiné.

Greywolf se propadal do hlubin.

Zadržoval vzduch. Navzdory nesnesitelné bolesti vbřiše ho chtěl udržet co nejdéle. Ne proto, že by věřil, že mu to prodlouží život. Byl to poslední akt jeho vůle, poslední, co měl pod kontrolou. On rozhodne, kdy voda zaplaví jeho plíce.

Licia byla tam dole. Všechno, co kdy chtěl, co mu připadalo důležité, se nacházelo pod vodou. Bylo vlastně jen logické, že se konečně sám vydal touhle cestou. Beztak už měl zpoždění.

Když jsi byl za svého života dobrým člověkem, narodíš se znovu jako kosatka.

Viděl, jak nad ním přejel černý stín. Následoval ho další. Zvířata si ho nevšimla. Správně, pomyslel si Greywolf, jsem váš přítel. Necháváte mě na pokoji. Samozřejmě věděl, že důvod byl mnohem prostší. Zvířata ho jednoduše přehlédla. Tyhle kosatky nebyly ničími přáteli. Už dávno nebyly samy sebou, byly zneužívány rasou, jež zrovna tak bez skrupulí postupovala proti člověku.

Ale ito bude zase jednou vpořádku. Jednou.

AŠedý Vlk se stane kosatkou.

Mohla ho napadnout krásnější poslední myšlenka?

Potom vydechl.

Peak

„Vy jste se dočista zbláznila!“

Peakův hlas se rozléhal ostěny rampy. Li uháněla před ním. Peak se snažil ignorovat pronikavou bolest vkotníku, aby jí stačil. Li zahodila automatickou pušku, místo ní teď držela vruce svou pistoli. „Už mi jdete na nervy, Sale.“ Li zamířila knejbližšímu sestupu. Jeden za druhým slezli na podlaží pod ním. Zde chodba ústila do tajné zóny. Zútrob lodi se dralo znervózňující bzučení adunění. Pak následovala další exploze. Podlaha se prudce otřásla anaklonila se, takže se museli na okamžik zastavit. Některé přepážky zřejmě nevydržely tlak vody. Independence už stála hodně našikmo, takže museli jít chodbou do kopce. Zoperačních místností proti nim vybíhali muži aženy. Upínali zraky na Li aočekávali rozkazy, ale velitelka si to klidně rázovala dál.

„Nejste na nervy?“ Peak jí zastoupil cestu. Cítil, jak jeho zděšení střídá bezmezný vztek. „Jen tak si odstřelíte lidi. Další necháte chcípnout. Co to má sakra znamenat? To je daleko přes čáru! Tohle nebylo vplánu anebylo to nikdy takhle domluveno!“

Li se na něj podívala. Její tvář byla naprosto klidná, ale oči jí jen hořely. Nikdy předtím vnich Peak neviděl takový žár. Rázem mu bylo jasné, že tahle neskutečně vzdělaná, mnohokrát vyznamenaná vojačka je naprosto šílená.

„SVanderbiltem to bylo takhle domluveno,“ řekla Li.

„SeCIA?“

„SVanderbiltem zeCIA.“

„Vy jste se stím zmrdem spustila do takový šílenosti?“

Peak zhnuseně našpulil rty. „Je mi ztoho na blití, Jude. Měli bychom pomoctevakuovat loď.“

„Navíc to bylo domluveno sprezidentem Spojených států,“ dodala ještě Li.

„Nikdy!“

„Víceméně.“

„To tedy ne! Tohle vám nevěřím!“

„On by to schválil!“ Tlačila se kolem něj. „Ateď už mi konečně jděte zcesty. Ztrácíme čas.“

Peak spěchal za ní. „Ti lidé vám nic neudělali. Riskovali své životy. Táhnou přece za stejný provaz jako my! Tak proč jsme je nemohli jenom zavřít?“

„Kdo není se mnou, je proti mně. Toho jste si ještě nevšiml, Sale?“

„Johanson nebyl proti vám.“

„Ale byl. Už od počátku.“ Proklouzla kolem něho adívala se na něj shora. „Copak jste slepý? Úplně jste zblbnul nebo co? Nechápete, coby se stalo, kdyby Amerika tuhle bitvu nerozhodla ve svůj prospěch? Každý jiný, kdo by ji vyhrál, by nám okamžitě uštědřil porážku.“

„Nejde přece jen oAmeriku! Jde ocelý svět.“

„Svět je Amerika!“

Peak na ni jen zíral.

„Vy jste šílená,“ zašeptal.

„Ne, jsem realistka, vy černý osle! Avy uděláte, co já řeknu. Jste podřízen mému velení!“ Li se znovu rozběhla. „Ateď rychle! Musíme splnit úkol. Musím sponorkou dolů, než celá loď vyletí do vzduchu. Pomozte mi najít torpéda sRubinovým jedem apak si pro mě za mě třeba podejte demisi.“

Rampa

Weaverová se okamžik rozmýšlela, kudy se má vydat, když vtom zhorního konce rampy uslyšela hlasy. Li aPeak už zmizeli.

Nejspíš byli na cestě do Rubinovy tajné laboratoře, aby tam vyzvedli jed. Běžela kohybu auviděla Anawaka sJohansonem, jak se navzájem podpírají ajdou po rampě dolů.

„Leone!“ vykřikla. „Sigure!“

Vyběhla nahoru aobjala je. Musela hodně rozpřáhnout ruce, ale nemohla odolat nutkavé potřebě oba muže obejmout. Zvlášť toho jednoho. Ale asi to přehnala, protože Johanson zasténal.

Stáhla se zpátky. „Promiň…“

„To jsou jen kosti,“ řekl Johanson autíral si zvousů krev. „Duch je vpořádku atak dále. Co se stalo?“

„Co se stalo vám?“

Podlaha jim nadskakovala pod nohama. Ztrupu Independence se ozýval táhlý jekot. Podlaha se mírně naklonila směrem kpřídi.

Chvatně si navzájem řekli, co se stalo. Anawak byl Greywolfovou smrtí evidentně zdrcen.

„Máte někdo představu, co se stalo slodí?“ zeptal se.

„Ne, ale obávám se, že teď nemáme čas lámat si tím hlavu.“ Weaverová se uštvaně rozhlížela kolem. „Myslím, že musíme vyřídit dvě věci současně. Zabránit Li vtom, aby nastoupila do ponorky, azároveň se nějak dostat do bezpečí.“

„Ty myslíš, že dál provádí svůj plán?“

„To je přece nad slunce jasné,“ zavrčel Johanson. Zaklonil hlavu. Zletové paluby sem doléhal hluk. Slyšeli vrčení rotorů.

„Slyšíte to? Krysy opouštějí loď.“

„Co je to sLi?“ Anawak pořád jen nechápavě vrtěl hlavou. „Pročzastřelila Sue?“

„Chtěla zabít imě. Zabije každýho, kdo jí stojí vcestě. Nikdy neměla zájem na mírovým řešení.“

„Ale sjakým cílem?“

„To je fuk,“ řekl Johanson. „Její časový plán byl výrazně zredukován. Někdo ji musí zastavit. Nesmí tu věc dopravit dolů.“

„Správně,“ řekla Weaverová. „Zato dopravíme dolů tohle.“

„To jsou ty feromonové extrakty?“

„Ano. Závěť naší Sue.“

„Dobře, ale jak nám to teď pomůže?“

„No, mám takovej nápad.“ Weaverová zaváhala. „Nemám tušení, jestli to zabere. Napadlo mě to už včera, ale to se to ještě zdálo být neproveditelný. Mezitím se plno věcí změnilo.“

Vysvětlila jim svůj plán.

„To zní dobře,“ usoudil Anawak. „Ale to teda sebou musíme hodit. Vzásadě je to otázka minut. Jakmile se loď potopí, měli bychom už být někde na suchu.“

„Jenže já hlavně nevím, jak to celé přesně provést,“ přiznala plašeWeaverová.

„Ale to zas vím já.“ Anawak ukázal na rampu. „Potřebujeme deset podkožních injekcí. Oty se postarám já. Vy jděte dolů apřipravte ponorku.“ Pak se zamyslel. „Apotřebujeme… Počkej! Myslíš, že vlaboratoři najdeš někoho…?“

„Jo. Najdu. Kde chceš vzít ty injekce?“

„Vnemocnici.“

Nad nimi sílil hluk. Průchodem na levoboku viděli helikoptéru, jak se vznáší těsně nad vlnami. Ocel hangárové paluby zaskřípěla. Celá loď se začala deformovat.

„Pospěš si,“ řekla Weaverová.

Anawak se jí podíval do očí. Chvíli na sebe upřeně hleděli. Krucinál, říkala si Weaverová, proč až teprve teď?

„Spoléhám na tebe,“ řekl.

Evakuace

Na rozdíl od většiny lidí na Independence Croweová věděla dost přesně, co se stalo. Kamery na trupu přenášely na monitory vzestup svítící koule. Balon sestával zrosolu, to bylo jasné, akdyž vybuchl, uvnitř něho se rozpínal plyn. Patrně metan. Uprostřed divoce vířících bublin spatřila obrys něčeho, co jí připadalo známé. To, co se řítilo na Independence, byla ponorka Deepflight, vyzbrojená torpédy.

Exploze vyrvala vlodi díru jako jeskyni.

Shankar narazil hlavou do panelu asilně krvácel. Croweová mu pomohla vstát, ale to už do CIC vtrhli vojáci atechnici apakovali je ven. Pronikavý interval alarmu je poháněl vpřed. Vmezipatrových průchodech se tlačili lidé, ale zdálo se, že posádka Independence má pořád ještě situaci pod kontrolou. Ujal se jich jeden důstojník aběžel snimi ke schůdkům na zádi, jež vedly nahoru.

„Skrz ostrov na letovou palubu,“ řekl jim. „Nezastavujte se avyčkejte dalších pokynů.“

Croweová strkala malátného Shankara nahoru. Byla malá avelmi drobná, Shankar veliký atěžký, ale sebrala všechnu svou sílu.

„Hni sebou, Murrayi,“ supěla.

Shankar se třesoucíma rukama chytil příčlí. Snámahou se vytahoval nahoru. „Představoval jsem si navázání kontaktu jinak,“ vykašlával ze sebe.

„Díval ses na špatný filmy.“

Teď jí scházela cigareta na uklidnění. Ustaraně si vzpomněla na tu, kterou si zapálila pár vteřin před explozí. Zůstala ležet zapálená vCIC. Taková ostuda. Co by teď dala za cigaretu! Ještě si jednu zapálit, než půjde do kytek. Něco jí totiž napovídalo, že šance na přežití skutečně není valná.

Ne, projelo jí hlavou. Blbost! Nejsme přece odkázáni na nějaké chatrné záchranné čluny.

Máme helikoptéry!

Projela jí vlna ulehčení. Shankar dosáhl posledního stupně schodů, které byly spíš jenom něco jako žebřík. Napřáhly se k němu ruce. Croweová vylezla za ním apoložila si otázku, zda právě nezažili způsob kontaktu, jenž byl ulidské rasy běžný – agresivní, nemilosrdný, smrtící.

Vojáci je vytáhli dovnitř ostrova.

Hej, Slečno Vetřelče! napadlo ji. Pořád ještě jsi tak fascinovaná možností inteligentního života ve vesmíru?

„Nemáte cigaretu?“ zeptala se jednoho vojáka.

Muž se na ni nechápavě podíval.

„Jste padlá na hlavu? Dělejte, ať se odsud dostaneme!“

Buchanan

Na kapitánském můstku stál Buchanan sdruhým důstojníkem akormidelníkem. Průběžně dostával informace onejnovější situaci audílel pokyny. Byl klidný arozvážný. Jak to vypadalo, exploze zničila část nákladních prostor ačást strojovny. Bez nákladních prostor se dalo přežít, ale ve strojovně evidentně došlo křetězové reakci vpalivovém achladicím systému. Následkem byly další exploze. Systémy vypadávaly jeden po druhém. Spotřebu elektřiny na lodi pokrývala řada motorových agregátů. Vedle obou plynových turbín LM-2500 zásobovalo Independence elektřinou šest dieselových generátorů, které teď postupně vypovídaly službu. Hluboko vkatakombách pod parkovací anákladní palubou už zřejmě nebyl naživu nikdo. Vmomentě, kdy Buchanan rozkázal zavřít spojovací přepážky, patrně vydal osádku strojovny napospas smrti, ale nemohl si dopřát ten luxus, aby otom přemýšlel. Museli evakuovat. Buchanan si netroufal odhadnout, jak dlouho ještě loď vydrží ve stabilní poloze. Independence dostala náraz uprostřed. Přesto se nepodařilo zabránit tomu, aby se zaplavila část nákladních prostor směrem kpřídi, takže loď se nyní potápěla předkem.

Vtrupu bylo příliš mnoho vody. Ta si enormním tlakem prorazí cestu až ke špici aprolomí pažení kvyššímu podlaží. Jestli k tomu ještě povolí posuvné desky na zádi, hrozí zaplavení celé lodi.

Buchanan si nedělal iluze, že k tomu nedojde. Kladl si pouze otázku kdy. Zvládnutí krize záviselo výlučně na něm ana jeho schopnosti správně vyhodnotit situaci. Momentálně odhadoval, že další na řadě je parkovací paluba pod laboratoří ačást sousedících ubikací. Jediné, co ho na celé té akci trochu utěšovalo, byl fakt, že na palubě nebyli žádní mariňáci. Vpřípadě války by na palubě musely být tři tisíce mužů. Teď šlo opouhých sto osmdesát osob aty se zdržovaly vhorních patrech.

Některé monitory, které přenášely Big Picture ze CIC na můstek, už zhasly. Buchananovi svítil hned nad hlavou zapečetěný červený telefon, přímé spojení sPentagonem pro případ výjimečné situace. Přejížděl pohledem prakticky alogicky uspořádané komunikační anavigační přístroje astoly smapami. Nic ztoho jim teď nepomůže.

Samé neužitečné krámy.

Na střeše se už hekticky činil pozemní personál. Lidé byli odváděni zostrova na letovou palubu anastupovali do helikoptér, které už čekaly sběžícími rotory. Všechno probíhalo vpoklusu. Buchanan krátce pohovořil sřídicím letovým střediskem aznovu se podíval skrz zelené tabule voknech můstku ven. Jedna helikoptéra se už zvedla arychle se vzdalovala od lodi. Šlo to všechno pomalu. Jestli se příď ještě víc nakloní, promění se letová paluba ve skluzavku. Stroje sice byly dobře zajištěny, ale vurčitou chvíli se náklon stane kritickým.

LEVEL 03

Anawak nepotkával mnoho lidí. Obával se, že padne do náruče Li aPeakovi, ale ti dva zjevně mířili opačným směrem. Bez dechu asbolestí vhrudníku se hnal po chodbě knemocnici.

Ta byla opuštěná. Po Angelim a jeho personálu ani stopa. Proběhl nejrůznějšími místnostmi plnými postelí, než se konečně dostal do pokoje slékařským vybavením. Tam to vypadalo jako po zemětřesení. Skříně byly otevřené, podlaha plná střepů, které mu vrzaly pod nohama. Vytahal postupně všechny zásuvky apřehrabal regály plné trosek, ale nenašel jedinou stříkačku.

Kde sakra mohou být?

Kde obyčejně jsou, když se přijde kdoktorovi? Vždycky vnějaké zásuvce. To věděl přesně. Vmalých, bíle natřených skříňkách se spoustou zásuvek.

Hluboko pod ním to začalo lomozit. Dralo se odtud jakoby duté sténání. Ocel se ohýbala.

Anawak spěchal do protilehlé místnosti. Itam bylo rozbito všechno možné, ale některé bílé skříňky byly zřejmě pevně přichyceny. Vytahoval zásuvky, prolétl je očima abezohledně je vysypával za sebe. Teprve vté poslední našel, co hledal. Rychle popadl hrst sterilně zabalených injekcí astrčil si je do bundy. Ateď už honem zpátky.

Je to ale pošetilý nápad!

Buď měla Karen pravdu, apak to byl geniální plán, anebo měla naprosto mylné představy orealitě. Na jedné straně rozumná věc, ale zdála se mu zároveň neproveditelná anaivní. Už ve srovnání sdůmyslnými poselstvími, která do hlubin odesílala Croweová. Na druhé straně…

Croweová? Kde vůbec je?

Samantha Croweová, jež se mu tenkrát zjevila ve snu aukázala mu cestu do Nunavutu.

Do uší ho udeřil silný dutý zvuk, jako když pukne zvon. Podlaha se naklonila ještě víc. Ze spodku lodi bylo slyšet tlumené šumění.

Voda!

Anawaka napadlo, jestli mu vůbec ještě zbývá čas dostat se odsud. Pak už neváhal arozběhl se.

Laboratoř

Weaverová nevěděla, co ji čeká. Při pomyšlení, že musí znovu otevřít dveře laboratoře, se jí dělalo nevolno. Ale jestli má uskutečnit svůj plán, laboratoř představovala jedinou šanci.

Podlaha se chvěla. Přímo pod nohama už jim to šumělo abublalo. Johanson těžce oddychoval aopíral se vedle ní ostěnu.

„Dělej,“ řekla mu.

Weaverová uviděla, jak nad tlačítky svítí červená značka Emergency. Li opravdu stačila při odchodu uvést do chodu nouzové blokování alaboratoř hermeticky uzavřít.

Vyťukala číselnou kombinaci adveře se odsunuly. Vylila se znich voda atekla jim kolem nohou. Lila se zmodře osvícené místnosti, ale místo aby tekla po rampě dolů, zůstala jim po kotníky astoupala dál. Weaverová si najednou uvědomila proč. Independence se už naklonila tak, že voda nemohla odtékat dolů do doku. Pravděpodobně už tato část rampy vdůsledku náklonu stála vodorovně.

Ustoupila zpátky.

„Musíme dávat pozor,“ řeka. „Ta věc se může dostat ven.“

Johanson se podíval dovnitř. Hned urozbité nádrže uviděl dvě nehybná těla. Opatrnými kroky směřoval proti proudící vodě do velké haly. Weaverová za ním. Nejdřív ze všeho se podívala na kontejneryvysoce zabezpečené laboratoře, ale ty vypadaly neporušeně. Ulevilo se jí. Zamoření Pfiesteriemi bylo to poslední, co mohli potřebovat.

Směrem kzádi podlaha mírně vystupovala zvody. Zato na druhé straně jí bylo oto víc.

„Všichni jsou mrtví,“ zašeptala Weaverová.

Johanson přimhouřil oči. „Tamhle!“

Kousek od vojáků se vznášelo další tělo.

Byl to Rubin.

Weaverová přemáhala odpor astrach. „Jednoho znich potřebujeme. To je fuk, kterýho.“

„Budeme muset popojít kousek dál.“

„Jo. To se nedá nic dělat.“

Vyrazila.

„Karen, pozor!“

To byl Johanson. Chtěla se otočit, ale zezadu do ní něco narazilo. Podjely jí nohy. Svýkřikem sebou plácla do vody, skašlání aprskáním se zní zvedla aotočila se na záda.

Stál tam jeden zvojáků asvelkou černou puškou vrukou držel ji iJohansona všachu.

„Óne,“ řekla dlouze. „Óó ne.“

Vočích vojáka se zračila směs smrtelného strachu apropuknuvšího šílenství. Weaverová se narovnala apomalu zvedla ruce tak, že jí bylo vidět do dlaní.

„Óne,“ zopakoval muž.

Byl velice mladý. Weaverová ho odhadovala na devatenáct. Puška se mu vrukou třásla. Udělal krok zpět apřejížděl pohledem zWeaverové na Johansona azpátky.

„Hej,“ řekl Johanson. „My vám chceme pomoct.“

„Vy jste nás tu zavřeli,“ řekl voják. Znělo to plačtivě, jako kdyby se měl hned rozbrečet.

„To jsme nebyli my,“ odpověděla Weaverová.

„Vy jste nás… stímhle… vy jste nás tu nechali stímhle.“

Ke všemu scházelo ještě tohle. Independence se potápěla, museli zadržet Li, vytáhnout nějakou mrtvolu, aby mohli provést svůj plán, ateď ještě mají na krku zpanikařeného kluka.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se ho Johanson.

„Cože?“ Vojákovy oči těkaly. Pak zalícil zbraň anamířil pro změnu na Johansona.

„Ne!“ zařvala Weaverová.

Johanson zvedl ruku na znamení, že je všechno vpořádku. Podíval se do ústí hlavně aztišil hlas.

„Řekněte nám prosím, jak se jmenujete.“

Voják váhal.

„Je důležité, abychom znali vaše jméno,“ opakoval Johanson vlídným tónem pana faráře.

„MacMillan. Já jsem… Jmenuju se MacMillan.“

Weaverové postupně docházelo, co Johanson zamýšlí. První krok, jak někoho vrátit do normálu, je přimět ho, aby si vzpomněl, kdo je.

„Dobře, MacMillane. Velmi dobře. Poslyšte, potřebujeme vaši pomoc. Tahle loď se potápí. Musíme provést experiment, který by nás mohl všechny zachránit.“

„Nás všechny?“

„Máte rodinu, MacMillane?“

„Proč to chcete vědět?“

„Kde žije vaše rodina?“

„VBostonu.“ Chlapci ztuhly rysy vobličeji. Rozplakal se. „Ale Boston je…“

„Já vím,“ řekl Johanson naléhavě. „Poslouchejte, ještě se dá něco udělat, aby se věci uvedly znovu do pořádku. IvBostonu. Ale k tomu potřebujeme vaši pomoc. My vás teď potřebujeme! Každá vteřina, kterou ztrácíme, může stát vaši rodinu poslední šanci.“

„Prosím,“ řekla Weaverová. „Pomozte nám!“

Voják dál přejížděl pohledem mezi ní aJohansonem. Potom sklonil pušku.

„Vy nás odtud dostanete?“ zeptal se.

„Ano.“ Weaverová přikývla. „Slibujeme.“

Panebože, co to tu vykládáš, pomyslela si. Ty nemůžeš nic slibovat. Vůbec nic.

Li

Tajná laboratoř zůstala obdivuhodně netknutá. Byla umístěna výš než ta řádná. Podlaha byla plná střepů, ale jinak se zdálo být všechno na svém místě.

Několik monitorů ještě běželo.

„Kde jen ty roury má,“ přemýšlela Li.

Zastrčila pistoli do pouzdra arozhlížela se. Vmístnosti nikdo nebyl. Čekala, že vmalé vysokotlaké nádrži bude něco modře světélkovat, ale pak si vzpomněla, jak Rubin říkal, že jed úspěšně vyzkoušel. Dívala se dovnitř jedním kulatým okénkem. Nic. Žádný organismus, žádné světlo.

Peak obcházel laboratorní stoly askříně.

„Tady!“ vykřikl.

Li spěchala k němu. Jedna police byla povalená. Pod ní leželo sesypáno několik torpédových nábojnic, každá skoro metr dlouhá. Zvedali jednu po druhé. Dvě byly zřetelně těžší, ato už si Li také všimla označení. Rubin je popsal vodovzdorným značkovačem.

„Sale,“ řekla fascinovaně. „Máme vrukou nový světový řád.“

„Dobře.“ Peak se nervózně rozhlížel. Ze stolu se skulila zkumavka astichým třeskem se rozbila. Na lodi pořád ještě zvučel alarm. „Tak se stím novým světovým řádem kliďte odtud.“

Li se hlasitě rozesmála. Podala Peakovi jedno torpédo, vzala druhé avyběhla zlaboratoře na chodbu.

„Za pět minut už ta zpupná stvoření pošlu do pekel, Sale. Na to se můžete spolehnout!“

„Ským půjdete dolů? Myslíte, že Mick ještě žije?“

„To je mi fakt volný, jestli žije.“

„Můžu vás doprovodit já.“

„Díky za velkorysou nabídku, Sale. Aco byste tam dělal? Brečel mi tam, že si dovoluju usmrtit modrej sajrajt?“

„Je to něco jiného avy to dobře víte! Je zatracený rozdíl, jestli…“

Došli ksestupu. Zdruhé strany se k nim někdo blížil. Běžel přímo proti nim, hlavu předkloněnou.

„Leone!“

Anawak vzhlédl, poznal je aokamžitě se zastavil. Byli velice blízko sebe, mezi nimi jen mezipatrový průchod.

„Jude! Sale!“ Anawak se na ně zadíval. „No tohle!“

No tohle? Ksmíchu! Ten chlap na tom byl příliš špatně na to, aby se mohl bránit. Stačil jeden pohled do jeho očí aLi bylo jasné, že Anawak ovšem ví.

„Kde se tu berete?“ zeptala se.

„Já… Hledal jsem ostatní a…“

Nezáleží na tom, kolik toho ví. Nesměli ztrácet čas. Možná doopravdy jenom hledal svoje přátele, třeba měl nějaký plán. To teď nehrálo žádnou roli. Anawak stál vcestě. Li vytáhla zbraň.

Letová paluba

Croweová šla hned za Shankarem, když vyběhli na střechu, ale vtom ji zastavili.

„Počkejte,“ řekl jí někdo vuniformě.

„Ale já musím…“

„Vy jste až vdalší skupině.“

Mezitím už odstartovaly dva velké Super Stalliony. Další dva čekaly na střeše přímo proti ostrovu. Parkovaly hned za sebou. Shankar se ještě ohlédl, když svojáky acivilisty běžel khelikoptéře. Obrovské letiště se naklánělo pořád víc. Bylo tak veliké, až se zdálo, že to není loď, ale rozbouřené, pěnící moře, co se postavilo našikmo.

„Uvidíme se později!“ zavolal Shankar. „Poletíš příštím ptákem.“

Croweová se za ním dívala, jak nastupuje po rampě pod ocasem, jež vedla do Super Stallionu.

Tvář jí bičoval mrazivý vítr. Vypadalo to, že evakuace probíhá spořádaně. Taky dobře. Chce to jenom trpělivost.

Rozhlížela se dál. Kde vůbec jsou ostatní? Leon, Sigur, Karen…

Byli už mimo palubu?

Tahle myšlenka ji uklidnila. Za Shankarem se zavřel příklop. Rotory nabraly obrátky.

Trup

Skoro třicet metrů pod letovou palubou mořská voda, jež pronikla dovnitř, tlačila na přepážky nákladních prostor, umístěných směrem kpřídi apod spodními ubikacemi pro mužstvo.

Přepážky odolávaly.

Jedno osamělé torpédo se houpalo ve vodě. Bylo odpáleno při explozi ponorky, ale nevybuchlo. Takové případy se stávaly zřídka, ale stávaly se. Torpédo kleslo na mříž, která se táhla nad dnem místo podlahy. Mříž se napůl vytrhla zukotvení. Torpédo se po ní lehcekutálelo sem atam. Přitom se po centimetrech sunulo dopředu, jak kopírovalo náklon lodi.

Přepážky odolávaly, ale mříž pod tlakem vrzala askřípěla. Kde ještě držela, ohýbaly se vzpěry pod vysokým tlakem. Vocelové stěně se tvořily jemné trhliny. Jeden ze silných upevňovacích šroubů se pomalu uvolňoval zukotvení atáhl ssebou ven izávit.

Apak střeskem vyletěl ven.

Napětí se vybilo. Mříž vyletěla vzhůru, utrhly se další šrouby astěna se rozlomila. Torpédo dostalo náraz, jenž ho katapultoval vzhůru anasměroval přímo do místa, kde spolu hraničilo všechno možné. Nákladní prostory vpřední části anad nimi obrovské společenské místnosti pro mariňáky, na druhé straně nepoužívaná parkovací paluba hned pod laboratoří.

Byl to jeden znejcitlivějších švů na lodi.

Nálož vykonala své.

LEVEL 03

„Ne,“ řekl Peak.

Pustil torpédo anamířil na Li svou pistoli. „To neuděláte.“

Li stála bez pohnutí. Její zbraň mířila na Anawaka.

„Sale, už té vaší odbojnosti začínám mít dost,“ zasyčela. „Přestaňte se laskavě chovat jako debil.“

„Odhoďte zbraň!“

„Zatraceně, Sale! Já vás pošlu před válečný soud, já…“

„Až řeknu tři, tak vás zastřelím, Jude. Přísahám. Vy už nikoho zabíjet nebudete. Odhoďte zbraň. Jedna… dvě…“

Li prudce vydechla aspustila ruku spistolí.

„Vpořádku, Sale. Už je to dobrý.“

„Odhoďte zbraň.“

„Pojďme si otom promluvit a…“

„Odhoďte zbraň!“

Vočích Li se objevil výraz nepopsatelné nenávisti. Pistole dopadla na zem.

Anawak krátce pohlédl na Peaka.

„Díky,“ řekl. Jedním skokem byl uprůlezu azmizel v něm. Li ho slyšela, jak opatro níž utíká dál. Jeho kroky se vzdalovaly.

Zaklela.

„Velící generálko Judith Li,“ pronesl Peak obřadně. „Zbavuji vás velení pro nepříčetnost. Od této chvíle podléháte mým rozkazům. Můžete si…“

Byl to děsivý úder. Zhloubky se draly příšerné zvuky. Loď se propadala přídí dolů jako rychlovýtah. Peaka to nadhodilo. Dopadl tvrdě, překulil se ahned zase stál na nohou.

Kde byla jeho zbraň? Kde byla Li?

„Sale!“

Otočil se. Li klečela před ním. Mířila na něj pistolí.

Peak ztuhl.

„Jude.“ Vrtěl hlavou. „Pochopte přece…“

„Debile,“ řekla Li astiskla spoušť.

Letová paluba

Croweová se zapotácela. Paluba se naklonila ještě víc. Super Stallion klouzal sroztočeným rotory na helikoptéru zaparkovanou před ní. Skvílením motorů se zvedl, pokusil se nabrat výšku avyhnout se druhé helikoptéře.

Croweové se zastavil dech.

Ne, říkala si. To není možné. To přece nemůže být pravda. Ne takhle těsně před záchranou.

Kolem sebe uslyšela výkřiky. Lidé padali kzemi, další utíkali pryč. Někdo ji strhl aona upadla na zem. Vleže viděla, jak se Super Stallion zvedá nad zaparkovanou helikoptéru, jak jeden zjeho postranních kanónů zavadil ojejí řídící plochy azachytil se oně, jak se létající kolos začal otáčet.

Super Stallion se vymkl kontrole.

Croweová vyskočila. Vpanice prchala.

Můstek

Buchanan nevěřil svým očím.

Vymrštilo ho to proti jeho křeslu, proti onomu báječnému captain’s chairs pohodlnými opěrkami na ruce ana nohy, jež mu všichni záviděli. Byla to směsice barové stoličky, křesla kpsacímu stoluavelitelské lenošky kapitána Kirka, dobrá teď akorát na to, aby se oni uhodil do lebky azačal krvácet. Na můstku bylo všechno vzhůru nohama. Buchanan vyručkoval nahoru avrhl se kbočním oknům právě včas, aby viděl, jak se Super Stallion točí apomalu naklání na stranu.

Helikoptéra byla zaháknutá!

„Všichni pryč!“ zakřičel.

Stroj se otáčel dál. Všechen personál kapitánského můstku se dal na útěk amarně se snažil dostat do bezpečí, zatímco Buchanan nemohl dělat nic jiného než se dívat, jak se zaklíněný vrtulník víc avíc naklání na stranu.

Vtom se uvolnil astoupal vzhůru.

Buchanan popadl dech. Na okamžik to vypadalo, že pilot znovu získal kontrolu nad strojem. Pak poznal, že náklon je příliš velký. Ocas třicetimetrové helikoptéry čněl strmě vzhůru, motory řvaly ještě víc, ato už se Super Stallion přiřítil rotory napřed.

Buchanan si zakryl obličej rukama austoupil dozadu.

Bylo to směšné. Zrovna tak mohl ruce rozpřáhnout avítat svůj konec.

Víc než třiatřicet tun bojové váhy natankovaných devíti tisíci litry paliva narazilo do můstku aproměnilo přední část ostrova vhořící peklo. Všechna okna se vysypala. Ohnivý jazyk projel nástavbou, seškvařil všechno vnitřní zařízení azpůsobil explozi obrazovek, vyrazil přepážky zukotvení, dostihl prchající na schodištích, spálil je na popel arozléval se dál chodbami do vnitřku ostrova.

Letová paluba

Croweová běžela oživot.

Kolem ní dopadaly hořící trosky. Utíkala na záď Independence. Loď se zatím vpředu potopila už natolik, že musela běžet do kopce. Mohutně přitom kašlala asípěla, protože jejími plícemi za poslední roky prošlo víc nikotinu než vzduchu.

Vlastně už byla dávno smířená stím, že jednou určitě zemře na rakovinu plic.

Klopýtala aklouzala po asfaltu. Jak lezla nahoru, viděla, že celá přední část ostrova stojí vplamenech. Idruhý vrtulník už hořel. Lidéběhali po palubě jako živé pochodně apadali mrtví kzemi. Byl to hrůzný pohled asním spojená jistota, že teď už prakticky není šance zkázu Independence přežít, byla ještě strašnější.

Za mohutných detonací stoupaly nad ostrov žhavé koule. Oheň zuřil aburácel. Do toho se přidal pronikavý třesk adéšť jisker se snesl Croweové těsně knohám.

Vtomhle infernu přišel oživot Shankar.

Ale ona takhle zemřít nechtěla!

Vyskočila autíkala po zádi dál, aniž by měla nejmenší představu, co bude následovat.

LEVEL 03

Li zaklela.

Jedno torpédo svírala vpodpaží, ale druhé se někam zakutálelo. Buď propadlo sestupem, nebo se svezlo někam směrem kpřídi. Peak, ten zmrd jeden zatracenej!

Překročila jeho mrtvolu auvažovala, zda bude jedno torpédo stačit. Ale pak by měla jenom jednu možnost. Co kdyby torpédo selhalo, co kdyby se neotevřelo ajed se nedostal do vody? Dvě budou každopádně lepší! Sobtížemi pátrala vchodbě.

Vtom nad sebou uslyšela mohutné dunění. Loď se tentokrát otřásla ještě silněji. Li upadla aklouzala po zádech dolů chodbou. Co se stalo teď? Loď vyletěla do vzduchu! Musí se odsud dostat. Teď už ale nešlo jen osplnění mise. Deepflight jí také musí zachránit život!

Torpédo jí vyklouzlo.

Krucinál!

Hmatala po něm, ale torpédo přeskákalo kolem ní. Kdyby ty věci byly naplněné výbušninou, nejpozději teď by muselo vybuchnout. Ale obsahovalo jenom tekutinu. Žádnou nálož, nýbrž tekutinu. Abylo jí dost na to, aby vyhladila inteligentní rasu.

Li natahovala ruce inohy asnažila se něčeho chytit. Po pár vteřinách se zastavila. Bolelo ji celé tělo, jako by ji někdo zmlátil železnou tyčí. Možná na ní nebylo vidět, že už jí táhne na padesát, ale teď zrovna si připadala jako stoletá. Vysoukala se zvolna po stěně nahoru arozhlížela se.

Zmizelo idruhé torpédo.

Bylo jí do pláče zlostí.

Zvuky zespoda, jež působila pronikající voda, ji znepokojily. Dlouho už to trvat nebude. Shora sem doléhal pekelný rámus. Ataky vedro.

Zarazila se. Opravdu. Udělalo se tepleji. Musí najít ta zatracená torpéda! Odhodlána ke všemu se odrazila od stěny azačala znovu hledat.

Laboratoř

Voják MacMillan šel těsně za nimi azbraň měl stále vpohotovosti. Vtom laboratoří otřásl náraz. Všichni spadli do vody. Když se Weaverová vyhrabala nahoru, bouchalo to nad nimi tak strašně, jako kdyby něco velikého vyletělo do vzduchu.

Potom zhasla světla.

Weaverová rázem civěla do černé tmy.

„Sigure?“ zavolala.

Žádná odpověď.

„MacMillane?“

„Tady jsem.“

Weaverová ucítila pevnou půdu pod nohama. Voda jí sahala až po prsa.

Krucinál, ještě tohle! Už skoro došli kjednomu mrtvému vojákovi.

Něco jí jemně narazilo do ramene. Sáhla po tom. Byla to bota. Držela botu vruce avholínce vězela noha.

„Karen?“

Byl to Johansonův hlas azněl blízko. Její oči si postupně zvykaly na tmu. Vnásledujícím okamžiku se zapnulo červené nouzové osvětlení apropůjčilo laboratoři zšeřelou atmosféru předpeklí. Hned vedle sebe uviděla nezřetelně Johansonovu hlavu aramena vyčnívat zvody.

„Pojď sem,“ zvolala. „Pomoz mi.“

Tupé dunění aburácení sem teď doléhalo nejen zdola, ale ishora. Co se tam stalo? Najednou měla pocit, že vlaboratoři je nějak teplo. Po jejím boku se objevil Johanson.

„Kdo je to?“

„To je fuk. Popadni ho!“

„Musíme odtud pryč,“ zasupěl MacMillan. „Rychle!“

„Jo, hned, jen…“

„Rychle!“

Pohled Weaverové utkvěl na jednom místě vzadu ve vodě. Slabá modravá záře. Záblesk světla.

Popadla nohu mrtvého aprobojovávala se skrz vodu ke dveřím. Johanson držel mrtvého muže za ruku. Nebo to byla žena? Netáhnou nakonec Olivieraovou? Weaverová pořád doufala, že to není ubohá Sue, koho vlečou. Jak se tlačila dál, stoupla na něco auklouzla na stranu. Dostala se hlavou pod vodu.

Dívala se otevřenýma očima do černě. Něco se k ní vlnilo.

Blížilo se to rychle avypadalo to jako dlouhý svítící úhoř. Ne, nebyl to úhoř. Spíš obrovský červ bez hlavy. Abylo jich víc.

Vynořila se.

„Honem pryč!“

Johanson se prodíral na druhé straně. Pod hladinou se začaly rojit svítící tentákule, teď jich bylo aspoň deset. MacMillan pozvedl zbraň. Weaverová ucítila, jak se jí něco obtáčí kolem kotníků aškube to sní. Naráz ji obtočilo víc takových věcí alezly po ní nahoru. Johanson přiskočil azabořil jí prsty mezi tělo atentákule, ale bylo to, jako kdyby vězel vsevření anakondy. Bytost se k ní přitahovala.

Bytost? Bojovala proti miliardám bytostí. Miliardám miliard jednobuněčných.

„Já se toho nemůžu zbavit,“ skuhral Johanson. Rosol jí lezl po prsou apo krku nahoru. Weaverová se znovu dostala pod vodu, která teď svítila víc. Za tentákulemi se sunulo něco většího. Hlavní hmota organismu. Weaverová se vší silou drala nahoru. „MacMillane,“ spíš zabublala než řekla. Voják zvedl zbraň.

„Stím nic nepořídíte!“ vykřikl Johanson.

MacMillan byl ale najednou úplně klidný. Zalícil apečlivě mířil na blížící se masu.

„Stímhle vždycky něco pořídím,“ řekl.

Ozvalo se suché staccato, když MacMillan vypálil.

„Explozivní munice vždycky něco pořídí!“

Salva pronikla do organismu. Voda vystříkla. MacMillan vypálil ještě jednu nálož avěc se rozletěla na cucky. Kolem hlavy jim proletěly kusy rosolu. Weaverová zápasila sdechem. Najednou byla volná. Johanson zabral. Táhli mrtvolu jako posedlí. Vody ubývalo apostupovali rychleji. Potom co se loď ještě víc naklonila, přelila se většina vody dovnitř laboratoře adveře byly téměř na suchu. Bylo těžké neuklouznout na šikmé podlaze, ale najednou se brodili už jenom po kotníky.

Vytáhli mrtvolu na rampu. Itady voda ustoupila. Weaverové se najednou zazdálo, že slyší přidušený výkřik.

„MacMillane?“

Pátrala očima vlaboratoři. „MacMillane, kde jste?“

Svítící organismus se zase spojoval dohromady. Jednotlivé cáry spolu splývaly. Tentákule už nebyly vidět. Bytost zaujala plochý tvar.

„Zavři dveře,“ vykřikl Johanson „Může se to dostat ven. Je tady pořád ještě dost vody.“

„MacMillane?“

Weaverová se pevně držela rámu dveří adál zírala do červeně osvícené místnosti, ale voják nikde nebyl.

MacMillan to nezvládl.

Blížilo se tenké svítící vlákno. Weaverová uskočila zpátky aspustila zavírání. Vlákno zrychlilo, ale protentokrát to nestihlo. Dveře se zasunuly.

Experimenty

Exploze Anawaka překvapila vmezipatrovém průchodu apořádně jím zatřásla. Dýchalo se mu ztěžka abolelo ho koleno. Zaklel. Vanderbilt si musel vybrat zrovna to koleno, snímž měl problémy od havárie Beaveru.

Zjistil, že řada sestupů je zablokovaná. Loď už stála velice šikmo. Jediná cesta vedla přes rampu hangárové paluby, atak běžel nazpátek auháněl po jiné trase nahoru, dokud nebyl dost vysoko, aby se dostal na rampu. Jak stoupal výš, bylo čím dál větší teplo. Co se to tam nahoře stalo? Rámus nevěstil nic dobrého. Vyklopýtal na hangárovou palubu auviděl, jak se zotevřených bran valí černý dým.

Vtom se mu zazdálo, že slyší někoho volat opomoc.

Popošel pár kroků do hangáru.

„Je tam někdo?“ zakřičel.

Viditelnost byla špatná. Sinale žluté stropní osvětlení zanikalo včerných šmouhách. Zato volání opomoc bylo slyšet zřetelně.

To je hlas Croweové!

„Sam?“ Anawak se vrhl zpět do černých sazí.

Naslouchal, ale volání opomoc se nezopakovalo.

„Sam? Kde jsi?“

Nic.

Počkal ještě chvíli, pak se otočil autíkal zpátky po rampě. Uvědomil si příliš pozdě, že už je strmá jako můstek pro skoky na lyžích. Podlomily se mu nohy. Kutálel se dolů amodlil se, aby aspoň pár stříkaček vydrželo vcelku. Pochyboval otom, že jeho kosti vyváznou bez újmy. Ale nikde nic neprasklo ani se nezlomilo. Když konečně dojel dolů, pleskl sebou do vody, která zmírnila náraz. Otřepal se, vylezl po čtyřech zvody ven auviděl okus dál Weaverovou aJohansona, jak směrem kdoku vlečou tělo.

Podlahu pokrývala tenká vrstva vody.

Umělá přístavní nádrž! Vytékala do chodby. Jestli se Independence nakloní ještě víc, celá tahle zóna bude kompletně zaplavená. Musí si pospíšit.

„Mám injekce!“ křičel.

Johanson zvedl zrak. „Však už bylo načase.“

„Kdo je to? Koho jste vytáhli?“ Anawak se postavil na nohy, doběhl kostatním apodíval se na mrtvolu.

Byl to Rubin.

Letová paluba

Na konci střechy dřepěla Croweová anechápavě sledovala, jak Independence hoří.

Vedle ní ležel třesoucí se muž pákistánského vzezření. Byl oblečený jako kuchař. Kromě nich dvou nikoho nenapadlo zachránit se útěkem sem nahoru, nebo se to možná nikomu nepodařilo. Muž těžce oddychoval anarovnal se.

„Vidíte to?“ řekla Croweová. „To je výsledek střetu dvou inteligentních ras.“

Kuchař se na ni podíval, jako by jí narostly rohy.

Croweová povzdechla.

Vyběhla na místo, pod nímž se nacházela plošina venkovního výtahu na pravoboku. Tam zel otvor do hangárové paluby. Několikrát tam zakřičela, ale nikdo neodpovídal.

Budou se muset potopit shořící lodí.

Ikdyby tu někde byly záchranné čluny, asi by jim nebyly nic platné. Uvrtulníkové lodi se vycházelo vprvé řadě ztoho, že lidi přepraví do bezpečí helikoptéry. Ale ikdyby tu byly záchranné čluny, byly by zakotvené achtělo by to někoho, kdo je dokáže spustit na vodu. Ale ti všichni zmizeli vhořícím pekle.

Hnal se k nim černý dým. Odporný dehtový čmoud. Tohle nechtěla vdechovat poslední hodinu života.

„Nemáte cigaretu?“ zeptala se kuchaře.

Čekala, že teď už ji prohlásí za totálního blázna, ale kuchař místo toho vytáhl krabičku marlborek azapalovač.

„Lightky,“ řekl.

„Ó. Šetříte si zdraví?“ Croweová tahala, zatímco jí kuchař přidržoval zapalovač. „To děláte dobře.“

Feromon

„Stříkneme mu to pod jazyk, do nosu, do očí ado uší,“ řekla Weaverová.

„Proč zrovna tam?“ zeptal se Anawak.

„Myslela jsem, že odtud se to zase nejlíp dostane ven.“

„Tak už mu to rovnou stříkni taky pod nehty. Na rukou ina nohou. Nejlíp všude. Čím víc, tím líp.“

Lodní dok byl prázdný, technický personál nejspíš utekl. Svlékali Rubina do spodků, pospíchali stím, aJohanson zatím plnil injekce extrahovaným feromonem. Transport přežily všechny stříkačky až na jednu. Rubin ležel nad umělým břehem. Tam byla voda jen pár centimetrů vysoko, ale pořád stoupala. Rosolovité cáry, které Rubinovo tělo částečně pokrývaly, uložili pro jistotu na vyvýšené suché místo. Rubin toho měl ještě trochu vuších. Anawak to vydloubal ven.

„Můžete mu to napumpovat ido zadku,“ řekl Johanson. „Máme toho dost.“

„Myslíš, že to zabere?“ zeptala se Weaverová hlasem plným pochyb.

„Ta troška yrr, co v něm ještě zůstala, těžko dokáže vyprodukovat tolik feromonu, kolik mu dáme my. Jestli nám na ten trik skočí, budou si yrr myslet, že ten feromon je zRubina.“ Johanson si dřepl. Držel plnou hrst injekčních stříkaček.

„Tak kdo?“

Weaverová cítila, jak se jí zmocňuje hnus.

„Nehlaste se jeden přes druhého,“ řekl Johanson. „Leone?“

Nakonec to udělali společně. Jak nejrychleji to jen šlo, napumpovali do Rubina skoro dva litry feromonového roztoku. Asi polovina zněj zase vytekla.

„Voda stoupla,“ poznamenal Anawak.

Weaverová se zaposlouchala. Vrzavé pískání askučení všude vlodi se nezmenšovalo.

„A je zase oněco tepleji.“

„Ano, protože paluba hoří.“

„Jedem!“

Weaverová popadla Rubina vpodpaží asnažila se ho zvednout. „Musíme ho dostat dolů dřív, než se tu objeví Li.“

„Li? Myslel jsem, že ji Peak vyřadil zboje,“ řekl Johanson.

Anawak na něj vrhl pochybovačný pohled, ale Rubina táhli dál. „Ty tomu věříš? Přece ji znáš. Tu jen tak snadno zboje nevyřadíš.“

LEVEL 03

Li zuřila.

Běhala po chodbě pořád dokola anahlížela do otevřených dveří. Někde to zatracené torpédo být musí! Jenom se nedívá pořádně. Určitě ho má někde rovnou před nosem.

„Hledej, krávo pitomá,“ komandovala sama sebe. „To jsi tak blbá, že nenajdeš ani pitomej kus roury? Krávo blbá! Čůzo neschopná!“

Přímo pod ní podlaha zase povolila. Li se zapotácela aněčeho se chytila. To se prolomily další přepážky. Independence ležela tak šikmo, že konec letové paluby na přídi musel pravděpodobně být pod vodou.

Dlouho už to nepotrvá.

Vtom uviděla torpédo.

Vykutálelo se za jedním otevřeným vchodem. Li vyskočila, popadla rouru autíkala chodbou kprůchodu. Byla do něj zpoloviny zapadlá Peakova mrtvola. Vytáhla těžké tělo, sešplhala po stupních, poslední dva metry už seskočila dolů achytila se zábradlí, aby sebou nešvihla ozem.

Tam leželo druhé torpédo.

Teď se jí zmocnila přímo euforie. Zbytek už bude hračka! Utíkala dál azjišťovala, že zas taková hračka to nebude, protože některé mezipatrové průchody byly zataraseny všelijakými předměty. Odklidit je by trvalo dlouho.

Jak se odsud dostane?

Musí zpátky. Zase nahoru aven na hangárovou palubu, aby mohla seběhnout po rampě.

Přitiskla k sobě obě torpéda jak obrovskou vzácnost alezla nahoru.

Anawak

Rubin byl pěkná váha. Když si oblékli neoprénové úbory – Johanson utoho sténal askučel – vytáhli mrtvolu spojenými silami na molo na pravoboku. Celý prostor na této dolní palubě skýtal absurdní pohled. Mola čněla na obou stranách do výšky jako skokanské můstky. Dřevěné dno bylo vidět vmístě, kde se stýkalo se zádovou přepážkou. Voda znakloněné nádrže tlačila do výšky čtyři uvázané zodiaky atekla chodbou klaboratoři. Anawak naslouchal vzdychání oceli aodhadoval, jak dlouho ještě může konstrukce odolávat zatížení.

Šikmo od stropu visely tři ponorky. Deepflight 2 sjela na místo ztracené Deepflight 1, dvě zbývající se otevřely.

„Se kterou chtěla Li dolů?“ zeptal se Anawak.

„SDeepflight 3,“ odpověděla Weaverová.

Prohlédli si funkce na ovládacím pultu azkusili postupně všechny vypínače. Nedělo se nic.

„Musí to fungovat.“ Anawak zkoumal panel. „Roscovitz říkal, že dok je vybaven svým vlastním, nezávislým elektrickým okruhem.“ Sklonil se níž apřečetl si nápisy pozorněji. „Tady je to. Tímhle se to spouští. Dobře, chci Deepflight 3. Pak už sní Li nic nenadělá, kdyby se tu zjevila.“

Weaverová uvedla systém do chodu, ale místo prostřední ponorky se spustila krajní.

„Nemůžeš spustit Deepflight 3?“

„Jo, ale bude vtom nějakej fígl, kterej neznám. Podle mě musí jít dolů za sebou.“

„To nehraje žádnou roli,“ řekl Johanson nervózně. „Nesmíme ztrácet čas. Vezmi dvojku.“

Počkali, až se ponorka položí na vodu umola. Weaverová na ni skočila aotevřela kopule obou ležatých kabin. Rubinovo tělo jako by po těch injekcích neuvěřitelně ztěžklo, když ho táhli do ponorky. Hlava se mu houpala sem atam, skelné oči civěly do prázdna. Pomalu táhli astrkali mrtvolu, až nakonec Rubin zajel do tuby kopilota.

Abylo to tady.

Anawakův sen oledovci. Věděl, že ho to jednou potáhne dolů. Ledovec roztaje aon klesne na dno neznámého oceánu…

Koho tam potká?

Weaverová

„Ty nepojedeš, Leone.“

Anawak překvapeně zvedl hlavu. „Jak to myslíš?“

„Jak jsem to řekla.“

Jedna Rubinova noha ještě čouhala ven. Weaverová ji zakopla dovnitř. Připadlo jí hrozné, zacházet takhle hrubě smrtvým, ikdyž to byl zrádce. Ale nějakou pietu si vtomhle okamžiku nemohli dovolit. „Já se potopím.“

„Co? Proč tak najednou?“

„Protože je to správnější.“

„Ne, to vžádném případě.“ Anawak ji chytil za ramena. „Karen, to může skončit smrtí, to je…“

„Já přece vím, jak to může dopadnout,“ řekla tiše. „Nikdo nemáme nějak zvlášť velkou šanci, ale ta vaše je větší. Vezměte si ponorky apopřejte mi šťastnou cestu, ano?“

„Karen! Proč?“

„Ty prostě musíš znát důvod, viď?“ Anawak jenom zíral.

„Dovoluji si poznamenat, že ztrácíme čas,“ naléhal Johanson. „Proč nezůstanete nahoře oba anenecháte stím plout mě?“

„Ne.“ Weaverová se dál upřeně dívala na Anawaka. „Leone, ty víš, že mám pravdu. Deepflight umím řídit levou zadní, vtomhle jsem daleko před vámi dvěma. Byla jsem sAlvin na Atlantickém hřbetu, tisíce metrů hluboko. Vyznám se vponorkách líp než kdokoli zvás a…“

„Nesmysl!“ vykřikl Anawak. „Já přece tohle umím pilotovat zrovna tak dobře.“

„… kromě toho je tamto dole můj svět. Hluboké modré moře, Leone. Už odmalička. – Když mi bylo deset.“

Anawak chtěl něco namítnout, ale Weaverová mu položila ukazovák na rty azavrtěla hlavou.

„Já stím poletím.“

„Ty poletíš,“ zašeptal.

„Dobře.“ Ohlédla se. „Vy otevřete propusť anecháte mě vyplout. Nemám tušení, co se stane, když to ještě jednou otevřeme. Třeba na nás yrr hned zaútočí, amožná se nestane vůbec nic. Mysleme pozitivně. Až se odtud vymotám, počkejte ještě minutu, když to situace dovolí, autečte sdalší ponorkou. Nejezděte za mnou. Zůstaňte těsně pod hladinou akoukejte, ať se dostanete co nejdál od lodi. Já se možná budu muset potopit strašně hluboko. Tak zatím…“Odmlčela se na chvíli. „Snad nás už někdo vyloví, ne? Tyhle mašinky mají na palubě satelitní vysílače.“

„Rychlostí dvanáct uzlů potřebuješ dva dny advě noci do Grónska nebo do Svalbardu,“ řekl Johanson. „Tolik šťávy nemáš.“

„Nějak to dopadne.“

Cítila, jak je jí těžko usrdce. Rychle se přitiskla kJohansonovi. Připomněla si, jak spolu tenkrát na Shetlandech unikli tsunami.

Zase se shledají!

„Jsi statečné děvče,“ řekl Johanson.

Pak uchopila Anawakovy tváře do obou dlaní adala mu dlouhý polibek na ústa. Nejraději by se od něj nikdy neodtrhla. Tak málo si toho řekli, tak málo podnikli ztoho, co by bývalo bylo nejlepší udělat…

Jenom teď nebýt sentimentální!

„Hodně štěstí,“ řekl Anawak tiše. „Nejpozději za pár dní se zase uvidíme.“

Jedním skokem byla Weaverová vpilotní kabině. Deepflight se lehce zhoupla. Položila se na břicho, zaujala správnou polohu aspustila zavírání. Obě kopule se pomalu spouštěly azavíraly. Přehlédla přístroje. Všechno vypadalo vpořádku.

Pak udělala znamení palcem nahoru.

Svět živých

Johanson přistoupil kovládacímu pultu, otevřel propusť auvedl ponorku do pohybu. Dívali se, jak Deepflight klesá aocelové pláty se rozvírají. Objevilo se temné moře. Cestě dolů nic nebránilo. Weaverová se zevnitř odpojila zaretace aponorka byla volná. Šplouchlo to azačala klesat. Vkopulích se třpytil uzavřený vzduch. Barvy postupně mizely, pak se začaly ztrácet obrysy azponorky zbyl jenom stín.

Potom zmizela. Anawak ucítil bodnutí.

Role hrdinů už byly vtomhle příběhu rozdány a jsou to role pro mrtvé. Ty patříš do světa živých.

Greywolf!

Možná budeš potřebovat prostředníka, který by ti prozradil, co vidí ptačí duch.

Greywolfbyl tím prostředníkem, oněmž mluvil Akesuk. Greywolf mu vysvětlil jeho sen aukázal mu cestu. Ledovec roztál, ale Anawakova cesta nevedla do hlubin, nýbrž ke světlu.

Vedla do světa živých.

Ke Croweové.

Anawak se zděsil. Samozřejmě! Jak mohl být tak zaujat svým hrdinným sebeobětováním, že mu uniklo, jaký úkol ho teď čeká na palubě Independence?

„Ateď?“ zeptal se Johanson.

„Plán B.“

„Ato je?“

„Musím ještě jednou nahoru.“

„Zbláznil ses? Proč?“

„Chci najít Sam. AMurraye.“

„Tam ale už nikdo není,“ řekl Johanson. „Loď byla nejspíš plně evakuovaná. Byli oba vCIC, když jsem je viděl naposled. Zřejmě odletěli hned sprvní várkou.“

„Ne.“ Anawak zavrtěl hlavou. „Aspoň Sam ne. Slyšel jsem ji volat opomoc.“

„Co? Kdy?“

„Než jsem přišel kvám dolů. – Podívej, Sigure, já tě nechci zatěžovat svými problémy, ale už jsem vživotě přehlédl trochu moc věcí,které jsem měl vidět. Ale něco se změnilo. Já teď už takovej nejsem. Chápeš? Já se na ně nemůžu vykašlat.“

Johanson se zasmál.

„Ne. To teda nemůžeš.“

„Dávej pozor! Udělám jeden jedinej pokus. Ty zatím spustíš Deepflight 3 apřipravíš ji ke startu. Pokud Sam nenajdu během pár minut, vrátím se avypadnem spolu.“

„Akdyž ji najdeš?“

„Tak máme pořád ještě Deepflight 4, abychom se odtud dostali všichni.“

„Vpořádku.“

„Opravdu vpořádku?“

„Samozřejmě.“ Johanson rozpřáhl ruce. „Na co ještě čekáš?“

Anawak váhal. Kousal se do rtů. „Když tu nebudu do pěti minut, tak odtud zmizíš beze mě. Jasný?“

„Já počkám.“

„Ne. Budeš čekat pět minut. Maximálně.“

Objali se. Anawak vyběhl po molu nahoru. Tam, kde začínal tunel laboratorního traktu, už bylo všechno zatopené, ale pořád ještě se zdálo, že Independence je svým způsobem stabilní. Během posledních pár minut se loď už víc dopředu nenaklonila.

Jak dlouho ještě? říkal si Anawak.

Voda mu čvachtala po kotníky. Šel do větší hloubky, kousek plaval, nahmatal pevnou půdu pod nohama apár metrů se brodil, než to šlo zase všechno zkopce. Blíž khangárové rampě byl strop nakloněný kvodní hladině, ale pořád ještě zbývalo pár metrů vzduchu. Anawak plaval kolem zavřených dveří laboratoře kohybu adíval se nahoru. Zatímco některé části rampy vytvořily rovinu, jiné zas stály velice strmě. Úsek khangárové palubě čněl temně do výšky. Vysoko nad tím se vznášel tmavý kouřový mrak. Bude muset vylézt po čtyřech. Byla mu zima, ikdyž měl neoprénový oblek. Ikdyby se jim podařilo odplout sponorkou, není to ještě žádná záruka, že tohle všechno přežije.

Ne. Musí přežít! Musí se shledat sKaren Weaverovou.

Odhodlaně vyrazil vzhůru.

Šlo to snáz, než si myslel. Ocel na rampě byla drážkovaná sohledem na vozidla apochodující mariňáky, aby po ní neklouzali. Anawak zaťal prsty do reliéfu. Soukal se kousek po kousku nahoru. Zasunovalboty do žebrování, přitahoval se. Nahoře bylo tepleji aAnawak už tak nemrzl. Zato se mu vplicích usazoval lepkavý kouř apohlcoval vnich zbytek vzduchu kdýchání. Čím výš lezl, tím byl kouř neproniknutelnější. Zletové paluby k němu znovu pronikl ohlušující rámus.

Croweová volala opomoc, až když už všechno hořelo. Jestli přežila vypuknutí požáru, pak bude patrně stále naživu.

Anawak těžce supěl, jak zdolával poslední metry, aksvému překvapení zjistil, že vhangáru je lepší viditelnost než na rampě. Vtunelu se kouř hromadil, zde se průchody kvenkovním výtahům postaraly ojeho cirkulaci. Vtahovaly kouř dovnitř ahned ho zase druhou stranou hnaly ven. Bylo tu horko adusno jako vpeci. Anawak si přitiskl na nos aústa rukáv bundy avyběhl na hangárovou palubu. „Sam!“ křičel. Žádná odpověď. Aco čekal? Že k němu přiběhne srozevřenounáručí?

„Sam Croweová! Samantho Croweová!“

Musel být naprosto šílený.

Ale lepší být šílený než doživotně mrtvý. Greywolf měl pravdu. Chodil po světě jako živá mrtvola. Tenhle druh šílenství mu nabízel tisíckrát víc.

„Sam!“

Dok

Johanson zůstal sám.

Nepochyboval otom, že mu Floyd Anderson zlomil pár žeber. Aspoň to tak sám na sobě cítil. Každý pohyb ho pekelně bolel. Když nakládali Rubinovu mrtvolu, chtělo se mu utoho mockrát zařvat bolestí, ale zaťal zuby, aby nedělal problémy.

Teď pomalu cítil, jak ho opouštějí síly.

Vzpomněl si na bordeaux ve své kajutě. Taková ostuda! Zrovna teď by sklenku náležitě vychutnal. Zlomená žebra by mu to sice nezahojilo, ale celá tahle útrpná situace by byla oněco snesitelnější. Včetně toho, že by si musel přiťuknout sám se sebou, protože mimo něj už zřejmě žádný požitkář nezůstal naživu. Vlastně vté spoustě obdivuhodných iodporných lidí, které poznal za poslední týdny, nepotkal prakticky nikoho, kdo by měl tak vytříbený smysl pro krásu.

Nejspíš byl on sám něco jako dinosaurus.

Saurus exquisitus, napadlo ho, když Deepflight 3 dojela přibližně na úroveň mola.

To se mu líbilo. Saurus exquisitus. Přesně tohle on byl. Fosilie, jež si užívá toho, že je fosilie. Fascinovaná budoucností aminulostí, jež se tak často prolínají jedna skrz druhou, že člověk už neví, vkteré epoše právě žije, protože minulé ibudoucí propůjčují jeho fantazii křídla stejnou měrou.

Bohrmann…

Ten Němec uměl ocenit dobré bordeaux. Jinak nikdo. Sue Olivieraovou to potěšilo, ale té mohl zrovna tak dobře nabídnout krabicové ze supermarketu. Kdo ještě ztýmu na Château Disaster byl natolik kultivovaný, aby ocenil vyzrálý Pomerol, snad kromě…

Judith Li.

Pokusil se naposledy nevnímat bolest vžebrech. Přeskočil na Deepílight, zaúpěl astřesoucími se koleny zůstal stát. Pak si dřepl, otevřel víko uzavírací mechaniky aodjistil poklopy.

Ty se pomalu rozjely nahoru apostavily se kolmo. Obě kóje měl před sebou otevřené.

„Všichni nastupovat!“ zahlaholil.

Je to bizarní. Jak tu sám balancuje na ponorce vnakloněném doku. Na jaký břeh někdy život člověka vyvrhne!

Judith Li?

Raději by tu láhev vylil do Grónského moře. Člověk může někdy učinit kráse po právu itím, že ji některým lidem odepře.

Li

Na hangárovou palubu dorazila bez dechu.

Všude byla tma od černého kouře. Pokoušela se vtěch šmouhách něco rozeznat amyslela si, že daleko vzadu vidí nějakou postavu pobíhat sem atam.

Pak ji iuslyšela.

„Sam! Sam Croweová!“

To křičel Anawak?

Na okamžik zaváhala. Ale kčemu by to teď bylo, snažit se odstranit Anawaka? Přepážky vpřídi mohou povolit každou chvíli. Loď se pak rozlomí vedví. Aaž to nastane, Independence se potopí jako kámen.

Li běžela krampě auviděla díru plnou kouře. Žaludek se jí stáhl křečí. Nebála se, ani jí sestup nepřipadal nad její síly, jenom si kladla otázku, jak se tam dolů dostane soběma torpédy. Kdyby ty věci ztratila ještě jednou, skončily by někde včerné vodě. Otočila se zády azačala malými kroky sestupovat po rampě dolů. Byla tu tma atěsno. Nejhorší byl ten kouř. Myslela, že se udusí. Jak narážela podrážkami do drážkované oceli, slyšela jejich dutou ozvěnu.

Vtom ztratila rovnováhu, upadla na zadek aroztáhla nohy. Nastala divoká jízda dolů. Křečovitě objímala obě torpéda abolestně cítila drsný povrch rampy ajejí žebrování, které ji mlátilo do kříže. Převrátila se auviděla, jak padá do černé vody.

Voda vystříkla na všechny strany. Nemohla dosáhnut nohama na dno. Motala se pod vodou, pak se vynořila alapala po vzduchu. Ale roury nepustila!

Stěnami tunelu se rozléhal tlumený nářek. Odrazila se aplavala tiše dovnitř traktu, kolem ohybu akdoku. Voda byla ohřátá, musela přitéct zpřístavu. Vtunelu vypadlo světlo, ale dok měl svůj vlastní systém zásobování energií. Dál vpředu už světlo bylo. Když se dostala blíž, poznala šikmo vyčnívající mola, sklopnou zádovou rampu, jež teď hrozivě visela nad přístavní nádrží, advě ponorky, znichž jedna stála na vodě umola. Dvě ponorky? Deepflight 2 zmizela. Ana Deepflight 3 cvičil Johanson oblečený do neoprénu.

Letová paluba

Croweová už to nemohla vydržet.

Pákistánský kuchař sice měl cigarety, ale jinak žádnou velkou pomoc nepředstavoval. Seděl zhroucený na konci zádě, naříkal anebyl schopen vymyslet nějaký plán. Přísně vzato, Croweová taky nedokázala nic vymýšlet, protože prostě nevěděla, co by se mělo dít dál. Bezradně se dívala na zuřící plameny. Ale myšlenku, že by se měla vzdát, nenáviděla zhloubi duše. Pro někoho, kdo roky adesetiletí naslouchal zvukům zvesmíru vnaději, že zachytí signály cizí inteligence,bylo pomyšlení, že se vzdává, naprosto absurdní. Nepatřilo zkrátka do jejího repertoáru.

Najednou se ozvala dunivá rána. Nad ostrovem se vznesl obrovský žhavý mrak, vněmž to blýskalo arachotilo jako ohňostroj. Palubu zachvátila vlna prudkých vibrací apotom se na ně řítilo inferno vpodobě plamenotrysku.

Kuchař zděšeně vykřikl. Vyskočil audělal krok zpět, zapotácel se anahnul se přes okraj. Croweová natáhla ruku apokoušela se ho zachytit. Muž na okamžik udržel rovnováhu avobličeji se mu zračil děs. Potom zakolísal asřevem se zřítil dolů. Jeho tělo narazilo na šikmo vyčnívající klapku, svezlo se po ní azmizelo Croweové zočí. Řev ustal. Uslyšela plesknutí, uhnula zděšeně od kraje aotočila hlavu.

Stála uprostřed plamenů. Kolem ní hořel asfalt. Udělalo se nesnesitelné horko. Teď poprvé pocítila zoufalství abeznaděj. Situace byla bezvýchodná. Mohla ji jenom prodloužit, ale nemohla na ní nic změnit.

Žár ji donutil kústupu. Běžela na pravobok apodél něj.

Tamhle byla plošina kvenkovnímu výtahu.

Co má jenom dělat?

„Sam!“

Ateď ještě ke všemu má halucinace! Volal snad někdo její jméno? To přece není možné.

„Sam Croweová!“

Ne, nejsou to halucinace. Někdo skutečně volal její jméno.

„Tady!“ vykřikla. „Tady jsem!“

Svytřeštěnýma očima se rozhlížela kolem. Odkud ten hlas přichází? Na letové palubě nikoho neviděla.

Potom pochopila.

Opatrně, aby nespadla, se nahnula přes kraj. Vzduch byl plný sazí, ale přesto pod sebou zřetelně viděla nakloněnou plošinu venkovního výtahu.

„Sam!“

„Tady! Tady nahoře!“

Křičela ze všech sil. Vtom někdo vyběhl na plošinu azaklonil hlavu.

Byl to Anawak.

„Leone!“ vykřikla. „Tady jsem!“

„Panebože, Sam!“ Anawak upřeně hleděl nahoru. „Počkej! zůstaň tam, já pro tebe dojdu.“

„Jak, chlapče?“

„Přijdu nahoru.“

„Sem se nedostaneš,“ křičela Croweová. „Tady všechno hoří. Ostrov, paluba. Tady je takové hořící inferno, že se iHollywood klidně může jít bodnout.“

Anawak rozčileně pobíhal sem atam.

„Kde je Murray?“

„Je mrtvý.“

„Musíme pryč, Sam.“

„Dík, žes mě na to upozornil.“

„Jsi sportovně založená?“

„Co?“

„Jestli umíš skákat.“

Croweová civěla dolů. Sportovně založená! Svatá prostoto. Bývala kdysi sportovně založená. Vněkterém minulém životě, ještě před vynalezením cigarety. Bylo to nejmíň osm metrů, možná deset. Aještě ke všemu ztoho sklon plošiny dělal přímo skluzavku.

„Já nevím.“

„Já taky ne. Máš lepší nápad, kterej by zafungoval během příštíchdeseti vteřin?“

„Ne.“

„Můžeme se zachránit ponorkou.“ Anawak rozpřáhl ruce. „Tak užskoč! Já tě chytím.“

„Na to zapomeň, Leone. Radši uhni na stranu.“

„Nech si ty proslovy. Skoč!“

Croweová se naposledy ohlédla. Plameny už byly blízko. Táhly se k ní avyplazovaly hladové jazyky.

Na moment zavřela oči azase je otevřela.

„Skáču, Leone!“

Dok

Kčertu, kde ten Anawak vězí?

Johanson seděl na ponorce, jež se mírně pohupovala, adíval se dolů. Vtemné vodě propusti se dosud neobjevilo nic, zčeho by se dalo bezprostředně usuzovat na přítomnost yrr. Kčemu taky? Proč by ještě měli útočit? Můžou teď jenom čekat, až se loď potopí. Yrr nakonec zdolali iIndependence.

Pět minut už uplynulo.

Teoreticky by mohl odstartovat. Zbývala tu pořád ještě jedna ponorka pro Anawaka aCroweovou.

Aco Shankar?

To by byli čtyři. Nemohl pryč. Kdyby se Anawak vrátil sCroweovou iShankarem, potřebovali by obě ponorky.

Začal si tiše broukat Mahlerovu první symfonii.

„Sigure!“

Johanson se otočil. Horní polovinou těla mu projela bodavá bolest aodřízla mu přísun vzduchu. Přímo nad ponorkou stála na molu Li amířila na něj pistolí. Vedle ní ležely dvě štíhlé trubice.

„Slezte honem zté ponorky, Sigure! Nenuťte mě, abych vás musela zastřelit.“

Johanson se chytil lana, na němž byla Deepflight zavěšena.

„Proč nutit? Já myslel, že je to vaše potěšení.“

„Slezte dolů!“

„Chcete mi vyhrožovat, Jude?“ Johanson se suše zasmál, zatímco hlavou se mu honily myšlenky. Musí ji nějak zadržet. Improvizovat. Blafovat, dokud to půjde, než přijde Anawak. „Na vašem místě bych tu spoušť nemačkal, nebo máte po projížďce.“

„Jak to myslíte?“

„Uvidíte sama.“

„Mluvte!“

„Mluvit je nuda. No tak, velící generálko Judith Li. Nebuďte taková cimprlína. Zastřelte mě apřijďte si na to sama.“

Li váhala.

„Co jste stou ponorkou provedl, vy kreténe?“

„Víte co? Já vám to povím.“ Johanson se snámahou postavil. „Dokonce vám ji pomůžu zase spravit, ale napřed něco vysvětlete vy mně.“

„Na to není čas.“

„Tak to je blbý.“

Li na něj vrhla vzteklý pohled. Potom spustila zbraň.

„Ptejte se.“

„Otázku už znáte. – Proč?“

„To myslíte vážně?“ Li zafuněla. „Namáhejte si trochu ty vaše vysoce vyvinuté mozkové závity. Co by si asi tak svět počal bez Spojených států amerických? My jsme jediný stávající stabilizační faktor. Existuje pouze jediný udržitelný model pro každý národní imezinárodní úspěch, neomezeně platný pro každou osobu akaždou společnost, ato je americký model.

Nemůžeme světu dovolit, aby vyřešil problém syrr. Nemůžeme připustit, aby to provedla Organizace spojených národů. Yrr způsobili lidstvu obrovské škody, ale mají také neuvěřitelný potenciál vědění apoznání. Včích rukou byste ho chtěl vidět, Sigure?“

„Vrukou někoho, kdo s ním bude umět zacházet co nejlépe.“

„Správně.“

„Ale na tom jsme přece všichni pracovali, Jude! Copak nestojíme všichni na jedné straně barikády? Můžeme dospět kdohodě syrr. Můžeme…“

„Copak to pořád ještě nechápete? Možnost dohody je nám zapovězena. Odporuje zájmům mé země. My, Spojené státy, se musíme zmocnit všeho vědění, azároveň udělat všechno pro to, aby se k němu nedostal nikdo jiný. Neexistuje jiná alternativa než osvobodit svět od yrr. Už samotná koexistence by znamenala přiznání naší porážky, porážky lidstva, víry vBoha apřiznání konce naší převahy. Ale nejhorší na koexistenci by bylo, že by ssebou přinesla nový světový řád. Před yrr bychom si byli všichni rovni. Mohla by snimi komunikovat každá technicky vyspělá země. Avšechny země by začaly spekulovat, jak snimi navázat spojenectví, jen aby se dostaly kjejich poznatkům aaby patrně nakonec samy yrr zničily. – Ten komu by se to podařilo, by se stal vládcem planety.“ Li postoupila okrok blíž kJohansonovi. „Je vám jasné, co to znamená? Ta rasa dole pod námi disponuje biotechnologiemi, ojakých jsme se neodvažovali ani snít. Do spojení snimi lze vejít pouze biologickou cestou, takže experimentovat smikroby by bylo legitimní na celém světě. To nemůžeme připustit. Není jiná alternativa než yrr zničit asvět nemá jinou alternativu než Ameriku! Nesmíme to nikomu přenechat, auž vůbec ne těm poserům zOSN, kde má každý gauner hlasovací právo.“

„Vy jste se úplně zbláznila,“ řekl Johanson. Musel začít kašlat. „Co vy jste vůbec za člověka, Li?“

„Jsem člověk, který miluje Boha…“

„Vy milujete jen svoji kariéru! Vy jste totálně šílená!“

„… asvou vlast!“ křičela Li. „Avco věříte vy? Moje vyznání je víc než jasné. Jedině Spojeným státům americkým přísluší zachránit lidstvo…“

„Aby bylo jednou provždy dané, komu přísluší jaká role, že?“

„No a? Celý svět chce pokaždé znovu, aby za něj Spojené státy vykonaly špinavou práci. No tak ji teď právě děláme! A je to tak správně! Nesmíme připustit, aby si svět mezi sebou rozdělil vědění yrr. Musíme je tedy zničit atoto vědění uchovat. Potom budeme skonečnou platností řídit osudy planety ažádný diktátor ani režim, který onás nebude smýšlet přátelsky, už nikdy nezpochybní naši převahu.“

„To, co zamýšlíte, je zničení lidstva!“

Li vycenila zuby.

„Ohó, tyhle argumenty vy vědci sypete zrukávu. Vás nikdy ani nenapadlo, že nepřítele je možné porazit aže jeho zničení by vyřešilo náš problém. Pořád se jenom strachujete afňukáte, že vyhlazení yrr by zničilo ekosystémy planety. Ale yrr už je ničí! Oni vyhlazují nás! Nevezmeme tedy raději vpotaz nějaké ty škody na životním prostředí, když se tím dlouhodobě zase staneme tou jedinou vládnoucí rasou?“

„Vy tu chcete vládnout samojediná, vy ubohý blázne! Jak chcete porazit červy azabránit, aby…“

„Napřed otrávíme jedny apotom ty druhé. Jakmile nám yrr nebudou stát vcestě, budeme mít volné ruce.“

„Otrávíte lidstvo!“

„Víte co, Sigure? Ve zdecimování lidstva je taky šance. Vlastně by to planetě prospělo, kdyby se to tu trochu provětralo.“ Li se zúžily oči. „Ateď už mi jděte zcesty!“

Johanson se nehýbal. Držel se lana apomalu vrtěl hlavou.

„Ponorka je nepoužitelná.“

„Nevěřím vám ani slovo.“

„Tak si na to budete muset přijít sama.“

Li přikývla. „Přijdu na to.“

Vymrštila ruku spistolí avystřelila. Johanson se pokusil uhnout. Ucítil, jak mu kulka pronikla hrudní kostí ajak ho zaplavuje vlna chladu abolesti.

Ten zatracenej krám spustil.

Ona ho zastřelila.

Jeho prsty se jeden po druhém pouštěly lana. Johanson se zapotácel, pokusil se něco říct, otočil se, svalil se azajel po břiše do pilotní kabiny.

Venkovní výtah

Vokamžiku, kdy viděl Croweovou skočit, začal Anawak pochybovat, jestli to dobře dopadne. Třepotala se ve vzduchu askočila moc nalevo. Anawak uskočil stranou adozadu zároveň, rozpřáhl ruce adoufal, že je síla dopadu nesmete oba do moře.

Na někoho, kdo je tak křehký, to bylo, jako kdyby Anawaka porazil autobus.

Upadl na záda. Croweová ležela na něm. Aspolečně jeli po šikmé ploše dolů. Slyšel ji křičet ado toho řval on sám. Pokoušel se vší silou brzdit patami, zatímco si otloukal hlavu oasfalt. Bylo to dnes už podruhé, co se tak neblaze střetl svenkovním výtahem, apořád doufal, že je to už naposled. Ať tak nebo onak.

Zastavili se kousek před krajem.

Croweová se na něj podívala.

„Je ti dobře?“ zeptala se chraptivě.

„Nikdy mi nebylo líp.“

Skulila se zněj, pokusila se vstát, zkřivila obličej azase upadla.

„Nejde to,“ řekla.

Anawak vyskočil. „Co se stalo?“

„Moje noha. Pravá.“

Klekl si vedle ní aohmatával kotník.

Croweová zasténala. „Myslím, že je zlomený.“

Anawak se zarazil. Zdá se mu to, nebo se loď právě zase okouseknaklonila?

Plošina ječivě zavrzala vkolejnicích.

„Chyť se mě kolem krku.“

Pomohl Croweové vstát. Takhle mohla poskakovat aspoň po jedné noze. Spotížemi se dostali dovnitř hangáru. Nebylo tu vidět na krok. Zato podlaha se naklonila ještě víc.

Jak se jenom dostaneme přes rampu, říkal si Anawak. Ta už musí být kolmá jako zeď.

Vtom ho popadl vztek.

Tohle je Grónské moře. Daleký sever. Aon zdalekého severu pochází. Je Inuk. Stoprocentní Inuk! Narodil se vArktidě apatří do ní. Ale určitě vní neumře aCroweová taky ne.

„Jdem,“ řekl. „Pokračujeme.“

Deepflight 3

Li běžela kovládacímu pultu. Příliš velká ztráta času, říkala si. Neměla jsem se sJohansonem vybavovat azabředávat do nesmyslných disputací.

Vytáhla Deepflightkousek nahoru. Okamžitě uviděla, že dvě pouzdra jsou volná. Protipancéřová torpéda byla ve svých úchytech, ale dvě menší zmizela, aby udělala místo pro trubice naplněné jedem. Výborně! Deepflight takhle zůstala ještě pořádně vyzbrojená.

Rychle vsunula trubice do pouzder azaaretovala je. Bylo to naplánované perfektně. Jakmile ty nálože sjedem odpálí, nejspíš do modrého mraku, postará se malá rozbuška oto, aby jed vystříkl pod vysokým tlakem. Rozptyl provede voda azbytek obstarají – nedobrovolně – sami yrr. To bylo na celém plánu to nejlepší: Rubinova naprogramovaná buněčná smrt. Jakmile bude jednou infikován, kolektiv se sám zničí vúžasné řetězové reakci.

Rubin odvedl dobrou práci.

Naposledy překontrolovala aretaci, vymanévrovala sDeepflight zpátky nad propusť apoložila ji na vodu. Oblékat se do neoprénu už nebyl čas. Takže si musí dávat pozor. Slezla po žebříku dolů, běžela kponorce avylezla na ni. Deepflight se rozhoupala. Podívala se do otevřené pilotní kóje auviděla tam ležet Johansona. Nehybného, tváří dolů.

Blbec jeden vzpurnej! Proč se nesvalil na stranu anespadl do vody? Teď se ještě ke všemu navíc musí zbavit jeho mrtvoly.

Vtom pocítila jistou lítost. Svým způsobem toho muže měla ráda aobdivovala ho.

Za jiných okolností by možná…

Lodí projel náraz.

Ne, na to už je pozdě, zbavovat se ho. Avlastně to ani nehraje žádnou roli. Ponorka se dá zrovna tak dobře řídit zmísta kopilota. Funkce jsou přenosné. Apod vodou se už Johansona vždycky nějak zbaví.

Někde se slomozem lámala ocel.

Li rychle vlezla do druhé kóje azavřela kopule. Sklopily se současně azapadly. Li se míhaly prsty po přístrojích. Interiér naplnilo tiché bzučení, rozsvítila se řada kontrolek adva malé monitory. Všechny systémy byly vpohotovosti. Deepflight ležela klidně nad černozelenouvodou Grónského moře, připravená ihned projet třímetrovou šachtou aponořit se do hloubky. Li cítila, jak se jí zmocňuje euforie. Dokázala to!

Refugium

Johanson seděl ujezera.

Leželo mu unohou abylo plné hvězd. Tolik si přál, aby se sem ještě jednou vrátil. Díval se na krajinu své duše azmocňovala se ho bázeň aštěstí. Cítil se tak nějak zvláštně, mimo své tělo, nevnímal zimu ani teplo. Bylo to úplně jiné než kdy jindy. Zdálo se mu, že on sám je jezerem, malým domem, jenž stojí uněj, že je mlčenlivým temným lesem vůkol, že on je těmi zvuky vhouští, strakatým měsícem, vším. Johanson byl tohle všechno atohle všechno bylo v něm. Tina Lundová.

Věčná škoda! Jak politováníhodné, že tu není s ním. Byl by jí tak přál tenhle klid, ten hluboký mír. Ale byla mrtvá. Zemřela za násilné vzpoury přírody proti napadení plísní civilizace, jež se táhla podél pobřeží. Byla prostě ajednoduše vymazána, stejně jako bylo vymazáno všechno, jenom ne tenhle obraz na sítnici. Jezero je věčné. Tahle noc nikdy neskončí. Akjeho samotě se přidá blahodárné nic, finální požitek egoisty.

Chtěl to tak? Opravdu chtěl být sám?

Na jednu stranu, proč ne. Být sám mělo řadu neocenitelných předností. Člověk sdílel vzácný čas pouze sám se sebou. Naslouchal sám sobě aslyšel úžasné věci.

Na druhou stranu, kudy vedla hranice osamění? Najednou se začal bát.

Aten strach bolel. Zažíral se mu do prsou aukrádal mu dech. Johansonovi byla náhle zima. Začal se třást. Hvězdy se nafoukly do červených azelených světélek avydávaly elektronické bzučení. Celý obraz se proměnil vcosi lesklého, hranatého, aJohanson už neseděl ujezera, už nebyl sám jezerem, ale tísnil se vnějakém tunelu, vnějaké výduti, vnějaké rouře.

Rázem se mu vrátilo vědomí.

Jsi přece mrtvý, říkal si.

Ne, tak úplně mrtvý nebyl. Ale cítil, že už mu zbývá posledníchpár vteřin. Byl uvnitř ponorky, jež měla dopravit do hlubin otravnou látku, aby na oplátku za zločin yrr, pokud se to zločinem vůbec dalo nazvat, spáchala zločin ještě větší – proti yrr iproti lidstvu.

Před Johansonem nesvítily hvězdy, ale přístrojová deska Deepflight. Ponorka už vyplula. Zvedl zrak, podíval se skleněnou kopulí auviděl, jak se nad nimi ztrácí dno doku.

Byli vpropusti.

Sneuvěřitelným vypětím vůle dokázal pootočit hlavu. Vsousední kopuli spatřil nádherný profil Li.

Li!

Judith Li ho zastřelila.

Téměř zastřelila.

Ponorka klesala níž. Nýtované ocelové desky se roztahovaly. Za okamžik budou venku. Apak už Li nic nezabrání vypustit do moře smrtící náklad.

To se nesmí stát!

Vyrážel mu pot, když vytahoval ruce zpod těla anatahoval prsty. Málem přitom upadl do bezvědomí. Tady bylo ovládání. Ležel vkóji pro pilota. Li přepnula řízení k sobě. Řídila ponorku zmísta kopilota, ale to se dalo změnit.

Jenom zmáčknout tlačítko, aponorku bude ovládat on.

Kde je to přepínání?

Roscovitzova šéftechnička Kate Ann Browningová ho vyškolila. Školila ho důkladně aon dával pozor. Takové věci ho zajímaly. Deepflight byla příslibem nové éry hloubkového potápění abudoucnost Johansona odjakživa zajímala apřitahovala. Věděl, kde je ta funkce! Věděl ito, kčemu složí jednotlivé přístroje, aco je třeba udělat, aby se dosáhlo žádoucího efektu. Musel si na to ovšem vzpomenout.

Tak si vzpomeň!

Jeho prsty lezly po klávesnici jako pavouci umazaní od krve. Jeho vlastní krve.

Vzpomeň si!

Tady. Tahle funkce. Avedle…

Víc už udělat nemohl. Život zněj vyprchával, ale poslední zbytek sil mu ještě zbýval. To bude stačit.

Táhni do pekel, Li!

Li

Judith Li se dívala ven zkopule. Mezi ní aocelovou stěnou propusti bylo několik metrů prostoru. Ponorka líně klesala vstříc volnému moři. Ještě jeden metr, možná méně, abude moci nastartovat vrtule. Pak strmě dolů auhnout do strany. Kdyby se Independence během příštích pár minut potopila, musí být od ní co nejdál.

Kdy narazí na první kolektiv yrr? Větší kolektiv by mohl způsobit problémy, to věděla, aneměla představu, jak bude veliký. Možná na Deepflight taky zaútočí kosatky. Pro oba případy má výzbroj aprostřílí si cestu.

Není důvod dělat si starosti.

Musí počkat na modrý mrak. Správný okamžik pro odpálení jedu je těsně před splynutím.

Ti prokletí prvoci se budou divit.

Bylo to zábavné pomyšlení. Můžou se prvoci divit?

Najednou se divila sama. Na přístrojové desce se právě něco změnilo. Zhasla kontrolka, která jí oznamovala, že řízení na její straně…

Řízení!

Ztratila kontrolu nad řízením! Všechny funkce byly přepnuty kpilotovi. Místo toho se rozsvítil displej, jenž vgrafickém uspořádání zobrazoval čtyři torpéda. Dvě úzká advě větší protipancéřová.

Jedno protipancéřové torpédo se rozsvítilo.

Li zděšeně zaúpěla. Tloukla pěstí do panelu, aby vrátila ovládání zpátky k sobě, ale rozkaz kpalbě už nešlo odvolat. Ve světlé modři jejích očí se odrážely cifry aneúprosně odpočítávaly pozpátku:

00:03… 00:02… 00:01…

„Ne!“

00:00.

Její tvář zkameněla.

Torpédo

Protipancéřové torpédo, které Johanson odpálil, vyrazilo zkomory. Skoro tři metry si razilo cestu vodou, pak nabouralo do ocelové stěny propusti aexplodovalo.

Deepflight zachvátila obrovská tlaková vlna amrštila sní oprotějšístěnu. Zpropusti vystříkla obrovská fontána. Ale ještě jak se ponorka převracela, vyletělo směrem vzhůru druhé torpédo. Sohlušujícím rachotem vyletěla polovina doku do vzduchu. Vytvořila se ohnivá koule, vníž Deepflight, oba její pasažéři ijedovatý náklad shořeli tak dokonale, jako kdyby vůbec nikdy neexistovali. Trosky se zavrtaly do stropu astěn aroztrhaly zátěžové nádrže na zádi. Ty okamžitě natekly vodou, zatímco kráterem, jenž byl kdysi dnem umělé přístavní pánve, proudily dovnitř tisíce tun mořské vody.

Záď Independence se propadla.

Loď se začala obrovskou rychlostí potápět.

Útěk

Anawak aCroweová se dostali až na kraj rampy, když lodí projela nárazová vlna exploze.

Otřes je vymrštil vzhůru. Anawak se motal ve vzduchu aviděl kolem sebe kroužit zakouřené stěny šikmého tunelu, než mu hlava zase zmizela včerném dýmu. Vedle něj zakroužila Croweová ve volném pádu aztratila se mu ze zorného pole. Drážkovaná ocel ho valchovala po ramenou, zádech, po hrudi apánvi, odírala mu kůži na kotnících. Vzpamatoval se, udělal salto, byl zasažen tlakovou vlnou apřevracel se vní tak, až si chvíli myslel, že zase letí nahoru. Uši mu zaléhaly nepopsatelným rámusem, jako by se loď trhala na kusy. Nezadržitelně padal dál, velikým obloukem dopadl do vody apotopil se do ní.

Ihned se ho zmocnil neúprosný vír. Vuších mu jen vřelo. Oháněl se rukama inohama, aby víru unikl, aneměl tušení, kde je nahoře akde dole. Nevypadalo to snad, že se Independence potopí přídí napřed? Jak to, že se teď najednou propadala záď?

Dok! Ten explodoval!

Johanson!

Něco ho udeřilo do obličeje. Byla to ruka. Chytil ji apevně držel, odrazil se nohama, aniž by měl pocit, že směřuje vpřed, házelo ho to na stranu azase přitahovalo zpátky, do všech směrů najednou. Vplicích ho pálilo, jako by vdechl tekutý oheň. Musel kašlat acítil, jak se mu na té horské dráze pod vodou dělá špatně.

Najednou měl hlavu nad vodou.

Bylo tu šero.

Vedle něj se vynořila Croweová. Pořád ještě ji držel za ruku. Dávila se aplivala se zavřenýma očima adostala se znovu pod vodu. Anawak ji zase vytáhl. Kolem nich to pěnilo avířilo. Zaklonil hlavu auviděl, že jsou dole vtunelu rampy. Kudy vedl ohyb klaboratoři adoku, odtud se hnala potopa.

Voda stoupala abyla strašně studená. Ledová voda přímo zmoře. On byl vneoprénovém obleku na chvíli chráněn proti podchlazení, ale Croweová nic takového neměla.

Utopí se tu, pomyslel si. Nebo zmrznou. Tak či onak, tohle je konec. Jsme zavření vbřiše té strašné lodi ažene se sem voda. Zanikneme spolu sIndependence. Zemřeme. Já zemřu.

Přepadl ho nevýslovný strach. Nechtěl zemřít. Nechtěl, aby už bylo po všem. Miloval život, tolik ho miloval atak moc toho měl co dohánět. Teď nemůže zemřít! Na to nemá čas. Někdy jindy rád, ale zrovna teď se mu to vůbec nehodilo. Strach byl nesnesitelný.

Znovu se ocitl pod vodou. Něco mu přejelo přes hlavu. Nebylo to tvrdé, ale zatlačilo ho to dolů. Anawak kopal nohama avysvobodil se. Vynořil se, zalapal po dechu auviděl, co do něj narazilo. Srdce mu poskočilo.

Spláchlo to sem jeden ze zodiaků zdoku. Tlaková vlna exploze ho musela utrhnout. Houpal se tu atočil na pěnící vodě, jež zaplavovala tunel rampy. Nepoškozený gumový člun se závěsným motorem akabinou proti dešti. Konstruovaný pro osm osob, takže pro dvě velký víc než dost aplně naložený nezbytnou výstrojí.

„Sam!“ vykřikl.

Nikde ji neviděl. Jenom černou klokotající vodu. Ne, řekl si. Takhle ne. Přece teď byla vedle mě.

„Sam!“

Voda stoupala dál. Tunel už byl zatopený víc než zpoloviny. Chytil se rukama za nafouknutou gumu zodiaku avytáhl se nahoru. Croweová zmizela.

„Ne,“ zavzlykal. „Tohle přece sakra ne!“

Vylezl do člunu. Ten se prudce rozkymácel. Přelezl po čtyřech na druhou stranu apodíval se do vody. Tamhle je!

Vznášela se vedle člunu spolozavřenýma očima. Vlny jí šplouchaly přes obličej. Člun mu na okamžik zamezil výhled. Její ruce vykonávaly slabé, bezmocné pohyby. Anawak se nahnul dopředu, chytil ji za zápěstí apřitahoval ji k sobě.

„Sam!“ zakřičel jí do tváře.

Croweová pohnula víčky. Potom zakašlala avystříkl zní proud vody. Anawak se vzepřel nohama arval ji nahoru. Ruce ho bolely tak, že si myslel, že to nedokáže, ale vůle mu diktovala jediné přijatelné řešení: zachránit Croweovou! Jako by říkala: nevracej se mi domů bez ní, to se rovnou můžeš sám vrhnout do vody!

Sténal akňučel, brečel aklel, táhl arval, až najednou byla vlodi.

Anawak dopadl na zadek.

Byl ukonce sil.

Hlavně nepovolit, nabádal ho vnitřní hlas. Že sedíš vzodiaku, to ti ještě není nic platné. Musíš se dostat ven zlodi, než tě ssebou strhne do hlubin.

Zodiak se točil čím dál rychleji. Tančil na stoupající hladině asunul se směrem khangárové palubě. Ještě kousek, aspláchne je to do obrovské haly. Anawak se narovnal aokamžitě zase upadl. Taky dobře, řekl si. No tak polezeme. Dolezl po kolenou do kabiny řidiče avytáhl se za vzpěry. Podíval se na přístroje. Kolem malého volantu bylo všechno uspořádáno podobně jako na Blue Sharkovi. Poznával to. Stím si poradí.

Zvedl zrak. Letěli na horní konec rampy.

Pevně se chytil volantu ačekal na správný okamžik.

Najednou byli ztunelu venku. Přívalová vlna je vyplivla do hangáru, který se už taky začínal zaplavovat.

Anawak zkusil nastartovat závěsný motor.

Nic.

No tak, říkal. Nedělej se důležitej, ty zmetku!

Naskoč už!

Zase nic.

Naskoč! Kriple jeden hnusnej! Kráme zasranej!

Najednou motor zavrčel azodiak vyrazil. Anawak se svalil dozadu. Po vzpěře se zase přitáhl zpátky do kormidelny. Rukama pevně uchopil volant. Hnal se hangárem, vytočil ostrou zatáčku azamířil plnou rychlostí kprůchodu vedoucímu na plošinu na pravoboku.

Otvor se mu zmenšoval před očima.

Jak se blížili, jeho světlá výška se snižovala. Voda proudila dovnitř ze všech stran vdivokých šedivých vlnách. Zosmimetrové výšky hangáru zbyly během pár vteřin jenom čtyři.

Méně než čtyři.

Tři.

Motor zaskučel jako na mučidlech.

Méně než tři.

Teď!

Vystřelili ven jako dělová koule. Střecha kabiny tvrdě narazila do horního rámu brány. Potom zodiak vyletěl po hřebenu vlny, chvilku se vznášel ve vzduchu apak tvrdě dopadl.

Moře bylo rozbouřené. Valily se po něm obludné šedivé vlny. Anawak svíral volant tak pevně, až mu zbělely klouby. Vyřítil se na další hřeben apropadl se do vlnového dolu za ním. Nahoru azase dolů. Pak zmírnil rychlost. Pomaleji to šlo lépe. Vlny byly sice vysoké, ale ne strmé. Otočil zodiak osto osmdesát stupňů, nechal se vynést první vlnou, jel teď velice pomalu adíval se.

Byl to hrůzný pohled.

Na břidlicově šedivém moři šlehaly plameny zostrova na Independence proti temně zachmuřenému nebi. Vypadalo to, jako kdyby uprostřed moře vybuchla sopka. Iletová paluba už byla pod vodou, jenom hořící ruina dosud odolávala neodvratnému osudu. Mezi Anawakem apotápějící se lodí byl nyní už pořádný kus cesty, ale burácení plamenů se neslo až k němu.

Díval se na to se zatajeným dechem.

„Inteligentní formy života.“ Vedle něj se objevila Croweová. Na smrt bledá, promodralé rty astrašně se třásla. Chytila se pevně jeho bundy, zraněnou nohu měla nataženou od těla. „Jsou člověku jenom pro zlost.“

Anawak mlčel.

Dívali se spolu na zánik Independence.

PÁTÝ DÍL

Kontakt

Hledání cizí inteligence je vždycky hledáním té naší vlastní.

Carl Sagan

Sny

Probuď se!

Vždyť jsem vzhůru.

Jak to můžeš vědět? Kolem tebe je naprostá tma. Blížíš se kprapočátku světa. Co vidíš?

Nic.

Co vidíš?

Vidím zelená ačervená světélka přístrojů před sebou. Ukazatele, které mě informují ovnitřním ivnějším tlaku, ozásobě kyslíku na Deepflight, oúhlu, pod nímž sjíždím dolů, ostavu paliva aorychlosti. Ponorka měří chemické složení vody aukazuje mi data atabulky. Čidla měří venkovní teplotu apřevádějí ji do čísel, která vidím.

Co ještě vidíš?

Vznášející se částice. Je to, jako by ve světle reflektorů padal sníh. Organické substance, jež nikdy neklesnou ke dnu. Voda je plná organických sloučenin. Něco tmavého. Velmi tmavého.

Vidíš ještě mnohem víc. Nechceš vidět všechno?

Všechno?

Weaverová už byla téměř tisíc metrů pod hladinou, anic na ni nezaútočilo. Nepotkala kosatky ani yrr. Deepflight pracuje bezvadně. Šroubuje se dolů po velké elipsovité spirále. Tu atam se ve světle objeví pár malých rybek ahned zase utíkají pryč. Kolem se hemží detrit. Akrill, plankton zmalinkých ráčků, kteří ve světle reflektorů nejsou větší než bílé tečky. Bohatství částic odráží všechno světlo zpět k jeho zdroji.

Už deset minut usilovně hledí do špinavě šedivého kužele, který vrhá reflektor Deepflight. Do světla, jež nic neozařuje. Deset minut, během nichž zmizel cit pro to, co je nahoře aco dole. Každých pár vteřin kontroluje přístroje, které jí říkají, co neprozrazuje pohled ven – jak rychle pluje, jak strmě klesá, kolik času ubíhá.

Spolehlivost počítače.

Weaverová samozřejmě ví, že je to její hlas, snímž nepozorovaně začíná vést dialog. Je to kvintesence nabytých zkušeností, toho, co se vživotě naučila aco prožila, vybavujícího se poznání. Zároveň promlouvá něco zní asní, existence čehož jí byla až dosud utajena. Ta věc vjejí hlavě klade otázky, předkládá návrhy amate ji.

Co vidíš?

Vidím toho málo.

Málo je pořád ještě přehnaně mnoho. Jenom člověka může napadnout něco tak absurdního jako spoléhat na své vlastní smysly tam, kde prokazatelně selhávají. Klobouk dolů před tvými přístroji, ale abys pochopila, kudy vede tvá cesta, to ti kužel světla neukáže, Karen. To světlo je příliš úzký prostor. Je to vězení. Osvoboď svůj rozum! Chceš vidět všechno?

Ano.

Tak vypni reflektory!

Weaverová váhá. Beztak to měla vúmyslu. Je to nezbytné, aby uviděla modrý mrak, až to nastane. Ale nastává už ta chvíle? Spřekvapením si uvědomuje, jak moc se k tomu kuželu světla upínala. Příliš dlouho. Jako sbaterkou pod dekou. Postupně zhasíná všechny silné spoty, jen kontrolky na přístrojové desce svítí dál. Déšť částic zmizel.

Obklopuje ji dokonalá tma.

Polární vody jsou modré. Vseverním Pacifiku stejně jako kolem určitých oblastí antarktického kontinentu je málo života obsahujícího chlorofyl. Tato modř jen pár metrů pod hladinou má vsobě něco znebe. Jak se kosmonaut ve vesmírné lodi čím dál víc vzdaluje Zemi, vidí důvěrně známou modř tmavnout, až jej nakonec obklopí čerň vesmíru. Potápěč vponorce postupuje opačným směrem ke stejně černému vesmíru plnému záhad, vstříc inner space. Vpodstatě to, jestli člověk stoupá nebo klesá, nehraje roli. Vobou případech známé obrazy či vjemy nebo to, co lidské smysly převádějí do pocitů, především pak vidění, to vše ustupuje přitažlivosti. Vmoři na rozdíl od vesmíru vládnou gravitační zákony, ale vhloubce tisíc metrů avnaprosté tmě člověk musí věřit digitálnímu zobrazení, jež mu řekne, zda se pohybuje nahoru nebo dolů. Žádné vnitřní ucho ani pohled ven mu takovou informaci nepodají. Weaverová zvolila maximální rychlost klesání. Deepflight se krátkou dobu propadala polárním nebem, jenomže postaveným na hlavu, jež rychle tmavlo. Když hloubkoměr ukazoval šedesát metrů, naměřil přitom jenom čtyři procenta světla, jež dopadalo na hladinu. Ale to už Weaverová zapnula reflektory – jako kosmonautka snažící se prozářit vesmír baterkou.

Probuď se, Karen!

Já jsem vzhůru.

Ano, jistě, jsi vzhůru aplně soustředěná. Ale nezdá se ti ten správný sen. Lidstvo je posedlé bdělým sněním osvětě, který neexistuje. Spřádáme sny ovesmíru taxonomických tabulek aprůměrných statistických hodnot, anedokážeme přírodu vnímat objektivně. Protože našemu pohledu unikají vnitřní souvislosti, to, co je neoddělitelně propletené, snažíme se všechno řadit vedle sebe apod sebe ana vrchol dosadit sami sebe. Dorozumíváme se prostřednictvím idolů avýřezů, jež prohlašujeme za skutečnost, vytváříme sledy ahierarchie, deformujeme prostor ačas. Pořád musíme něco vidět, abychom tomu rozuměli, ale vokamžiku, kdy něco učiníme viditelným, vymkne se to našemu chápání. Vidoucí člověk je slepý, Karen. Podívej se do tmy. Prvopočátek všeho je tma.

Tma je nebezpečná.

Vůbec ne! Pouze nám bere souřadnice našeho viditelného bytí. Je to tak zlé? Příroda je objektivní avelice rozmanitá! Teprve brýle předpojatosti ji ochuzují, protože soudíme podle toho, jak se nám co líbí nebo nelíbí. Vtom pronikavém třpytu spatřujeme vždycky sami sebe. Ukazují snad všechna ta počítačová znázornění na monitorech skutečný svět? Je výsledkem nahromadění všech dojmů rozmanitost, když se musíme dorozumívat pomocí modelových vzorů jako „kočka“ nebo „žlutá barva“? Je bezpochyby úžasné, jak si lidský mozek na té rozmanitosti vyvzdoroval statistické průměry. Je to skvělý trik, aby bylo možné porozumět všemu možnému, ale za cenu abstrakce. Na konci toho stojí idealizovaný svět, vněmž se miliony žen snaží vypadat jako deset supermodelek, rodiny mají jedno celé, čárka, dvě desetiny dítěte aČíňan se vprůměru dožívá třiašedesáti let aměří metr sedmdesát. Pro samou posedlost normami nevidíme, že základem normality jsou abnormality, odchylky. Dějiny statistiky jsou dějinami nedorozumění. Statistika nám pomohla získat přehled, ale popírá variace. Odcizila nás světu.

Apřiblížila sobě navzájem.

Vážně si to myslíš?

Copak jsme se nepokoušeli najít cestu kporozumění yrr? Copak se nám to už skoro nepovedlo? Objevili jsme přece matematiku jako společnou bázi.

Tak pozor! To je něco úplně jiného. Pythagorova věta nepřipouštížádné varianty. Rychlost světla bude vždycky rychlost světla. Matematické vzorce jsou neměnné, pokud popisují týž fyzikální prostor. Matematika nepřipouští žádné hodnocení. Matematický vzorec nežije vjeskyni nebo na stromě, nedá se hladit ani na nás necení zuby, když se k němu přiblížíme. Neexistuje žádný průměrný gravitační zákon mezi mnoha jinými, je pouze ten jeden. Jistě, pomocí matematiky jsme spolu začali komunikovat, ale znamená to, že si tím pádem rozumíme? Nálepkování světa vychází ze zvláštností toho či onoho kulturního vývoje akaždý kulturní okruh vidí svět úplně jinak. Inuité nemají jedno obecné slovo pro sníh, ale pojmenovávají stovky druhů sněhu. Národ Daniů na Nové Guineji nezná žádné označení pro barvy.

Co vidíš?

Weaverová hledí do tmy. Ponorka klidně pokračuje po své dráze, drží sklon šedesát stupňů arychlost dvanáct uzlů. Má za sebou už jeden tisíc pět set metrů. ZDeepflight se zatím neozvalo jediné vrznutí nebo klepnutí. Vsousední rouře leží Mick Rubin. Weaverová se na něho snaží myslet co nejméně. Je zvláštní letět nocí smrtvolou. Smrtvým velvyslancem, kněmuž se upínají všechny naděje. Náhle cosi zablýská. Yrr?

Ne, něco jiného. Sépie. Vjela do celého hejna. Najednou se projíždí podmořským Las Vegas. Ve věčné tmě nemohou udělat dojem na partnerky pestré šaty ani tanečky. Když si zde mládenci hledají družky, naparují se osvětlením. Celé řady orgánů blikají luminiscenčními bakteriemi ve fotoforách, malých průhledných kapsičkách, které se otvírají azase zavírají. Je to blikající bouře, kódované hlubinné výkřiky. Vtomto případě však nejde oto, dvořit se ponorce Weaverové. Blesky slouží kzastrašení. Zmiz, říkají, akdyž Weaverová nemizí, živočichové své fotofory otevřou úplně aobklopí ji oděni do rovnoměrně třpytivých šatů ze světla. Mezitím menší organismy, světlé, sčerveným nebo modrým jádrem: medúzy.

Ktomu se přidává něco, co Weaverová nemůže vidět, ale zaznamenává to její sonar. Velká, kompaktní hmota. Chvilku si myslí, že je to kolektiv yrr, ale kolektivy svítí atahle věc je černá jako moře, které ji obklopuje. Má to podlouhlý tvar, je to mohutné na jednom konci aštíhlé na druhém. Weaverová letí přímo k tomu. Vystoupá s Deepflighto kousek nahoru, přeskočí tu bytost arázem je jí jasné, co asi přeletěla.

Velryby musí pít. Je to absurdní představa vzhledem k tomu, že žijí pod vodou, ale nebezpečí, že voceánu zemře žízní, hrozí velrybě stejně jako trosečníkovi. Medúzy sestávají téměř úplně zvody. Sladké vody. Zrovna tak dodávají mnoho životně důležité tekutiny isépie, aproto se vorvaň potápí pro sépie amedúzy. Vrhne se kolmo dolů, tisíc, dva tisíce, někdy itří tisíce metrů asetrvá tam déle než hodinu, aby se pak na deset minut vrátil nahoru khladině, kde se nadechne aznovu se potopí.

Weaverová potkala vorvaně. Nehybného dravce sdobrým zrakem. Křižuje říší tmy abystrých očí. Všichni tady dole vidí dobře.

Co vidíš ty? Aco nevidíš?

Jdeš po ulici. Zurčité vzdálenosti poznáš muže, který jde proti tobě. Ještě kousek dál jde paní se psem na procházku. Cvak. Momentka! Popiš, kolik živočichů je na ulici ajak jsou od sebe daleko.

Jsme čtyři.

Ne, je nás víc. Na stromech vidím tři ptáky, takže je nás sedm. Muž je vzdálen osmnáct metrů, žena patnáct. Pes třináct apůl. Jde před ní na vodítku. Ptáci sedí deset metrů vysoko a jsou vždy půl metru od sebe. – Ne! Ve skutečnosti se na ulici hemží miliardy živočichů. Jenom tři znich jsou lidé. Jeden je pes. Kromě těch tří ptáků jich sedí na stromech dalších sedmapadesát, které nevidím. Samotné stromy jsou plné živočichů, vlistoví akůře žijí myriády hmyzu. Vpeří ptáků sídlí roztoči stejně jako vpórech naší kůže. Pes má vkůži asi padesát blech, čtrnáct klíšťat, dva komáry ave střevech avžaludku tisíce malinkých červíků. Jeho sliny jsou plné bakterií. Podobně jsme osídleni imy arozdíl mezi těmito formami života je prakticky nulový. Spory, bakterie aviry se vznášejí ve vzduchu, vytvářejí organické řetězce amy jsme jejich součástí. Zaplétají nás všechny do jednoho jediného superorganismu, astejně tak si počíná imoře.

Co jsi ty, Karen Weaverová?

Já jsem široko daleko jediná lidská forma života – když nepočítám Rubina, který už vlastně žádnou formou života není, protože je mrtvý.

Jsi částice.

Částice vrozmanitosti. Nejsi úplně podobná žádnému jinému člověku, stejně jako se žádná buňka do detailu nepodobá jiné buňce. Vždycky je něco jinak. Takhle se musíš dívat na svět. Jako na spektrum podobností. Není vtom útěcha, nechat se vnímat jako částice, když ti za to přiznají jedinečnost? Jsi částicí včase aprostoru.

Hloubkoměr bliká.

Dva tisíce metrů.

Sedmnáct minut. Už sedmnáct minut jsem na cestě.

To ti říkají tyhle hodiny?

Ano.

Potřebuješ objevit jiný čas, abys pochopila svět. Musela by sis pamatovat, ale to ty nemůžeš. Člověk je už dva miliony let krátkozraký. Homo sapiens většinu své evoluce strávil lovem asběrem. To utvářelo jeho mozek do dnešní podoby. Budoucnost byla pro naše předky vždy jenom to, co bezprostředně následovalo. Všechno, co přesahovalo dál, bylo mlhavé stejně jako to, co bylo už dávno předtím. Žili jsme okamžikem anaším primárním zájmem bylo rozmnožování. Zlé katastrofy buď upadly vzapomnění, nebo vstoupily do mytologie. Potlačování bylo původně dárkem evoluce, ale dnes je to naše prokletí. Náš duch stále ještě nedohlédne za horizont, který leží dál než jenom pár let vbudoucnosti nebo vminulosti. Stačí několik generací, auž potlačujeme, ignorujeme, zapomínáme. Protože nejsme schopni vnímat minulé apoučit se zněj, nedokážeme ani nazírat budoucnost. Lidem není dáno vidět celek asvé místo v něm. Nesdílíme paměť světa.

Blbost! Svět si nepamatuje. Lidé si pamatují, ale svět ne. To stou pamětí světa je ezoterický blábol.

Myslíš? Yrr si pamatují všechno. Oni jsou tou pamětí.

Weaverová cítí úzkost.

Kontroluje přívod kyslíku. Její myšlenky začínají dělat kotrmelce. Tenhle ponor je jako halucinogenní trip. Její myšlenky se šíří všemi směry temnotou Grónského moře.

Tak kde jsou ti yrr?

Jsou tady.

Kde?

Uvidíš je.

Jsi částice včase.

Klesáš tichem temnoty spolu sbezpočtem tobě rovných. Jsi studená, slaná částice vody, unavená aztěžklá po cestě, při níž jsi ztrácelateplo, po cestě ztropů do tohoto nehostinného kraje, až jste se všichni shromáždili vGrónské aNorské pánvi, vobrovském bazénu plném ledové vody. Odtud si to šploucháš přes podmořský horský hřbet mezi Grónskem, Islandem aSkotskem do Atlantského oceánu. Přes lávové vyvřeliny aúložiště sedimentu padáš do nekonečné propasti. Tvoříte mohutný proud, ty ati druzí, auNewfoundlandu vás ještě posílí vodní masy zLabradorského moře, jež nejsou tak husté astudené. Na úrovni Bermud se přiblíží létající talíře křižující nad oceánem ze Středozemního moře – vířící extrémně slaná, teplá voda, jež kvám přitéká zGibraltarské úžiny. Středozemní moře, Grónské, Labradorské – všechny tyhle vody se smíchají apoženou vás dál na jih, velice hluboko.

Budeš svědkem, jak Země stvořila sama sebe.

Tvoje cesta vede kolem Středoatlantského hřbetu, jednoho zoněch obrovských pohoří, jež se táhnou všemi oceány. Dohromady jsou velká jako všechny kontinenty aseřazena za sebou měří šedesát tisíc kilometrů. Jsou ověnčena řadou aktivních ivyhaslých sopek. Jejich hřbety čnějí přes tři tisíce metrů vysoko nad mořským dnem, zrovna tolik vody mají ještě nad sebou arozdělují Zemi. Tam, kde se jejich osy rozpínají, se tlačí zpodzemních komor na povrch magma, ale místo aby se svýbuchem vypařilo, rozlévá se to tekuté kamení pod tlakem studené vody do plochých polštářů. Vtěsnává se mezi úbočí oceánských hřbetů aroztahuje je od sebe súporností nevychovaných tlustých dětí. Je to nově zrozené mořské dno, jež teprve hledá svůj tvar. Svahy se rozjíždějí nekonečně pomalu. Dno je horké, tam kde láva včerném moři tvoří červeně svítící meandry. Zemětřesení otřásá roklí, zníž láva pramení, ihřebeny po obou jejích stranách. Dál venku se pak svahy ochlazují. Starší kamení utváří tamní topografii. Srostoucí vzdáleností od hřbetů stárne, ochlazuje se atěžkne, až se staré, studené atěžké dno propadne do nekonečných hlubin, do mořských plošin, které se, osázeny horami apovlečené vrstvami uvolněného sedimentu, valí jako dopravní pásy minulých věků dál, na západ kAmerice ana východ kEvropě aAfrice, až se jednoho dne zasunou pod zemské desky, aby se ponořily do hlubších vrstev zemské kůry anakonec roztály vpeci astenosféry, jež je po milionech let pošle zase zpátky do roklí mezi oceánskými hřbety jako rudé, žhavé magma.

To je koloběh! Mořské dno neúnavně putuje kolem zeměkoule, puká pod tlakem zemského nitra aje taženo vahou svých desek. Neustálý tlak, tah adeformace, geolitické porodní bolesti apohřební obřady, jež vytrvale mění tvář Země. Afrika se spojí sEvropou. Znovu se spojí! Kontinenty se posouvají. Nepohybují se však jako ledoborce skrz nepoddajnou zemskou kůru, ale nechávají se pasivně vléct už od doby, kdy se vprekambriu roztrhla Rodinia, nejstarší ze všech prakontinentů. Nestalo se nic jiného, než že jeho jednotlivé kusy doputovaly znovu k sobě. Vytvořily Gondwanu anaposledy Pangeu aznovu se oddělily jako rozptýlená rodina, jejíž paměť sahá sto šedesát pět milionů let do minulosti, kdy zde byla naposledy souvislá pevnina sjedním jediným oceánem kolem sebe, vázaná na rychlost toku tuhého zemského pláště. Aprokletím této rodiny je to, že se její členové musí navzájem hledat po celé zeměkouli.

Jsi částice.

Prožíváš nový nádech toho všeho. Než se atlantické mořské dno posune opět centimetrů, ty už putuješ rok. Při své cestě vidíš život bez Slunce. Láva rychle chladne, tvoří zlomy atrhliny. Mořská voda proniká do nového, porézního dna. Teče kilometry hluboko dolů, až těsně nad žhavé magmatické komory vnitru Země, avrací se zpátky nahoru, nasycená životodárným teplem aminerály, sulfidy obarvená načerno, atryská zútvarů podobných komínům, vysokých jako dům, vařící aniž by vřela. Vtakové hloubce voda horká tři sta padesát stupňů nevře, jenom proudí arozdává své bohatství živin bezprostřednímu okolí. Její nabídka je stokrát větší než vokolních vodách. Na své cestě do neznáma jsi dorazila kprvní výspě společenstev cizorodého života, jež nepotřebují sluneční světlo. Kolem černých komínůsídlí metroví červi vhustých propletencích, mušle dlouhé jako ruka, armády slepých bílých krabů aryb – apředevším bakterií. Ty jsou samozásobitelkami stejně jako zelené rostliny, jež se do jisté míry živí slunečním světlem aonichž si myslíme, že na nich závisí veškerý život. Ale tyhle bakterie slunce nepotřebují. Oxidují sirovodík. Jejich životním zdrojem je zemské nitro. Jako rozsáhlé rohože pokrývají dno pod koloniemi živočichů učerných komínů, žijí vsymbióze sčervy, mušlemi aněkterými kraby – ajiní krabi aryby se zase živí těmito mušlemi ačervy, aniž by k tomu bylo potřeba jediného slunečního paprsku.

Nejstarší formy života na této planetě možná nevznikly na povrchu, Karen, ale tady, vneproniknutelné hlubině, aty na své cestě po dně Atlantiku uvidíš skutečnou rajskou zahradu. Yrr jsou určitě toustarší ze dvou inteligentních ras, znichž jedna zdědila pevné území aztratila kvůli tomu svou kolébku.

Představ si, že yrr jsou vyvolená rasa.

Bohem vyvolená.

Prověrka systémů.

Weaverová svolává nazpátek své myšlenky proměněné včástice, jež právě míjely Afriku. Musí se přemáhat, aby se soustředila na daný okamžik. Ale zrovna tak mohla být na cestě už sto let. Venku se okus dál táhne kolem něco strašidelně svítícího, ale nejsou to yrr, nýbrž hejna maličkých garnátů. Úplně přesně se to zjistit nedá. Možná jsou to taky malé sépie nebo něco úplně jiného.

Dva apůl tisíce metrů.

Ještě asi jeden kilometr ke dnu. Kolem by nemělo být nic než volná voda, ale sonar najednou začíná hekticky cvakat. Oznamuje jí, že se blíží kněčemu mohutnému. Musí to mít ohromné rozměry apřesně vzato se blíží ono k ní. Neproniknutelná plocha, jež padá shora přímo na ni. Weaverová cítí, jak se její latentní strach mění vpaniku. Otáčí stroj osto osmdesát stupňů, zatímco se ta obrovská věc přibližuje. Vnější mikrofony přivádějí do Deepflight dutý, nelidský rámus. Ten sílí amění se vstrašidelný jekot aúpění. Weaverová je vpokušení dát se na útěk, ale zvědavost zvítězí. Je vdostatečné vzdálenosti od toho čehosi anevypadá to, že by ona bytost plula k ní.

Pokud to vůbec bytost je.

Po další zatáčce, tentokrát menší rychlostí, se k tomu zase přibližuje. Teď je to na její úrovni, těsně před ní. Deepflight otřásají turbulence.

Turbulence?

Co může být tak veliké? Velryba? Ale tohle je jako deset velryb. Nebo sto. Nebo ještě víc.

Weaverová zapíná reflektory.

Vmžiku poznává, že se k tomu dostala blíž, než zamýšlela. Na konci kuželu světla je to vidět. Weaverová je na okamžik naprosto zmatená. Není schopna určit druh apůvod hladké plochy, která se táhne vedle ní, až najednou reflektory nasvítí něco světlého. Jsou to metr dlouhé rovné izaoblené čáry, důvěrně jí známé adohromady dávají:

USS Inde…

Vykřikne leknutím.

Výkřik nemá žádnou ozvěnu aona si uvědomí, jak je vté trubici zakuklená. Ajak je sama. Aještě osamělejší, když před sebou vidí potápějící se loď, ajejí myšlenky letí kAnawakovi, Johansonovi, Croweové, Shankarovi aostatním.

Leon!

Jenom nechápavě zírá azírá.

Na okamžik se před ní objeví kraj letové paluby azase zmizí. Zbytek zůstává ukryt ve tmě. Vidí jenom divoký rej unikajících vzduchových bublin.

Pak následuje vír astrhává Deepflights sebou.

Ne!

Horečně se pokouší ponorku stabilizovat. Zatracená zvědavost! Proč si na to nepočkala vbezpečnější vzdálenosti? Systémy ukazují, že všechno možné není vpořádku. Weaverová kormidluje proti víru asnaží se prodrat nahoru na plný výkon. Ponorka bojuje, potácí se, chvíli se zdá, že bude následovat Independence do jejího hrobu, ale pak se konečně její konstrukce projeví vcelé své genialitě aDeepflight uniká zvíru směrem nahoru.

Rázem je všechno tak, jako kdyby se vůbec nic nestalo.

Weaverová slyší, jak jí buší srdce. Zaléhá jí vuších. Krev se jí vráží do hlavy jako píst. Vypíná reflektory aopatrně pokračuje sDeepflight do hlubin Grónské pánve.

Po chvíli, mohou to být vteřiny, dokonce iminuty, se rozpláče. Všechno to zní chce ven. Bulí jako želva. Co to má znamenat? Věděla, že se Independence potopí, ale tak rychle?

Ale ano, to jsme věděli.

Teď však neví, jestli Leon žije. Aco je se Sigurem.

Cítí se strašně sama.

Já chci zpátky.

Já chci zpátky!

„Já chci zpátky!“

Je celá zmáčená slzami, rty se jí třesou azačíná pochybovat osmyslu své mise. Yrr ještě nespatřila, ikdyž se stále více přibližuje ke dnu. Kontroluje přístroje. Počítač ji uklidní. Hlásí, že už je na cestě skoro půl hodiny aže sestoupila do hloubky dvou tisíc sedmi set metrů.

Půl hodiny. Jak dlouho tady dole ještě bude muset vydržet?

Chceš vidět všechno?

Co?

Chceš vidět všechno, malá částice?

Weaverová popotáhne nosem. Hlasité, zřetelné kýchnutí, velice pozemské vtéto černé kouzelné zemi myšlenek.

„Tati?“ zakňourá.

Klid. Jenom se uklidni.

Částice se neptá, jak dlouho co trvá. Prostě se pohybuje, nebo stojí. Funguje vrytmu stvoření jako poslušný služebník celku. Tohle věčné vyptávání, jak dlouho co trvá, je vlastní jenom člověku, to jeho vzpouzení se proti vlastní povaze, ono rozdělování životního času. Yrr se očas nezajímají. Mají ho vgenomu, už od počátku buněčného života, kdy před dvěma sty miliony let oceánské skalní bloky srostly vkontinentální masu, jež tvoří dnešní Severní Ameriku, kdy se před pětašedesáti miliony let začalo Grónsko odpoutávat od Evropy, kdy se před šestatřiceti miliony let začaly tvořit topografické znaky Atlantiku, kdy Španělsko nebylo daleko od Afriky, kdy podmořské prahy před dvaceti miliony let klesly tak nízko, že konečně začala, proudit výměna vody mezi Arktickým aAtlantským oceánem, atomuto proudění vděčíš za svou pouť, částice. Začala vGrónské pánvi avede tě dál kolem Afriky na jih do Antarktidy.

Jsi na cestě kcirkumpolárnímu proudu, seřaďovacímu nádraží mořského proudění, kvěčnému koloběhu. Ze zimy do zimy.

I když jenom částice, jsi částí celku, jenž odpovídá průtokovému množství osmdesáti Amazonek. Tečete po mořském dně, překračujete rovník adostáváte se do Jihoatlantské mořské pánve aknejjižnějšímu výběžku Jižní Ameriky. Ale za Hornovým mysem se dostanete do divokých turbulencí. Budeš se kymácet aposkakovat, až tě strhne něco podobného dopravní špičce kolem Arc de Triomphe vpravé poledne, ale bude to nekonečně hektičtější. Antarktický cirkumpolární proud se pohybuje od západu na východ kolem bílého kontinentu, seřadiště, do něhož se vlévají azase zněho vylévají všechna moře. Kruhový proud se nikdy nezastaví anikdy nenarazí do pevniny. Donekonečna honí sám sebe. Svádí vody osmi set Amazonek, nasává do sebe všechna světová vodstva, protřásá je, promíchává, vymazává jejich původ aidentitu. Těsně před Antarktidou tě vynese nahoru abudeš se třást zimou. Popluješ po hladině spěnivými zlomovými vlnami apomalubudeš opět klesat dolů, aby ses stala součástí velkého cirkumpolárního kolotoče.

Sveze tě kousek azase vyplivne.

Putuješ znovu na sever, tentokrát vhloubce osmi set metrů. Všechna moře jsou vyživována zkruhového antarktického proudu. Část vody se dostane zpět do „mezaninu“ Atlantiku, část do Indického oceánu avětšina do Pacifiku, kam pluješ ity. Přikována kzápadnímu břehu Jižní Ameriky proudíš až krovníku, kde pasátní větry vodu rozdělují atropické vedro ohřívá. Vystupuješ na povrch atáhne tě to na západ doprostřed chaosu Indonésie: ostrovy aostrůvky, proudění, víry, obrovské hloubky avíření, vše zdánlivě neproniknutelné. Nese tě to jižně kolem Filipín askrz Makasarský průliv mezi Borneem aSulawesi. Taky by ses mohla protáhnout úžinou mezi Lombokem aBali, ale stejně možná je iobjížďka východně kolem Timoru. To je lepší trasa, po které se konečně dostáváš do volného Indického oceánu. Ateď do Afriky.

Teplé hlubiny Arabského moře tě nasycují solí. Cestuješ kolem Mosambiku na jih. Vaše cestovní kancelář se teď jmenuje proud kolem Cape Agulhas. Tečeš stále rychleji atěšíš se na oceán svého původu, ženeš se do velkého dobrodružství, které už tolik námořníků stálo život. Je to mys Dobré naděje – avrhá tě nazpátek. Zde do sebe naráží příliš mnoho proudění. Podobá se to provozu na jakési antarktické Place d’Etoile vpátek odpoledne. Ať se snažíš jak chceš, nemůžeš se dostat dál. Nakonec tě to přece jen stejně jako ty ostatní strhne do víru hlavního proudu, akonečně se vřítíš do jižního Atlantiku. Rovníkový proud tě spolu stobě rovnými unáší na západ, vobrovských vírech se točíte kolem Brazílie aVenezuely až kFloridě atam se od sebe odtrháváte. Dostala ses do Karibiku, porodní pánve Golfského proudu. Nabitá tropickým sluncem vyrážíš vzhůru kNewfoundlandu adál směrem na Island, neseš se pyšně vhorní vrstvě avelkoryse naděluješ Evropě teplo, jako by ho vtobě nikdy neubývalo. Ani si nevšimneš, že ses ochladila, zahuštěná voda severního Atlantiku ti nakládá břímě soli, jež bude těžší atěžší, až se najednou znovu ocitneš nad Grónskou pánví, výchozím bodem své cesty. Bylas na ní tisíc let.

Co Panamská šíje odděluje Pacifik od Atlantiku, ubírají se vodní částice touto cestu. Už více než tři miliony let. Od té doby také platí, že průběh teplo-slaného koloběhu může změnit jenom posunutí kontinentů. Platilo to! Člověk však rovnováhu klimatu narušil. Azatímco se všechny strany klimatického sporu přou, jestli oteplování povede ktání polárního ledu atím kzastavení Golfského proudu nebo ne, Golfský proud už stojí, protože ho zastavili yrr. Zastavili putování částic, zastavili evropský teplovod, zastavili budoucnost samozvané božské rasy. Neboť yrr velice dobře vědí, co se stane, když se tento koloběh zastaví. Na rozdíl od svých nepřátel, kteří nikdy nevědí, jaké důsledky zjejich konání vyplynou, protože si nevzpomínají na budoucnost. Neboť jim chybí genetická paměť, vědomost otom, jak se vduchu stvoření počátek stává koncem akonec počátkem.

Tisíc let, malá částice. Víc než deset lidských generací, ato jsi obeplula svět jenom jednou.

Tisíc takových cest, amořské dno bude kompletně obnoveno.

Stovky takových obnov, amoře zmizí, jedny kontinenty se od sebe odtrhnou, zatímco druhé se spojí vjeden. Vzniknou nové oceány atvář světa bude úplně jiná.

Vteřina tvé cesty, malá částice, aten nejjednodušší život vznikne azanikne. Nanosekundy, aelementární částice si vymění svá místa. Avještě kratším čase probíhají chemické reakce.

Někde mezi tím je člověk.

Nad tím vším jsou yrr.

Aoceán vědomý si sebe sama.

Procestovala jsi svět, jaký byl ajaký je, jako součást velikého koloběhu, jenž nemá konec ani počátek, který zná pouze variace anávraty. Koloběh se mění od zrození této planety. Všichni živočichové tvoří jedinou strukturu, která pokrývá Zemi, všichni jsou ktéto síti připoutáni potravními řetězci. Jednoduché se střídá se složitým. Spousta života navždy vymizela, další život se nově vyvíjí, jiný život obývá Zemi odjakživa abude na ní, dokud se nesrazí se Sluncem.

Někde mezi tím je člověk.

Někde vtom všem jsou yrr.

Co vidíš?

Co vidíš?

Weaverová si připadá strašně unavená, jako by byla na cestě celé roky. Unavená malá částice, smutná aosamělá.

„Mami? Tati?“

Musí se nutit, aby se podívala na kontrolky.

Vnitřní tlak je vpořádku, kyslík taky.

Sklon: nula.

Nula?

Deepflight leží vodorovně. Je zapřená. Weaverová je okamžitě vzhůru. Rychlost klesání nula.

Hloubka: 3446metrů.

Kolem dokola černo.

Ponorka se už dál nepotápí. Stojí na dně. Dorazila na dno Grónské pánve.

Weaverová se neodvažuje podívat, kolik je hodin, protože má strach, že uvidí něco strašného – že už tu stojí celé hodiny, že nemá dost kyslíku pro návrat nad hladinu, něco na ten způsob. Ale digitální ukazatel jí klidně zvěstuje, že její ponor začal před pětatřiceti minutami. Opravdu se nijak neodchýlila ze své cesty. Jenom si nevzpomíná na přistání, ale zjevně ho provedla správně. Vrtule se zastavily, systémy jsou aktivní. Mohla by klidně zase vyrazit nahoru.

Avtom to začíná.

Kolektiv

Weaverová si napřed myslí, že je to mámení smyslů. Vzdálené slabé modré světlo. Jako kdyby někdo rozfoukával tmavomodrý prach zpředimenzované dlaně. Světlo víří azase zhasíná.

Rozsvěcuje se znovu, tentokrát blíž ana větší ploše. Svítí dál aroztahuje se širokým obloukem nad ponorkou, takže Weaverová se musí dívat vzhůru. To, co vidí, jí připomíná spíš vesmírné mračno. Nedokáže říct, jak je daleko ani jak velké je, ale něco jí říká, že nepřistála na dně moře, nýbrž na konci vzdálené galaxie.

Potom se modř ztrácí. Weaverová si na okamžik myslí, že mračno slábne, ale hned nato poznává, že to bylo šálení smyslů, protože mrak se začíná zvětšovat apomalu snášet nad ponorku.

Vtom si uvědomuje, že to asi nebyl dobrý nápad, přistát na dně, pokud se chce zbavit Rubinovy mrtvoly.

Anyní je ta pravá chvíle. Teď nebo nikdy!

Překlápí postranní křídla astartuje vrtule. Deepflight se zvedne kousek nad dno, víří sediment azačíná stoupat. Po nezměrném černémhorizontu se křižují blesky aWeaverová poznává, že splývání vjedno právě začalo.

Kolektiv je obrovský.

Ze všech stran se k němu ženou bledé modrá světélka. Deepflight visí přímo uprostřed shlukujícího se mraku. Weaverová ví, že rosol se dokáže stáhnout do mimořádně tuhé tkáně – raději ani nepřemýšlí otom, co by se stalo sponorkou, kdyby ji sevřel sval zjednobuněčných. Krátce se jí mihne před očima obrázek pěsti rozmačkávající vajíčko.

Teď je asi deset metrů nade dnem. To musí stačit. Teď!

Jeden stisk, který všechno rozhodne. Stačí docela malé přehlédnutí, ať už ze strachu nebo nervozity, otevře špatný kryt aokamžitě zemře. Vhloubce tří apůl tisíce metrů panuje tlak 385 atmosfér. Člověk nepozbude nutně svého tvaru, ale života určitě. Weaverová otvírá správnou kopuli.

Kryt kabiny kopilota se vedle ní postaví kolmo. Vzduch vystřelí nahoru jako exploze apovytáhne ssebou Rubinovu mrtvolu. Weaverová přidává rychlost, ale plavidlo je sotevřenou kabinou těžko řiditelné. Sjíždí sní dolů, čímž je Rubinovo tělo konečně katapultováno, anyní se vznáší jako černá silueta před blížící se bleděmodrou bouří. Cizí životní prostor rozmačkává jeho tkáně aorgány, drtí jeho lebku, láme mu kosti pod tlakem jeho vlastní muskulatury avymačkává ven jeho tělesné tekutiny. Všechno je nasvíceno.

Rosol se zmocňuje Rubinova otáčejícího se těla atlačí ho na unikající ponorku. Také zostatních stran se sbíhají organismy. Ze všech stran zároveň, shora izdola. Vinou se kolem ponorky aRubina, zpevňují se aWeaverová křičí ve smrtelné úzkosti… Ponorka je volná.

Stejně rychle, jako se kponorce přihnali, se nyní yrr zase stahují. Ahodně daleko. Jestli vůbec existuje nějaký pojem, jímž by bylo možné popsat chování kolektivu vtomto okamžiku, pak by asi zněl: neskutečné zděšení.

Weaverová slyší sama sebe, jak sténá.

Moře kolem ní je pořád ještě modré. Rozmazaná světla se prohánějí vobrovské rosolovité hmotě, jež obklopuje ponorku jako semknutá nekonečně dlouhá velryba. Otočí hlavu avidí Rubinův zdevastovaný obličej, slabě nasvícený září kontrolek na panelu. Tkáňová kontrakce ho přisunula zboku kprůhledné kopuli ana Weaverovou zírají prázdné oční důlky. Bulvy očí se rozpadly pod hydrostatickým tlakem. Na jejich místo prosakuje černá tekutina. Potom se tělo mrtvého zase odpoutává od ponorky apropadá se někam do tmy. Je už vidět jenom jeho stín na nasvíceném pozadí, který dělá zvláštní trhavé pohyby, jako by na počest jakéhosi pohanského božstva předváděl nekonečně pomalý, nemotorný tanec.

Weaverová dýchá zrychleně anutí se do klidu. Za jiných okolností by se jí už dávno udělalo špatně, ale na něco takového teď nemá čas.

Kruh kolem ní se opět stahuje anahoře se uzavírá klenbou. Zdola se rozrůstá čerň. Lem organismu se vlní. Krouží po všech stranách kolem výš avýš abiologova mrtvola splývá stemnotou. Zároveň se zvýšky spouštějí útlé tentákule, dlouhé jako liány vpralese. Pohybují se koordinovaně acíleně, nalézají Rubina azačínají ho ohmatávat. Weaverová už tělo nevidí, ale sonar jí ukazuje, že zopatrných pohybů čidel lze usuzovat na obrys člověka.

Ze špiček tentákulí vyrůstají ještě tenčí ajemnější tykadla azevrubně prozkoumávají jednotlivé části těla, než se posunou zas okousek dál. Mezitím se zastavují nebo se dál rozdělují. Někdy čidla sklouznou přes sebe, jako by konala tichou poradu. Na rozdíl od všeho, co dosud Weaverová zyrr spatřila, tahle tykadla svítí proměnlivě bíle. Celé to působí choreograficky jako němý balet, aWeaverová najednou slyší hudbu svého dětství: Debussyho La plus que lente, víc než pomalý valčík, oblíbenou skladbu svého otce. Je ztoho zaražená, zároveň však uchvácená avšechen strach zní náhle padá. Samozřejmě že tady dole nikdo La plus que lente nehraje, ale hodilo by se to sem, protože ta známá melodie je úchvatně krásná aona teď, vtuto chvíli, nevnímá nic jiného než…

Krásu.

Opět našla své rodiče uprostřed krásy.

Weaverová zaklání hlavu.

Nad ní se klene modře se lesknoucí zvon gigantických rozměrů, vysoký jako nebeská báň.

Weaverová neuctívá žádného boha, ale musí si to připomínat, aby neupadla do drmolení modliteb. Vybavuje si slova Croweové, když mluvila opříliš pozemských mimozemšťanech, otom jak člověk všechno jinorodé připodobňuje kobrazu svému, místo aby dal prostor smělým vizím. Možná by teď Croweová kritizovala právě tuto čistotu světla apřála by si méně symbolické osvětlení než zrovna tuhle bílou svatozář. Ale ta je bílá jenom proto, že bioluminiscence vyrábí bílé světlo stejně často jako modré, zelené nebo červené. Nezjevuje se tu žádný bůh, nýbrž jenom zajímavý soubor prvoků schopných svítit. Nehledě na to – který bůh by se člověku manifestoval tentákulemi? Co však Weaverovou málem připravilo orozum, bylo poznání, že neexistuje žádná cesta zpět. Spor, zda jednobuněční mohou vyvinout inteligenci. Otázka, zda sama organizace všech těchto buněk znamená vědomý život, nebo jestli jsou to pouze neuvěřitelně dokonale vyvinuté mimikry. Yrr si dokonce dali záležet, aby se jim dostalo patřičného místa vdějepisném kabinetu hrůzy, když svými vlnícími se tentákulemi vnikli do trupu Independence jako rosolovité monstrum, vedle něhož jsou Marťani H. G. Wellse naprostí pitomečkové. To všechno už ale nemá žádný význam teď, když se odehrává ono fantasticky exotické divadlo. Po tom, na co se Weaverová nyní dívá, už nepotřebuje pro existenci vyhraněné, definitivně nelidské inteligence žádný další důkaz.

Pohled Weaverové se ztrácí vmodré klenbě, dokud nedosáhne vrcholu, zněhož pomalu něco klesá dolů – útvar, zjehož spodní strany vyrážejí tentákule. Je to zhruba kulaté aveliké jako Měsíc.

Pod bílým povrchem se mihotají šedivé stíny. Vždy jen na zlomek vteřiny vznikají složité vzory, nuance bílé vbílém, symetrická vzplanutí, blikající řady teček ačar, zašifrované kódy, svátek pro každého sémiotika. Na Weaverovou ta bytost působí spíše jako živý computer, vněmž probíhají obrovské komplexní procesy. Dívá se na tu věc, jak myslí, apak pochopí, že myslí za tohle všechno kolem, za celou tu obrovskou hmotu, za modrou klenbu, akonečně jí dochází, co vidí. Weaverová našla královnu.

Královna navazuje kontakt.

Weaverová se neodvažuje ani dýchat. Mnohatunový tlak sice vRubinovi tekutiny zkomprimoval, ale zároveň způsobuje, že se ze zničeného těla vylučují arozpouštějí se ve vodě. Odevšad, kde do něj píchli ten roztok, se vyplavuje koncentrovaný feromon, na nějž yrr instinktivně zareagovali. Jak rychle splývání začalo, tak ještě rychleji zase skončilo. Weaverová si pořád ještě není jistá, zda její plán vyjde.

Ale jestli má pravdu, musela zkušenost kolektivu upadnout do babylonského zmatení – stím rozdílem, že vBabylonu se všichni navzájem znali, ale nerozuměli si, zatímco vkolektivu si všichni rozumějí, ale neznají se. Feromonické poselství nikdy nepřišlo od nikoho jiného než od yrr anikdo jiný mu také nerozuměl. Rubina kolektiv znát nemůže. Je to jednoznačně nepřítel, jehož se yrr rozhodli vyhladit, ale ten nepřítel jim říká: splynout.

Rubin říká: já jsem yrr.

Co se teď asi děje vkrálovně? Prohlédne ten trik? Pozná, že Rubin není žádný kolektiv yrr, že jeho buňky jsou pevně srostlé aže mu chybí receptory? Taky to nebude první člověk, kterého yrr podrobně zkoumají. Všechno, co na něm objevují, Rubina jednoznačně klasifikuje jako nepřítele. Podle logiky yrr se někdo, kdo yrr není, buď ignoruje, nebo se mu vypoví boj. Ale bojovali někdy yrr proti jiným yrr?

Mohou si být jistí?

Aspoň vtomto bodě Weaverová oničem nepochybuje aví, že Johanson, Anawak aostatní to vidí stejně. Yrr se navzájem nezabíjejí. Vylučují nemocné adefektní buňky, feromon se postará ojejich buněčnou smrt, ale to není nic jiného, než jako když lidské tělo vylučuje odumřelé buňky. Nelze mluvit ovzájemném boji tělesných buněk, protože dohromady vytvářejí jen jednu bytost, ado jisté míry je to podobné isyrr. Jsou jich nekonečné miliardy, apřece jen jeden. Dokonce irůzné kolektivy srůznými královnami jsou nakonec jediná bytost sjedinou pamětí, mozek obepínající svět, jenž sice může učinit špatné rozhodnutí, ale přesto nezná žádnou morální vinu. Mozek, který vytváří prostor pro individuální myšlenky, aniž by kdy jedna jediná buňka mohla uplatnit nárok na nějaké upřednostnění, je to kolektiv, vněmž se nevynášejí žádné rozsudky akterý nevede války. Existují pouze intaktní adefektní yrr, aco je defektní, to umírá.

Ale ještě nikdy nevyšel feromonický kontakt zmrtvého yrr jako ztohoto kusu masa vlidské podobě. Je to nepřítel, je evidentně mrtvý, apřesto není ani jedno ani druhé.

Karen, nech toho pavouka na pokoji!

Malá Karen vzala do ruky knížku, aby sní zabila pavouka, který je rovněž malý, ale dopustil se té neodpustitelné chyby, že přišel na svět jako pavouk.

Proč?

Pavouk je ošklivý.

To záleží na pozorovateli. Proč myslíš, že je pavouk ošklivý? Blbá otázka. Proč je pavouk ošklivej? Protože zkrátka takovej je. Nedívá se vykulenýma dětskýma očima, není roztomilý, nedá se hladit, vypadá divně azle atak vůbec, zkrátka patří pryč. Knížka dopadne azpavouka je kaše.

Později, dokonce velice brzy, Karen svého skutku lituje, když sedí utelevize adívá se na další díl Včelky Máji. Karen učili, že včeličky jsou hodné. Ale vtomhle dílu vystupuje pavouk. Má osm nohou aupřený pohled a jeho vzezření opravňuje kokamžitému použití knížky k jeho likvidaci. Jenže pavouk najednou otevře úzkou pusu bez rtů apromlouvá mečivým, úchvatně dětským hláskem. Nesrší zněho zloba, jak by malá holčička očekávala, ale vyklube se zněj zosobněné dobro aje vlastně úplně slaďoučký.

Karen si najednou už neumí představit, že by pavouka zabila. Aco hůř, ten zabitý pavouk se jí teď bude zjevovat ve snu aobžalovávat ji tím dětským hláskem, ato bude strašné. Karen začíná bulit. Tehdy se naučila respektu.

Naučila se to, co ořadu let později na palubě Independence dozrálo vmyšlenku. Jak to zařídit, aby jeden vysoce inteligentní druh přelstil jiný vysoce inteligentní druh tím, že úplně obejde jeho intelekt adosáhne tím odročení amožná iněčeho jako vzájemného porozumění. Aže člověk – zvyklý známkovat vyspělost podle lidské stupnice hodnot – se tak dalece poníží, že se pokusí být podobný yrr. Jaký přemrštěný požadavek na korunu stvoření! Přijde na to, co si kdo pod ní představuje.

Nad Weaverovou se vznáší bílý myslící Měsíc.

Aklesá níž.

Tentákule se obalují kolem Rubina, až vypadá jako torzo mumifikované vrosolu. Královna se majestátně snáší na Deepflightaje mnohokrát větší než ponorka. Oceánská tma najednou zmizí. Všechno se rozsvěcuje. Kolem Weaverové pulzuje bílé světlo. Královna do sebe pojímá ponorku avtěluje ji do svých myšlenek.

Weaverové se vrací strach. Přestává dýchat. Odolává nutkání nastartovat vrtule, třebaže po ničem tak netouží jako dostat se odtud. Kouzlo už pominulo ateď ho střídá reálné ohrožení, ale Weaverová ví, že vrtule by proti pevnému aflexibilnímu rosolu stejně nic nezmohly, leda by tu bytost rozzlobily. Ta by se možná jen pobavila nebo zůstala lhostejná, ale každopádně je lepší na útěk vůbec nemyslet.

Cítí, jak se ponorka zvedá.

Může ji ta bytost vidět?

Weaverová nemá představu, co se bude dít. Kolektiv nemá oči, ale dá se to vyloučit?

Na to by byli potřebovali na palubě Independence víc času. Pořád doufá, že ji bytost vidí nebo skrz skleněnou kopuli vnímá nějak jinak. Aže královna nepodlehne pokušení otevřít poklop, aby si Weaverovou osahala. Asi by to bylo dobře míněno, ale byl by to konec pokusu onavázání kontaktu. Ona to neudělá. Je inteligentní. Ona?

Jak rychle člověk upadne zpátky do lidského způsobu myšlení. Weaverová se musí najednou smát. A jako by tím dala signál, bílé světlo kolem ní je průchodné. Jako by se zvláštním způsobem vzdalovalo na všechny strany, až jí najednou dochází, že bytost, již nazývá královnou, se rozpouští. Rozpadá se, roztahuje se ana jeden kouzelný okamžik se promění vhvězdný prach malého universa. Přímo před kopulí tančí maličké bílé tečky. Pokud to jsou prvoci, musí být pořádně velcí, asi jako malé hrášky.

Deepflight je ztoho venku aMěsíc znovu splývá avznáší se teď pod ní, nesen modrou tabulí rozpínající se do nekonečna. Královna musela ponorku zvednout pořádný kus nahoru. Na povrchu tabule se teď děje něco, pro co Weaverová nachází jen jeden pojem: dopravní ruch. Nad modrou sférou uhánějí myriády svítících bytostí. Chimérovité ryby, zjejichž těl vyzařují dokonalé vzory, to všechno vyskakuje znitra rosolu, setkává se spolu azase se ponoří zpátky do hmoty. Zdálky to jiskří jako ohňostroj, pak se rozzáří kaskády červených teček přímo před ponorkou aznovu se formují do tvaru, rychleji než oko stačí sledovat. Zatímco klesají ablíží se kbílému centru, nabývají tvaru, ale teprve těsně před královnou vyjeví svou skutečnou podstatu, aWeaverové se točí hlava. Není to hejno malých ryb, jak si myslela, nýbrž jedna jediná obrovská bytost sdeseti rameny adlouhým štíhlým tělem. Krakatice. Veliká jako autobus.

Královna vysílá světlou nitku, jež se dotkne krakatice uprostřed, ahra červených světel se uklidní. Co se tam děje?

Weaverová nemůže odtrhnout zrak. Před očima jí září planktonové roje jako sníh, jenž padá zdola nahoru. Kolem táhne hejno neonově zelených sépií sočima na stopkách. Nad nekonečnou modří se křižují blesky aztrácejí se tam, odkud světlo kWeaverové nepronikne.

Ta se jen dívá adívá.

Až je toho najednou moc.

Už to dál nesnese. Vidí, že ponorka zase klesá, letí vstříc zářícímu Měsíci, že se znovu blíží konomu děsivě krásnému, strašně cizímu světu, ale tentokrát už bez šance dostat se zněj pryč.

Ne. Ne!

Rychle zavírá kopuli, jež byla dosud otevřená, apumpuje do ní vzduch. Sonar ukazuje sto metrů nade dnem aklesání. Weaverová kontroluje vnitřní tlak, kyslík, palivo. Žádné hlášení odefektu. Všechny systémy pracují. Sklápí postranní křídla astartuje vrtule. Podvodní letadlo začíná stoupat. Zprvu pomalu, pak stále rychleji uniká zcizího světa na dně Grónské pánve. Uhání pod rodné nebe.

Bleskový návrat na zemi.

Nikdy předtím ve svém životě Weaverová neprošla tolika citovými stavy za tak krátkou dobu. Hlavou se jí náhle honí tisíc otázek. Kde mají yrr svá města? Kde vzniká jejich biotechnologie? Jak vytvářejí Scratch? Co zjejich civilizace vlastně viděla? Co jí ukázali? Všechno? Nebo nic ztoho všeho?

Jen předsunutou hlídku?

Co vidíš? Co jsi viděla?

Já nevím.

Duchové

Nahoru, dolů. Nahoru, dolů.

Je to nuda.

Vlny vynášejí Deepflight azase ji nechávají sklouzávat. Nahoru adolů. Tam azpět. Poté co odstartovala ze dna pánve, houpá se už nějakou dobu na hladině. Weaverová si připadá tak trochu jako ve schizofrenickém výtahu. Nahoru, dolů. Nahoru, dolů. Jsou to vysoké, pravidelné vlny. Jen zřídka se přivalí hřeben, který se zlomí. Je to spíš jednotvárné, pohyblivé břidlicové pohoří.

Otevřít kopule by bylo nebezpečné. Do Deepflight by okamžitěnatekla voda. A tak ji Weaverová nechává jen tak ležet na hladině adívá se ven vnaději, že se moře někdy uklidní. Má ještě trochu paliva. Ne tolik, aby se dostala do Grónska nebo Svalbardu, ale aspoň blíž tam. Dokud je moře rozbouřené, bude si šetřit rezervy. Plout proti vlnobití by nemělo smysl apotápět se už nechtěla. Jakmile se moře uklidní, může se vydat na okružní jízdu. Kam taky jinam.

Opravdu neví, co vlastně zažila. Ale jestli ta bytost tam dole dospěla kzávěru, že lidé mají syrr něco společného, třebas to byl jenom pach, potom nejspíš cit zvítězil nad logikou. Vtom případě byl lidstvu dopřán čas. Dostalo kredit splatný dobrou vůlí, pochopením ačiny. Jednoho dne yrr dojdou knovému konsensu, protože jejich původ, vývoj apokračování na konsensu stojí, abude záležet na rozhodnutí lidstva, jak tento konsensus dopadne.

Na nic dalšího už Weaverová myslet nedokáže. Ani na Sigura Johansona, Sam Croweovou aMurraye Shankara, ani na mrtvé, na Sue Olivieraovou, Alicii Delawareovou aJacka Greywolfa. Nemyslí na Salomona Peaka, Jacka Vanderbilta aLuthera Roscovitze, vůbec na nikoho, dokonce ani na Judith Li.

Nechce myslet ani na Leona, protože myšlení znamená strach.

Ale přece jen na ně myslí.

Dostavují se jeden po druhém, jako by se vraceli zvečírku, apohodlně se jí usazují vhlavě.

„Hostitelka je roztomilost sama,“ říká Johanson. „Ale měla nechat na palubu dopravit pořádné víno.“

„Aco čekáš od ponorky?“ namítá suše Olivieraová. „Vinný sklípek?“

„Jsou věci, na které má člověk prostě nárok.“

„Člověče, Sigure!“ Anawak se směje akroutí hlavou. „Měl bys jí blahopřát. Právě zachránila svět.“

„To je chvályhodné.“

„Opravdu?“ ptá se Croweová. „Svět?“

Bezradné mlčení.

„Tak teda svět, fakticky.“ Delawareová přesouvá žvýkačku vpuse zjedné strany na druhou. „Jenže světu je to úplně fuk. Jestli se kodrcá vesmírem snáma nebo bez nás. Zachránit nebo zničit můžeme jenom náš svět.“

„Howgh!“ Greywolf sklání hlavu.

Anawak souhlasí: „Atmosféře je volný, jestli vní našinec může dýchat nebo ne. Když člověk vyhyne, zmizí s ním ijeho nesmyslný žebříček hodnot, apak bude kaluž bublající síry stejně krásná nebo ošklivá jako Tofino zalité sluncem.“

„Velice výstižné, Leone,“ konstatuje Johanson. „Napijme se vína porozumění. Lidstvo je tak jako tak na sestupu. Mám na mysli, že Koperník vyrval Zemi ze středu světa, Darwin vrcholu stvoření srazil korunu zhlavy aFreud dokázal, že lidský rozum ztroskotává na nevědomém. Doposavad jsme byli aspoň jediní organizovaní chytrolíni na téhle planetě, ale teď přicházejí starší nájemníci avyhazují nás na ulici.“

„Bůh nás opustil,“ polemizuje Olivieraová.

„No, snad ne tak úplně,“ říká Anawak. „Karen nám přece vymohla odklad.“

„Ale za jakou cenu!“ Johanson dělá dlouhý obličej. „Někteří znás museli zemřít.“

„Menší ztráty, no,“ odmlouvá Delawareová.

„Jen se netvař, jako by se tě to netýkalo.“

„Aco bys chtěl? Já si připadám hrozně statečná. Když půjdeš na takovejhle příběh do kina, tak tam vždycky umřou ty starý, aby mladý mohli přežít.“

„To je proto, že jsme opice,“ říká Olivieraová věcně. „Staré geny dělají místo mladším azdravějším, které zajišťují optimální rozmnožování. Jinak to fungovat nemůže.“

„Ani vkině,“ přikyvuje Croweová. „Kdyby staří přežívali aumírali mladí, to by byl povyk. Vočích většiny lidí by to nebyl happy end. Nepochopitelný, co? Ita nejromantičtější záležitost shappy endem je výsledkem biologické danosti. Kdepak svobodná vůle. Nemáte někdo cigaretu?“

„Žádné víno, žádné cigarety,“ říká Johanson potměšile.

„Musíte se na to dívat pozitivně,“ přidává se Shankar svým jemným hlasem. „Yrr jsou zázrak aten zázrak nás přežil. Vezměte si King Konga nebo Bílou velrybu. Mytická obluda vždycky musí zemřít. Člověk, který na ni mrazí, ji obdivuje ažasne nad ní, nechá se okouzlovat její exotikou, apotom ji zabije. Opravdu tohle chceme? Nechali jsme se okouzlit zvukem Scratch, něčím exotickým anejistým – aproč? Abychom to sprovodili ze světa? Proč bychom ten zázrak zase měli oddělat?“

„Aby si hlavní hrdina shlavní hrdinkou mohli padnout do náruče azplodit houf tuctových potomků,“ vrčí Greywolf.

„Správně!“ Johanson se bije vprsa. „Iten starý moudrý vědec musí zemřít ve prospěch fracků sdutou makovicí, jejichž jedinou zásluhou je to, že jsou mladí.“

„Díky,“ říká Delawareová.

„Tebe tím nemyslím.“

„Klid, děti.“ Olivieraová zvedá ruce. „Prvoci, opice, obludy, lidé, zázraky. To je všechno jedno ato samé. Biomasa. Není proč se vzrušovat. Náš druh bude hned vypadat jinak, když se na něj podíváme pod mikroskopem nebo ho popíšeme vbiologických pojmech. Zmuže aženy budou sameček asamička, prvořadým smyslem života jednotlivce je zaopatřování potravy, zjídla bude žrádlo…“

„Aze sexu páření!“ vykřikuje Delawareová vdobré náladě.

„Zcela správně. Válku nazveme decimací druhu avnejhorším případě ohrožením stavu anebudeme se muset zodpovídat zvlastní blbosti, protože všechno svedeme na geny apudy.“

„Pudy?“ Greywolf si rukou přitahuje Delawareovou. „Proti těm nic nemám.“

Tiché pousmání proběhne konspirativně kolem dokola apak jejich tváře opět zvážní.

Anawak váhá.

„Takže, abych se vrátil kté záležitosti shappy endem…“

Všichni se dívají na něj.

„Já vím, že si můžeme klást otázku, zda si lidstvo zaslouží inadále existovat. Ale není žádné lidstvo. Jsou jenom lidé. Jednotliví lidé, aumnohých můžeme uvést spoustu dobrých důvodů, proč by měli každopádně žít dál.“

„Aproč ty chceš žít, Leone?“ ptá se Croweová.

„Protože…“ Anawak krčí rameny. „To je jednoduché. Je tu někdo, pro koho bych chtěl žít.“

„Happy end,“ vzdychá Johanson. „Já to věděl.“

Croweová se usmívá na Anawaka.

„Nejsi ty nakonec zamilovaný, Leone?“

„Nakonec?“ Anawak uvažuje. „Ano. Nakonec asi zamilovaný jsem.“

Baví se dál, hlasy se ztrácejí Weaverové vhlavě apozvolna se promíchají sšuměním vln.

To jsou jenom sny, říká si Weaverová. Jen bláhové sny.

Je zase sama.

Weaverová pláče.

Asi za hodinu už je moře klidnější. Za další hodinu vítr polevuje natolik, že zvelkých vln jsou jen roztáhlé, ploché kopce.

Za tři hodiny se odvažuje otevřít kopuli.

Aretace se scvaknutím uvolní. Poklop zasyčí avyjede nahoru. Ovane ji ledový chlad. Dívá se ven avdálce vidí vynořit se hřbet azase zmizet pod vodou. Není to kosatka, co se blíží, je to větší. Při druhém vynoření apotopení, teď už podstatně blíž, vyčnívá zvody mohutná ocasní ploutev.

Je to keporkak.

Na okamžik uvažuje, že by zavřela poklop. Ale jak by mohla vzdorovat mnohatunové váze keporkaka? Co na tom, jestli vté rouře bude ležet nebo sedět vzpřímená? Když velryba nebude chtít, aby příští minuty přežila, tak je prostě nepřežije.

Hřbet se znovu zvedá zrozčeřené šedi. Zvíře je obrovské. Zůstává nad hladinou těsně vedle ponorky. Je teď tak blízko, že by Weaverové stačilo natáhnout ruku, aby se dotkla jeho rýhované hlavy porostlé žaludovci. Velryba se náhle obrací na bok alevým okem si pár vteřin prohlíží drobnou ženu vplovoucím stroji.

Weaverová pohled opětuje.

Velryba rázně vyfrkne gejzír. Pak se zas pomalu ponořuje, aniž by udělala jedinou vlnu, mizí všedivé vodě azůstává po ní jen vzpomínka.

Weaverová se pevně drží okraje kabiny.

Nezaútočila na ni.

Velryba jí nic neudělala!

Nemůže tomu věřit. Duní jí vhlavě. Zvoní jívuších. Zatímco stále ještě civí do vody, slyší bzučení adunění, ale to už nejde zjejí hlavy. Snáší se to k ní ze vzduchu, začíná to vrčet, už je to blízko, uši jí zaléhají aWeaverová zvedá hlavu.

Těsně nad vodou stojí helikoptéra.

Vodsunutých bočních dveřích se tlačí lidé. Vojáci aněkdo vcivilu, kdo na ni mává oběma rukama. Někdo, jehož ústa jsou otevřená dokořán, protože se marně snaží přehlušit rachot rotorů.

Nakonec je přemůže, ale momentálně vítězí stroj.

Weaverová pláče asměje szároveň.

Je to Leon Anawak.

EPILOG

ZKRONIK SAMANTHY CROWEOVÉ

15. srpna

Nic už není, jak bylo.

Právě před rokem se potopila Independence. Rozhodla jsem se, že si začnu psát deník. Rok poté. Lidé zkrátka potřebují nějaké symbolické datum k tomu, aby něco začali nebo skončili. Ne že by se toho oudálostech uplynulých měsíců napsalo málo. Ale nebyly to moje myšlenky ajá jsem se chtěla ujistit, že počínaje určitým dnem budou mít moje vzpomínky smysl.

Ráno jsem zavolala Leonovi. Tenkrát jsem měla dvě možnosti: buď se utopit, nebo zmrznout. Přesně vzato, vděčím mu za svůj život hned dvakrát. Potom co se loď potopila, jsem pořád ještě mohla zemřít. Byla jsem na kost promočená ledovou vodou, měla zlomený kotník ažádnou naději, že nás někdo zmoře vyloví. Zodiak měl na palubě výbavu kpřežití, ale pochybuju, že bych si sní sama poradila. Hned po zániku Independence jsem ještě ke všemu upadla do mdlob. Můj mozek se dodnes zdráhá přehrát si tuhle poslední sekvenci. Vzpomínám si, jak jsem se zřítila po rampě dolů aposlední, co si pamatuju, byla voda. Probrala jsem se až vnemocnici. Spodchlazením, zápalem plic, otřesem mozku analéhavou potřebou nikotinu.

Leonovi se daří dobře. Od té doby žije sKaren vLondýně. Hovořili jsme spolu omrtvých. OSiguru Johansonovi, který už nespatří svůj dům vNorsku ujezera, oSue Olivieraové, Murrayi Shankarovi, Alicii Delawareové aGreywolfovi. Leon postrádá své přátele, zvláště vden jako je tento. Takoví už jsme my lidé. Když vzpomínáme na mrtvé, musíme svůj smutek někde zakotvit, abychom ho pak zase mohli strčit do krabice, kde by přečkal další rok. Akdyž ho příště zas vybalíme, zjišťujeme, že máme víc smutku ve vzpomínkách než vpřítomnosti. Ale nechme mrtvých. Nedávno jsem se seznámila sGerhardem Bohrmannem. Je to příjemný vrstevník, vyrovnaný auvolněný. Nevím, jestli bych na jeho místě ještě vůbec někdy namočila palec do vody, ale on je toho názoru, že horší než tehdy uLa Palmy už to být nemůže. Potápí se tedy dál, aby mohl sledovat stav kontinentálních svahů. Avůbec už je možné se zase potápět. Útoky přestaly skutečně hned po zániku Independence. Krátce nato měřicí stanice SOSUS zachytily signály Scratch, jež byly slyšet napříč oceánem. Když pár hodin poté skupina záchranářů dorazila kpodmořskému vulkánu, aby Bohrmanna vysvobodila zjeskyně, na žádné žraloky už nenarazila. Velryby se přes noc vrátily ksvému přirozenému chování. Červi zmizeli stejně jako armády medúz ajedovatých živočichů. Po plážích už nepobíhají žádní krabi aveliká pumpa postupně začíná opět pracovat, takže nová doba ledová nám nehrozí. Dokonce ihydráty, alespoň jak říká Bohrmann, se zase zpevňují. Karen dodnes neví, co to vlastně viděla na dně Grónské pánve, ale její plán musel vyjít. Signály Scratch se kryjí sokamžikem, kdy navázala kontakt skrálovnou. – To víme zpalubního systému Deepflight. Počítač zaznamenal, kdy Karen otevřela kryt, aby Rubinovu mrtvolu vypustila do moře, anedlouho potom teror skončil.

Nebo mám raději říci, že byl přerušen?

Využijeme té šance?

Nevím. Evropa se pomalu zotavuje znásledků tsunami. Na východě Ameriky pořád ještě řádí epidemie, ikdyž už slábnou acelá řada nových imunních látek začíná zabírat. To jsou ty dobré zprávy. Na druhé straně se svět potácí vnaprostém zmatku. Jak bychom se měli dívat na tu hromadu střepů, jež zbyla znaší samozřejmosti, auchovat si přitom zdravý rozum? Etablovaná náboženství nám zůstávají odpověď dlužná, anejvíce křesťanství. Adam aEva, archetypy našeho rodu, už dříve uvolnili místo stavebním kamenům biochemie. Církev byla nucena přijmout, že Bůh začal sproteiny aaminokyselinami. Stím se dá žít. Rozhodující je, co On chtěl, co On udělal! Jak člověk vznikl, to už není relevantní, platí jenom to, že člověk vznikl tak, jak se to Bohu zlíbilo. Bůh nehraje vkostky, řekl jednou Einstein. Uskutečňuje své záměry ajejich zdar je nezpochybnitelný. Neomylnost platí vždycky àpriori!

Křesťanství nezaostalo ani za představou jiných inteligencí na jiných planetách. Proč by Bůh nemohl stvoření podle libosti opakovat? Ito, že takové bytosti vypadají jinak, může být Boží vůle. Vrámci zdejších podmínek, jež stanovila jeho vůle, je model člověk optimálně přizpůsoben těmto podmínkám. Na jiné planetě Bůh vytvořil jiné rámcové podmínky, ergo taky jiné formy života. Ať tak nebo onak, On stvořil všechen život kobrazu svému, protože pojem kobrazu svému je třeba chápat jako metaforu: stvoření neodpovídá tomu, jak se Bůh viděl vzrcadle, nýbrž obrazu, jaký měl na mysli, když se vydával uskutečňovat své záměry.

Problém totiž stojí úplně jinak: jestliže platí, že vesmír byl obydlen cizími inteligencemi aty všechny stvořil Bůh – musel se také příběh syna Božího odehrávat na každé planetě stejně? Museli na všech planetách obyvatelé hřešit, aby pak byli vykoupeni božskou obětí?

Proti tomu lze namítnout, že Bohem vyvolená rasa nemusí nutně hřešit. Vývoj se mohl odehrávat ijinak. Na daleké planetě třeba byli obyvatelé poslušni Božího zákona, takže žádný vykupitel nebyl zapotřebí. Jenže tahle verze má jeden háček: když tato rasa žila vždy podle slova Božího – nebyla pak vJeho smyslu tou lepší rasou? Prokázala, že je Boha hodná víc než člověk, takže Bůh jí vlastně musel dát přednost. Tím se ovšem lidstvo stalo stvořením druhého řádu, beztak už jednou potrestaným, protože už bylo předtím spláchnuto pro pokročilou mravní nedostatečnost. Lze to formulovat idrastičtěji: stvořením člověka Bůh neodvedl zrovna mistrovské dílo. Zpackal to. Nedokázal zabránit, aby lidé hřešili, atak se cítil nucen obětovat svého syna, aby smazal jejich vinu. Něco jako ručení krví. Který otec udělá něco takového slehkým srdcem? Bůh musel sám dojít kzávěru, že se mu lidstvo nepovedlo.

Nyní věda předpokládá nekonečné tisíce mimozemských civilizací ve vesmíru. Že by galaxie byly zalidněny jen samými vzornými hochy, to zní dost nepravděpodobně. Můžeme si tedy myslet, že se alespoň některé další rasy provinily, což opět vyvolává potřebu vykupitele. Vnáboženství se vtakovém případě nejedná ojemné nuance, ale odogmata aprincipy. To znamená, že nehraje žádnou roli, kolik viny kdo nakládá na svá bedra, nýbrž že tak vůbec činí. Jinak řečeno – Bůh je nesmlouvavý. Porušení důvěry je porušení důvěry. Trest je trest avykoupení je vykoupení.

Následkem toho by se musela historka svykupitelem mnohokrát opakovat. Ale můžeme si být jistí, že někde jinde Bůh nenašel nějaký jiný způsob, jak odčinit omyly svého stvoření? Aniž by kvůli tomu nechal zemřít svého syna! Ato už vyvstává další problém: Kristova smrt byla bolestná, ale nevyhnutelná, protože to byla božská, atudíž jediná cesta. Avšak se zřetelem na alternativy: byla to pak pořád ještě ta jedině správná cesta? Jak se to srovnává sBoží neomylností, když kvůli očistě svého stvoření nechá syna zemřít zde, ale tamhle už ne? Bylo jeho obětování chybou, kterou už na jiných světech rozhodně nechtěl opakovat? Ajaký to tedy má smysl, modlit se kBohu, který nemá věci pevně vrukou?

Přísně vzato, křesťanství může akceptovat pouze inteligence, jež se vykazují pašijovým příběhem. Vopačném případě ostrouhá buď lidstvo, nebo Bůh. Ale ani sami strážci křesťanského učení nemohou předpokládat univerzum plné pašijových příběhů, takže co zbývá? Naše jedinečnost zde na Zemi.

Tento svět Bůh určil nám. My jsme tou Boží rasou amáme za úkol podmanit si Zemi. Na tom obyvatelé jiných světů nic nezmění, ani kdyby nás přišli navštívit. Tahle planeta je naše místo aoni mají zase svoje. Ve svém světě je každý vyvolenou Boží rasou.

Ale pevnost padla. Yrr zničili poslední fundamentální nárok křesťanství. Nejenže zpochybnili převahu člověka, ale rovněž iBoží plán. Aco hůř: ikdybychom se smířili stím, že Bůh stvořil na Zemi dvě rovnocenné rasy, pak by yrr buď museli nabídnout svůj vlastní pašijový příběh, anebo žít striktně podle Božích přikázání. Jinak by hřešili, apak hned zase vyvstává ta otázka, proč je Bůh ve svém spravedlivém hněvu už dávno nepotrestal?

Ale yrr podle přikázání nežijí. Už jenom páté: Nezabiješ! vylučuje jejich biochemii. Což může znamenat jedině to, že Bůh a) neexistuje, b) nemá věci pod kontrolou, c) schvaluje počínání yrr. Vtom případě jsme žili vzajetí omylu, starého jako lidstvo samo. Vyvolenou rasou Bůh nemyslel nás!

Vtakových apodobných křečích se svíjejí velká náboženství. Křesťanství, islám ajudaismus stravují samy sebe. Zatímco pořád ještě definují, analyzují avykládají, jejich struktury se už totálně zhroutily asnimi už beztak nemocné burzy, jež na finančně mocném slově Božím byly závislejší, než jsme si mysleli. Naproti tomu buddhismus ahinduismus, které akceptují jiné formy života, zaznamenávají bezpříkladný vzestup. Ezoterické kroužky mají konjunkturu, vznikají nová hnutí aarchaická přírodní náboženství prožívají renesanci. Ze starých sekt se nejzdatněji drží mormoni, jejichž Bůh jim říká: stvořil jsem bezpočet světů! Ale proč Bůh vjednom dětském pokoji vychoval dvě děti, na to nedokážou odpovědět ani mormoni.

Poslední, co se mi doneslo, je zpráva, že se jeden katolický biskup sdelegací zŘíma plaví po oceánech, kropí vlny svěcenou vodu aporoučí ďáblu, aby zmizel. Pozoruhodné. Jakožto druh, zvyklý vysmívat se Božím zákonům azostouzet jeho stvoření, vysíláme svého údajného zástupce, aby nepřítele přiměl krozumu. Máme tu drzost pokládat se za advokáta stvořitele, jehož kauzu jsme prohráli. Je to jako bychomchtěli kázat Bohu evangelium, abychom mu zabránili vtom, aby nás potrestal.

Svět upadá.

OSN už mezitím odňala Spojeným státům americkým vůdčí mandát. To je další akt bezmocnosti. Vmnoha státech se zhroutil veřejný pořádek. Kam se člověk podívá, táhnou zemí hordy záškodnické lůzy. Všude dochází kozbrojeným konfliktům. Slabý přepadá ještě slabšího, protože lidé nemají vpovaze ochotu si pomáhat. Jsou totiž vzajetí animálního dědictví. Ten, kdo leží na zemi, je kořist, amohutně se plundruje. Yrr nezničili jenom naše města, zpustošili nás ivnitřně. Bloudíme bez víry jako zavržené bezcitné děti, které urychleně prodělávají vývoj pozpátku, hledajíce tak nový začátek.

Ale je tu inaděje, první náznaky změny uvažování otom, jakou roli na naší planetě hrajeme. Mnozí se vtěchto dnech snaží porozumět biologické rozmanitosti, aby pochopili skutečné sjednocující principy ato, co nás k sobě váže, bez jakékoli hierarchie. Naše přežití zajišťuje to, co nás svazuje. Kladl si někdy člověk otázku, jaký to bude mít dopad na psychiku potomků, když jim zanecháme zbídačenou planetu? Kdo chtěl kdy určit skutečnou hodnotu některého zvířecího druhu pro lidského ducha? Přejeme si lesy akorálové útesy, moře shojností ryb, čisté řeky ajezera. Když budeme dál pustošit Zemi aničit rozmanitost forem života, narušíme celistvost, které nerozumíme, auž vůbec ji nedokážeme ničím nahradit. Co od sebe odtrhneme, to už odtrženo zůstane. Kdo chce rozhodovat, které části přírody se vtom velkém propletenci můžeme vzdát? Tajemství propojení do sítě se zatím zdá být nedotčené. Už jednou jsme zašli příliš daleko, asíť se rozhodla, že se nás zbaví. Zatím panuje příměří. Ať yrr dojdou kjakýmkoli závěrům, my uděláme jen dobře, když jim jejich rozhodování co nejvíc usnadníme. Protože trik Karen Weaverové už podruhé nezabere.

Dnes, ve výroční den katastrofy, jsem otevřela noviny ačtu: Yrr jednou provždy změnili svět. Opravdu ho změnili?

Značnou měrou ovlivnili náš osud, apřece onich nevíme vůbec nic. Myslíme si, že známe jejich biochemii, ale je tohle nějaké poznání? Od té doby jsme je neviděli. Mořem zní pouze jejich signály atěm nerozumíme, protože nejsou určeny nám. Jak může hadr zrosolu vyrobit zvuk? Ajak ho vnímá? Dva miliony otázek, které je zbytečné klást. Odpovědi jsou vnás. Jenom vnás.

Třeba je na spadnutí další revoluce lidstva, abychom konečně sjednotili starou genetickou výbavu avyšší vývojový stupeň. Když se ukážeme hodni daru, jímž naše Země pořád ještě je, neměli bychom zkoumat yrr, nýbrž konečně sami sebe. Teprve vědomí našeho původu, které jsme se mezi mrakodrapy apočítači naučili popírat, nám ukáže cestu klepší budoucnosti.

Ne, yrr nezměnili svět. Yrr nám jen ukázali, jaký svět doopravdy je.

Nic už není, jak bylo. – Ale jedno přece: kouřím dál.

Co bychom si počali bez nějaké konstanty.

Poděkování

Na tisíci stránkách nabitých vědou avěděním lze očekávat vliv řady chytrých lidí askutečně tomu tak je. Můj dík si zasluhují

Prof.dr.Uwe A. O. Heinlein, Miltenyi Biotec, za učení oyrr, myslících genech aza moudra udobré sklenky.

Dr.Manfred Reitz, Institut für molekulare Biotechnologie Jena, zapřiblížení mimozemského aspoustu inspirativních nesmyslů.

Hans-Jürgen Wischnewski, státní ministr v. v., za půlstoletí ve třechhodinách, makový koláč avlídné přijetí.

Clive Roberts, Managing Director, Seaboard Shipping Co. Vancouver, za odborné atchánovské rady – and simply for being himself.

Bruce Webster, Seaboard, za čas, trpělivost advacet šest podrobnýchodpovědí na vyčerpávající otázky.

Prof.dr.Gerhard Bohrmann, Geomar Forschungszentrum Kiel aUniversitat Bremen, za speciální šumění hydrátu ajednu zhlavních rolí nejen ve vědě.

Dr.Heiko Sahling, Universitat Bremem, za pevně určené, rozpitvanéavšemožně rozmixované červy aza to, že hrál spolu.

Prof.dr.Erwin Suess, Geomar, za prosluněnou polední přestávku podmořem aza literární přítomnost.

Prof.dr.Christopher Bridges, Universitat Düsseldorf, za různé osvětlující okamžiky ve světlaprosté hloubce.

Prof.dr.Wolfgang Fricke, Technische Universitat Hamburg Harburg,za dva mimořádně konstruktivní dny za účelem destrukce.

Prof.dr.Stefan Krüger, Technische Universitat Hamburg Harburg,za neúnavné vychytávání chyb při potápění lodi.

Dr.Bernard Richter, Germanischer Lloyd, za telefonickou pomoc během kreativního katastrofického summitu sdoktorem Frickem.

Prof.dr.Giselher Gust, Technische Universitat Hamburg Harburg,za kritické myšlenky avpravdě cirkumpolární proud nápadů.

Tobias Haack, Technische Universität Hamburg Harburg, za práci hlavou vbřiše lodi.

Stefan Endres za whale watching, opravdové Indiány avelká zvířata, která skáčou přes malá letadla.

Torsten Fischer, Alfred-Wegener-Institut Bremerhaven, za krátkodobý výzkum výzkumné lodi.

Holger Fallei za expedici sPolarstern vsuchém doku, jež byla všechno možné – jen ne suchá.

Dr.Dieter Fiege, Forschungsinstitut Senekenberg Frankfurt, za jeden den, kdy mě nahlodával – vtom nejlepším smyslu!

Bjorn Weyer, ochránce flotily, za ochotu kolaborovat snepřítelem – pochopitelně jen literárním.

Peter Nasse za cenné kontakty, neustálou ochotu apotěšení, že ho jednou uvidím na filmovém plátně.

Ingo Haberkorn, Bundeskriminalamt Berlin, za důkladný krizový management nelidských výtržností adeliktů.

Uwe Steen, oddělení pro práci s veřejností policie Köln, za příspěvek kotázce, kdo, kdy, kde ajak reaguje ve zmatených dobách.

Dieter Pittermann za dopravní spojení svrtnými ostrovy, vědeckými kruhy Trondheimu aza „Häper et er til hjelp“.

Tina Pittermann za kontakt statínkem, za babiččiny knihy avelice trpělivé čekání na babiččiny knihy.

Babička Tiny za zmíněné knihy.

Paul Schmitz za fotografie, transplantované vousy, že se na dva roky vzdal hudby, aza neotřesitelnou jistotu: Never get old!

Jürgen Muthmann za přiblížení peruánského rybářství, trpělivost spíšícím létajícím otrapou avnitřní blízkost navzdory velké dálce.

Olaf Petersenn, můj důvěrně blízký redaktor vnakladatelství Kiepenheuer & Witsch, za obohacení mého slovníku tím, co měl obsahovat už dávno, totiž slovem „škrtnout“.

Helge Malchow, nakladatelka avydavatelka, Kiepenheuer & Witsch, za zálohu vpodobě důvěry aza nejtlustší knihu vdějinách nakladatelství.

Yvonne Eiserfey, jež pečlivým okem prošla knihu aopravila VeLKá amAlÁ písmena.

Jürgen Milz, můj přítel aspolečník, za pochopení aumění udržet vbouřce malou loď nad vodou.

Děkuji celému týmu Kiepenheuer & Witsch, marketingu apropagaci, tisku, distribuci, redakci, výrobě, sekretariátu aveliké poděkování za detašované služby.

Ze srdce děkuji také dlouholetému starostovi Kolína nad Rýnem Norbertu Burgerovi za zprostředkování kontaktu sHansem-Jürgenem Wischnewskim, Hansi-Peteru Buschheuerovi za jeho dopis Benu Wischovi, Claudii Dambowy za medicínské porady, Jürgenu Streichovi za materiály Greenpeace, Hejo Emonsovi za napínavé avelice poučné videosnímky zhlubin moře, Jochenu Cerhakovi za totéž, aobzvláště Wahidě Hammondové za spoustu, ale opravdu spoustu přátelských služeb, protože už jsem to jednou říct musel.

Zvláštní poděkování patří mým rodičům Brigitte a Rolfu Schätzingovým, jimž vděčím za to nejlepší. Vždycky tu byli pro mě, mnohokrát mě provedli klidnými irozbouřenými vodami aivté nejhustší mlze vždycky dokázali udržet kurs.

Ve velikém koloběhu přírody je konec zároveň začátkem. Podle této nádherné logiky správně začíná díkůvzdání až na konci. A tak ivšechny mé dny začínají akončí, znovu začínají aznovu končí tím nejkrásnějším, co si mohu přát, totiž velikou láskou. Někteří říkají, že Sabina je moje tajná lektorka, jiní zas, že jsem zakopl oštěstí. Pravdu mají všichni. Tuto knihu jsem napsal pro tebe, má nejdražší, pamětliv toho, co stojí psáno na kousku pivního tácku vtvé peněžence: Všechno! Aještě děkuji moři.

Frank Schätzing

VZPOURA OCEÁNŮ

Zněmeckého originálu Der Schwarm (Verlag Kiepenheuer & Witsch, Koln 2004)

přeložil Vítězslav Čížek

Redigovala Jana Strnadova

Odpovědná redaktorka Ivana Parkmanová

Obálku spoužitím fotografie Gettyho Imagese navrhla Viera Fabiánová

Technická redaktorka Martina Adlová

Vydala Euromedia Group, k. s. – Knižní klub vPraze vroce 2006 jako svou 3272. publikaci

Vydání první

Počet stran 928

Sazbu zhotovil Vladimír Fára

Vytiskly Tlačiarne BB, spol. sr. o., Banská Bystrica

TS 1334

ISBN 80-242-1553-5

www.euromedia.cz www.knizniweb.cz

Frank Schätzing, ročník 1957

Je muž mnoha zájmů. Pracuje jako konzervativní šéf v reklamní agentuře, působí coby hudebník a producent, je nadšený kuchař a od poloviny devadesátých let také spisovatel.

Thrillerem Vzpoura oceánů si Schätzing, sám zkušený potápěč, splnil sen, neboť tento příběh uzrával vjeho hlavě už léta. A navíc si tímto svým již šestým románem vydobyl přední místo mezi světovými autory thrillerů a sci-fi románů. Frank Schätzing žije a pracuje vKolíně nad Rýnem.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai