Ponorka

Thomas Nicholas Scortia Frank M. Robinson

(2012)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Kniha popisuje v té době aktuální tématiku - ohrožení světa atomovou zbraní.Členové posádky atomové ponorky jsou vmanipulování do situace, kdy si mají myslet, že každou chvíli vypukne III světová válka. Ovšem hazardní plány generálů přestanou být realitou v okamžiku, kdy se ponorka stává neovladatelnou z pobřežních stanovišť a je řízena zvnitřku ponorky. A sáhnout na knoflík pro odpálení hlavic je tak jednoduché.

THOMAS N. SCORTIA

FRANK M. ROBINSON

Ponorka

SVOBODA PRAHA

1988

vydání první.

Věnováno Skipu Sielofovi, jenž nás nakazil svými hrůznými vidinami…

AUTORSKÁ PŘEDMLUVA

První raketová jaderná ponorka třídy Trident brázdí světový oceán. Je první z těch, které v budoucnu vytvoří flotilu, jejíž ničivá síla nemá v dějinách lidstva obdoby. Zasvěcenci tvrdí, že jedna jediná ponorka Trident je sto vymazat z povrchu planety největší státy světa.

Flotila raketojaderných systémů Trident představuje natolik hrůzné seskupení destruktivních sil, že si lze jen stěží představit, jaké následky by přineslo jejich plné nasazení v jaderné válce.

Náš román Ponorka (The Gold Crew), stejně jako naše předchozí tituly Skleněné peklo ( The Glass Inferno ), Prométheus v plamenech [ The Prometheus Crisiss ] a Noční můra [ The Nightmare Factor ), spatřil světlo světa jako důsledek a výraz našeho hlubokého znepokojení nad hrozbou, tající se v každé nové vojenské technologii.

Náš román je založen na tázavém předpokladu co kdyby…? Co kdyby při manipulaci s těmito zbraňovými systémy došlo k osudnému omylu či defektu se všemi z toho plynoucími nepředstavitelnými následky?

Při vyhledávání podkladových materiálů pro naši knihu jsme navštívili nejedno podivné pracoviště a narazili na nejednu informaci, jež může spadat, jak se obáváme, do kategorie nejpřísněji utajovaných. Z téhož důvodu jsme se záměrně vyhýbali detailnímu popisu vnitřního uspořádání ponorky třídy Trident.

Obdobně jsme vypustili údaje o jejím přístrojovém vybavení a neuváděli ani parametry jejích manévrovacích schopností, maximální rychlosti, akčního rádía, maximální hloubky ponoření a jiné. O zániku ponorky Thresher a incidentech podobného druhu jsme se zmínili jen v nejobecnější poloze.

Čtenář by měl mít nicméně na paměti, že základní myšlenka románu má svůj protějšek v té nejskutečnější ze skutečností. Vyslovený názor, že ponorky třídy Trident byly projektovány jako zbraně prvního úderu, je náš vlastní; považovali jsme za správné jej v knize podrobněji rozvinout s přihlédnutím ke zcela výjimečným bojovým vlastnostem, jimiž se tyto raketojaderné systémy vyznačují. Pakliže by totiž potenciální protivník dospěl k názoru, že ponorky Trident byly vybudovány právě s tímto záměrem, tedy jako zbraň prvního úderu, mohlo by to vážně narušit dnes existující relativně stabilní rovnováhu sil mezi jadernými mocnostmi současného světa.

Jak během studia podkladů, tak během práce na rukopisu nám byla nápomocna řada odborníků. Za všechny bychom chtěli jmenovat absolventa vojenské námořní akademie a bývalého námořního důstojníka Arthura Skipa Steloffa, který nám jako první vnukl základní nápad – zápletku našeho románu, a Carla Munsona, jenž nás seznámil s řadou expertů, od nichž jsme čerpali potřebné znalosti.

Pro zachování větší věrohodnosti našeho vyprávění jsme použili pravé názvy mnoha skutečně existujících institucí, společností, hotelů a restaurantů. Jména jednajících postav, popisy politických praktik a další podrobnosti interní povahy jsou výlučně plodem naší fantazie a jejich případnou shodu se skutečností je dlužno připsat na vrub náhodě.

Srpen 1979

Thomas N. Scortia Frank M. Robinson Los Angeles, Kalifornie San Francisco, Kalifornie

1.

Úterý, 10. Června

David Inge si přehodil svinutý kabel přes rameno a ohlédl se zpět na zlověstný trup jaderné ponorky. Příklopy čtyřiadvaceti raketových střílen působily v zářivém slunci kovově studeným a nepřístupným dojmem. Střílny se táhly v řadách až k věži jako mělké vtisky do černého těla lodi. Inge na ně hleděl v hlubokém zadumání. Z myšlenek jej vytrhlo až plesknutí vlny, která se roztříštila o lodní bok, rozběhla se po šikmé palubě a zalila mu pracovní ochranné holínky.

„Hej, Inge! Nemůžem tu proflákat celej den.“ Thatcher stál v otvoru záďového průlezu a tvářil se otráveně. Inge pohodil svitkem kabelu a s mručením se vydal k zádi lodi, zkoušeje napřed každý svůj krok na mokrém kovu zakřiveného trupu. Na tohle už začínám být krapet starý, pomyslel si otráveně. U průlezu se na moment zastavil a ohlédl se zpět. Aljaška byla obrovská, nejméně o polovinu delší než stará dobrá Sterlet, na níž sloužil během druhé světové války. Na délku by přesáhla dvě ragbyová hřiště a na šířku měřila víc jak třináct metrů. Do trupu ponorky byste mohli uložit na výšku třípatrový dům, postavit se na jeho střechu a ještě stále byste se nepraštili do hlavy. Aljaška nadělala z ostatních ponorek, kotvících v loděnicích Electric Boat, směšně malé trpaslíky.

Thatcher pomohl Ingovi dolů po schůdcích. Thatcher byl statný pětatřicátník, zamračený a mlčenlivý. K Ingovi byl přidělen jako hlídací pes válečného námořnictva. Jeho úkolem bylo dohlédnout, aby Inge provedl přikázané práce, vypadl z lodi, a především aby o všem držel hubu.

„Nikdo z posádky tu není?“ optal se Inge.

Thatcher zavrtěl záporně hlavou a zakabonil se. Neměl rád tyhle zvědavce. „Přidělili je jinam. Tak pojď, ostatní jsou v jídelně.“

V chodbičce před schůdky se Inge zastavil. Schůdky! Panebože, místo žebříků tu mají schůdky, s opravdovými stupátky a ne s příčli. Mrkl do chodbičky osvícené zářivkami a znovu si připomněl starou Sterlet. Dosud si živě vzpomínal na páchnoucí směs spáleného motorového oleje a potu a na průlezy tak úzké, že se dva muži nemohli minout jinak, než že se kolem sebe prosoukali jako v chodbičce železničního vagónu. Na zápaCh jste si ale zvykli během několika prvních dnú; dokud jste se nevynořili na hladinu a neotevřeli poklopy, ani jste nevnímali, jak moc zapácháte vy i všichni ostatní. Zato potom se vám z toho puchu obrátil žaludek.

Chodba působila tajemným dojmem a dávala zapomenout, že jste obklopeni samou ocelí. Zbarvení stěn bylo tlumené, přepážky odýhované a na podlaze vkusně vzorované dlaždice. Byla to spíše hotelová chodba či interiér výletního parníku než průlez na bitevní lodi.

„Jsi v pořádku, Inge?“

„Akorát jsem se zamyslel. Za války jsem sloužil na dieselelektrický ponorce. S tímhle se to vůbec nedá srovnávat.“

Znovu se rozhlédl kolem: „Je to tady kapku strašidelný, když tu není posádka.“

„Sloužil jsi na Sterlet,“ odříkával Thatcher suše. „Povolán v roce čtyřicet jedna, demobilizován v roce pětačtyřicet. Jo, to si člověk musí zavzpomínat.“

V Thatcherově hlase nebyla ani stopa po nějaké emoci. Inge se zahleděl do minulosti: už je tomu víc jak čtyřicet let, ale vzpomínal si na ty doby docela přesně – patřily k nejšťastnějším létům jeho života. Panečku, byli jsme tehdy parádní posádka.

Kolik vyznamenání jsme jako plavidlo vlastně dostali?

Pak ho napadlo, že tuhle ponorku už vlastně nelze počítat mezi obyčejná plavidla. Aljaška – to je koráb. Se vším všudy.

„Tohle mi připomíná Bellamiu,“ prohodil k Thatcherovi, který před ním kráčel chodbičkou. „Jednou jsem na ní pomáhal instalovat počítač k hnací jednotce.“

Thatcher se zastavil. „Bellamia?“ pravil s podezřením v hlase.

„Ta ale není ad námořnictva, že ne?“

„Bellamya je tanker,“ musel se pousmát Inge, „výtlak půl miliónu tun. Patří ke společnosti French Shell.“

Thatcher něco zabručel a vykročil po krátké spojovací chodbičce, na jejíž stěně viselo známé označení v podobě kosodélníkového trojlístku: nebezpečí radiace. Do této chodbičky neměla už většina posádky přístup. O vteřinu později Inge opatrně obešel tlustý skleněný disk, zapuštěný do podlahy. Hluboko dole se rozlévala tlumená modravá záře – Čerenkovovo záření, neklamný znak blízkosti jaderného reaktoru…

Sestoupili po dalším schodišti. Než Thatcher otevřel další průlezový poklop, stačil si Inge povšimnout obrovských turbín ve strojovně. Průlezem se dostali do prostorného úseku, jehož stěny byly osazeny ciferníky měřících přístrojů. Prostředkem místnosti se táhly jako sloupoví ve dvou řadách tlusté válce, z nichž každý měl bezmála dva a půl metru v průměru. Válce byly omotané chapadly zohýbaného potrubí jako bájný Láokoón ovinutý hady. Každá řada čítala dvanáct válců. Místnost byla dlouhá přes šedesát metrů, téměř dvě třetiny celkové délky staré Sterlet, a přes tři metry vysoká.

Jak tomu tady posádka přezdívá? Sherwoodský les? Inge několikrát zamrkal očima a vzpomínky na starou dobrou Sterlet se vypařily jako mávnutím proutku. Na celé Aljašce nebylo nic romantického: zvenčí byla obrovitá a nepřístupná, jako nějaký černý monstrózní dravec, zpola zanořený do vody a čekající na svou kořist. Oslnivě osvícené raketové oddělení jen násobilo celkový pocit marnosti, který se člověka při pohledu na tu studenou prostoru zmocňoval.

Kdyby Sterlet torpédovala vaši loď během poslední světové války, měli byste snad ještě nějakou naději na záchranu, přes všechny žraloky a ledovou vodu kolem. Ale tam, kam dopadnou střely z Aljašky, se šance na přežití rovnají prostě nule. Jedna tahle ponorka je schopna zničit půlku zeměkoule…

Pocítil náhle, že je vlastně rád, že už je na tohle starý a že většinu života prožil v laskavějších dobách.

„Inge,“ houkl na něho Thatcher netrpělivě, „musíme se do toho dát!“ Thatcher pohlédl lhostejně na les raket, jenž ho obklopoval, a vykročil spěšně ke vzdálenému průlezu. Inge pokrčil rameny a vydal se loudavě za ním, bez viditelné snahy ho dostihnout. Ingovi bylo dvaašedesát let, měl deset kilo nad váhu a něco jako spěch mu bylo v posledních letech naprosto cizí.

Další chodbu pokrýval koberec. Thatcher se náhle zastavil a na tváři se mu rozhostil zmatený výraz. Ztratili jsme se, napadlo Ingovi a nahlédl do otevřených dveří jedné z kajut. Tak tahle bude kapitánská! Z kajuty vyzařoval luxus, o jakém se jim na Sterlet ani nesnilo. Bože nebeský, napadlo ho, žijou si tu jako králové – a chcípnou nejspíš jako psi.

„Myslím, že jsme se ztratili, Thatchere. Prostory pro posádku rozhodně nejsou v důstojnickým území.“

„Tudy,“ štěkl Thatcher.

Prošli dalším průlezem a ocitli se v řídícím středisku lodi.

„Koukej před sebe, Inge,“ přikázal mu Thatcher hrubě. „Normálně, když přijde na loď někdo cizí, tak se všechno tohle zařízení přikrývá. Tentokrát jsme jim nemohli přikázat, aby to celé přikryli, protože by se mohli domáknout, že tu byl někdo cizí.“

Ingovi napadlo, že za svůj život už pracoval na podstatně větším počtu tajných zařízení, než kdy viděl a ještě uvidí Thatcher. Bez ohledu na Thatcherovo varování se kradmo rozhlédl. Připomínalo to spíše kosmickou loď než ponorku.

Celým tělem mu projelo zachvění. Ostře ozářené chodby a ozvěnou znící prázdnota mu začínaly jít na nervy. Připadalo mu to jako procházka po futuristickém muzeu. Anebo přesněji – po futuristickém zabijáckém stroji. Jenže co je Aljaška vlastně jiného než zabijácký stroj?

Pak již vstoupili do jídelny pro mužstvo, kde je netrpělivě očekávali kapitán Larson a další muži. „Je to velká loď,“ pronesl Inge omluvně a ignoroval Thatcherův nesouhlasný pohled.

„Zabloudili jsme.“

Larson pokrčil rameny. Inge si stále nemohl zvyknout na to, že důstojníci jsou dnes tak mladí. Larsonovibylo možná tolik, co jejich starému na Sterlet,jenže vypadal jako mladíček. Svěřili jsme osud světa do rukou bandy výrostků…

Larson si odkašlal a ukázal rukou na aparaturu, ležící před ním na stole. Jakmile přejel Inge pohledem soubor přístrojů, zapomněl rázem na Sterlet a na svouhrůzu z mohutnosti Aljašky. Bylo to tu všechno: speciální kazeta a miniaturizovaný, dokonale provedenýpřehrávač se zvláště citlivými snímači.

Larson zahájil výklad: „Přehrávač musíme zamontovat do normálního hloubkoměru v bitevním centru a připojit ho vodiči k různým přístrojům v radiokabině. Spínací skřínka i přehrávač musí být naprostojako skryté – to bude váš úkol, Inge – a všechny kabelyse musí natřít tak, aby vypadaly stejně staré jako ty ostatní.“

Inge se zamračil. Tohle nikomu neprojde, blesklo mu hlavou. Těch vodičů si někdo tutově všimne a začne nad tím hloubat. Ledaže hlídková plavba nebude trvat příliš dlouho. To by odpovídalo některým drbům, které zaslechl.

Larson si znovu odkašlal a Inge se podivil, z čehožeje ten chlap tak nervózní. „Máme na to na všechno tři hodiny.“ Udělal pauzu. „Nemůžem si dovolit žádný skluz nebo zdržení.“

Inge už poslouchal jen na půl ucha a začal se rozhlížet po místnosti. Pokoušel se srovnat si v hlavě to, co právě vidí, s tím, co pochopil při prohlížení schematického plánku, který mu předtím ukázali. O umístění přehrávače bylo rozhodnuto předem, Vypadalo tonajako dobrý nápad. Hloubkoměr byla ta poslední skrýš,po které by někdo pátral, už z toho důvodu, že byla logicky nejvíc na ráně. Stejně jako v té známé povídce o odcizeném dopisu.

Práci skončili ve čtyři hodiny dvacet. Kapitán Larson prověřil osobně, zda nikde nezůstaly ležet kousky drátů nebo odřezky izolace. Inge pobalil zbytek kabelů, naházel do brašny své šroubováky a kombinačky a vydal se za Thatcherem, který jej vyvedl celou délkou lodi zpět až k zadnímu průlezu.

Jakmile se ocitl opět na molu, otočil se a prohlíželsi Aljašku. Na hladině zátoky se již začaly prodlužovat stíny v záři zapadajícího slunce. Až se začne stmívat, nebude ponorku vůbec vidět: monotónní čerň její věže a boků splyne s temnotou noci a hlubinou oceánu.

„Hubu zamkneš na devět západů a o ničem ani necekneš,“ zasyčel mu Thatcher do ucha. „Před nikým, Ani před manželkou, ani před chlapama z práce, ani před parťákem, ani před kamarádíčkama z mokrý čtvrti. Nikdy. Jasný?“

Inge věděl o celé operaci víc, než mohl Thatcher tušit. Stačilo mrknout se na zařízení, vzít v úvahu bezpečnostní opatření, která velitelství podnikalo, a také okolnost, že na palubě nebyl nikdo z celé posádky. A navíc slyšel část záznamu na pásce během zkoušky. Nemusel být právě génius, aby si domyslel zbytek.

„Rozumím,“ přikývl lakonicky, sebral brašnu a vykročil po Thatcherově boku k nedalekým správním budovám. „Nic. Nikdy, jasný.“

Špinavý trik, nastražený na celou posádku. Sám sobě se podivil, že k tomu pociťuje takový odpor. Když si vzpomene, co všechno už v životě viděl… Ale na druhé straně, jak by k tomu přišla třeba jeho Sterlet a její posádka?

Špinavý trik. A k tomu zatraceně nebezpečný.

2.

Úterý, 23. Června

Admirál Stewart Cullvnane se nespokojeně zavrtěl v křesle, sáhl do kapsy pro doutník a zapálil si, přehlížeje přitom oheň, jejž mu svým zapalovačem úslužně nabízel jeho pobočník, poručík David Chavez. Admirálovi šly tyhle nekonečné konference na nervy.

Všichni přežvykovali stále dokola jeden a tentýž žvanec údajů v naději, že z něho nakonec vymáčknou něco smysluplného, co by usnadnilo přijetí konečného rozhodnutí, jedním všeobjímajícím pohledem přehlédl Cullimame dlouhý konferenční stůl a přimhouřil oči v záři odpoledního slunce, jež svými paprsky prostřelovalo sál přes hřebeny střech vnitřního dvora Pentagonu. Pokoušel se zachytit pohled admirála Howlanda, ale náčelník námořních operací sklonil hlavu tak, že jeho tvář zmizela v hlubokém stínu, který se vloudil mezi proudy světla.

Cullinane se celý otřásl. Už pokolikáté si uvědomil, jak nenávidí tyhle porady, zejména tehdy, když s informačním referátem vystupuje Oxley. Dnes stál kapitán Oxley před stojanem s diagramy, chrlil nekonečný proud čísel o stavu připravenosti systému ARGUS a zdál se být velmi nervózní. ARGUS byla třetí generace ponorných akustických snímačů, komplexní systém podmořských hydrofonů, zvukových diskriminátorů a rychlých počítačů – to vše s dosažení deseti tisíc námořních mil. Až se celý systém podaří oživit, nezbude ve světovém oceánu grakticky nic, co by experti válečného námořnictva nedokázali odhalit, zjistit a identifikowat. Celý systém měl být uveden do provozu už dávno, a teď… tak je ksakru připraven,nebo není? Jako obyčejně nebyl Oxley s to se jasně vyjádřit, ský Cullinane se zapřel hluboko do křesla, skryl se za malým obláčkem doutníkového dýmu a jal se zkoumat kapitána. Neměl Oxleyho rád.

Nezamlouval se mu ani tak jeho referát, z něhož čišela povýšenost a puntičkářství, ani jeho obličej, protkaný tisíci drobných žilek, připravených právě vyrazit ven z prokvetlého obličeje.

Zalíbení nenacházel ani v Oxleyho tělnatosti; měl břicho tak obrovské, že knoflíky jeho uniformy se hrozily každou chvíli ulétnout. Avšak ze všeho nejvíce se mu na Oxleym protivilo to, že ten člověk měl místo srdce kalkulačku, místo mozku rozpočet a byl víc politikem než námořním důstojníkem. Cullinane začal přemítat dokonce o tom, zda si svou nechuť vůči Oxleymu nepěstuje jako neřest, v níž nachází zalíbení…

Ještě chvíli vydržel poslouchat, potom neodolal a přerušil ho.

„Kapitáne Oxley, z toho, co nám tu vykládáte, je patrno, že ve skutečnosti nemáte nejmenší představu o tom, v jakém stavu aktivace se nyníARGUS nachází. Podívejte, buď jste už interface s pozorovacími systémy SOSUS a CAPTOR vyřešili, nebo ne. Co z toho platí?“

Oxley si odkašlal a nervózně se zatahal za ušní lalůček. „Myslím, že jsem se vyjádřil jasně. Modifikovali jsme SOSUS tak, že jsme rozšířili hydrofonní síť a přidali nové diskriminační rozpoznávací okruhy, čímž jsme dosáhli schopnosti obsáhnout celou oblast Baltického moře. Nicméně v porovnání s ARGUSEM dostáváme odpovědi stále ještě o něco pomaleji.“ Oxley přehlédl pohledem přítomné, jako by doufal, že už žádné další dotazy nebudou následovat.

Caleb Warden, prezidentův poradce pro národní bezpečnost, sedící u protější strany stolu, vytáhl z kapsy velký modrý kapesník a hlučně se vysmrkal. Cullinane tiše zasténal. Warden to s tou demonstrací svého zahnojeného farmářského původu ve vládních místnostech značně přehání. Každý na jeho místě by se snažil alespoň trochu potlačit své venkovské pudy…

„O co tu vlastně kráčí, pánové?“ zeptal se Warden,jemuž se občas dařilo vtlačit svůj obhroublý venkovský přízvuk do škatulky snesitelné spisovné výslovnosti, „Jakmile SOSUS zjistí, že nepřátelská ponorka opouští vody Baltu, nebude to pro Cullinanowy hochy tak velkej problém sledovat ji také v Atlantiku.“

Pillsbury, postarší náměstek ministra obrany, pověřený agendou válečného námořnictva, seděl až doposud naprosto klidně. Těžká víčka, podobná pergamenu, měl spuštěna dolů jako hledí. Zdálo se, že spí. Náhle se naklonil kupředu přes stůl, podoben sokolu, nachystanému ke střemhlavému útoku. „S jakým stupněm účinnosti, admirále?“

„Dosahujeme devadesáti tří procent. Ponorkový systém v Pacifiku není zdaleka tak úspěšný.“

„Naši hoši po nich jdou jak slepice po flusu,“ přisadil si Warden žoviálně. Tlusté ruce zkřížil na pupku a rozhlédl se samolibě kolem stolu, až se jeho pohled střetl na okamžik s Cullinanovým.

Cullinane mu pohled neústupně vracel. Před vnitřním zrakem se mu odvíjel film Wardenovy dosavadní kariéry. Caleb Warden: asi pětačtyřicet let, bystrý, mazaný, ctižádostivý. Nedávný přírůstek do prezidentova štábu. Nikdo, s kým byste si to chtěli rozházet.

Když na to přijde, Warden se nebude štítit ničeho, aby se stal příštím ministrem zahraničí, a celá řada už otřesených kariér ve vládní administraci svědčila o tom, že se umí v politických šarvátkách jaksepatří otáčet. Měl nyní blízko k trůnu. I když prezident učinil nakonec svá vlastní rozhodnutí, byl názor Caleba Wardena jeden z mála těch, jež měly u prezidenta svou váhu, a to citelnou.

V přítmí mezi okny si odkašlal admirál Howland. „Jenže bez ARGUSU, Stewe, přijde jednou doba, kdy nebudeme s to sledovat všechna sovětská plavidla. A to je prostě nemyslitelné.“

Doprčic, zaklel v duchu Cullinane, copak Howland nevidí, k čemu tahle debata spěje? Nejde tu přece o ARGUS. „Nepochybuji o účelnosti celého systému,“ vmísil se Cullinane, „ptal jsem se pouze, zda je či není připraven k použití.“

Z Pillsburyho hlasu byla slyšet rozmrzelost. „Jestližeje nový systém efektivní, admirále, znamená to teď že napříště vyloučí to pitomé podmořské otrkávání. Mám na mysli hru na kůzlátka. Kdykoli totiž dojde k jednomu z těch incidentů, musí kvůli tomu ministerstvo obrany na kobereček do ministerstva zahraničí.“

Cullinane po celou dobu hádal, kdy se s tímhle Pilsbury vytasí.

Pillsburymu táhlo na sedmdesátku, a jeho mozek pracoval rychle, spolehlivě a do hloubky. Než přišel do Washingtonu, pracoval Pillsbury jako advokát na malém městě ve státě New York a nebál se ani vojenských pánů, ani konjunkturních politiků.

„Neexistuje žádný spolehlivý způsob, jímž by se těm hrátkám zabránilo, pane Pillsbury. Kdyby totiž existoval, dávno bychom jim odzvonili. Většinu těch incidentů nevyvoláváme ostatně my.“

Tu se vmísil Warden a očka mu zářila zvědavostí. „Mořská kůzlátka? Obávám se, že jsem o nich ještě neslyšel.“

Caleb Warden se stal poradcem prezidenta ve věcech národní bezpečnosti před šesti měsíci a za tu dobu si vybudoval takovou pozici, že si mohl dovolit nejen beztrestně obcházet ministerstvo zahraničí, ale prosadit se de facto jako skutečný ministr národní obrany. Věci, o nichž Caleb Warden nevěděl, byste spočítali na prstech jedné ruky.

„Potenciální prorážení, pane Wardene. Někdy se stane, že ponorka protivníka, kterou sledujete, si vás všimne a pokusí se do vás vrazit špicí jako beranidlem A někdy dojde k současnému vzájemnému nárazu, který připomíná… tedy kterému se říká trkání kůzlátek.“

„Chcete říct, že občas tuhle hru začneme i my?“ Warden sepjal dlaně před obličejem tak, že Cullinan mohl zahlédnout krajíček ironického úsměvu. „To máte na moři pěkně rozdováděné chlapce, admirále.“

Siločáry vzájemné nevraživosti v sále se poněkud posunuly.

Cullinane zaznamenal známky ulehčení, rozprostírající se po Oxleyho tváři úměrně tomu, jak tomuhle kapitánovi pomalu docházelo, že pokud mezi sebou budou svádět boj giganti, může se on stáhnoutv tichosti do pozadí.

Cullinane cítil, že ztrácí půdu pod nohama, a zároveň tušil, že pokud jde o účinnou pomoc, nemůže se na Howlanda spolehnout. „V podstatě diskutujeme o otázce, jaký stupeň rizika jsme ochotni podstoupit, abychom dokázali, že jsme připraveni bojovat.

Jestliže se těchto podmořských střetů zřekneme nebo se jim budeme vyhýbat, budou sovětské ponorky čím dál tím drzejší. Případně dojde ke skutečnému incidentu se všemi katastrofálními důsledky.“

Warden sešpulil ústa a Cullinane v náhlém prozření pochopil, že tenhle člověk zná jedno z nejlépe střežených vojenských tajemství na ministerstvu obrany: fakta o ztrátě útočné jaderné ponorky Powjin, kterou během podmořských kůzlečích hrátek potopila před rokem neidentifikovaná sovětská ponorka. „A mezitím si musíme podržet perfektní přehled o pohybu jejich ponorek, dokud nebude ARGUS v plném provozu, což díky bohu a společnosti Universal Telephone nebude trvat, jak stále pevně doufám, příliš dlouho.“

Dvě mouchy jednou ranou, pomyslil si Cullinane a sáhl po sklenici vody. Oxley sebou škubl, když zjistil, že téma ARGUS se opět dostává na přetřes, a také Warden vypadal nešťastně, jakmile padlo jméno hlavního dodavatele, totiž společnosti Universal Telephone Company. Warden stál kdysi v čele jednoho mozkového trustu, který byl převážně financován z příspěvků společnosti Universal Telephone. Cullinane se lehce zastyděl, že vypálil tak lacinou ránu. Prakticky každý z přítomných byl, pokud jde o externí spolupráci, v té či oné míře objektem zájmu různých společností. Také jeho už se několik společností dotazovalo na jeho záměry v nejbližší budoucnosti, totiž tak ode dneška za tři roky, až se bude chystat do výslužby. Už pouhý dotaz v tomto směru byl de facto jemnou formou úplatku.

Warden se obrátil na Oxleyho: „Admirál Cullinane má pravdu, kapitáne. Pokud jde o ARGUS – říkáte ano či ne? Je nebo není provozuschopný? A pokud není, kdy teda bude?“

Cullinane se okamžitě uvedl do stavu bdělosti, jakoby jej probudila lodní siréna, signalizující konec ponorky. Z Wardenova hlasu zmizela všechna familiárnost“starého dobrého bracha“ a nabyl autority, jakou mluvívá předseda správní rady.

Warden jím asi byl. Oči, napůl utopené v masitých záhybech měly tvrdost diamantu. Mezi mladými adjutanty kolem stolu zavládl neklid. Tohle byl Warden, o jakém slyšeli vyprávět na chodbách ministerstev…

Oxleyho tvář se zaleskla potem. „Vezmeme-li v úvahu faktory –“

„Ty si strčte za klobouk, kapitáne,“ přerušil ho Varden hrubě.

„Ano či ne? A jestli ne, jak dlouho to bude ještě trvat?“

Oxley si přejel jazykem po vyschlých rtech. „Ještě není úplně připraven. Ale během tří až šesti měsíců…“

Warden ho už neposlouchal a nahnul se směrem k Cullinanovi.

„Pokud jde o naši připravenost a ARGUS admirále, musíme ještě počkat, až jeho hrušky uzrajou. Proto navrhuji, abychom se věnovali dalšímu bodu programu, to jest Aljašce a Operaci Fire.

Doufám zároveň, že je to dnes naposledy.“ Warden ztišil hlas na úroveň důvěrného sdělení. „Nemusím vám snad zdůrazňovat, že prezidenta zajímá zejména tento bod našeho jednání.“

Na řadu se teď dostal Cullinane. Volil slova co nejpečlivěji:

„Mám za to, že celou operaci musíme znovu zvážit. Není důvodu pochybovat o tom, že naše posádky na ponorkách jsou připraveny odpálit jaderné síly, jakmile k tomu obdrží rozkaz. Právě na tento cíl jsou zaměřena všechna jejich pravidelná cvičení.“

„A v tom to právě vázne,“ ucedil Warden sarkasticky. „Provádějí se cvičení, jenže každý na palubě ví, že je to právě jen cvičení.“

Cullinane cítil, že se mu přiškrcuje hlas. „To není pravda, pane Wardene. Už jsme měli řadu případů, že to kapitán za cvičení nepovažoval.“

Warden se zlehka pousmál. „Svět nevylítne do komína jen tak z ničeho nic, admirále. Jste už dlouho na světě, abyste to chápal.

Vždycky musí uzrávat určitá situace. Bez téhle předchozíkrize by každý dotyčný musel být na hlavu padlý, kdyby příkaz k odpálení jaderných střel považoval za něco jiného než za součást běžného cvičení. Ať už předem vyhlášeného či nikoli.“

„Tenhle argument jsem už slyšel nejmíň tucetkrát a nikdy k ničemu nevedl,“ postěžoval si Pillsbury. „Jako u toho psa, co honí dokola svůj vlastní ocas,“ přikývl Warden a nevolky se musel pousmát tomu, jak snadno opět sklouzl do své farmářštiny. Úsměv mu postupně na tváři odumřel. „Rusové si už provedli svoje vyhodnocení, a také má vlastní alma mater, Yonkers Institute, vydala nedávno svou zprávu. A já vám to povím na rovinu: pro pochybnosti je tu místa habaděj. Raketové ponorky jsou zbraní druhého úderu. V momentě, kdy obdrží rozkaz k odpálení, jim už moc cílů k vítěznému válčení nezbude. Jediná motivace, která ještě posádce zůstane, bude touha po pomstě. A já si myslím, že u některých posádek bude tento motiv prostě nedostačující.“

„Posádky byly vycvičeny –,“ začal Cullinane, ale Warden ho přerušil: „Reagovat jako Pavlovovi psi na zazvonění? Potíž je v tom, admirále, že si myslím, že naše posádky na zazvonění prostě slintat nezačnou.“

Rozhostilo se děsivé ticho. Warden se vztyčil, opřel se o klouby pěstí na stole a hrozivě pohlédl na Cullinana.

„Až přijde na to, aby ty vaše uvozhřený ponorky vypálily jednu jedinou atomovou pumelici, ukáže se, že nemaj cenu ani kozího prdu, admirále. My tady víme, že se jedná o pouhé cvičení – proč předpokládáte, že to nevědí také posádky? Vrazili jsme dvacet miliard dolarů do ponorkovýho haraburdí na základě pochybného předpokladu, že jeho pouhá existence je zárukou, že ho nebudem muset nikdy použít. Možná vy si myslíte, že je to frajerskej způsob, jak kočírovat celej žebřiňák, ale já si to nemyslím. Já ne. Já si myslím, že ten předpoklad musíme setsakra posilnit.

Jestli dosavadní systém zastrašení protivníka funguje dostatečně – prosím. Ale jestli ne, měli bychom se o tom přesvědčit.“

„Ale když nakrásně spustíme takové cvičení,“ řeklCullinane vztekle, „jak se Rusové –“

Warden ho znovu přerušil, máchaje paží kamsi do chodby. „jste vážně tak naivní, admirále? Než stačíte urazit z této místnosti dvacet kroků, narazíte na ruského špióna. Já jsem pro to, abychom to nechali proskočit do našeho tisku. Koneckonců je ministerstvo obrany už po celá léta řízeno indiskrecemi, kupříkladu kdykoli přijdou na přetřes vaše vojenské objednávky.“

Ticho, jež zavládlo, bylo tentokrát podstatně hustší. Pillsbury se tiše osmělil. „Začínáte být příliš osobní, pane Wardene.

Scházíme se zde, abychom přijímali rozhodnutí.“

Warden pokrčil rameny a posadil se. „Admirál uplatňuje stále stejné námitky. Už jsme je probrali dříve, ale obávám se, že mu budeme muset udělit další slyšení.“

Chavez kdysi varoval Cullinana, že pustit se do boje s Wardenem znamená utkání dvou borců rozdílných váhových kategorií, jenže věci zašly příliš daleko, aby bylo možno hrát při zdi. Cullinane měl v Bílém domě taky pár přátel, ale při střetnutí s takovým protivníkem, jakým je Warden, by vám nepomohl ani pluk známých.

A navíc, v tomto specifickém případě neexistoval způsob, jak je přivolat na pomoc.

Na zlomek sekundy ho napadlo, zda si v celé záležitosti nepočíná příliš ustrašeně. Zkusil si představit sám sebe, jak slouží na jedné z nových ponorek Trident během příštího válečného konfliktu. Ne jako velící důstojník, ale jako řadový námořník.

Celý okolní svět vybuchl a shořel v plamenech. Na staré dobré matičce Zemi nezůstalo prakticky nic, čemu by mohl přikládat hodnotu, a už vůbec nic z toho, čeho si vážil a co miloval. Byl by on, Cullinane, u vědomí této skutečnosti, schopen uštědřit navíc ještě poslední ránu tomuto světu, světu, který již beztak pracuje k hrůzné pomalé smrti? Jen z pouhé msty? Čistě jenom proto, že ho k tomu vycvičili pro případ, že jeho země bude napadena? Anebo by se spíše rozhodl, že bude přece jen lepší, když někde v zapadlém koutku světa přežije třeba jen nepočetná skupinka dosud se navzájem mordujících,ale přesto ještě žijících lidí, než kdyby byli vyhlazeni definitivně a úplně?

Jenže – právě takové uvažování nahrává do ruky Wardenovi. Tím, že projevuje slabost, tím, že pochybuje o účinnosti existujícího systému odvety, dává vlastně za pravdu Wardenovi, že je třeba tento systém přezkoušet. Jenže opět – rizika této zkoušky, připravované pod jménem Operace Fire, jsou velká, tak nezměrně velká…

Odkašlal si a začal hovořit, vypočítávaje argumenty na prstech ruky. „Za prvé, je to riskantní jak politicky, tak diplomaticky.

Za druhé, zahráváme si se životy posádky na ponorce, možná jen nepřímo, ale i tak. Za třetí – puška je nabitá.“

Hlas se mu sevřel. „Chystáme se vědomě přesvědčit posádku o tom, že válka už vypukla, a vydat jI rozkaz k odpálení čtyř cvičných raket. Mějme na paměti, že dvacet zbývajících bojových hlavic je ostrých.“

„Myslel jsem, že nám hodláte sdělit něco nového, admirále,“ pravil Warden přezíravě. Zvedl ruku. „Můžu? Samozřejmě že je to politicky i diplomaticky riskantní. Stejně jako hry na podmořské srážky, o nichž jste nám vyprávěl a s nimiž, jak se zdá, souhlasíte. A pokud jde o ty muže na ponorce – vstoupili do ozbrojených sil. Nebyli povoláni, rozumíte, ale přihlásili se.

Ti vědí lépe než kdo jiný, že riskují život. A konečně –“ Warden udělal pauzu, s paží zaseknutou do vzduchu, „právě vy, admirále, byste měl nejlépe vědět, jakou ničivou smrtící kapacitu má ponorka Trident. Existuje pro to dokonce vzorec: ničivá síla jedné jaderné hlavice v megatunách a přesnost zásahu v námořních mílích. Počítejte. Vezměte jednu ponorku se čtyřiadvaceti raketami Trident na palubě, z nichž každá má sedmnáct samostatně naváděných jaderných hlavic po sedmdesáti pěti kilotunách ekvivalentu TNT, a dostanete se k takové smrtící síle, že vás obejde hrůza. U jedné ponorky!“

Cullinane pocítil, že mu rudnou tváře. Warden mu udílel přednášku. „Čísla jsou mi známa. To je součást argumentu, který se snažím –“

„A já se zase snažím dokázat, admirále, že bychom byli blázni, kdybychom stáhli takové cvalíky z oběhu, dokonce jen na krátký čas. A můžu vám říct rovnou, že to prezident neschválí.“ A karty jsou na stole, pomyslel si Cullinane. „Jistě jste prezidentovi připomněl, že každý raketový systém umístěný na ponorkách, může fungovat nezávisle jak na něm, tak na kterémkoli velitelství ve Washingtonu. Pane Wardene, je to jediný systém, který je schopen nezávislé akce, a jestliže by během cvičení došlo k nepředvídaným událostem, tak ji také uskuteční.“ Udělal pauzu, aby dal zplna vyznít svým slovům. „Prezident by to už nemohl nijak ovlivnit, pane Wardene. Vůbec nijak.“

Rozhostilo se nervózní, téměř nepřátelské ticho. Cullinane jim připomněl něco, na co raději nechtěli ani pomyslet. A v celém sále nebyl nikdo, kdo by mu za to byl vděčný.

„Pane Wardene, neexistuje způsob, jak udržovat s našimi ponorkami operujícími pod vodou stálé spojení. Už v malé hloubce pohlcuje voda rádiové vlny, Chce-li ponorka přijímat radiosignály, musí se vynořit blízko k hladině. Chce-li sama vysílat, musí se bud úplně vynořit, nebo alespoň vysunout drátky – tedy anténu, je-li vám libo. Má-li být ponorka účinnou zbraní, musí mít posádka výlučné právo rozhodnout o použití jaderného potenciálu na palubě.“ Na chvíli se přerušil, aby jeho slova mohla dopadnout plnou vahou. „Washington sice velí, ale nerozhoduje, pane Wardene. V poslední instanci rozhoduje o použití jaderné zbraně kapitán a jeho posádka.“

Warden vypadal zaraženě. „Nechtějte po mně, abych tomu uvěřil, admirále. Snažíte se nás tu přesvědčit, že se naše posádky mohou vymknout naší kontrole? Myslím si, že já a všichni moji kolegové tady,“ Warden zahrnul do jednoho velkomyslného gesta všechny přítomné, „chováme k našim posádkám větší důvěru než vy?“ Vtom Warden odložil masku předstíraného rozhořčení a jeho hlas nabyl na suché rozhodnosti: „Operace je nezbytná, admirále. Neexistují žádná ale, jestliže,bychom či anebo. Jestli mají Rusové pochybnosti o tom, že my jsme z oběhu, jsme rozhodnuti nanést odvetný úder v případě jejich útoku, pak je všechno ostatní podružné. Musíme svou rozhodnost prokázat nejenom sami sobě, ale také jim. Upřímně řečeno, žádný jiný způsob neexistuje.“ Zavládlo mlčení, které se protahovalo.

Admirál Howland se rozhlédl kolem stolu. „Pane Pillsbury?“

Pillsbury zaváhal, přetřel si kapesníkem rty a oznámil pevným hlasem: „Ministr zahraničí mne pověřil, abych jeho jménem vyslovil s akcí souhlas.“

Howland pokrčil rameny. „Prezident je pro, ministerstvo zahraničí je pro. Přikláním se na jejich stranu, Stewe. Obávám se, že jste v menšině.“ Natočil svou popelavou tvář k Wardenowi. „Námořnictvo vám dává za pravdu v tom, že problém spolehlivosti našich posádek skutečně existuje, Calebe. Je třeba zjistit, jak by posádky ve skutečnosti reagovaly, kdyby padla kosa na kámen.“

„Znáte snad lepší způsob?“ zeptal se Warden nezávazně.

Jakmile padlo rozhodnutí, zachvátila Howlanda činorodost.

„Učinili jste předběžné přípravy, Stewe?“

„Ano, pane,“ odpověděl Cullinane. „Aljaška byla v Grotonu za účelem ověřovací prohlídky.

Při poslední hlídkové plavbě plula s Modrou posádkou pod velením kapitána Renslowa, takže na příští plavbu vypluje Zlatá posádka pod kapitánem Harrisem.“

Warden svraštil čelo. „Proč Zlatá posádka? Podle mě má Modrá posádka s lodí čerstvější zkušenost, protože s ní byla naposled.“

Cullinane potřásl hlavou. „Modrá se už celá rozběhla na dovolenky, nebo jsou na různých kursech. Kdybychom je povolali zpět, vyvolalo by to jen zbytečné dohady.“ Udělal pauzu.

„Vzhledem k psychologické povaze celého cvičení by to nebylo nejvhodnější.“

„Teď jste na to káp,“ vpadl do toho Warden žoviálně, zjevně šťasten, že může opět nasadit svůj oblíbený venkovský styl.

„Žádný zbytečný šťourání do hnízda. Je na toho Harrise spoleh?“

„Všichni moji velitelé jsou schopní lidé,“ pravil Cullinane.

„Jinak by nemohli velet mým lodím.“ Ztišilponěkud hlas, jakmile si uvědomil, jak nadutě vyzněla jeho poslední poznámka. „Úpravy na Aljašce byly provedeny před týdnem.

Vyplouvá zítra.“

Warden pozvedl obočí. „Nedostal jsem žádný operační plán.“

„Žádný nebyl dán do oběhu,“ řekl Cullinane temně. „Jeden exemplář má prezident, druhý je u ministra zahraničí. Třetí je pod zámkem a klíč je v úřadovně velitele námořních operací. Kdyby se něco rozneslo, kdyby byla celá operace zkompromitována a diplomatické důsledky by pro nás byly nepřijatelné. To není pouze moje rozhodnutí, pane Wardene. Bylo to také přání ministerstva zahraničí.“

Warden vygadal, jako by mu ulítly včely, a Cullinane se hned cítil lépe. To byl jeden ze zádrhelů, s nimiž se ten starý nemocný pán, co stojí v čele ministerstva zahraničí, bude muset vyrovnat.

„A jaké to jsou úpravy, co byly provedeny na Aljašce?“ zeptal se Warden rozmrzele.

„Na Aljašku byl namontován automatický magnetofonový přehrávač, který bude v podstatě nahrazovat zprávy, které by normálně Aljaška přijímala svým radiopřijímačem během prvních deseti dnů plavby. Kdykoli se Aljaška vynoří na předepsaný příjem, uvede první přijatý signál z pevniny do činnosti vmontovaný přehrávač.

Na páskách přehrávače je zapsán scénář narústající krize, na kterou bude posádka nucena reagovat, a to vyhlášením prvního, druhého a třetího stupně pohotovosti až po rozkaz k odpálení raket.“ Zarazil se, nebot si opětowně uvědomil riskantnost celého podniku. „Pouze tři muži na palubě budou vědět že se jedná o cvičení – korvetní kapitán a velitel lodi Harris, zástupce velitele van Meer a doktor Schulman, lodní lékař.“

Pillsbury se zatvářil překvapeně. „Proč lékař?“

„Kromě toho, že je kvalifikovaným odborným lékařem, stážoval také na psychiatrické klinice Kolumbijské univerzity. Bude naším pozorovatelem a napíše pro nás výslednou hodnotící zprávu.“

Cullinane se odmlčel. „V zájmu objektivity bychom ho normálně neinformovali o prawé podstatě celého cvičení. Jenže v tomto případě jsme dospěli k názoru, že by bylo příliš riskantní, kdyby nebyl do věci zasvěcen.“

„A nikdo jiný z posádky nic netuší?“ Cullinane zavrtěl hlavou. „Pro zbytek posádky budecvičení tou nejskutečnější skutečností.

Nahrané pásky je postupně přivedou k přesvědčení, že mezinárodní napětí dosáhlo eskalace až na hranici výměny jaderných úderů.

Aljaška nakonec obdrží příkaz vypálit rakety na předem stanovené cíle v Sovětském svazu.“

„A samo odpálení?“ zeptal se Warden s neznatelným úsměvem na tváři.

Cullinane by rád věděl, zda Wardenowi působí rozkoš, když někoho donutí, aby vykládal podrobnosti o cvičení, s nímž dotyčný nesouhlasí, či zda se ten člověk nemůže dočkat vzrušení, jež mu poskytne generální zkouška na den posledního soudu. Moment, Němci pro to mají dokonce svůj výraz. Schaden freude– radost z ničení.

„V jižní oblasti Atlantiku odpálí ponorka čtyři střely. Po odpálení čtvrté rakety bude cvičení ukončeno a Aljaška se vrátí na základnu, aby byla vyslechnuta celá posádka.“

V nastalém tichu mohl Cullinane téměř hmatatelně pozorovat, jak všem přítomným postupně dochází závažnost situace v plné šíři.

Některá rozhodnutí se tu totiž přijímala v takovém spěchu, že jste ani neměli čas uvědomit si jejich dosah. Dobrá, kdyby nic jiného, dokázal jim tentokrát vnuknout pocit závažnosti přijímaného rozhodnutí.

Porada se z ničeho nic rozpadla: Cullinane předal svou konferenční složku poručíku Chavezovi a ten ji zasunul do těžkého koženého diplomatického kufříku, který měl řetízkem připoutaný k zápěstí. Vstali odkonferenčního stolu a Cullinana kysele napadlo, žeby se měl poohlédnout po jiném pobočníkovi. Mladý poručík ho převyšoval o celou hlavu.

„To všechny porady na nejvyšší úrovni dopadají takhle?“ vyptával se zvědavě Chavez. Cullinane zakroutil odmítavě hlavou: „Semtam taky některou vyhraju.“

Warden na něho čekal u dweří a zářil úsměvem.

Nebylo to poprvé, kdy Cullinana překvapilo, že Warden není o nic vyššího vzrůstu než on sám. Nevysoký podsaditý muž, ničím nepřipomínající neústupného protřelého konferenčního rváče, kterýmžto dojmem působil u poradního stolu. Napadlo ho, jestli Warden hrál někde na škole ochotnicky divadlo, ale pak mu došlo, že dělat humbuk a prosazovat svou se naučil v podnikatelských správních radách.

„Kdy dorazí Aljaška, admirále?“

Cullinane se přinutil k nejpřívětivější odpovědi: „Teď je v Charlestonu. Kotvy zvedne zítra ráno.“

„Byl byste proti, kdybych se k vám připojil v průběhu cvičení? Hodně jsem už slyšel o vaší Situační hale od Bucka Rogerse.“

Admirál Howland právě dorazil ke dveřím a vložil se do hovoru:

„Bude nám potěšením, Calebe. Myslím, že je to jediné místo v celém Washingtonu, které jste ještě nepoctil svou návštěvou.“

Cullinane by byl mnohem šťastnější, kdyby to pozvání na nich bylo bývalo vynuceno, jenže to vypadalo, že Howlandovi bude skutečně potěšením. Budoucí předseda sboru náčelníků štábu, pomyslel si.

I kdyby měl Howland pro to obětovat svou kariéru u ponorkové flotily. Pak ho napadlo, že je vůči Howlandovi zbytečně nespravedlivý. Pocítil, že je načase co nejrychleji pohlédnout na svět skrz dno vyprázdněné sklenice koňaku.

Howland, který se kolem nich protahoval dveřmi, ho poplácal po zádech: „Nedělej si vrásky, Stewe. Za deset dnů to máme za sebou.“

Warden se k němu stále tiskl břichem. Ani vůně kolínské nemohla přebít pach potu, který se z něj řinul. „Nesmíte mě brát tak děsně vážně, admirále. Já jsem ten pes, co víc štěká, než kouše.“

Z obličeje mu vyzařovalo přátelství. „Jednou si spolu dáme večeři a všechno si vyříkáme.“ Lehce se dotkl jeho paže. „Obdivuji bojovníky, admirále. Z celého srdce.“

Potom se Wardena zmocnili jeho pobočníci. Cullinane, Chavez a Pillsbury zůstali u dveří sami. Cullinane už popadl svou čepici a měl se k odchodu, když náhle zarazil. Na druhém konci chodby zablikalyblesky a houf reportérů obklopil Wardena.

„Co to má znamenat?“

Pilsbury pokýval hlavou. „Mimo jiné nebezpečí pro víru v naší moderní době. Je zvláštní, kolik toho jeden a týž člověk umí nařečnit o morálce na veřejnosti a jak šikovně vám dokáže podříznout krk v soukromí.“

„Už jsem s ním zažil čtyři porady, a přesto mě vždy znovu zaskočí,“ řekl Cullinane a ve tváři se mu zračilo znechucení.

„Trochu vás přitiskl ke zdi, viďte? Měli vás varovat, že občas hrává se špinavými kartami.“

Cullinane si vzpomněl na Chavezovu poznámku. „Je to moje chyba.

Varovali mě.“

„Když začínal, byl to ten nejčistší bohabojný chudý chlapec z Jihu.“ Pillsbury hleděl zamyšleně za Wardenem, který pomalu mizel dole v hale. „Čtyři roky na technice v Georgii plus inženýrský titul z Tulane mu přidaly na lesku – jestli to tady tak nazýváte.“ Kývl Cullinanovi na rozloučenou, ušel několik kroků a ještě se obrátil. „Na vašem místě bych té jeho přátelské maškarádě moc nevěřil, admirále. Jde po vás – a nejspíš vás dostane.“

Cullinane se ušklíbl. „Být vámi, tak bych na něho nevsázel.

Ostatně na sebe bych teď nevsadil ani zlámanou grešli.“

Opětoval pozdrav strážného a vyšel do široké chodby s věrným Chavezem v patách. Na zpáteční cestě do města se zastavil v Hogatově baru – ten koňak má už skutečně zapotřebí.

Deset dnů a bude to za námi, pomyslil si zachmuřeně. Deset dnů narůstajícího pekla pro posádku na Aljašce. Deset dnů, během nichž se bude muset vyrovnávat se svým svědomím a vzrůstajícím vztekem. Vztekem, smíšeným s kapkou… čeho?

3.

Bylo jen otázkou času, kdy ji zavraždí…

Ernie Gradow zamrkal očima, zmatený a zděšený. Zůstal stát jako přimražený, jako by něčemu naslouchal.

Odkud se tohle vzalo? Zatřásl se, pokýval nevěřícně hlavou a pokropil hromádku připraveného dřevěného uhlí v ohništi tekutým podpalovačem. Přiložil zápalku a odštrachal se k servírovacímu stolku rozloženému několik kroků odtud pod jilmem. Florence navršila bifteky na mělké podnosy. Ernie je rychle spočítal a potichu zaklel. Krucinál, nebude jich dost. Přišla polovina hochů ze Zlaté posádky, z Aljašky. Už narazil další soudek piva a i ten bude za hodinu prázdný…

S nápadem uspořádat tuhle party přišla Florence a on musel uznat, že z jejích nápadů spadal tento do skupiny těch lepších. Jen kdyby vydržely bifteky a pivo. Obloha byla jako vymetená, děti lítaly kolem, překřikovaly se, vyhýbaly se zahradním postřikovačům a skákaly do brouzdaliště. Většina členů posádky si povolila horní knoflík u krátkých kalhot a postávala kolem soudků s pivem, složených pod zadním schodištěm. Jejich ženy a přítelkyně se shromáždily na verandě, zcela pohrouženy do posledních drbů. Klokotavý smích se nesl přes trávník jako horké vlnění.

Bezvadný mejdan, pomyslil si znovu Ernie. Přišel dokonce i starej a jeho zástupce. Kdy se naposled událo, že by přišli oba na stejný mejdan?

„Tak jak se nám pečou, šéfe?“ Poručík Tony Cermak se přikolébal k servírovacímu stolku a se souhlasným kývnutím potěžkal jeden z připravených bifteků. „Tenhle musí mít nejmíň kilo. Vypadá jako z našich zásob.“

Ernie vyloudil úsměv. „Poslužte si, poručíku. Dal jsem za ně v prodejně celý majlant.“

„Chtěl jsem tě jen poškádlit, bráško.“ Cermak se rád považoval za jednoho z řadových členů mužstva. Ernie si přál, aby se o to raději nesnažil, neboť to uvádělo do rozpaků.

Od bazénu sem dolehlo mohutné cáknutí a oba muži se ohlédli.

Russo a Bailey se zalykali smíchy a tahali z bazénu Bestii Meslinského. Dokonce i na tuhle vzdálenost vypadal Bestie obrovitě. Sto dvacet kilo hornické svalowiny, završené obličejem, který by vyděsil i gorilu. Zachraňovalo ho jedině to, že ze všech lidí na palubě měl tu nejprostomyslnější povahu. Cermak se znovu otočil k Erniemu. „Ani moc nelituješ, že tentokrát zůstaneš na břehu, co?“

Erniemu bylo najednou ve stínu stromu větší horko než na slunci.

Jestli se tu Cermak bude ještě nějakou chvíli potloukat, určitě si všimne krabic, v nichž se sem to opékané maso dostalo. Na každé z nich byl šablonou vyveden nápis ALJAŠKA. „Ale prosím vás, poručíku,“ zaprotestoval Ernie, „přece jsem si tu nohu nezlomil naschvál.“

„To je tvoje verze.“ Cermak se zahleděl směrem k pivním soudkům. „Myslím, že Bestie bude rád, když mu helfnu s chlastem.“

Ernie si setřel pot z čela a hleděl za odcházejícím Cermakem.

Poručík nebyl sice žádný pedant, ale kdyby se domákl, jak to s těmi bifteky bylo ve skutečnosti, určitě by si to nenechal pro sebe.

„Skvělý večírek, šéfe.“

Glenn Bailey byl vysoký, štíhlý muž, jehož ostré rysy, orámované kostěnými brýlemi, prozrazovaly, že je původem z východního pobřeží. V těch brýlích připomínal jednoho herce z éry němého filmu, napadlo Ernieho. Ano, Harolda Lloyda. Bailey byl jeho mladší a kostnatější kopie. Bystrý chlapec s řádně proříznutou hubou, která ho jednou přivede do pěkné šlamastyky.

Přimhouřil oči a znovu se zahleděl na druhý konec zahrady. Koho to tam asi vykoupali teď? „Jo, není to špatný mejdan,“ potvrdil Baileymu.

„Snad se mi neobrátí žaludek, když zkusím obrátit pár bifteků.“

Ernie se zasmál, podal mu vidličku a ustoupil do stínu. „Ne abys je připálil. Bože, to je vedro.“ Bailey zkusmo napichoval kusy masa a semtam některý obrátil. U šestého vrhl na Ernieho opatrný pohled.

„Slyšel jsem, že Olson bude palubním důstojníkem?“ Ernie se ohlédl k zadní verandě, kde Ray Olson právě hovořil s Florence.

Olson hovořil s ženami zřídka, ale pokud šlo o Florence, našel pro ni vždycky nějaké slovíčko.

„Jenom tuhle plavbu. Po návratu Aljašky odchází.“

„Neřekl bych, že patří k těm, co toho nechají, jakmile si odkroutí svých dvacet let.“

„Je prostě chytřejší než většina z nás.“

Bailey se zašklebil. „Nechte toho, šéfe. Vždyť nevíte, co byste si bez námořnictva počal.“

Ernie si lokl piva. „Dočkej času,“ pravil, ale nevyznělo to nijak přesvědčivě.

Z druhé strany se sem donesla vlna halasného smíchu. Meslinsky vyzvedl do vzduchu prázdný soudek a nechal si stékat pivní pěnu na obličej a na hruď.

„Ne nadarmo mu říkají Bestie,“ řekl Ernie a v jeho hlase se ozvala směs odporu i obdivu. Znovu si lokl piva a podíval se podezíravě na Baileyho. „Vážně sletěl do bazénu sám? Nepostrčil ho nikdo?“

Bailey potlačil úsměv. „Mě se neptejte.“

„Bestie by tě roztrhl vedví, chlapče. Koukej, ať ho nikdy nenaštveš.“

„Ale, šéfe, vždyt je to dítě. Sám to víte nejlíp.“ Bailey obrátil na rožni poslední kousek masa, vrátil vidličku Erniemu a otřel si ruce o kalhoty. „Kdybyste potřeboval ještě pomoct, stačí hvízdnout.“

Proč se všichni neseberou a nejdou domů, aby mohl v klidu lakovat loď? Tenhle prokletej mejdan nebyl přece jeho nápad… Co mi to krucinál leze do hlavy? Vždyt se bezvadně bavím…

Už se začalo smrákat, když se většina hostů rozloučila a kolem posledního soudku postávalo už jen klubko nejvěrnějších pivařů:

Cermak, Bestie a Billy Russ se svou dívkou (rád bych věděl, kde ten člověk bere ty své frajle), ale také navigátor Constanza s manželkou. Olson stále shledával Florence fascinující a v Editě Olsonové to tiše vřelo.

„Starej“ se přišel rozloučit. „Škoda že s námi nepoplujete, Ernie. Olson mi řekl, že se chystáte strávit příštích devadesát dnů lakováním své kocábky.“

Stephen Harris byl pravým prototypem námořního kapitána: tmavovlasý, pevně stavěný, svobodný, pravý klenot ženských srdcí.

Ale dokázal si svým vystupováním získat i posádku, ačkoli jeho jednáním občas prosákly manýry, jichž nabyl na výběrovýchškolách. Na lodi to někdy působilo dost prkenně.

„To je moje nové děťátko, kapitáne. Šestimetrová plachetnice.“

„Teď chápu, co vás drží při životě.“ Následoval pevný stisk ruky a ten sladký úsměv ve stylu Burta Reynoldse, který Ernie tak nenáviděl, protože nikdy neodolal jeho kouzlu. „Na shledanou za tři měsíce, Ernie. Dejte na sebe pozor. Potřebujeme vás.“

Ernie ho pozoroval, jak kráčí k bráně, a nemohl se ubránit srovnání s jeho zástupcem Markem van Meerem. Van Meer byl vysoký hubený člověk, s poskakujícím ohryzkem a kovovými brejličkami, které mu jen taktak držely na špičce nosu. Harris byl rozený velitel.Ve srovnání s ním působil van Meer dojmem nejistéhočlověka, který neví, jaký bude jeho další krok, protože se nemůže rozhodnout, který je ten správný. Ernie přemýšlel o tom, co mohlo van Meera celé odpoledne tak trápit. Zástupce velitele byl nezvykle zakřiknutý a také se předčasně odebral k odchodu, ale za tu hodinu, či jak dlouho zde vlastně pobyl, do sebestačil nalít docela slušnou várku piva. Odešel odsud, aniž se viditelně potácel, ale neměl k tomu daleko.

Většina hochů z mužstva už odešla a Ernie se dobelhal k prázdným soudkům, u nichž Olson, Meslinsky a několik dalších mazáků krmili Baileyho a Russa námořní latinou. „…vezmeš tři trubice a svážeš k sobě izolepou, pak do nich nacpeš několik kilo cukrářské želatiny, jednu stranu ucpeš gumovou zátkou jako hlaveň a druhý konec připojíš k vysokotlakému kompresoru, chápeš? Už jsi někdy dostal po prdeli třímetrovým pendrekem?“Rozlehl se hromový smích, Bestie vysál poslední kapky piva ze sudu a naštvaná Edita Olsonová pokynula hlavou svému manželovi. Ernie ještě chvíli postál u branky a naslouchal, jak jeden vůz za druhým odjíždí a s nimi odumírá v dálce i poslední tlachání a pokřikování. Devadesát dnů! Všechny kluky bude setsakramentsky postrádat, to věděl najisto. Dnes večer je vezmou letadlem do Charlestonu a zítra už všichnivyrazí na moře.

Florence se pustila spolu s dětmi do úklidu zahrady. Zpod stromů a keřů sbírali prázdné obaly a papírky a házeli je spolu se zamaštěnými papírovými tácky doohně na ohništi. Tácky se rozhořely jasným plamenem. Poté Florence zahnala chlapce do postelí a oni spolu osaměli v nastupujícím chladném večeru.

„Hoši byli skutečně utahaní, Ernie. Myslím, že usnuli, sotva lehli.“

Proč si ona nejde lehnout? Proč se tu ještě motá? „Přijdu hned, Florie,“ řekl pomalu. „Chci se ještě podívat na loď.“

„Ne abys pracoval dlouho do noci,“ odvětila zklamaně a zmizela uvnitř domu. Ernie se kulhavě vydal ke garáži. Otevřel vrata a zažehl světlo. Stropní lampa se zhoupla na šňůře v průvanu. Stíny v rozích garáže se roztančily, ale po chvíli se opět usadily na svých místech. Zavřel za sebou vrata a prohlížel pyšně svou loď, elegantní modrou krásku, zářící ve žlutých paprscích lampy.

Otevřel velkou plechovku a zapřel se o své berle, aby mohl namočit štětec v barvě. Je to krasavice, opravdová krasavice, opakoval si s potěšením. Na odpolední slezinu už načisto zapomněl.

Táhlo na desátou. Pracoval bez přestávky bezmála dvě hodiny. Za hodinu dokončí natírání kajuty a bude mít padla. Zajímalo by ho, zda v televizi dávají reprízu starého pořadu s Carsanem. Florence se zpravidla dívala na tuhle show, ale Ernie doufal, že dnes si šla rovnou lehnout. Na lásku se cítil příliš zmořený.

Bože, to je smradu v té garáži, postěžoval si v duchu. Jenže kdybych nechal vrata otevřená, vlezla by mi sem kdejaká kočka, plácla by mi tlapou na čerstvě natřený trup a mohl bych začít znova. Už jsem se s tím nadřel dost.

Vytáhl se ven z těsné kajuty lodi a opatrně se spustil po žebříku na zem. Zajímavé, jak se během jednoho týdne mohou věci rozjet z kopce. Vypadá to, že ať udělám cokoli, není s tím Florence nikdy spokojená. A zejména nesnáší tu loď. Nenávidí ji od chvíle, kdy se loď poprvé dotkla kýlem podlahy garáže.

Pravý důvod té nepřízně bude ten, že ho loď odvádí od ženy. Dnes mu dokonce předhodila, že raději tráví čas u boků své lodi v garáži, než u jejích boků v posteli. Koneckonců, může to být i pravda…

Složil si berle do podpaží, přebelhal se do protějšího rohu, opatrně se sehnul k podlaze a otevřel druhou plechovku s barvou: měla ten samý nádherný modrý odstín. I pod slabým světlem garáže bylo patrné, že barva má svůj osobitý lesk a jas, takový teplý odstín, připomínající… Vytáhl kapesník a otřel si čelo.

Podivné, jak se ty stíny plíží garáží, ačkoli lampa u stropu se ani nehne. Z protilehlého rohu garáže zaslechl cupitavý zvuk a zadržel dech. Koutkem oka zahlédl, jak něco běží napříč místností a mizí pod hromadou smetí u protější stěny.

Postavil se na nohy, dovlekl se k protější stěně a udeřil berlí do hromádky. Vzlétlo pár papírů a rozkutálely se plechovky. Jinak se nehnulo nic. Nehnutě stál, připraven s pozdviženou berlí, a naslouchal. Nebyl si jist, co to vlastně před chvílí viděl či slyšel. Proklaté krysy…

Vrátil se znovu k lodi. Cítil se unavený a věděl, že by měl jít spát. Jenže se mu nechtělo lehnout k Florence. Několik vteřin to zvažoval a poté se rozhodl vylézt zpátky nahoru na loď a dokončit nátěr kajuty. Bude to mít alespoň z krku a beztak to už nemůže dlouho trvat…

Půl dvanácté. Vůbec nevnímal čas.

Stíny v garáži se daly opět do pohybu a Ernie, ve snaze to komíhání zastavit, zavřel a opět rozevřel víčka. Už mu bylo jasné, že dnes v noci bude opět trpět noční můrou. Děsivé sny ho pronásledovaly celý minulý týden.

Znovu se podíval na hodinky. Nejrozumnější ze všeho by bylo zabalit to tu a jít do postele.

Do postele k Florence. Bude mu pravděpodobně vyčítat, jak nevlídně se choval během večírku, pak na ni sednou choutky a začne se převalovat, víc podobná slonu v letním horku než ženě v roztoužení. Už při pouhé představě se mu zvedl žaludek.

4

Florence.

Je mi čtyřicet a kam jsem to dopracoval? pomyslil si Ernie hořce.

Tři fakany na krku, hypotéka a místo ženy dračice. Florence se nakonec povedlo dosáhnout toho, že se cítí stejně nešťastný, jako býval jeho otec. Ale je možné, že tohle měla v úmyslu od samého počátku. Co mám vůbec napsáno ve své životní pojistce?

Přehopkal zpátky k plechovce s barvou a berlí na ní přimáčkl víko. Ještě několik let tohohle života a něco mi rupne v srdci.

Na to můžu vzít jed. Měli jsme to v rodině. Táta umřel na selhání srdce v devětačtyřiceti a já k tomu pracuju taky.

A po sobě tu nechám parádní vojenskou penzi a Florence, ještě zachovalou, aby se mohla znovu vdát. Bodejť že je toho schopná.

Co by ne. Tohle si nejspíš naplánovala už o naší svatbě. Byl jsem do toho celej žhavej jako většina kluků: co bych býval neudělal, abych se jí dostal pod kalhotky…?

Naposledy obhlédl celou loď a vydal se k vratům garáže, přičemž ještě stačil zakopnout o vypotřebovanou plechovku. Hluk kutálející se nádoby ho přímo vyděsil. Zastavil se na místě celý popletený a snažil se vzpomenout, o čem to vlastně bloumal.

Aha, Florence, přemýšlel jsem o ní.

Natáhl se a nohou postavil plechovku do správné polohy. Na betonové podlaze se klikatila modrá stopa. Vypnul světlo, otevřel vrata garáže a vzhlédl vzhůru na noční nebe poseté hvězdami. Před očima mu vyvstala obrovská silueta domu. Stál a dlouho se na něj díval. V okně hořejší ložnice se ještě svítilo. Florence čeká…

Ta moje posraná noha a k tomu ty berličky a ještě se budu muset vláčet po schodech do druhého patra. Malé uklouznutí – nebo malé postrčení – a Florence zhltne pojistku, svobodná jako ptáček.

Možná že se za Olsona i vdá. On alespoň po ní vždycky jel. Svou Editku je schopný pustit k vodě během minuty…

Zamžoural očima, potřásl hlavou, ustoupil zpět do garáže a popadl baseballovou pálku, která tam stála opřená o zeď.

Udělá tohle: zavolá Florence, ať přijde do garáže, a vyrovná si s ní účty jednou provždy.

Když na ni zavolal potřetí, rozsvítilo se světlo v kuchyni. Potom se otevřely venkovní dveře a Florence vyšla na schůdky, svírajíc rukama župan. „Ernie?“

„Tady jsem, Florence.“

Blížila se váhavě po chodníčku a její trepky vydávaly na dlaždicích šoupavý zvuk, jak ohmatávala nohama cestu.

Když už byla od manžela na několik kroků, zarazila se. „Stalo se něco, Ernie?“

„Potřebuju s něčím pomoct,“ ozval se Ernie podivně zabarveným hlasem.

Pohnula se opatrně blíže. „Proč nesvítí světlo?“ Neodpověděl. Do hlasu se jí vkradl přídech hysterie. „Co je to s tebou, Ernie?“

Postoupila ještě o krok, aby mohla nahlédnout do ztemnělé garáže.

Muž učinil krok vpřed a máchl palicí.

Když se u sousedů začala rozsvěcet světla, její křik stále ještě roztínal noční temnotu.

Policejní seržant Herb Jeffries svítil na ležící tělo služební baterkou. „Dokážeš jí nahmatat puls?“ zeptal se. Nedovedl si představit, že by se to Fimleymu na tak zkrvaveném těle mohlo podařit.

„Myslím, že jo,“ zabručel Finley. Z místa, kde na dlážděné podlaze leželo tělo zraněné ženy, se ozval šramot a tiché zasténání.

„Pro Kristovy rány, jak dlouho to tý záchrance může trvat?“

„Volali jsme ji vysílačkou, je to pár minut.“

„Zvedni tu svítilnu krapet výš, bud od tý lásky.“

Jeffries přiklekl a jal se tělo oběti pozorně prohlížet. Žena stále ještě žila, ale její život visel na vlásku. Ať už ji takhle zřídil kdokoli, pomyslel si Jeffries, odvedl důkladnou práci.

Musela mít zlomených hned několik žeber, určitě jednu ruku a nejspíš také nohu.

Kolem očí měla zčernalé modřiny a po celé levé straně hlavy se táhla velká rána. Ta rána byla zřejmě nejhorší zranění. Vedle těla ležela baseballová pálka celá od krve. Její rukojeť byla poseta otisky prstů. Ten, kdo tu pálku použil, po sobě zanechal dokonalou vizitku.

Odkudsi zdáli se ozvalo houkání sirén. Finley si s ulehčením oddychl. „Jdi na ulici a přižeň je sem, Herbe.“

Když se Jeffries vymotal na ulici, měli saniťáci nosítka z vozu venku. Kolem se už stačil seskupit hlouček zevlounů ze sousedství. Světlo pouliční lampy propůjčovalo jejich tvářím voskově bledé zbarvení. Jeffries pokynul rozespalým saniťákům palcem: „Tamhle dozadu.“ Hoši od záchranky přikývli a začali si razitcestu davem. Přijel ještě jeden hlídkový vůz a z něho se vysoukali dva další policajti. Celkem už tu byly čtyři policejní vozy.

Jeffries se otočil k hloučku čumilů a zamával svítilnou: „Fajn, lidičky, jděte na kutě. Přečtete si o tom v ranních novinách. Tak pohyb, děťátka, už jste měli být dávno v hajanech.“

Zástup se už pomalu rozcházel, když z vnitřku budovy vyrazili s naloženými nosítky spěchající sanitáři. Předmět na nosítkách, přikrytý přikrývkou, tiše zasténal. Jeffries si mimoděk vzpomněl na to, jak kňučel jeho pes, když ho přejelo auto. Vydával tehdy stejné zvuky, jak se snažil odvléci předními prackami zpřerážený zbytek těla k chodníku. Když se k němu jeffries konečně dostal, zavíral Adams právě svůj notes. „Co jste zjistil?“ zeptal se Jeffries Adamse.

„Banální případ. S největší pravděpodobností ji napadl manžel.

Někdo ze sousedství se domnívá, že ho slyšel, jak volá manželku do garáže. Pracoval tam na té své lodi. Prošetříte to?“

Jeffries přikývl. „Nátěr na lodi je ještě vlhký a žárovka na stropě teplá. Určitě tam dnes natíral.“

„Takže paní vyšla z domu a prásk – koupila málem svou poslední. Jestli to nebyla opravdu poslední. Co dělal Finley?“

„Zastavil krvácení. Ta sanitka tu byla fakt rychle. To tý ženský možná zachrání život.“

„Doufejme,“ zívl Adams. „Mají tři děti, samé kluky. Sousedi si jejich děcka rozebrali na noc.“

„Musel ji pěkně nenávidět.“

„To těžko. Sousedi tvrdí, že po ní naprosto šílel. Nikdy prý mezi nimi nepadlo křivého slůvka. Byl do ni prý tak udělaný, že si nestačila sundávat jeho ruce z těla.“

„Tedy žárlivost?“

„Pochybuju. Nikdo z nich krásy nepobral.“ Adams pokrčil rameny.

„Tyhle věci jsem viděl v New Yorku co chvíli. A nikdy jsem z nich nebyl moudrý.“

Zpoza rohu se objevil Finley. Předek uniformy měl mokrý, jak se ji snažil očistit od krve. „Prohledal někdo dům, Adamsi?“

„Před čtvrt hodinou to celý prošel Simmons.“

„V zeleninové míse prý není salát. Proč to hoši neprojdou ještě jednou zgruntu a se svítilnami?“ Adams se ošil: „Sousedi tvrdí, že tu chybí jeho vůz.“

„Jenže nikdo z nich neslyšel nikoho odjíždět,“ namítl Finley. „Ověřili jsme si to. Je možné, že ten chlap nenašel své obvyklé parkoviště před domem volné a musel zaparkovat někde za rohem. Prohledejte ještě jednou celý dům. A dejte si bacha – je to cvok.“

Rozhodli se začít od sklepa. Tiše kleli, když se začali ostražitě spouštět po vrzavých schodech dolů. Sada navršených krabic skýtala ideální úkryt. Jeffries vykopl nejspodnější krabici a celá hromada se naráz sesypala. Ale vyplašili odtud jen kočku.

Šátrali dole ještě minutu, než Adams instinktiwně vycítil, že ve sklepě nikdo není. Přízemí bylo stejně liduprázdné jako sklep.

Potemnělý obývák připomínal ve světle svítilen jakési tajuplné muzeum. Na protilehlém konci pokoje se znenadání zablýsklo. Ještě když odskakoval dozadu, uvědomil si Jeffries ve zlomku sekundy, že to byl záblesk jeho vlastní svítilny, odražený od televizní obrazovky.

„Hej, pojďte se podívat,“ ozval se Adamsúv hlas z kuchyně. Dvířka od ledničky byla dokořán. Jeffries nemusel ani dlouho přemýšlet: mrazicí sáčky s ledem, objemná mísa na bramborový salát, z něhož zbyly nadně sotva dvě tři lžičky. „Určitě pořádali večírek,“ usoudil Adams. Jeffries si připomněl připravené ohniště vzadu za domem.

„Vypadá to tak. Manžel se nejspíš nalíznul, někdo to zkusil na jeho ženu a bylo to hotový.“

„Takováhle spoušt?“

Jeffries usoudil, že tady na patře musel ještě před chvílí někdo být. Větrák v okně ložnice se ještě otáčel, pokrývky na posteli byly rozhozené a v umyvadle uvázly zbytky zubní pasty. Podíval se na noční stolek. Ta žena na něho čekala. A on ji zavolal do garáže a udělal všechno pro to, aby ji zabil.

Proč, proboha?

Když sestupoval po schodech dolů, málem tu židli přehlédl. Tu v hale, těsně pod schodištěm. Když před chvílí stoupal po schodech nahoru, ještě ho nic netrklo – vždyť tu žily tři děti. V tomhle domě jste mohli narazit na židli prakticky kdekoli, třeba i ve vaně. Jeffries ohledal světlem baterky celou místnost, až se nakonec kužel světla zastavil na stropě. To je ono – odklápěcí dvířka do podkroví. Vymalovány byly stejnou barvou jako zbytek stropu, ale ten, kdo jimi prolézal poslední, za sebou nezaklopil dvířka přesně. Po obou stranách vykukoval proužek rámu z přírodního dřeva.

Spadla klec! „Budeš mě krýt, Adamsi?“

„Dej si bacha na hlavu, až ji tam budeš strkat, jestli na tebe ten chlap čeká, chytneš ji právě tam.“ Jeffries vylezl na židli a prudkým pohybem odklopil dvířka vzhůru. Vzápětí se vyšvihl do otvoru a rychlenasoukal dovnitř ramena, aby mohl použít pistoli. A pak už byl nahoře a schoulen na podlaze podkroví prohmatával paprskem svítilny všechny rohy místnosti pod nízkým stropem. Jeffries klouzal světlem po rolích izolačního papíru, nacpaných mezi trámy, až zastavil paprsek na hromadě kufrů a proutěných košů v zadním rohu. Poklekl a na několik vteřin se zaposlouchal. Zvenčí k němu doléhal jen zpěv cvrčků a prskání vysílaček policejních vozů. A tu uslyšel těžký dech, tlumený zatuchlým ovzduším podkroví.

Se svítilnou v levé a policejní pistolí v pravé ruce postoupil Jeffries o několik kroků směrem ke kufrům. Za sebou uslyšel lomoz – to se Adams prodíral otvorem padacích dvířek.

„Tak vylez a ruce pěkně nad hlavou,“ řekl Jeffries. I když se v duchu přichystal na všechno, nenadálý útok ho přesto zaskočil.

Napřed to bylo hrknutí odsouvaného kufru a hned nato se na něho vyřítil nevysoký podsaditý muž, mávající nad hlavou zahnutou železnou tyčí. Byl úplně nahý, tváře i ruce od krve, jeffrimu blesklo hlavou, že ještě nikdy v životě neviděl tak prázdné vytřeštěné oči.

5.

Ten náklaďák se na něho vyřítil prostě odnikud. Kapitán Allard Renslow kroutil zoufale volantem svého buicku ve snaze udržet vůz alespoň na krajnici. Vozidlo tak proletělo dobrých třicet metrů, než se Renslowovi podařilo vrátit je zpět na vozovku.

Krucinálfagot, zaklel v duchu, kdy už se ti burani naučí konečně řídit? Podruhé zaklel, když se ho řidič v červeném audi pokoušel předjet za každou cenu. Pak sáhl po cigaretě, aby si trochu uklidnil nervy. To nám ten den pěkně začíná, pomyslil si. Napřed mě zdrží Elizabeth v ranní hádce a teď se mě zase nějaký blázen pokouší rozmáznout dodávkou po silnici.

Ještě v něm všechno vřelo, když se svým vozem poskakoval přes zarezlé koleje železniční vlečky u jižní brány loděnice společnosti Electric Boat. Nebylo ještě osm, ale dílenské útvary se už hemžily muži v pracovních kombinézách a ochranných přílbách. Pár desítek metrů odtud řinčely po neasfaltovaných spojovacích stezkách žluté samozdvižné vozíky. Jejich ostře varovné zvonění prořízlo co chvíli vzduch: to když shodily náklad a pokoušely se vycouvat zpět na hlavní cestu. Z dálky se sem neslo nepřetržité staccato nýtovaček a výstražné houkání pojízdného jeřábu. Nad tím vším se jako opar vznášel všudypřítomný lomoz loděnice – koktání sbíječek, drsné chraplánídrtiček, sykot pneumatických hadic, hlasité nadávky a pokřikování dělníků. A ještě z větší dálky přinášel vítr zvuk houkání lodí na řece.

Za špinavými zdmi obchodních budov společnosti zahlédl Renslow střechy několika skladovacích a dopravních objektů, jejichž kontury nejasně vystupovaly z ranní mlhy, stoupající sem od řeky.

Pohled na Electric Boat mu vždy připomněl malé ocelárny Rer v Pittsburghu a doby, kdy tam v létě pracoval jako kancelářský pomocník. Dnešní Renslow se musel pousmát při vzpomínce na výrostka Allarda Renslowa, schovávajícího se každé pondělní ráno za kotlárnou, aby nemusel vytloukat nýty za ty víkendové ochlasty, kteří se potáceli na ranní šichtu s očima ještě naloženýma v lihu a nezmohli se ani na ránu perlíkem.

„Kde máš odznak, kamaráde?“ Renslow rozepjal svou sportovní bundu, ukázal odznak a strážný jej propustil mávnutím ruky dovnitř závodu. Zabočil s vozem doprava a pomalu se sunul podél mechanických dílen a nástrojáren, podél valníků, odstavených na zaplevelených trávnících, podél skladovacích prostorů Port-O-Sans a přenosných sociálních zařízení, podél nesčetných zrezivělých obrovitých sudů, plných hrubých odlitků připravených k opracování šroubů a matic a zaolejovaného kovového šrotu. Dostal se na spojnici, vedoucí k řece, a zamířil k severu podél suchých doků a opravárenského závodu na jaderné reaktory. Zastavil před administrativní budovou loděnic, vystoupil z vozu a chvíli postál na hřejivém slunci, aby se nadýchal vůně řeky, kořeněné štiplavým pachem svářečských plamenů.

Byly chvíle, kdy pociťoval lítost nad tím, že vůbec kdy opustil ocelárny. Žádné jiné město mu nemohlo nahradit jeho rodný Pittsburgh. Život v námořní akademii však převrátil všechno naruby a Renslow teď náležel dvěma světům, přičemž ani do jednoho z nich nepatřil beze zbytku. Kterýpak moudrý muž to pravil, že žádný člověk se nikdy nemůže vrátit do svého původního domova?

Vedoucí provozu Donaldson, jenž řídil práce na Aljašce, úřadoval v oprýskaném dřevěném přístavku v zadní části administrativní budovy. Sotva Renslow překročil práh, udeřil jej do uší Donaldsonův pronikavý hlas, hřmící skrz přepážky, jež oddělovaly jeho kutloch od ostatních kanceláří. „Sper to ďas!

Chci to mít hotový hned a tebe chci mít v deseti minutách tady!

Hejbni kostrou!“

Renslow otevřel dveře právě ve chvíli, kdy Donaldson praštil telefonem. Donaldson byl pevně stavěný asi padesátiletý chlapík širokých ramenou. Svého času pracoval také v pittsburghských ocelárnách a na Renslowa se díval jako na svého spřežence v jejich tichém dvoučlenném obranném spolku proti všem podrazům, jichž se dopouštěla jak Electric Boat, tak americké námořnictvo.

Několik skleniček whisky, které spolu po práci příležitostně spořádali, utužilo jejich náhodné přátelství. Donaldson vyskočil s úsměvem ze židle a natáhl hostu vstříc svou mohutnou tlapu, porostlou černými štětinami. „Kdy ses vrátil z Charlestonu?“

Renslow mu potřásl rukou, poněkud zakolísal v kolenou pod mohutností stisku a sesul svou podstatně křehčí tělesnou schránku do křesla. „Včera pozdě večer. Akorát odpoledne jsme dokončili nakládání stěhovavých ptáčků.“

„Proč jsi tam ksakru nezůstal o pár dnů dýl? Prý je to v tuhle roční dobu docela přítulný místečko.“

„Vrátil jsem se, abych dohlídnul na to, co tu vyvádíte,“ řekl Renslow napůl žertem.

Donaldson protočil panenky: „Dohlídnul! Panebože… A jaký jsou to pocity, vrátit se z takové inspekce?“

„Stejné jako vždycky. Začneš se pozorovat, protože přijdeš na to, že v porovnání s ostatními vypadáš mrtvolně bledě. Když děti chytnou rýmu, už si leháš se zápalem plic. Při pětadvaceti nad nulou už chytáš úpal, při mínus jedna dostáváš omrzliny.“ Pokrčil rameny. „Chvíli to trvá, než si zvykneš.“

„já sice pracuju s pěknýma parchantama, ale na inspekci by mě nikdo nedostal ani za pytel víš čeho.“ Udělal pauzu a významně zamrkal. „Už jste se smířili s Betty?“

Renslow vynutil na tváři úsměv. „Elizabeth je v pořádku. Chce, abyste k nám s Anne zašli někdy večer na skleničku.“

Donaldson se zarazil. „Elizabeth by se asi pěkně naštvala, kdybych ji oslovil Betty, co?“ Renslow potřásl hlavou.

„Považovala by to za kompliment. Ona pouze nesnáší, když ji tak oslovím já. Jak vypadá Aljaška?“

„Jako dortík se šlehačkou.“

Donaldson sáhnul do zásuvky s vyřízenými spisy, vylovil odtud tlustopis a poslal ho šoupnutím přes stůl Renslowovi. „Tady jsou pracovní listy, jak práce postupovaly, všechny jsem je kontroloval a přidělával svoje muří nohy.“ Vstal a vyhlédl ven přes horní okraj přepážky. „Posaď se do toho posledního kanclíku na konci. Řeknu na telefonní ústředně, kde sedíš.“ Náhle se zarazil a pohlédl zvědavě na Renslowa. „Odkdy se zajímáš o papírování? Proč sem nepošlou nějakého poskoka?“

„Protože odpovědnost nesu já, Jerry. Protože Aljaška patří rovným dílem jak mě, tak Harrisovi. A až se s ní Harris vrátí domů, jsem to já, kdo bude muset napravit to, co jste zvorali vy, hoši.“

„Zvorali! Do prdele.“ Zařinčel telefon, Donaldson po něm hmátl a volnou rukou ukázal Renslowovi, že může vyPadnout. „Jestli ti nebude něco jasný, stačí zavolat.“

Renslow sebral složku se spisy a přešel do poslední kanceláře na stejném patře, do kukaně se špinavými okny, zato s výhledem na loděnici a řeku.

Chvíli zápolil s okenní klikou, než se mu podařilo otevřít okno dokořán. Zahleděl se na vodní hladinu, na obrovitý doutník dalšího Tridentu, jehož obrysy se rýsovaly na kotvišti. Až to tu skončím, pomyslel si, mohl bych s Elizabeth navštívit její rodiče ve Virgínii. Týden v jiném prostředí by jim oběma určitě prospěl.

Ale pak ho napadlo, že to stejně nebude k ničemu, neboť ať už je příčinou jejich manželských nesouladů cokoli, to cokoli je zkrátka definitivní.

Posadil se za stůl a otevřel složku. Obsahovala nejméně dvě stě formulářů, na nichž bylo zachyceno vše, co se dělo na Aljašce během dvou měsíců oprav.pámbu ví, pomyslil si Renslow, nakolik nenávidím tuhle úředničinu…

Strávil asi minutu listováním ve výkazech, než se rozhodl, že bude postupovat metodicky, den za dnem, probírat pracovní výkazy podle jejich čísel a porovnávat údaje se svými záznamy, které si pořizoval při prohlídce lodi. Složku s vlastními poznámkami vytáhl z aktovky a položil ji na jednu stranu stolu. Složku Electric Boat položil na stranu druhou. Celá situace mu připomínala dětskou skládanku Zamíchej a slož! Odhadl, že mu to bude trvat tak dva až tři dny. Ale napřed se přesvědčí, že výkazy od Electric Boat následují za sebou v kalendářním pořadí a že žádný nechybí.

Poledne ho zastihlo, jak zamyšleně sedí hluboce opřen o opěradlo židle a udiveně zírá do prázdna. Všechno se zdálo být v pořádku, až na jednu nikoli zanedbatelnou maličkost. Pokud šlo o úterý 16. června, neuvedla Electric Boat žádný pracovní výkaz. Renslow chvíli bubnoval prsty po stolu, poté zasunul doklady do složky a odkráčel směrem k Donaldsonově kanceláři. Ten se skláněl nad kresličským stolem u protější stěny a rozbaloval soupravu kopírovacích fólii Ozalid, ještě páchnoucích čpavkem. Když se Renslow objevil ve dveřích, zvedl Donaldson překvapeně hlavu. „Už jsi s tím hotov?“

„Je tu jeden problém.“ Renslow rozložil výkazy na Donaldsonově stole a poťukal ukazováčkem významně na dva formuláře. „Tenhle je z patnáctého, a tenhle ze sedmnáctého června. Co se tu dělo v úterý šestnáctého?“

Donaldson pokrčil rameny. „To mě tedy podrž.“ Zalistoval nazpět ve svém kalendáři plném čmáranic a zastavil se.

„Úterý. Aha. Vytáhli mě kvůli něčemu neodkladnému na Jacksonville.“

„Neblázni, Jerry, copak to tady za tebe nikdo nevzal? Museli sem přeci dát někoho, aby rozděloval práci.“

„Moment, ověřím si to.“ Vytočil číslo a štěkl do mluvítka: „Joe, mrkni se na rozpis prací pro Aljašku, úterýšestnáctého. Co tam dělali?“ Několikrát si zaťukal tužkou po zubech a potom vykulil oči. „To je všechno? Ano, je mi to jasný.“

Když zavěšoval sluchátko, vypadal klidněji. „Měl jsem pravdu.

Kdyby se jednalo o něco důležitého, nebyl bych to zapomněl. Ten chlap povídal, že dělali běžnou údržbu.“ Renslow se na něho nechápavě zahleděl. „Tomu se mi nechce věřit. Vždyť máme plán oprav absolutně nabitý.“

„Klidně tomu věř. Možná jim selhala dodávka materiálu, a tak tam náhradou nakomandovali údržbářskou četu. Takový pády se dějou dnes a denně. Svářeči nemůžou začít, pokavád ti před nima neočistí plechy, a ještě před nima musej jít brusiči, a jestliže ti jsou nahraní, tak všichni, co jdou po nich, jsou nahraní jak bysmet. Už chápeš? Tohle je kolektivní práce, veliteli, veďte to laskavě v patrnosti.“

Odmávl celou záležitost svou tlapou a stránky kalendáře přehodil nazpátek k dnešnímu datu. „Co máte s Betty v plánu na dnešek večer?“

Renslow se udeřil dlaní do čela: „Proboha, málem jsem zapomněl! Jdeme na večeři s Harrisem a jakousi jeho děvou z nějaké ambasády.“

Donaldson svraštil nesouhlasně obočí. „Na tohle začíná být už krapet starej, nemyslíš? Když už pominu fakt, že nahánění děvek po ambasádách není zrovna nejlepší způsob, jak se vypracovat na admirála. A co později?“

„Nulová šance. V jednu v noci musím odvézt Harrise a van Meera na letiště.“

„To jsou radosti. A co kdyby sis nás zapsal do vašeho tanečního pořádku na příští týden?“ Vstal od stolu a protáhl se. „Mimochodem, Groton Motor Inr má nový jídelní lístek a nového šéfkuchaře. To mi zároveň připomíná, že je čas k obědu. Jdeš taky? Zvu tě na účet podniku.“

Po obědě prolistoval Renslow ještě jednou pracovní výkazy. Pomalu pročítal údaje, stránku za stránkou a porovnával je se svými vlastními záznamy. Když už se potřetí zastavil u chybějícího dne, počalo mu v mysli klíčit podezření. Donaldson měl svoje řemeslo v malíčku. Neměl tudíž vúbec zapotřebí listovat v kalendáři, aby zjistil, co na Aljašce toho dne dělali. A žádná práce nebyla tak zanedbatelná, aby mu vypadla z paměti, byť se jednalo o pouhou údržbu. A to tím spíše, jestliže ta práce byla provedena před pouhým týdnem.

Ale je také možné, uvažoval Renslow, že Donaldson před ním sehrál komedii. V tom případě nebude tak obtížné zjistit, zda byl toho dne skutečně odvolán na Jacksonville.

Renslow si připadal jako liška, marně chňapající po vlastním ohonu. Z kapsy kabátu vytáhl adresář a probíral se jeho stránkami. Koneckonců lze i připustit, že kromě údržbářů toho dne na Aljašce nikdo z loděnice nebyl, ale Renslow by vsadil krk na to, že tam musil být někdo ze Zlaté posádky.

Chvíli váhal, s rukou vznášející se nad telefonem. Mohl by zavolat Harrise. K čertu s Harrisem. Někdo z nižších důstojníků se musel v úterý potloukat po lodi a také o tom musí existovat nějaký běžný záznam. Kdyby nikdo jiný, tak to tam celé museli prolézat elektrikáři od IC.

O hodinu později se Renslow vehementně opřel do opěradla židle, vybalancoval ji na obou zadních nohách a jal se soustředěně pozorovat řeku a skelet poslední jaderné ponorky Trident, rýsující se proti nebeskému horizontu.

Podle Donaldsona nebyla v to úterý na paluběkromě údržbářů živá duše, ačkoli oprava lodi byla věcí prvořadé důležitosti. A co je ještě horší, pokud se mohl spolehnout na své dosavadní informace – na palubě Aljašky nebyla toho dne ze Zlaté posádky ani noha.

– A to je naprosto nemyslitelné!

6.

„Ještě jeden drink a po vlastních odsud nevyjdeš.“ Mark van Meer zamíchal skotskou ve své sklenici, zvedl ji, zašilhal skrz sklo na jeden z lustrů vjídelněa postavil sklenici zpátky na stůl. „Je to na mně ještě tak vidět?“ Cheryl Learyová přikývla: „Je.“

Není divu, pomyslel si přiopile van Meer. Pil nepřetržitě už téměř celé odpoledne, aby zahnal celou řadu návalů úzkosti, s nimiž si nedovedly poradit ani jeho tabletky equavilu. Pozvedl oči k Cheryl, která ho ostentativně ignorovala a věnovala pozornost ostatním návštěvníkům jídelny. Tušil, že jí jeho pití působí větší starost, než dávala najevo, ale faktem je, že nikdo nemá v lásce ochlasty, a právě po téhle nakloněné rovině se van Meer poslední dobou vydal. Pocítil závan sebelítosti. Je to naše poslední večeře před mým odletem do Charlestonu, kde se mám ujmout Aljašky a dělám všechno pro to, abych ten večer totálně zničil. Vzal do ruky jídelní lístek a bez valného zájmu pročítal názvy předkrmů. Neměl nijak zvláštní hlad, jenže když na to přijde, nijak zvláštní hlad nepociťoval po celý ten den. Zato chytil parádní žízeň. Dále shledal, že si přeje, aby byli bývali zajeli na večeři někam jinam než sem, třeba až do New Havenu nebo do Hartfordu. Jídelna v Groton Motor Inn byla obložená útulně tmavým dřevem, strop byl z těžkého trámoví a podlahy vystlány těžkými koberci. Zároveň však v sobě měla něco, co mu neodbytně připomínalo námořnictvo a všechno ostatní, co s ním souviselo.

Bůh mi odpusť, pomyslil si van Meer, ale celého amerického námořnictva mám tak akorát po krk.

Sklapl desky jídelního lístku a odložil je stranou. „Ty už jsi tu jedla dříve. Co bys doporučovala?“

„Davidovi tu vždycky chutnali nadívaní mořští krabi.“ Chvíli rozvažoval, zda se jedná o malou odvetu za to, že se u ní v bytě objevil v podroušeném stavu. Hned zkraje jejich vzájemmého vztahu uzavřeli soukromou dohodu: on se nebude zmiňovat o Maggie, pakliže ona pomlčí o Davidovi. Nešlo tu o nějakou žárlivost, ale o prosté uznání skutečnosti, že svého času každé z těchto jmen bylo jednomu z obou partnerů drahé, a že žádný z nich se s tragickým úmrtím bývalého manžela ještě zcela nevyrovnal.

Cheryl si náhle uvědomila, že dohodu porušila. Nahnula se přes stůl a dotkla se van Meerovy ruky: „Jak to myslíš, že budeš pryč?“

To byla jedna z věcí, o které s ní chtěl hovořit. Tu hospodu mi byl čert dlužen. Kdyby bylo po jeho, seděl by teď u ní v obýváku, držel se oběma rukama láhve a vyléval by jí srdce tak dlouho, pokud by byla ochotna mu naslouchat.

„Devadesát dnů,“ zalhal bez váhání. „Ty tři měsíce máš k dobru, aby ses mohla rozhodnout,“ Snažil se, aby to vyznělo lehce, ale nedopadlo to, jak by si přál. Znovu se zhrozil, že je na nejlepší cestě dovést jejich poslední večer k totálnímu krachu.

Cheryl soustředěně studovala salát na stole. „Ty nepotřebuješ jinou ženu, Marku. Alespoň ne do té doby, než zapomeneš na svou první.“

Van Meer rychle vystřízlivěl: „To byl úder pod pás, heryl.“

Opět měkký dotek rukou: „Tak jsem to vůbec nemyslela. Snad jsem tím chtěla vyjádřit, že jsi muž velmi jemného cítění.“

„Chceš říct, že je to na tebe příliš brzo?“ Tvář jí lehce potemněla.

„Možná.“

Ani jednomu z nich se nepodařilo vyslovit přesně to, co měl na srdci. Van Meer opět zauvažoval, zda je vlastně nesvedly dohromady jen nešťastné okolnosti: on přišel o svou Maggie při leteckém neštěstí, poručík David Leary se utopil ve spodním protiproudu u španělského pobřeží. Obě tragédie se odehrály přibližně ve stejné době.

Ale je také možné, pokračoval van Meer v rozjímání, že za tím vězí něco úplně jiného. Kupříkladu otázka, co byl David Leary za chlapa a do jaké míry ho může nahradit někdo, jako je Mark van Meer. Znovu zabrousil rukou ke sklenici skotské. Cheryl pravila smířlivým tónem: „Nechci tě omezovat, ale byla bych ráda, kdybys byl v stavu mě na rozloučenou alespoň olíbit.“ Podívala se na hodinky. „Už nám vlastně nezbývá na nic čas. Kdy pro tebe přijedou?“

„Renslow slíbil, že o půlnoci.“

„To nám tedy moc času nezbývá.“

Něco, ne dost k tomu, pomyslil si, aby stačil vyříkat, co mu leželo na srdci. A také dost na to, aby stačil zničit celý tento večer.

Číšnice přinesla předkrmy a van Meer pocítil, že mu nakonec vyhládlo. Plnění garnáti chutnali navýsost skvěle. Právě se chtěl pustit do třetího, když Cheryl, s pohledem upřeným ke vchodu do jídelny, poznamenala: „My o vlku…“

Van Meer pohlédl stejným směrem. Renslow a Harris, oba v civilu.

Poznal Renslowovu ženu Elizabeth, vysokou, štíhlou, do bronzova opálenou, s vlasy vybledlými od slunce. Dámu, která doprovázela Harrise, van Meer nikdy předtím neviděl. Byla to drobná žena, jemných rysů, jejíž oblečení působilo lehce exotickým dojmem. Van Meer by vsadil deset ku jedné, že její nerudný papínek vlastní diplomatický pas.

„Je velmi atraktivní,“ pravila Cheryl tiše. „Přála sis někdy být jako ona?“ optal se znenadání. „To Se ptáš jen tak?“

„Ptám se vážně.“ Pustila se do porcování svých krabů. „Odpověd zní – nikoli. Připouštím, že takové ženy ve mně vzbuzují jistou zvědavost, ale já jsem naprosto spokojená s tím, čím jsem.“

Později při kávě pravila: „Zajímá mě kapitán Harris. Nikdy o něm nemluvíš.“

Podíval se ke stolu, za nímž seděli Renslow s Harrisem. Harris vypadal asketicky se svou přísnou tváří, černými vlasy a knírkem.

Až na ty kratší vlasy, jako by z oka vypadl Johnu Wilkesovi Boothovi, atentátníkovi na prezidenta Lincolna, jehož tvář van Meer jednou zahlédl na fotografíi. Allard Renslow byl o něco menší a štíhlejší než Harris. Jako student nejspíš pěstoval gymnastiku. Při jeho nazrzlých vlasech a hrbolatém obličeji byste ho rozhodně neprohlásili za fešáka, alespoň ne v tom smyslu jako Harrise. Působil dojmem sebejistého a schopného člověka, zdaleka ne tak upjatého jako Harris. Člověk, který kráčí svou cestou neústupně jako býk…

Něco na těch dvou mužích přimělo van Meera k tomu, aby se s nimi začal porovnávat. Když tak učinil, shledal se nedostatečným. V určitém smyslu toho van Meer prožil více než ti dva dohromady – a možná právě v tom tkvěl celý rozdíl. Van Meer o sobě s určitostí věděl, že je slaboch: ve fyzickém i psychickém ohledu.

Ani Renslow, ani Harris ještě nikdy neprošli pořádnou životní zkouškou. Jenže co na celé věci poráželo van Meera nejvíc, bylo instinktivní tušení, že až ten čas zkoušky nadejde, obstojí v ní ti dva na jedničku.

„Mám se do Harrise pustit?“

Rázem vyprázdnil sklenici a ukázal číšnici, aby mu přinesla další. Cheryl ho chytla za paži, ale van Meer ji nerudně setřásl:

„Svatá panno, vím, kolik snesu.“

Pokrčila rameny: „Víš dobře, že equavil a alkohol se dohromady nesnášejí.“

Chvíli mu trvalo, než si urovnal v hlavě myšlenky, a pak spustil:

„Stephen Poindexter Harris. Americký patricij. Letitý majetek.

Příslušník jedné z nejvlivnějších rodin v Massachusetts.

Doporučen na vojenskou akademii díky rodinnému zázemí a konexím.

Generálú a admirálů měli v rodině tolik, že by jimi stačili zásobovat štáby obou válčících stran po celou dobu druhé světové války. Ve skutečnosti však nepotřeboval žádného strýčka. Patřil k výkvětu svého ročníku.“ Cheryl si prohlížela oba muže u vzdáleného stolu. „Ala, tedy Renslowa, znám, ale nijak zvlášť dobře. Z toho mála, co mi o sobě řekl, se mohu jen domýšlet, že to cestou nahoru neměl zvlášt lehké.“

„Usuzuješ správně. Pochází z dělnické rodiny v Pittsburghu. Jeho táta byl provozním inženýrem v ocelárně. Al není žádný intelektuál. Čaje o páté na akademii nebyly nikdy jeho silnou stránkou.“

„Zakončil s vyznamenáním?“

„To ne, ale vedl si dobře.“ Náhle se zvědavě optala: „Odkud to všechno víš?“

„Studoval jsem s nimi ve steJném ročníku. Brejlatej kámoš van Meer – historik třídy.“

V očích se jí objevil ten napúl zastřený zamyšlenývýraz a van Meera už podruhé toho večera napadlo, jak si asi stojí v porovnání se vzpomínkou na Davida Learyho. Představil si sám sebe, nazíraného očima ostatních: výška bezmála metr devadesát, váha necelých sedmdesát, hubený jako lunt, s nevýraznou bradou a bleděmodrýma očima za skly kovových brýlí.

Nový živočišný druh: ektomorfní knihomol.

„S Harrisem ale moc dobře nevycházíš, vid?“ ptala se měkce.

„Ne,“ usekl a zmlkl. Na tohle téma by si raději bral jiný čas a jiné místo. Vystřelil k ní krátký pohled, aby zjistil, zda ji mrzí, že s tím vůbec začal, ale Cheryl dál nevzrušeně pozorovala vzdálený stůl, odkud se k nim nesla vlna veselého smíchu.

„Zdá se, že jsou opravdovými přáteli.“

Van Meer sáhl po další cigaretě. „Omyl! Navzájem by se sežrali.“

Vzhlédla k němu, udivená vehemencí, s jakou to řekl. „Proč?“

Pokrčil rameny. „Nic důležitého. V prvním případě jsou to drby.“

„Asi jsi zapomněl, že jsem byla žena válečného námořníka.“

Van Meer si objednal likér, a když mu jej přinesli, začal si pohrávat skleničkou v prstech. „Nemyslím, že by Harris Renslowa nenáviděl. A vůbec si nemyslím, že Harris necítí k nikomu ani lásku, ani nenávist. Nikoho se nebojí, nikoho nepřezírá. Většina lidských citů jde prostě mimo něj. Al Renslow by si to přál také, ale nedokáže to.“

„Takže Al nenávidí Harrise? K tomu ale musí mít dúvod.“

„Má. Hned dwa. První je ten, že Harris měl poměr s Elizabeth Renslowovou. Chodil s ní totiž dřív než Renslow.“

Cheryl se zdála být překvapena. „O tom se Al nikdy nezmínil.“

Pustila se do napichování zbytku krabů na talíři.

„Počítám, že Elizabeth nikdy nedošlo, že Harrise na ni v podstatě lákal sám lov, a nikoli kořist. Když ji to konečně došlo, vzalasi ze vzdoru Ala a dala si záležet na tom, aby Al nikdy nezapomněl na to, kdo první okusil její koláče.“

Cheryl k němu natáhla sklenici, aby jí dolil vína. „Tomuhle bych tak ještě uvěřila v televizní operetě, ale ne v reálném životě.“

„Jenže jádro pudla celé téhle story je zakopáno právě tady. Svět ponorkového námořnictva je velmi malý, Cheryl. To je obecně známá pravda.“

„A co ten druhý důvod?“

„Renslow byl na akademii obviněn z podvodu. Harris svědčil v jeho prospěch.“ Svraštila udiveně čelo: „To zní ušlechtile.“

Ten sladký likér po večeři neudělal van Meerovi dobře. Pocítil touhu vypadnout odsud, stáhnout si boty a uvolnit kravatu.

Naprosto se mu zprotivilo to vysedávání v důstojnické jídelně se stovkou dalších námořníků a jejich dámiček. A už vůbec ho nebavilo rozebírat tu Renslowa a Harrise.

„Vyšetřování proběhlo za zavřenými dveřmi. O jeho průběhu pak nepadlo ani slovo. Renslowa zprostili obvinění.“

„Protože byl nevinen, nebo protože pro něho svědčil Harris?“

„To ví jen pámbu,“ zamručel van Meer, „nikoli moje maličkost.“

Vstal od stolu, vytáhl z kapsy svazek bankovek a několik jich odpočítal. Cheryl k němu znepokojeně vzhlédla: „Necítíš se dobře?“

„Cítil jsem se líp,“ řekl a dodal sarkasticky: „Máš naprostou pravdu, Cheryl – vypil jsem víc, než snesu. Už jen z toho důvodu by mi námořnictvo mělo dát padáka.“ Říkal to příliš hlasitě a několik hostů od vedlejšího stolu ho začalo pozorovat.

Kývl směrem, kde večeřeli Renslow s Harrisem, ale tu už ho Cheryl vzala za paži a odváděla ven z jídelny.

Van Meer se venku zhluboka nadýchl chladného večerního vzduchu a pokusil se zaostřit pohled. Bylo pronikavé chladno. Na čele pocítil tuhnoucí pot. Roztřásl se zimou. „Řídit musíš ty.“

„Vrátný běžel pro auto,“ pravila tiše, „přiveze ho obratem.“

„Víš, co bych si přál?“ zeptal se jí zprudka. „To se snažím vyzvědět po celý dnešní večer.“

„Ještě jednu sklínku.“

Přišla v noční košili, růžové, nabírané a prúhledné. Van Meer chvíli váhal co podniknout: rád by si s ní pohovořil, a rád by se s ní vyspal. Obojí se nedalo stihnout. Cheryl bylo třicet let.

Možná že měla o nějakých pět kilo víc, než by si právě přála, ale bylo patrné, že se stále aktivně pohybuje a při své vysoké postavě si mohla pět kilo navíc dovolit. Van Meera napadlo, že Cheryl má postavu spíš smyslnou než atletickou. Se svými medově plavými vlasy a široce posazenými lícními kostmi byla zemitým prototypem ženy-milenka je prototypem ženy, v níž se můžete celí rozplynout, která vám poskytne pohodlné a rozmyslné milování, neboť je nadána vrozeným porozuměním pro potřeby a vášně mužú.

Anebo alespoň pro jeho vášně a potřeby. Z láhve na nočním stolku si nalil další drink, rozvalil se pohodlně na pohovce a sledoval ji, jak ukládá jeho aktovku a malou cestovní kabelu u venkovních dveří.

„Kdy se za mě vdáš, Cheryl?“

„Tohle téma jsme už vyčerpali, nemyslíš? Přibalil sis ty pilulky?“

„Ano, přibalil jsem si ty zatracené pilulky,“ napodobil její tón, usrkl skotské, postavil sklenici s nápojem na noční stolek a odstrčil ho od sebe lehce divadelním gestem. Cítil, že má dost.

Ještě jeden doušek a po celou cestu do Charlestonu bude mít žaludek jak na vodě.

„Jestli teď hned nepřestaneš pít, budeš mít ráno hlavu jako střep.“

„Jsi nahluchlá?“ přerušil ji svéhlavě. „Mluvil jsem o naší svatbě.“

Popošla několik kroků, přisedla si k němu na pohovku a nohy svinula úhledně pod sebe. „Nejsem hluchá. Jednoho krásného dne mě podobná řeč může dokonce velmi zajímat. Ale až tehdy, až budu mít jistotu, že budu něčím víc než pouhým stínem tvé první ženy.“

Něco v něm vzkypělo a dalo mu práci, než se zmohl na odpověď vyrovnaným hlasem. „Abych si na tebe mohl myslet, ještě neznamená, že musím nutně vymazat Maggie totálně z paměti.“

„Tak jsem to nemyslela. Chtěla Jsem říct, že musíš přestat s tím nekonečným sebemrskačstvím kvůli… tomu, co se stalo.“Rána pod pás, pomyslil si chmurně. Nebo ne. Vlastně ne. Ona se mu pokouší pomoct, chce otevřít tu bolavou ránu, aby se hnis vyvalil ven a rána se mohla konečně začít hojit. Sevřel hlavu do dlaní a špičkami loktů se opřel o kolena. Uvědomil si, že to je ta pravá chvíle a to pravé místo, a na čele mu vyvstaly krůpěje potu.

Cheryl mu jemně položila ruku na rameno a hleděla na něho současně rezervovaným i soucitným pohledem. „Máš-li něco na srdci, Vane, svěř se mi. Pozorně tě vyslechnu.“ Tuhle řeč slyšel už kdysi od přátel, a také od milenek, a naučil se nastavovat podobným výzvám nedůvěřivě záda. Ale na druhé straně – ještě mu nikdo nikdy nebyl v životě tak blízký jako Cheryl. Kromě Maggie, samozřejmě. Vztáhl ruku po skleničce s whisky a zhluboka se nadechl: „Už se nehodím na velitelské místo,“ pravil ztěžka.

„Pakliže jsem se vůbec kdy hodil.“ Její tvář si podržela strnulý, nic neříkající výraz a Van se mohl jen dohadovat, zda se pod ním skrývá překvapení, šok, porozumění, či odpor. Jednou však překročil práh mlčenlivosti a náhle nebyl k zastavení: v hlavě se mu shlukoval příval slov a jako povodeň se hrnul na jazyk, bez výběru, bez cenzury, bez ohledů na zásady utajení… Chystal se jí povědět podstatně víc, než by měl, a podstatně víc, než Cheryl chtěla slyšet. Chystal se ji dokonce povědět o Operaci Fire.

7.

„Nějak jsi zmlkl,“ poznamenal Renslow.Harris odvrátil tvář od okna a zavrtěl se na sedadle.“Co máš proti mlčení?“

„Nic. Jen se snažím udržet konverzaci v chodu. U večeře jsi byl podstatně hovornější.“ Odstrčil ospalého van Meera zpět na druhou stranu sedadla. „Vím, co se stalo tady Vanovi, ale co se to děje s tebou? Yvone se vrací do Lotyšska?“

Měl to být vtip, ale vyznělo to nečekaně kousavě. „Na Martinique,“ ucedil Harris. „A to rande mi oficiálně zorganizovalo ministerstvo zahraničí.“ Stejně je nemůžeš mít všechny, pomyslil si uštěpačně Renslow. Kolik je vlastně Harrisovi? Šestatřicet? Sedmatřicet? Byl to stále ještě pohledný muž, ačkoli se mu kolem očí již začaly tvořit vějířky vrásek. Ani pět mil joggingu denně, ani pinkání na kurtech nemohlo navěky zastavit zub času. Tenhle vzorný plnokrevník z Námořní akademie v Annapolis vyhrál až dosud všechny své bitvy, Ale přijde čas, kdy projede celou válku.“Je to pěkná ženská,“ prohodil Renslow a zahnul s vozem na přivaděč k letišti. „Jednou bude někomu dobrou ženou.“ Obratem si uvědomil, že i tenhle výrok může Harris podrážděně vztáhnout proti sobě.“Škoda že Elizabeth s námi nemohla na letiště,“ řekl Harris neutrálně. „Ani nechtěla. Jak asi víš, poslední dobou spolu zvlášt dobře nevycházíme.“ Manželky důstojníků bezesporu roznesly tuhle novinku na všechny strany.

Kdo se jednou oženil s námořnictvem, musí počítat s tím, že bude žít v uzavřeném skleníku.“Ale u večeře se chovala skvěle.“

„To kvůli tobě.“ Znovu se v duchu proklel. Nemúže držet svou nevymáchanou hubu na uzdě? Musí za každou cenu házet soupeřům rukavici? Elizabeth a Harris – vždyt ten příběh je starý několik let. Nebo snad není?“Dej si pohov, Ale.“ Harrisův hlas zněl unaveně.Van Meer se najednou probudil: „Už jsme tam?“

„Za pár minut.“

V jídelně se Renslowovi zdálo, že van Meer nestojí na nohou zrovna nejpevněji. Teď si tím byl jist. Van Meer zřejmě celý den nasával. Renslow pocítil určitý neklid a zakabonil se. Od té doby, co mu zahynula žena, už to nebyl ten starý dobrý van Meer.

V dáli se zableskla světla nevelké letištní budovy. Harris vzadu zívl: „Letadlo nepoletí dřív než za půl hodiny. Nemusíš se tu s námi zdržovat. Elizabeth na tebe jistě čeká.“Elizabeth na mě nečeká již několik let, příteli, pomyslil si Renslow. Zabočil s vozem na parkoviště. „Pomůžu vám se zavazadly.“ Harris začal něco namítat,ale to už byl Renslow venku z vozu a hledal po kapsách klíče, aby mohl otevřít zavazadlový prostor. Harris pomohl van Meerovi z auta a otočil se k Renslowovi: „Díky za svezení.“

Zdvořilý stisk ruky a pohled do Harrisovy tváře, napůl skryté pod štítkem čepice a prosté jakéhokoli výrazu. Harris vykročil k budově letiště a Renslow za ním hleděl, jak se vzdaluje. Rád by věděl, zda Harrisovi není naprosto fuk, jestli je Renslow ještě vůbec naživu nebo jestli už zaklepal bačkorama.Možná, že právě v tomhle spočívá tajemství jeho vůdcovských schopností. Anebo – zarazil se Renslow – anebo mi prostě záleží na tom, aby to Harrisovi jedno nebylo, ať už na tu či onu stranu.

Harris s van Meerem už byli téměř u vchodu do haly, když Renslow zavolal: „Ještě jedna věc, Steve.“ Harris se otočil.

„Prolistoval jsem pracovní výkazy, týkající se předplavební přípravy Aljašky. Electric Boat sehrála habaďůru. Donaldson mi řekl, že na Aljašce šestnáctého nic nedělali a že na palubě kromě údržbářů vůbec nikdo nebyl.“ Původně neměl Renslow v úmyslu se o tom zmiňovat, ale cítil, že Harris má právo o tom vědět. Ten na chvíli ztuhl, pak pokrčil rameny: „Jestli ti to Donaldson řekl, tak je to pravda.“ Renslow zavrtěl hlavou. „Nedává to smysl. Měli jsme ve všem přednost.“

„Ksakru, nemůžu vědět, co se tam dělo,“ zaklel Harris, poprvé za celý večer. „Já jsem tam nebyl, spíš to zkurvil nějakej ouřada.“

Otočil se na podpadku a odcházel. Renslow zavolal: „Mnoho štěstí!“ Právě tehdy se probudil k životu van Meer, ještě namazaný. „To teda budem vopravdu potřebovat.“

„Drž zobák, Vane,“ štěkl Harris ostře a oba zmizeli ve dveřích. Renslow za nimi udiveně zíral. Když ho Harris okřikl, zatvářil se van Meer nasupeně i polekaně. Jako by ho Harris setřel za něco, co mělo zůstat nevysloveno. Ale co to, krucinál, van Meer vlastně řekl?

Po cestě zpět do Grotonu si Renslow vzpomněl na hádku, kterou měl ráno s Elizabeth. Mohl by se vydat přímo domů, ale tak ospalý se ještě necítil. Jestliže bude Elizabeth ještě vzhůru, naskočí oba do toho rozhádaného rychlíku přesně na tom místě, z něhož ráno vyskočili. Druhá možnost je, zastavit teď v baru na drink, jenže nemá náladu na klábosení s půlnočními opilci, a pýt sám – to Renslow nerad. Podíval se na hodinky: jedna po púlnoci. Možná je vzhůru ještě Cheryl, napadlo ho, a jestliže je, mohl by k ní zaskočit na hrníček kávy a chvíli si popovídat. Už tam beztak dlouho nebyl a s Davidem byli dobří přátelé. Měl kvůli tomu menší výčitky, avšak ani on, ani Cheryl nechtěli, aby si Meer případné Renslowovy návštěvy kdovíjak špatně vykládal. U Cheryl v domě se ještě svítilo. Renslow zaparkoval vůz a zazvonil u domovních dveří. O několik vteřin později se objevila ve dveřích, v ošoupaném županu, těsně převázaném kolem pasu. Pod ním probleskovalo ještě cosi růžového a Renslowa napadlo, že to růžové oblečení měla přichystáno pro Meera.“Viděl jsem, že svítíš. Jsem rád, že jsem tě nevzbudil.“Popadla ho za ruku a vtáhla dovnitř. „Bože, ráda tě vidím. Pojd dál. Právě začíná Annie Haii.“

„To jsem viděl třikrát. Je to slátanina, ale ona je v tom výborná.“

„Chceš panáka? Kávu?“

„Jedno kafe mi udělá dobře.“Následoval ji do kuchyně, sesul se na rohovou lavici a pozoroval, jak Cheryl odměřuje měrkou kávu a staví vodu. Dokonce takhle pozdě v noci byla Cheryl, pohybující se po kuchyni v sešlapaných pantoflích a otahaném župánku, po čertech fešná ženská. Byla možná o něco buclatější, než odpovídalo Renslowovu přísnému vkusu, ale na druhé straně nepůsobila dojmem té věčně zranitelné křehkosti, jíž se honosila Elizabeth. A hlavně a především – s Cheryl se cítil v naprosté pohodě. Usadila se naproti němu a přivřela víčka. „Deset vteřin ticha a budu fit,“ šeptla tiše. Po chvíli vzdychla, otevřela oči a ztěžka pravila: „Bojím se, že si na to nikdy nezvyknu.“

„Na co?“

„Dávat sbohem navždy dvakrát do roka.“

„S Davidem jsi to neměla jiné.“ Zavrtěla hlavou. „Kdepak, můj milý. Hladinoví mariňáci mají úplně jinou existenci než ponorkáři. To mi můžeš věřit.“ Kávovar se ozval pískáním. Cheryl zalila dva šálky a zapátrala v chladničce po mléku. „Vyhnali tě z domova?“

„Vjeli jsme si s Elizabeth do vlasů.“ Pozvedla obočí. „Máš milenku?“

„Trefa mezi voči,“ zašklebil se. „Jenže úplně vedle.

Žádná bokovka v tom není.“

„Takže přítele má ona.“

„Elizabeth?“

„Elizabeth je velmi přitažlivá žena. Nepochybuj o tom, že si návrhů užila dost.“ Zasmála se, když zaregistrovala jeho výraz.

„Ale no tak. Nekoukej tak zdrceně. Nemyslela jsem to zle. Svěř se sestřičce Cheryl a ona ti pofouká bolístky.“

Zadumaně usrkl ze šálku. „Je to vážné.“ Zavrtěla se na lavici, opřela se pohodlně o opěradlo a nenápadně se přizpůsobila jeho náladě. „Tady jsi mezi přáteli. Vždyt víš.“Teď, když se mu naskytla příležitost, se Renslowovi najednou nedostávalo slov.

„Hádáme se,“ pravil rozmyslně. „Skoro pořád. Zejména během posledního roku.“

„Proč?“

„Stále ze stejného důvodu – já chci děti, ona ne. Jenže tu lepší půlku svých třicátin má už za sebou.

Jestli nebudeme mít děti v dohledné době, dál o nich povedeme jen akademické diskuse.“

„Nemluvili jste o tom před svatbou?“ Pokrčil rameny. „Pocházím z prostředí, kde se považují za jeden z důvodů, proč se člověk žení, jsem za to, že je tomu tak všude.“

Na několik vteřin se odmlčela. „Ale to je jen jedna část problému, viď?“ Nechával se vtahovat do tohoto hovoru hlouběji, než měl v úmyslu. Snad to bylo tím, že Cheryl byla dokonale vnímavým, upřímným a pozorným posluchačem. Náhle upadl do rozpaků.“Poslyš, nepřišel jsem sem proto, abych tě tím obtěžoval.“ Schválně k ní napřáhl přes stůl šálek a narušil důvěrnost chvíle. „Máš ještě káwu?“ Po chvíli váhavě dodal: „Jak je to mezi tebou a Vanem?“Po tváři jí přeběhl jen náznak stínu.

„Myslím, že se nikdy neodpoutá od svých citů vůči Maggii.“

„Čekalas něco jiného?“Potřásla hlavou. „Špatně jsem se vyjádřila.

Chtěla jsem říct, že se nikdy nezbaví pocitů provinění vůči sobě samému.“

„Máš na mysli to neštěstí?“

„Nikdy si to neodpustil.“

„Nebyla to jeho chyba.“

„Pokus se ho o tom přesvědčit. Nedá si to vymluvit. Bude si dělat výčitky do konce života.“ Po chvíli dodala napůl rozčileně: „Proč si lidé v noci vykládají o věcech, o nichž by se ráno ani nezmínili?“Renslow se cynicky uchechtl.

„Aby si mohli jít lehnout a zapomněli na ně dřív, než se probudí.“Dopil kávu, omluvil se a zamířil do koupelny. Tam si povšiml další věci, která svědčila v její prospěch – Cheryl nepoužívala trubku od sprchy jako náhražky za prádelní šňůru. Opláchl si ruce v umyvadle a přemítal o tom, zda by v lékárničce nenašel nějaký aspirin. Odsunul dvířka od lékárničky a začal se přehrabovat v lahvičkách na poličce. Nikdo nikdy nevyhodí staré léky, začal filozofovat. Domácí lékárnička průměrné americké rodiny obsahuje tolik léků, že by to stačilo na vykurýrování všech obyvatel malého města z morové nákazy.

Z police vypadla lahvička. Stačil ji zachytit ještě ve vzduchu a zvědavě se zastavil u jejího názvu: equavil. Ať už to bylo cokoli, bylo to na předpis od doktora Rosenberga pro van Meera.

Trochu ho to zaskočilo, neboť si vzpomněl, jak jednou na návštěvě u kamaráda ženáče narazil v lékárničce na povědomou zelenou lahvičku s A-200. Aspirin našel za nádobkou s ústní vodou. Chvíli zápasil s víčkem, než se mu je podařilo otevřít, a potom si vyklepl do dlaně několik tabletek.

Když se vrátil k Cheryl do kuchyně, stála už káwa dolitá na stole. Lokl si, aby zapil aspirin. Starost o van Meera ho neopouštěla. „Měla bys ho možná vytáhnout častěji ven, aby přišel na jiné myšlenky.“

Chystal se k odchodu. Cheryl vstala, aby ho vyprovodila ke dveřím, odhalujíc při tom pár pevných hladkých lýtek.

„Už jsem na to myslela. Až se vrátí, uděláme si výlet do New Orleansu a pobavíme se tři nebo čtyři dny ve Francouzské čtvrti.

Slíbila jsem mu, že seženu lístky na Ahoj, Lily, a že si uděláme dlouhý víkend v New Yorku. Výjimečně se vyjádřil, že je to skvělý nápad.“

U dveří jej obdařila dlouhým zamyšleným pohledem. „Ve skutečnosti sis chtěl o Elizabeth pohovořit víc, vid?“

„Chtěl a nechtěl. Máš dost svých problémů, aby ses obírala ještě i mými.“ Pozvedl ramena: „Třeba to příště rozjedeme víc.“

Zasmála se. „Určitě. Přijd dříve a zůstaň déle.“ Políbil ji lehce na čelo. „Jsi milá. A vaříš prímovou kávu.“Když se usadil v autě, ohlédl se a spatřil její postavu v obdélníku domovních dveří. Cheryl byla to nejlepší, co mohlo van Meera v životě potkat. A potkalo ho to ve správnou chvíli.

Přiblížil se už téměř k domovu, když si náhle připomněl něco, co Cheryl řekla a co mu připadalo zvláštní.

Větší část neděle strávil listováním v new yorském vydání deníku Times. V kulturní rubrice narazil na oznámení, týkající se představení Ahoj, Lily. Tučným písmem tam byla vysázena poznámka:

POSLEDNI TŘI TÝDNY! Cheryl musela mít tudíž na mysli nějaké jiné představení. Věděla přece, že se Van nevrátí dřív jak za tři měsíce… Ten nekňuba má ale štěstí, napadlo Renslowa. S Cheryl to skutečně vyhrál.

8.

Středa, 24. června

DEN PRVNÍ

Taxík je vysadil u hlavní brány loděnice amerického námořnictva v Charlestonu. Harris vtiskl taxikáři do dlaně bankovku a odmávl ho pryč. Van Meer se snažil vysoukat z vozu a přitom mu přiopilou hlavou blesklo: na koho to chceš dělat dojem? Nakonec se dostal ven, zamžoural na ostré reflektory, rozmístěné kolem hlavní brány i uvnitř loděnice, a otřásl se, když na něho dýchl mrazivý noční vzduch. Nevolnost, která ho trápila během krátkého letu, už pominula, ale o to silněji nyní pocítil, jak je unavený. Nesnesl žádný alkohol. Kolikrát mu to už Cheryl zdůrazňovala?

Zhluboka se nadýchl a potřásl hlavou ze strany na stranu, jako by se pokoušel vytřepat z ní opilost. Vzduch byl prosycen vůní oceánu, smíšenou s pachem motorové nafty a hnijící rybiny. Byla to vůně, kterou se naučil mít rád, a napadlo ho, že tu vůni bude během hlídkové plavby postrádat.

„Pojdme,“ řekl Harris. „Nemůžeme tu prostát celou noc.“

Van Meer se sebral a zamumlal: „Až po vás.“ jestlipak se Harris někdy ožere? uvažoval mrzutě. Když na to přijde, neviděl Harrise nikdy opilého a nikdy si také nevšiml, že by Harris ztratil sebevládu. Až bude Harrisovi padesát, budou mu nejspíš přezdívat Železnej dědek.

Zamrkal do světel, znovu zhluboka vdechl vůni rozkládajících se ryb a skladované nafty a vydal se za Harrisem k bráně. Když procházeli branou, odpověděl po vojensku na pozdrav námořní hlídky. Kousek za branou byla malá strážnice a ještě o kousek dál stála dřevěná lavička s budkou, která sloužila jako autobusová zastávka na základně. Několik skupinek námořníků se ještě opožděně vracelo z vycházky a civilní zaměstnanci postávali mlčky v hloučku v závětří přístřešku, s límci pracovních kabátů vysoko zdviženými proti chladnému nočnímu vzduchu. Jeden z mužů na vzdálenějším konci lavičky si držel hlavu v dlaních, a co chvíli se roztřásl a potom začal dávit.

„Jsme na místě, ale z milosti boží,“ řekl Harris, dívaje se přitom na van Meera.

To naráží na mě, ptal se sám sebe van Meer, a nej jsem příliš vztahovačný? Nahrbil se, aby se lépe chránil proti chladu, a zašilhal směrem k námořníkovi,který stále ještě zvracel. „Myslím, že je to jeden z našich.“ M Přešli na druhý konec lavičky a van Meer hrubě zatřásl Meslinským za rameno: „Vstaň, Bestie.“ Meslinsky se zprvu ani nepohnul, nakonec však pomalu zvedl štěrbiny očí, posazené v napuchlém a zmučeném obličeji. „Do hajzlu, kdo mě to…

Totiž… Promiňte, veliteli.“ Obrovitý muž se s námahou postavil na nohy a Van Meer i Harris jej společně vzali každý z jedné strany v podpaží a odvedli stranou k plotu.

„Čerstvý vzduch ti udělá dobře,“ řekl van Meer a měl přitom co dělat, aby mu jeho vlastní hlas neselhal. Meslinsky se chytil plotu a zavrtěl hlavou: „Neudělá. Kriste Ježíši…“ Několik kapek stříklo až na Harrisovy boty. Harris se zatvářil zhnuseně, vytáhl kapesník a zvratek seškrábl. Van Meer přidržel Meslinského u plotu: „Nech všechno vyjít ven, Bestie.“

Meslinsky ještě chvíli dávil a pak se pověsil na van Meera: „Už tam nic není.“

„Tohle budeš mít vždycky, když budeš chlastat mizernej alkohol.“ Také van Meerovi začal žaludek vypovídat službu. Pomáhal Meslinskému dostat se k přístřešku. Kdyby teď Meslinsky omdlel, nezachrání mě ani nebesa, napadlo ho. Vláčet Meslinského jako mrtvou váhu se vymykalo lidským silám.

„To nebylo špatným chlastem,“ mumlal Meslinsky. „Bylo ho prostě moc.“

„Byls na mejdanu?“

Meslinsky jen potřásl hlavou, protože nebyl s to zformovat slabiky do slov. „Jenny mi dala kopačky.“

Opět ho schvátila křeč: „Kristepane…“ Ještě jeden záchvat dávení nasucho a Meslinsky začne vrhat žluč.

Několik mužů z lavičky je teď přitrouble pozorovalo.

Pravděpodobně se necítili o nic lépe. Všiml si, že Harris se tváří poněkud uraženě a drží se stranou. Jako by se rozhodl, že péče o Bestii je van Meerova starost.

Zaskřípaly brzdy a ke staničce dorazil služební autobus. Van Meer pomohl Meslinskému dopotácet se ke dveřím. „S Aljaškou ještě nehýbali, Bestie?“ Meslinsky si otřel ústa rukávem pracovního kabátu a pokusil se promluvit: „Pře… předevčírem. Je uvázaná k Simon Lake.“

„Budeš v pořádku?“

„Jen otevřte okno, abych moh vystrčit hlavu. Kristeježíši, to je mi blbě!“

O deset minut později se van Meer pokoušel vyvážit Meslinského tak, aby postál na vlastních nohou a aby van Meer mohl zasalutovat ospalému důstojníkovi na palubě Simon Lake a požádat ho o povolení vstupu na palubu. Lodní kuchař právě přinesl nahoru kávovou konvici a nějaké sladké pečivo. Van Meer pocítil, jak zoufale touží po šálku kávy.

Meslinsky ucítil kávu a začal dělat hluk, takže ho van Meer spěšně navigoval dolů bludištěm příkrých schůdků až k palubě, odkud bylo možno přestoupit na podélně zakotvenou Aljašku.

Zastavil se na pokraji lodní lávky, přimražen stejně jako tehdy, když viděl tuto olbřímí ponorku poprvé. Lod byla vystrojena záchytnými lany, jež vedla k otevřenému přednímu poklopu, z jehož průlezu vystupoval kuželovitý sloup světla. Tento světelný kruh byl jediným zářícím bodem na jinak černém stropu ponorky, jenž se zdál být bezmála tak dlouhý jako tělo Simon Lake. V zátoce bylo lehké vlnobití a přes příď se jako kudrny převalovaly fosforeskující vlnky. Pod vodou mu obrysy trupu zmizely: černý trup se pod čarou ponoru zcela ztrácel v černavé vodě. Stěžírozlišoval dokonce to, co bylo vidět nad čarou ponoru, siluetu věže, nejasné obrysy čtyřiadvaceti příklopů, kryjících střílny řízených střel Trident, světlo, linoucí se z předního otevřeného poklopu – a to bylo vše.

Je obrovitá, pomyslel si van Meer a lehce při pohledu na její nestvůrnost vystřízlivěl. Obrovitá a hrozná, strašná. Za zády ho krátce pobídl Harris: „Jdi, Vane, nevidíš ji poprvé.“

Meslinsky na lávce zakopl a van Meer ho zachytil za límec pracovního pláště, aby mu pomohl nabýt rovnováhy. Ocitli se na oblém trupu ponorky a postupovali směrem k přednímu průlezu, držíce se záchytných lan. Muž na hlídce secvakl podpatky a Harris řekl: „Pohov, Bakere. Řekni dozorčímu, ať sem pošle pár chlapců a postarají se o Meslinského.“ Baker, laboratorní technik třetí třídy, který si na lepší frčky musel ještě počkat, nepovoloval ve svém vypjatém postoji. „Ano, pane. Hned, pane.“ Otevřel nevelký poklop ve věži a krátce něco vyřizoval lodním telefonem.

Potom se otočil k oběma důstojníkům a pravil povinně: „Prokažte se, prosím.“ Van Meer a Harris vytáhli své průkazy. Baker do nich nahlédl, poté kývnul směrem k Mesinskému, který už napůl spal s jednou paží omotanou kolem van Meerova ramene. „Tenhle taky.“

Van Meer potřásl nevěřícně hlavou: „Už jste zapomněl, s kým máte tu čest?“

Baker nejevil moc smyslu pro žerty a pravil upjatě: „Je mi líto, pane, jednám podle rozkazu.“

Van Meer hrábnul do Meslinského peněženky a dostal odtud jeho průkazku právě ve chvíli, kdy se na palubě objevili dva námořníci, aby pomohli Meslinskému dovnitř. Baker sledoval, jak Meslinsky mizí v průlezu, a van Meer na moment zachytil výraz na Bakerově tváři. Východ je Východ, Západ je Západ a hoši od raket si nikdy nebudou rozumět s hochy z atomovky – a naopak. Rakeťáci a ponorkáři – dva světy na jedné lodi…“Nechoď ještě dovnitř, Vane,“ zaslechl za sebou Harrisův hlas. Otočil se a Harris jej vyvedl za paži zpět k lodní lávce, vysunuté ze Simon Lake, z dosahu Bakerova doslechu. Vítr zesílil a u přídi se pěnily čím dál tím vyšší vlny. S plácáním se rozbíjely o trup lodi a s šuměním se přelévaly přes příď.

Harris stál zády k přídi lodi, s rukama zaďatýma do záchytných lan a hleděl k věži. Van Meera napadlo, že Harrisův zrak je ve skutečnosti upřen na něco jiného. Svým duševním pohledem obzíral Harris čtyřiadvacet příklopů střílen, nad nimiž právě stáli, a myslil na raketové střely pod nohama.

Konečně se Harris otočil k van Meerovi. „Víš,“ řekl šeptem, „kdyby měl Hitler jednoho z těchhle ptáčků, mluvili bychom dnes všichni německy.“ Usmál se. Harris se uměl roztomile usmát, jenže studené světlo lamp dopadalo na jeho tvář ze Simon Lake tak, že propůjčovalo jeho obličeji lehce ďábelský výraz. „Hrůzné věcičky, Občas na ně také myslím,“ připustil van Meer. Ve skutečnosti by byl raději řekl, že na ně myslí často. Harris sebou trhnul.

„Jestli je jednou budeme muset odpálit, tak je odpálíme.

Jednoduše jako facku. Bez dlouhých meditací.“

Znělo to poněkud nadneseně a van Meera napadlo, že Harris hraje roli kapitána, jako by to byla úloha ve filmu. Z ničeho nic změnil Harris téma: „To se Meslinsky vždycky takhle zrube, Vane?“

„Ztratil hlavu kvůli holce.“

„A jak tomu bývá jindy?“ optal se Harris lehce přemítavým tónem.

„Tvou povinností je mít svou posádku přečtenou právě tak dobře, jako ona má prokouknutého tebe, Vane.“

Tak na tohle dnes neměl van Meer náladu. Měl už plné zuby Harrisových minipřednášek a pouštění hrůzy, pokud šlo o smrtonosný náklad Aljašky i pokud šlo o službu u válečného námořnictva vůbec.

„Mezi tebou a Cheryl je všechno v pořádku?“

„To je má osobní věc,“ odpověděl van Meer upjatě. Do Harrisova hlasu se vloudil rýpavý podtón. „Je to trápení. O nic méně než Meslinského pijáctví. Cokoli ovlivňuje tvůj výkon na Aljašce, se dotýká sakramentsky velkého počtu lidí. Mimo jiné, na večírku u Gradny, vlastně jsem si všiml, jak umíš jet po flašce ty sám.“ Udělal pauzu. „Tvé pití mi nevadí, Vane. Ale vadí mi, že máš smutnou opici.“ Harris se otočil k průlezu, nedbal na spršku, kterou mu vrhal do tváře vítr z roztříštěných bočních vln. „Chci, abys velel vyplutí. A také chci, abys ji dostal pod vodu. Spencer ti bude dělat důstojníka.“

Van Meer hleděl za Harrisem a přemýšlel o tom, co Harrise ponouklo k tomu, aby ho speciálně pověřil provedením vyplouvacích manévrů a ponoření. Proč si Harris myslí, že chlap s kocovinou není schopen Aljašku navigovat. Anebo tu jde o něco jiného, o to, co se má nakonec objevit v jeho kádrových materiálech, v rubrice „způsobilost k výkonu funkce.“ Jako kdyby to van Meerovi nebylo srdečně jedno. Naschvál se zdržel pozadu. Když Harris zmizel z dohledu, zůstal na palubě sám, jestliže nepočítal malou strnulou figurku, chvějící se zimou necelých deset metrů odtud u otevřeného průlezu. Z oceánu dorážely silné poryvy větru. Van Meer jim nastavil obličej a nechal si vodní tříští bičovat tvář.

V hloubi zátoky rozeznával světla několika nákladních lodí a ještě dále, asi míli odtud, rozpoznal světla letadlové lodi, kotvící na rejdě.

Bude to zkurvená cvičná plavba, povzdechl si. Jediné štěstí je, že nebude trvat dlouho. Sestoupil dolů po příkrých lodních schůdkách, které končily nedaleko od „důstojnického území“.

Průchody v lodi byly osvětleny tlumeným červeným světlem a van Meer musel chvíli vyčkat, než se mu přizpůsobil zrak. Vstoupil do kajuty, kterou měl sdílet s novým lodním lékařem Abe Schulmanem a navigátorem Míkem Constanzou. Kajuta byla prázdná.

To sedocela hodí, pomyslel si, budu mít čas najít úkryt pro malou lahvičku s tabletkami equavilu.Trhnutím za sebou zabouchl dveře a pustil se do ohledávání nevelké místnosti. Lůžka byla uspořádána nad sebou ve třech patrech. Každé lůžko bylo vybaveno vlastní lampičkou a ventilátorem. Stěny, vlastně lodní přepážky, byly vytapetovány plastickými ohnivzdornými dýhami s ořechovým vzorem a na podlaze byl položen měkký hnědý koberec.Musel se usmát: pohodlí Pullmanových vagónú tři sta metrů pod hladinou. Po levici našel newelký kovový stolek, zasazený vodorovně do přepážky stěny. Nad ním byly do stěny vestavěny tři poličky, každá pro jednoho z obyvatelů kajuty. Na Schulmanově poličce už ležela příručka ponorkového lékařství, exemplář Repetitoria praktického lékaře a snímek jeho ženy a čtyř dětí.

Pro člověka, který vypadal tak sešle jako Schulman, se zdály být manželka i děti až příliš mladí. Schulmanovi bylo něco málo přes čtyřicet, ale vlasy mu předčasně zešedly, v čemž si Schulman neúměrně liboval: tvrdil totiž, že čím vypadá starší, tím více mu pacienti důvěřují.

Důvěra? usmál se van Meer. Během cvičení jí Schulman pozbude víc, než mu bude milo.

Na Constanzově poličce nebylo kromě rodokapsového vydání westernu nic. A také tam kromě rodokapsu nic jiného po celou plavbu nepřibude. Jeden nový titul každé tři nebo čtyři dny, úměrně tempu, jakým stačí Constanza metodicky plundrovat lodní knihovnu.

Po pravici, naproti stolečku, stála na podlaze malá chladnička a nad ní bylo zapuštěné umyvadlo z nerez oceli. Nad umyvadlem viselo malé zrcadlo pro účely holení a nad ním schránka na toaletní potřeby. Napravo od umyvadla a schránky byla po celé délce stěny až ke dveřím zabudována skříň.

Celkem vzato neskýtala místnost žádný vhodný úkryt. Svraštil čelo. Něco ho napadlo a otevřel skříň. Na spodní poličce stály vyrovnány v řadě jejich parádní boty – van Meerovy nalevo, Schulmanovy uprostřed a Constanzovy až úplně v pravém rohu. Vzal do ruky jednu svou botu a vyňal z ní vypínací kopyto z dírkovaného kovu, uvnitř duté. Lahvička s equavilem pohodlně vklouzla do přední dutiny.

Botu postavil na místo a dveře od šatníku zavřel. Metoda dýky a pláště začínala fungovat. Nicméně kajuta byla příliš malá na to, aby v ní bylo možno přechovávat tajemství a Schulman by měl příliš mnohonepříjemných otázek, kdyby na tabletky kápnul. Ze všech mužů na palubě byl Schulman jediný, kdo bi si mohl domyslit, k čemu ty tabletky jsou.

Podíval se na hodinky, převlékl se do své pracovní uniformy, modré dakronové kombinézy. Tři nula nula – a to si chtěl před vyplutím ještě projít celou loď. Teď by ze všeho nejvíc bodl šálek horké kávy… Vyšel do spoře osvětlené chodby, všiml si světla vycházejícího z důstojnické jídelny a vrazil dovnitř. V kapitánově křesle na vzdáleném konci stolu seděl Cermak a před sebou měl rozloženy objednávkové formuláře. Kajuta byla zařízena s přepychem zasedací místnosti správní rady nějaké malé korporace. Křesla byla vyčalouněna látkou skořicové barvy, stůl a stěny byly obloženy dýhami se vzorem přírodního dřeva. Po Cermakově levici ležela na dosah sada lodních telefonů a vnitřních komunikačních přístrojů intercom. Po jeho pravici stála třiceticentimetrová obrazovka radiolokátoru, z níž bylo možno během plavby odečítat okamžitou pozici Aljašky a situaci v jejím okolí. Vedle ní byl namontowán kompasový displej a další přístroje pro odečítání kursu, rychlosti plavby a okamžik hloubky pod kýlem.

Jediný objekt, jenž mu v kajutě připadal jako dokonale disfunkční a nevojenský, byl Cermak sám. Naproti Cermakovi seděl Chips Okamoto a dělal si poznámky do červeného manuálu, označeného nálepkou TAJNÉ! Okamoto byl přívětivý a bezstarostný chlapík, který se vyznačoval pouze dvěma zápory. První byla jeho všudypřítomná ochota vytasit se kdykoli s albem rodinných fotografií, jakmile jste neopatrně projevili byt i jen stín zájmu. Druhý spočíval v tom, že jaderné rakety na palubě byly jak jeho profesí, tak koníčkem a Okamoto o nich brebentil téměř bez ustání. Byl však příliš hluboce pohroužen do svých poznámek, než aby si povšiml van Meerova příchodu. Cermak ukázal na kávovou konvici a talíř se sladkými rohlíčky před sebou: „Nalijte si kávu. Vypadáte, že by vám přišla k duhu.“

Vrazil si rohlíček do úst a z prstů si olízl cukrovou polevu. „Ty lepkavé mazance taky nejsou špatný.“Van Meer si v duchu představil tucet žádanek, držících pohromadě díky lepkavým stopám Cermakova nočního hodování. „Tyhle výdejky jste měl předložit k podpisu už přede dvěma dny. Nebo se mýlím?“

Cermak pokrčil rameny a natáhl se pro další rohlíček: „Nechte toho, Vane. Nebyli jste tu ani vy ani kapitán, abyste mi je potvrdili. Nemějte obavy. Odešlu je včas. Vážně si nedáte ani kousek?“

Van Meer potřásl hlavou a posadil se, ignoruje Cermaka. „Co to čtete, Chipsi?“

„Technickou specifikaci nových ptáčků.“ Okamoto odložil příručku a zívnul. „To mě podržte. Nevěřili byste, jak jsou přesný. Jsem si jist, že by i trefily mouchu v otevřeném okně nějakého moskevského bytu.“

Van Meer se náhle dočista probudil a nastražil uši. Chips dozíral na nakládání nových raket. Byl to v první řadě on, kdo by si mohl všimnout, že se na loď dostaly rakety bez jaderných hlavic.

„Někdy mi o nich musíte vyprávět.“ Chipsovo zívání bylo nakažlivé a van Meer pochopil, že se déle bez kávy neobejde.

Okamoto se zahleděl na lodní chronometr, instalovaný ve stěně, a zvedl se od stolu: „Nejvyšší čas, abych si dal šlofíka pro krásu.“ Ještě se obrátil na van Meera: „Jak se daří kapitánovi?“

„Fajnově jako vždycky,“ odpověděl van Meer s přídechem ironie.

„Co je na tom fajnovýho?“ Okamoto sklapl příručku do podpaží a vycupital ze dveří.

„Usmálo se na nás štěstí,“ poznamenal Cermak, jen co Okamoto zmizel za dveřmi. V ruce svíral poslední rohlíček.

Už napůl ze dveří se van Meer zarazil. „Co tím chcete říct?“

„Normálně by nám celou noc vykládal, čeho jsou ti jeho ptáčkové schopni. Proboha, Vane, je mi jasný, že jednoho krásnýho dne vyletí celý tenhle svět do povětří, ale je mi proti mysli nechat si to líčit jako opakovaný záznam v televizi ještě dávno před termínem.“

„Pusťte to z hlavy, jako to děláme my,“ zabručel vanMeer. Vyšel ven, přemýšleje o tom, zda-by se neměl s Cermakem víc sblížit.

Na všech ponorkách byla strava výtečná, ale na Aljašce byla prostě prvotřídní, a důvodem byl jednoznačně Cermak, který měl na starost zásobování a dohled nad kuchaři a lodními pekaři.

Nikdo neměl jídlo tak rád jako Cermak, který se cpal nepřetržitě.

Na lodi jste ho mohli kdykoli vystopovat podle drobtů a zmačkaných ubrousků, které za sebou trousil.

Kantýna pro posádku byla příjemně vyhřátá a rozlévala se tu vůně horké kávy a rohlíčků. Van Meer sklouzl na jednu ze židlí, nalil si kávu, naklonil se nad šálek a nechal se ovívat aromatem, linoucím se z horké tekutiny. Uplyne nejmíň dalších šest hodin, než pro sebe bude moci uloupit volnou chvilku. A do té doby by z něho bez šálku kávy byla úplná troska. Nad druhým šálkem se začal cítit opět trochu jako člověk. Rozhlédl se kolem. Členové posádky posedávali u ostatních stolů. Když vstoupil do jídelny, pozvedlo několik mužů hlavu, ale záhy si ho přestali všímat.

Někteří, jak se domýšlel, jeho přítomnost v kantýně nesnášeli.

Vzal na vědomí, že boxy dostaly nové čalounění ze světle zeleného a žlutého vinylu, takže celá jídelna teď působila útulným domácím dojmem. Po obou stěnách byly rozvěšeny fotografie přístavů, které navštívil, včetně snímku baru Auld Holy Loch, jediného baru, z něhož van Meera vyhodili. Bylo to těsně po tom, co Maggie…

Náhle zamrzl na místě. Nesmím na to myslet, alespoň ne teď a tady…

„To se vždycky takhle ožere?“

„Drž hubu, Bailey.“

V jídelně seděl také Glenn Bailey, jeden z techniků, kousal sendvič a zíral na Meslinského, sedícího naproti němu a dosud oblečeného ve vycházkové uniformě. Nick Geranios, původem saniťák, se trpělivě pokoušel nalít do Meslinského šálek kávy, zatímco Meslinsky s očima napůl slepenýma, se tomu zmateně bránil.

„Ještě jeden hrnek a přísahám, že se mi zase udělá blbě.“

„Za dvě hodiny jdeš do služby, Bestie. Vraž to do sebe a snaž se to tam udržet.“

„Budu z toho mít smrt.“ Bailey na něho fascinovaně zíral. „Když si představím, kolik tahle bestie váží a kolik v sobě nosí krve, musel toho vypít nejmíň litr.“

Meslinsky zvedl hlavu a dva prsty: „Dva litry. Počítal jsem je.“

„To není možné,“ řekl Bailey hádavě. „Lidskej organismus…“

Ke stolu přistoupil lodní kuchař Leggett, položil před van Meera podnos s teplými rohlíčky a řekl Baileymu: „Nech toho, žvanílku, ten člověk trpí.“

„Sázím dvě ku jedné, že ještě než mu skončí hlídka, přijde jistý technik nejmíň o dva zuby,“ přisadil si Geranios. Legget si s ním plácnul: „Beru to jedna ku jedné.“ Otočil se k Baileymu: „Rozuměj dobře, Bailey: nesnáším tě ne proto, že jsi jeden z ponorkářů, ale protože jsi to prostě ty.“

Van Meer dopil kávu, vyšel z jídelny a protáhnul se úzkou chodbičkou podél nevelkého sálku, který sloužil jako kinosál a klub zároveň. Spustil se po žebříku do ložnice pro mužstvo, zastavil se v červeně přisvícené temnotě a zaposlouchal se do tichého oddechování spáčů. I když běžely větráky, ucítil hutnou vůni potu, smíšenou s všudypřítomným aromatem moře a doků. To je zajímavé, napadlo ho, jak je člověk citlivý na jakoukoli změnu pachů a teplot. Až bude držet hlídku pod vodou, bude pracovat při stálé teplotě dvaadvaceti stupňů a vzduch bude bez chuti a bez zápachu jako ve vakuu. Znovu přejel pohledem celou místnost a začal se cítit nesvůj. Mám nést odpovědnost za celou tuhle posádku a loď. Jenže už na to nemám, přemítal hořce.

Ověřil si čas. Za hodinu bude muset postavit hlídky k vyplutí.

Dr. Abraham Schulman seděl na ošetřovně v křesle s rukama zkříženýma na břiše a s očima upřenýma na kalendář, zavěšený na protější stěně. Van Meer mu položil ruku na rameno. Schulman se ani nepohnul. Že je vůbec naživu, jste mohli usoudit jen podle toho, že se mu lehce zúžily panenky očí.“Tohle umíte bezvadně,“ řekl uznale van Meer. Schulman zívnul:

„Kdybyste musel jako já poslouchat výklady některých pacientů, taky byste se naučil spát s otevřenýma očima.“

„Kapitán by to asi neocenil, Abe.“ Schulman se zatvářil kajícně: „Tohle mám ještě z let, kdy jsem sloužil na břehu. Patrně se toho budu muset hodně přiučit, co?“

Van Meer přikývl. „Zejména pokud jde o našeho kapitána.“

Schulmanovi zablesklo v očích. „Trocha profesionální žárlivosti, což, veliteli? Nechcete mi o tom povyprávět?“

Schulman byl původně psychiatr. Van Meera napadlo, že je mnoho věcí, z kterých by se mu rád vyzpovídal. Obrátil to v žert.

„Klidně bych k vám docházel, ale New York je na ambulantní ošetřování krapet z ruky.“

Schulman se narovnal v křesle a pokusil se zatvářit profesionálně: „Tak jak je to s nemocností na palubě? Dali mi sice přečíst nějaké podklady, ale rád bych si to poslechl od vás osobně.“

Van Meera to trochu zaskočilo, i když věděl, že mohl takovou otázku očekáwat. „Nikdy předtím jste nesloužil na Tridentu?“

Schulman si sňal brýle a začal si čistit skla, mžouraje přitom krátkozrace na van Meera. „Asi deset hlídkových plaveb na prvních Polarisech. Od té doby jsem k moři nepřičichl.“

Van Meer pohodil hlavou: „Není v tom velký rozdíl, Většinu času strávíte nalepováním náplastí a měřením radiace. A budete si všímat klimatizace. Po prvních několika dnech na moři přijde několik obvyklých nastuzení a zánětů dýchacích cest. A pak už nic. Vzduch se neustále obnovuje recirkulací a žádný nový zvenčí nepřichází. Ještě tak před desíti lety byste během prvního týdne léčil tři nebo čtyři případy kapavky. Ale dneska jsou posádky starší, většina ponorkářů jsou ženáči, a rakeťáci…“ Pokrčil rameny: „Bůh ví, co ti na pevnině dělají. Pravděpodobně se věnují studiu v lidových knihovnách.“

„A co radiace?“

„Jak jsem vám vysvětlil – není v tom velký rozdíl. Hladina záření je vysoká jen v reaktorovně, jenže jakmile se reaktor spustí, nemá tam nikdo přístup.“

„A co drogy?“ Schulman mu věnoval zkoumavý pohled přes obrubu brýlí. „Mám na mysli opiáty, Vane.“

„Při uzavřené cirkulaci vzduchu nemůže nikdo kouřit márinku, aby se na to brzy nepřišlo.“

„A co koks? Chytřejší hoši si ho rádi píchají.“

„Pochybuji. Kokain je příliš drahý. Totéž platí o všech tvrdších narkotikách – je těžké pěstovat nějaký návyk, když vás od přísunu drog dělí tři sta metrů vody nad hlavou a tisíc mil od nejbližšího pobřeží. O užívání nějakých pilulek mi není nic známo.“ Což je lež, pomyslil si ponuře. O pilulkách toho věděl dost, ale nic z toho nehodlal Schulmannovi vyprávět.

„Nezmínil jste se o alkoholu.“

Van Meer si povzdychl. „Toho je na palubě dost, Abe. Většinu ho máte pod zámkem vy – jako medicínskou zásobu.“ Schulman se pousmál. „Chcete říci, že tu budu mít lehárnu.“

„Mohli bychom se pokusit zorganizovat akutní zápal slepého střeva.“

Doktor si nespokojeně poposedl. „Přece si nebudete tropit žerty ze starého vyřízeného lékaře, že ne? Jediné, do čeho jsem poslední dobou říznul, je biftek.“

Van Meer se zamyslil. „Úrazům se nikdy nevyhnete – pády, zhmožděniny prstů, popáleniny elektrickým proudem a podobně. V případě apendicitidy se vynoříme a zavoláme o pomoc. Ale nejsem si jist, že bychom to tentokrát udělali.“

Schulmanova tvář nabyla poněkud jiného výrazu, také hlas se mu přitvrdil a zazněl v něm nesouhlasný podtón: „O tom si promluvíme později s kapitánem Harrisem. A nemyslím si, že s výjimkou toho jediného rozhovoru bychom se ještě někdy měli zmiňovat nahlas o Operaci Fire. Dokonce ani v narážkách, a to ani mezi sebou.

Jakmile vyplujeme, musí pro nás být situace stejně skutečnou jako pro ostatní posádku.“

„Chcete říct, že když tomu sami nebudeme na sto procent věřit, že se posádka něčeho domákne?“

„Jak by se vyjádřili mí mohovitější kolegové – máte naprostou pravdu, veliteli.“

Van Meer nemohl odolat pokušení střelit naslepo: „Nemýlim-li se, to cvičení byl také částečně váš nápad.“

Schulman si ho dlouho zkoumavě prohlížel a van Meer si náhle uvědomil, že doktor zná bezpochybně větší část jeho anamnézy a pravděpodobně ví také hodně o jeho osobním životě. Byl v pokušení zeptat se Schulmana přímo, zda něco ví o tom, že užívá equavil, ale pak si to rozmyslel.

„Já se vás také neptám, jaký máte vy názor na tohle cvičení,“ řekl Schulman uvážlivě. „Jste odpovědný za to, aby se uskutečnilo. Ale měl byste vědět, žE já jsem s ním nesouhlasil a že ho považuji za krajně nebezpečné. To je jedním z důvodů, proč mě požádali, abych tu fungoval jako pozorowatel. Věděli dobře, že budu neúprosným kritikem.“

Van Meera zamrazilo. „Co proti němu máte?“ Schulman sepjal ruce za hlavou, opřel se o opěradlo křesla a promluvil s naprostou vážností. „Všechno. Na palubě jsou pouze tři lidé, kteří vědí, o co jde a kdo mají právo celé cvičení odvolat, kdyby se něco vymklo z rukou. Jste to vy, já a kapitán Harris. JenžE mě mezi vás nepočítejte.“

Odpalovací úsek byl jedním z největších úseků na ponorce. Odtud bylo možno ovládat lože a pláště raket, přípravu i vlastní odpálení náloží. Čím větší ponorka, tím víc aparatury do ní námořnictvo nacpe, pomyslil si van Meer. Stěny byly obsazeny změtí ciferníkú, indikátorů, spínačů a owladačů, a ve středu celého prostoru dominoval ovládací pult počítače. Dokonce i strop byl rozbrázděn řekou kabelů a trubek.

Druhý zbrojní důstojník Patrick Moskowitz seděl u druhého pultu v rohu, přejížděl prsty po klávesnici počítače a soustředěně pozoroval data, jež se objevovala na obrazovce.

Hodil okem po van Meerovi, stiskl ještě několik klávesa prudce se k němu obrátil i se sedátkem otáčivé židle. „Přečetl jsem si soupis úkolů raketového úseku. Tentokrát nám dají pořádně do těla.“

Moskowitz byl jedním z mladších důstojníků na lodi a na van Meera dělal dojem jednoho z přespolních, jak u námořnictva říkali těm, kdo si odkroutí svou smluvní povinnost a při první příležitosti se vypaří, aby si opatřili výhodnější zaměstnání. Asi právě z tohoto důvodu si van Meer nikdy nedal práci blíže se s Moskowitzem seznámit.

„Je to pořád lepší, než se tu unudit k smrti, Pate.“ Moskowitz se zašklebil. „Je to srandovní, ale když jsem se upisoval námořnictvu, počítal jsem s tím, že se tu ukoušu nudou. Co mě na tom celým překvapuje, je to, jak hluboce jsem se mýlil.“

„Kdy vám vyprší smlouva?“

„Ještě jedna plavba a jsem volný jako ten pták,“ zasmál se Moskowitz kysele a potřásl hlavou. „Mám problém – u námořnictva se mi zalíbilo.“ Vzhlédl ke stojícímu van Meerovi. „Přitom vůbec nejsem ten typ, že ne? Správně jsem měl být advokátem, jako můj táta.“

Van Meera napadlo, že čtvrtá hodina ranní svádí zřejmě k důvěrným rozhovorům, a cítil se lehce zaskočen. „Jak to, že nejste?“

Pokrčil rameny. „Za prvé, vojenská akademie poskytuje vysokoškolské vzdělání zdarma, a za druhé, v době, kdy jsem podával přihlášku, se říkalo, že momentálně berou i lidi mého původu a že mě rádi přijmou. Koneckonců Rickover to právě dotáhl na admirála, takže jsem měl do budoucna také určitou naději.“

Van Meer se na vteřinu zastavil ve dveřích: „To jsou vaše skutečné důvody?“ Na terminálu se rozsvítilo světlo a Moskowitz se zatvářil zasmušile. „Nechtělo se mi nahánět zraněné po sanitkách, vysedávat u rozvodových soudů anebo dělat anděla strážného mladistvým delikventům.“ Moskowitzův hlas byl plný hořkosti. „A to si myslím, že bych v tom byl docela dobrej.“

Otočil se k terminálu a nálada se mu zvedla. „Ostatně mám za to, že doktorSchulman je krajan, jenže z kraje, kde v parku rostou kaštany a kde se servírují dorty se šlehačkou.“

Van Meer se usmál. „O tom se mi nezmínil.“ Otočil se a prošel do obrovského raketového úseku. Musel chvíli vyčkat, než mu oči přivykly zářivkovému osvětlení. Zastavil se v tichém zadumání a obhlížel dvě řady vertikálně vztyčených válců, které vyplňovaly téměř celý prostor. Každý ze čtyřiadvaceti raketových plášťů měl v průměru bezmála dva a půl metru a svou výškou prostupoval všechna čtyři podlaží Aljašky. Kabely a potrubí se ovíjely kolem raket jako cizopasné houžve po kmenech stromů a dodávaly jim jakéhosi hrubě sukovitého vzezření. Zpod vrstvy izolačního nátěru vystupovala krémově bílá barva raket. Podlaha byla vyložena dlaždicemi matně béžové barvy.

Vražedný „sherwoodský les“ AlJašky, pomyslil si van Meer s odevzdaným povzdechem. V každém z válců spočívala jedna střela Trident II s doletem šest tisíc námořních mil, a každá ze střel obsahovala sedmnáct samostatně naváděných bojových hlavic. Čtyři sta osm hlavic! Jakou smrtící sílu v sobě skrývá jedna každá z nich? Pětkrát větší než atomová puma, svržená na Hirošimu?

Ticho působilo tísnivě. Mezi hrozivým sloupovím prošel uličkou k zadnímu průlezu a kývnul na pozdrav technikovi, pracujícímu u řídícího panelu. Na konci uličky se zastavil. Nyní se ocitl u čtyř plášťů, které skrývaly cvičné střely. Náš Velký Podvod, pomyslil si chmurně. Schulman měl pravdu – je to nebezpečné, až příliš nebezpečné.

Otřásl se a mrknul zpátky na technika, připomínajícího v modré kombinéze skřítka, který se hmoždí se svým dílem v bledém přísvitu zářivek. Vylezl po schůdkách nahoru a vydal se k zádi.

V kormidelně zastihl hlavního inženýra Harolda Stroopa v horké diskusi se svými třemi zástupci. Jakmile Stroop zahlédl van Meera, nadzdvihl bílé chundelaté obočí a pokynul mu rukou k židli. „Posaď se, Vane. Třeba nám pomůžeš něco rozluštit.“

Van Meer si nalil horkou kávu z elektrického vařiče a usedl obkročmo na židli. „O co jde?“Stroop popadl svou mohutnou tlapou svazek papírů a upřel na van Meera vyčkávavý pohled. „Kde jsi byl v úterý šestnáctého?“

Van Meer pocítil, jak se mu sevřel žaludek. „Živ a zdráv v prohnilém Grotonu. Ptáš se vážně?“

Stroop přikývl a bílé vlasy se mu roztřepily jako třásně na smetáku. Otočil se k Frankovi MacGowanovi, hlavnímu strojníkovi pohonné jednotky. „Dobrá, Franku, pověz mu, kdes byl ty.“

MacGowan, mladší a tělnatější vydání Harolda Stroopa, se poškrábal na nose a zatvářil se otráveně: „Už jsem ti to řek, Hale. Na jednodenním doškolováku ve strojnické škole.“

„Dozvěděl ses něco, co už jsi před tím nevěděl? Pochybuju. A teci ty, Earle: jakou pitomou práci přidělili tobě?“

Earl Messier, drobný šlachovitý mužík s knírkem úzkým jako tužka, sloužil na lodi jako elektrikář, ale daleko častěji jako Stroopův a MacGowanův parťák nad skleničkou něčeho tvrdšího. „Totéž.

Přikázali mi jít na přednášku o nových elektrických systémech.“

„Které nemají s Aljaškou společný ani kravský lejno, neni-liž pravda? Teď ty, Jeffe.“

Jeff Udall, mladý důstojník odpovědný za chod ponorkového reaktoru, se opíral o přístrojovou desku, zavěšenou mezi stropem a podlahou a vyšperkovanou všemožnými ciferníky a varovnými indikátory. Oči měl napůl zavřené, ale van Meer by se vsadil, že kdyby na to přišlo, byl by Udall schopen zopakovat průběh celého rozhovoru slovo za slovem.

„Já nedělal nic tak tajemného.“ Zdálo se, že je trochu v rozpacích. „Dostal jsem pozvání zahrát si golf.“

„Od flinka z ministerstva námořnictví, který umí plout tak nanejvýš na svým psacím stole ve Washingtonu a který ti nakecal, že je bůhvíjak velký zvíře. Myslíš, že si to s ním ještě někdy v golfu rozdáš?

Mám o tom své pochybnosti, poručíku.“

„Hustil to do mě o sto šest,“ dodal Udall na svou obranu. Van Meera napadlo, že Udall asi dostal celou kupu nabídek na nové zaměstnání, podobně jako Moskowitz. Pokud šlo o reaktory, byl Udall jednička. Námořnictvo se ho snažilo udržet pro sebe, ale Udall se již rozhodl. Už se považoval za někoho jiného – za civila ve vojenském stejnokroji. Harris na něho hleděl svrchu, nebot Udall nakazil některé ponorkáře sněním o „blahobytném životě na souši“.

„Potřeboval tě někam uklidit. Na úterý,“ připojil Stroop výsměšně a obrátil se k van Meerovi. „Tak jak to bylo, Vane? Kdes byl ty?“ Van Meer sklonil obličej k hrnku s kávou a horečně přemýšlel. Nakonec zvedl hlavu. „Zde,“ zalhal otrle, dívaje se přitom Stroopowi přímo do očí. „S kapitánem a půltuctem techniků jsme dělali předběžný soupis nutných oprav na Aljašce pro příští rok.“ Stroop na něho zmateně zíral. „Jestli jste byli s kapitánem na palubě, pak jste tu byli jen vy dva! Mě totiž odvolali na lékařskou prohlídku. Ůdajně kvůli nějakýmu stínu na plicním laloku. Hovno. A druhý den jsem si prohlédl deník prací, abych zjistil, co se mezitím udělalo. A v deníku nebyla ani čárka, protožetu nebyl nikdo, kdo by hnul prstem. Co ty na to?“ Van Meer udělal grimasu. „Cesty boží a našeho vojenského námořnictva jsou nevyzpytatelné. Je to souběh náhod. Nemůžeš s tím hned běžet k nejvyššímusoudu.“MacGowan mu vpadl nedočkavě do řeči:

„Mohla by to být i náhoda, ale spíš to vypadá, jako by nás chtěl někdo za každou cenu dostat z lodi.“ Díval se přitom Stroopovi do očí, jako by z nich chtěl vyčíst, co siStroop doopravdy myslí. Rozený lokaj, pomyslel sivan Meer. MacGowan byl jeden z mála lidí na lodi, k nimž cítil vrozený odpor, ale byl také jeden z mála, kdo mu to oplácel stejnou mincí.

Stroop rozpřáhl bezmocně paže a odhodil svazekformulářů zpět na stůl. Jako by z něho vyprchala původní pára. „Jestliže tomu bylo tak, nebylo tomu jinak,“ uzavřel filozoficky. „S tím nic nenaděláš. Alekrucinálfagot – vypadá to celý na parádní levotu.“

Van Meer zívnul a vstal. „Hnací jednotka je v pořádku?“ Stroop přikývl. „S tou nejsou nikdy problémy. Snadno se ovládá, snadno udržuje, a jelikož nemáchladicí čerpadla, přede tiše jako kotě.

Větší potíže jsou s odpařovači.“

„Měl by sis dát šlofíka,“ řekl van Meer a znovu zazíval. „Budíček je v pět nula nula.“

Stroop udělal obličej. „Nač si děláš vrásky?“

Van Meer se protáhl průlezem a sestoupil po žebříku do strojovny.

Provedl rychlou inspekci prostorného úseku osazeného turbínami a elektromotory, jež pohánějí lodní vrtule. Zběžně se mrkl na rezervní dieselmotor a také do akumulátorovny. Kdyby někdy došlo k tomu, že budou muset vypnout reaktor, dobelhají se domů s pomocí vznětového motoru nebo na rezervní elektrický pohon.

Zbývalo mu ještě nahlédnout do druhé strojovny a k torpédometům na přídi. Ale ty si prohlédne až na zpáteční cestě, až se bude vracet do důstojnického úseku.

Po celou dobu, co se zabýval prohlídkou lodi, mu nešel z mysli zmatený výraz na Stroopově tváři a skeptický pohled Earla Messiera. Stroopovi se zdála jeho povídačka o tom, co se dělo na ponorce v úterý, poněkud za vlasy přitažená, nicméně ji spolkl.

Pokud jde o Messiera, ten je přesvědčen, že van Meer lhal.

9.

Budík zařinčel v šest. Naslouchaje konejšivému tikání hodinového strojku, poležel si Renslow v polospánku ještě pět minut. Bolela ho záda. Chvíli dumal o tom, oč pohodlnější by bývalo bylo lehnout si vedle Elizabeth. Ale když si to představil, uviděl přesně, jak by to dopadlo: každý z nich by se odvalil na opačný konec postele a dbal by úzkostlivě o to, aby se navzájem ani náhodou nedotkli…

Umyl se a oholil v koupelně v přízemí. Poslední dobou se tahle koupelna stala jeho soukromým útočištěm. Hodil na sebe oblek a na kapsičku košile si přišpendlil červeně pruhovaný odznak společnosti Electric Boat. Od toho momentu, co odjel z Cherylina bytu, mu nesrovnalosti s pracovními výkazy nešly zhlavy. Proto se snažil dostat do Electric Boat co nejdříve, aby si výkazy znovu prošel. Musí přece narazit na nějaké rozumné vysvětlení, proč došlo k tomu zdržení nebo k výpadku v dodávkách, zkrátka domáknout se toho, proč se úklidová četa dostavila na loď s takovým předstihem…

Elizabeth na něho čekala u jídelního stolu. Měla na sobě modré hedvábné kimono, které na ní ještě nikdy neviděl, kolem šíje tyrkysový náhrdelník ve stříbře, tentýž, který jí daroval před dvěma lety, když spolu byli na dovolené v Arizoně. Byla už perfektně nalíčená, s výjimkou rtů. Pokusil se vzpomenout si, kdy ji viděl naposledy s nenalíčenými ústy. Tahle její dokonalost byla jednou z věcí, jež ho na ní začaly poslední dobou nejvíc dráždit: nespatřil ji jinak než bezvadně upravenou, ale ta dokonalost byla na úkor její přirozené člověčiny. Nikdy neviděl, jak se jeho žena češe, jak si vyholuje lýtka, ani jak se na sebe dívá do zrcadla v koupelně a pátrá po svých prvních vráskách…

„Vstal jsi časně,“ slova zněla bezbarvě a neurčitě. V čajníku vřela voda a Renslow si zalil šálek instantní kávy. Rozhodl se, že se snídaní nebude zdržovat. Dá si pomerančový džus a briošku v jednom z bufetů na území Electric Boat.

Pozorowal Elizabeth. Zamáčkla nedopalek cigarety v popelníku a okamžitě si zapálila druhou. Jaká proměna za těch osm let, co jsou spolu. Byla to stále krásná žena, ale už se klonila k té horší polovině svých třicátých let, balancujíc na hranici, kdy se z přitažlivé ženy stává matrona. Jejich manželství za pár let dokonale vyhasne a Elizabeth se zcela pohrouží do aktivit Klubu manželek námořních důstojníků: dny bude trávit sháňkou po zlevněných tretkách kdesi na okraji města a večery v tichém společenství televizní obrazovky nebo při kartách v kroužku ostatních, stejně znuděných manželek…

„Včera v noci jsem tě slyšela přijít.“ Nezeptala se ho, proč si ustlal na gauči. O tohle už se poštěkali posledně, po jeho návratu z hlídkové plavby.

„Musel jsem zavézt Harrise a van Meera na letiště.“Ten ranní šálek kávy si dám příště taky v bufetu, rozhodl se.

„Letadlo odlétalo v jednu.“ Vypustila kroužek dýmu a věnovala mu pohled plný chladnokrevného rozvažování. „Zastavil ses ve vašem baru na drink?“

Musí to být hned výslech třetího stupně, Liz? uvažoval v duchu rozmrzele.

„Tohle je malé městečko.“ Pozvedla svůj šálek k ústům a Renslow se nemohl ubránit porovnání Elizabethina elegantního čínského porcelánového servisu a Cheryliných hrnků, v nichž podávala hostům kávu ona. „Co tím chceš říct?“

„Že se řečem neubráníš.“

Napadlo ho, že špiónské zprávy důstojnických paniček nemohly v žádném případě dorazit k Elizabeth tak bleskově. Chce tě nasrat, chlapče, pro pouhé potěšení z toho, že tě dokáže nasrat, pomyslil si hořce.

Opřel se dozadu o opěradlo lavice a přemítal o tom, kde přišla k té manýře podpírat si jednou rukou loket druhé paže a kouř vyfukovat nosními dírkami. Učili je tomu na vyšší dívčí, nebo je to dědičné? Koneckonců, ať už to pochytila kdekoli, byla to dokonalá manýra Bette Davisové v celé její filmové slávě. Věděl naprosto bezpečně, že kdyby jí tohle jen předhodil, promění ji dvěma slovy v ječící bestii.

„Zastavil jsem se na skleničku u Cheryl Learyové,“ řekl kousavě.

„Pamatuješ Learyovy? Byl jsem Davidův nejlepší kamarád.“ Odmlčel se. „Cheryl chodí momentálně s Harrisovým zástupcem, Markem van Meerem. Žijí takzvaně na hromádce.“

Její obličej nabyl výrazně na kyselosti. „Počítám, že tomuhle vás učili na akademii,“ pravila upjatě. „Že nejlepší obranou je útok.“ Vztekle zadusila cigaretu. „Měla jsem strach,“ řekla.

„Dělat si starost je přece výsadou manželek, není-liž pravda?“

Vstala od stolu, odkráčela do ložnice a zabouchla za sebou dveře.

Když osaměl, nabyl Renslow dojmu, že si žena o něho dělala skutečně starost, a začal se cítit provinile. Kdysi ji miloval – a není tomu ani tak dávno –, ale to bylo ještě před tím, než se oba shodli na tom, že hlavním Elizabethiným životním problémem je ta okolnost, že se provdala za toho nesprávného chlapa. A tu ho napadlo, že ten trik s „nejlepší obranou“ byl právě bezchybně uplatněn na něm samotném.

Když dorazil do Electric Boat, bylo teprve půl osmé, ale Donaldsona už našel v jeho kanceláři. Renslow se zastavil ve dveřích. „Jak to jde, Jerry?“

„Nejsi tu dneska nějak časně, Ale?“ ozval se Donaldson nervózně.

„Chtěl jsem si udělat fóra.“

„Všechno je v tom stavu, jak jsi to tu nechal. Nikdo na nic nesahal. Uklízí se tu jen jednou týdně.“

Mluvil stále podrážděněji.

Co ho to k čertu žere? rozvažoval Renslow. Přešel do své kanceláře, kabát pověsil na háček na vnitřní straně dveří, trhnutím otevřel okno a hlubokým vdechem si naplnil plíce svěží ranní brízou od řeky. Červen je tady v Grotonu nejkrásnějším měsícem roku.

Vyňal z aktovky pracovní výkazy, vyrovnal je ve dvou hromádkách na stole, natáhl ruce za hlavu, setrval tak třicet sekund, nahnul se nad papíry a pustil se do soustředěného čtení. Během hodiny dospěl k datu 15. a 17. června, aniž získal nejmenší představu o tom, co se dělo šestnáctého.

Do podvědomí se mu vkrádaly útržky rozhovorů z poslední doby.

Včera večer, když se loučil s Harrisem a van Meerem… Co to řekl van Meer těsně předtím, než mu Harris přikázal, aby držel hubu?

Že na téhle hlídkové plavbě budou potřebovat hodně štěstí? Co je na tom zwláštního? Štěstí je zapotřebí vždycky.

Nebo ta Donaldsonova nervozita: je jako malý kluk, kterého chytili na hruškách. Čím se užírá? Jediné, co by mohlo Donaldsona znepokojovat, byly dotazy, které měl Renslow ohledně úterka.

Jenže proč by ho měly znepokojovat?

Znovu se rozpačitě zahleděl na papíry před sebou. Co se to tu k čertu děje? A děje se vůbec něco?

Jak on, tak Harris i van Meer museli neustále vzdorovat různým tlakům z mnoha stran a řešit nejzapeklitějšísituace. Co když je to právě on, Renslow, komu povolují nervy a koho chytá fantas?

Ještě chvíli listoval v papírech a pak se rozhodl. V loděnici nespadne nikomu ani vlásek z hlavy, aby o tom neexistoval záznam ve třech vyhotoveních, případně i ve více kopiích. Někdo někde musí mít uložené kopie výkazů.

Ve spodním šuplíku našel vnitřní telefonní seznam a začal v něm listovat. Po hodině intenzivního telefonování mohl sečíst skóre: stál si na jasnou prohru. První hovor měl s účtárnou. Zeptal se jich, jaké částky byly fakturovány za úterý a za jaké práce konkrétně. Sekretářka mu sdělila, že na Aljašce se fakturoval úklid, provedený úklidovou četou. Zavolal předákovi čety. Ten informaci potvrdil. Telefonáty na další výrobně provozní oddělení přinesly stejný výsledek: nula bodů. Nikdo na Aljašku žádné specialisty neposílal. Ostatní telefonáty vyzněly stejně naprázdno.

Podtrženo a sečteno: kromě úklidové čety nebyla v úterý na Aljašce ani noha. A přesto se mu nesrovnávalo v hlavě, jak je možné, že na Aljašce vyjma členů úklidowé čety nebyl nikdo z posádky. Napadlo ho poslední řešení. Vyhledal si v telefonním seznamu adresu a hmátl po kabátu. Donaldson ho zachytil ve dveřích. „Kam letíš, kapitáne?“

„V osobních záležitostech. Vzal bych si jeden den volno.“

„Doufám, že už tě netrápí to úterý?“

Renslowovi se v hlavě zatřepetaly varovné praporky. „Neříkals, že na ponorce byla úklidová četa?“ Donaldson odpověděl zvolna:

„Správně. Úklidová četa.“ Potom dodal podezřívavě: „Telefonní ústředna povídala, že jsi nepřestával žhavit linku. Mám pro tebe řadu vzkazů.“

„Rodinné problémy,“ zamumlal Renslow a začal se dohadovat, zda telefonistka jeho dnešní hovory neodposlouchávala.

Pracoviště Centrální výdejny radiologických ochranných prostředků bylo jen o blok dále. Vizitka na dveříchidentifikovala profesorsky vypadajícího pracovníka jako nějakého Swansona. Renslow ukázal Swansonovi služební průkaz a zeptal se ho, jaké jsou lhůty pro skartaci starých záznamů.

Dostalo se mu pohotového úsměvu. „Nikdy je nevyhazujeme, veliteli. Vládní nařízení, jestliže někdo ode dneška za deset let onemocní a jako důvod uvede ozáření, kterému zde mohl být během práce vystaven, můžeme vždy vytáhnout kompletní dozimetrické záznamy o celkové dávce ozáření, kterou u nás absorboval. Ty záznamy totiž chrání jak státní orgány, tak i nás před možnými žalobami o náhradu škody.“

Renslow ztišil hlas a přešel v důvěrný šepot: „Zajímá mě úterý šestnáctého června na Aljašce. Obáváme se, že někdo z posádky mohl obdržet vyšší dávku, než je obvyklé.“

Swanson zamrkal, zvážněl a vyhrkl: „Podívám se.“ Vracel se obratem a už po cestě si zamračeně četl v otevřené složce.

„Žádnému členu posádky jsme toho dne nevydávali dozimetr, veliteli. Z toho vyplývá, že nikdo v radiační zóně nepracoval.“

„A co úklidová četa?“

„Ani nikdo z úklidové čety nedostal dozimetr –“ Renslow pokrčil rameny a zklamaně se otočil, když Swanson, s hlavou stále zavrtanou do svého deníku, pravil:

„Jediný dozimetr, který jsme vydali pro Aljašku v řečené úterý, byl speciál TLD a bral si ho pan Thatcher.“

„Thatcher?“

„Ano, pane, jistý William Thatcher. Přijel sem s dalšími šesti lidmi z Washingtonu. Pan Thatcher požádal o tepelný luminiscenční dozimetr, prohlásil, že už byl jednou náhodou ozářen při výkonu služebních povinností a že už to nehodlá podruhé riskovat.

Ostatní si neřekli o nic.“

„Od jaké byli firmy?“

Swansona otázka zaskočila. „Od žádné, pane. Byli z ministerstva námořnictví –“

Někdo je musel vidět, přemýšlel horečně Renslow, někdo o tom nepochybně musel vědět…“Kde tu máte telefon?“ Swanson mu ukázal prstem. Renslow vytočil číslo závodního bezpečnostního útvaru, položil svou otázku, uvedl své jméno, hodnost a důvod pátrání. Pak nezbylo než čekat, až příslušní pracovníci projdou své záznamy.

Tak to je tedy trefa, usmál se spokojeně. Vlastně ne tak docela, ještě tu musel být jeden člověk z posádky, který měl toho dne na Aljašce službu – vojenská hlídka, postavená u můstku před vchodem do ponorky, jejíž povinností je nepustit na loď ani živáčka bez příslušného povolení. Jenže Bailey, který měl toho dne službu, byl po ránu vystřídán proviantním důstojníkem z Will Rogerse. A Will Rogers odrazil na moře před dvěma dny…

Proč střídali Baileyho? A proč hlídkou z jiné lodi? Jisté je jenom jedno – provianťáka z Will Rogerse už se zeptat nemůže.

K jižním molům to byla dlouhá chůze po zaprášené cestě. Renslow se zastavil ve stínu nejbližší budovy a otřel si čelo kapesníkem.

Bylo takové vedro, že začal měknout asfalt. Musí být dobrých třicet nad nulou.

Tam, kde ještě před nedávnem kotvila Aljaška, byla přivázaná přepadová ponorka. K ponorce byl připoután prám, nesoucí retenční nádrže. Kolem nádrží se vinulo červené radiační potrubí, kterým se odváděla radioaktivní voda, vypumpovaná z reaktorového systému jaderných ponorek. Renslow si prohlédl prám, otočil se k suchému doku a začal hledat přístřešek, používaný strážnými loděnice při jejich hlídkových pochůzkách. Našel jej ve stínu nástrojárny.

Byla to nevelká dřevěná kůlnička, prostorná jako venkovský záchod, zato s telefonní linkou, vedoucí do nástrojárny.

Uvnitř našel asi šedesátiletého muže. Na bradě mu vyráželo dvoudenní neholené bílé bodláčí. Muž se podíval na Renslowův odznak a neochotně odložil desky, v nichž si až dosud četl.

„Čím posloužím?“

„Já jsem z Aljašky…“

„Aljaška odrazila z Grotonu, už tomu bude tejden,“ přerušil ho muž nevrle.

„Z Modré posádky,“ dokončil Renslow rázně svou informaci.

„Šestnáctého června držel hlídku u lávkyjistý Bailey, z posádky Aljašky.“ Strážný nehnul ani brvou. „No a?“ Renslow slyšel, jak se mu do hlasu vkrádá drsný tón. „Bailey byl obviněn z porušení služebních povinností na hlídce – měl incident s nějakým dělníkem z loděnice. Mám to vyšetřit.“

Strážný odkudsi vytáhl malý notes a zalistoval. „Když něco hlásíme, děláme si o tom poznámku… Tady to je – šestnáctýho.“

Žmoulal si dolní ret, vzhlédl a zamračil se. „Váš Bailey byl odvolán v deset hodin. Na hlídku už se během dne nevrátil. Vzal to po něm Simmons z Will Rogerse. Víc tady nemám.“

„Měl jste ten den službu?“

Strážný sklapl notes a přikývl. „Každej den, od sedmi do tří.“

„A nevšiml jste si žádného… incidentu?“

Muž odpověděl sebejistě. „Kdybych si všim, tak jsem to zapsal.“

Vyklonil se z budky a plivl do prachu na zemi. „Toho vašeho Baileyho si ale pamatuju. Takovej přemoudřelej spratek. Jednou mu někdo roztrhne tu jeho nevymáchanou hubu.“

„Jste si jist, že tu k ničemu nedošlo?“

„Ani nemohlo. Žádný dělníci tu nebyli, aby si na ně Bailey otvíral tu svou držku. Kromě nějaké úklidové čety Portorikánů sem nepáchla ani noha.“

Renslow se zarazil. „Vůbec nikdo?“

„jak jsem řek,“ usekl strážný.

„Jen ti uklízeči a nějaký elektronici.“

„Nepamatuju se, že měli přijít nějací elektronici,“ řekl Renslow a naschvál se zatvářil zmateně. Strážný se zhnuseně odvrátil. „Myslel jsem, že námořnictvo má lepší přehled vo svejch věcech. Museli to být elektrikáři. Asi půl tuctu chlapů a dva z nich táhli kolo kabelu.“

„Já měl tehdy volný den,“ zamručel Renslow, pohroužen v myšlenkách. „O Baileym mi to hlásili až dnes ráno.“

„Žádnej incident tady nebyl.“ Strážný se vrátil ke svým deskám.

„Až příště uvidíte toho Baileyho, vyřidte mu, ať si dá pozor na zobák, nebo po něm jednou dostane.“ Potřásl hlavou: „Přemoudřelej spratek.“

Kapitán Hubert Manley, správce loděnice a spojovací důstojník mezi vojenským námořnictvem a společností Electric Boat, byl drobný mužík s řídnoucími bílými vlasy a nepřetržitě rozkohoutěným výrazem. Už před drahnou dobou převzal velení nad flotilou kancelářských stolů. Heslo „my též sloužíme…“ se stalo nejen jeho osobním motem, ale také součástí jeho charakteru. S léty se naučil mlčky snášet věčné stížnosti námořních kapitánů.

Činil tak s jistou odevzdaností a proud nikdy nekončících stížností přijímal jako kříž, jejž mu bylo nésti.

„Potkal jsem vaši drahou polovičku, ale mám dojem, že kdykoli sem zajdete vy, jsem já zrovna jinde.“ Renslow stiskl nabídnutou pravici. Kapitánův stisk byl jaksi provokativně pevný, avšak nepříjemně upocený. Manley usadil Renslowa do křesla, předvedl nezbytný rituál s podáváním kávy, zaujal místo ve svém křesle a vyčkávavě se na Renslowa zahleděl.

Renslow se naklonil kupředu. „Je mi líto, že vás musím obtěžovat, pane, ale shledal jsem nějaké nesrovnalosti, pokud jde o pracovní výkazy na Aljašce.“

Manley se zarazil, ruka s šálkem, která již urazila polovinu dráhy na cestě k ústům, se vrátila na stolek. Podle výrazu kapitánovy tváře Renslow usoudil, že se chystá brát celou věc osobně. „V jakém směru?“

Renslow vytáhl ze svého diplomatického kufříku pracovní výkazy:

„Mám tady mezeru, pokud jde o opravy na Aljašce, a to v úterý šestnáctého tohoto měsíce.“ Manley úslužně shrnul část svých listin ze stolu tak, aby Renslow mohl rozprostřít svoje papíry.

„Podle všeho soudě se šestnáctého na Aljašce nic nedělo, kromě úklidu.“ Manley se zatvářil otráveně. „To se někdy stává.

Plavidlo je přistaveno v přednostním pořadí a všechno děsně spěchá a pak najednou dojde ke zdržení, jemuž nemůžeme zabránit.

Vyšleme tam tudíž úklidovou četu před termínem, a to zejména v těch případech, jestliže se opravy blíží de facto k závěru.“

Jemňounce se usmál. „Většina námořních kapitánů přichází zpravidla s obdobnou stížností.“Kapitán Manley byl evidentně přesvědčen o tom, že se v námořním řemesle od dob kapitána Flinta nic moc nezměnilo. „Pravil jsem, soudě podle všeho, kapitáne,“ upřesnil Renslow. „Něco se tam totiž šestnáctého dělalo, jenže to nebylo vůbec zapsáno do pracovních výkazů.“

„Z čeho tak usuzujete?“

„Radiologická kontrola vydala hTD jednomu člověku, který v doprovodu své skupiny vstoupil toho dne na palubu Aljašky. A strážný z té kůlny sto metrů od mola si vzpomíná na skupinu šesti mužů, kteří vstoupili na palubu. Myslí si, že to byli nějací lidé přes elektroniku.“

Manley našpulil ústa v náhlém osvícení: „To byla asi ta skupina, kterou jsem doprovázel.“ Renslow vytřeštil zrak. „Nechápu.“

„Z úřadu generálního inspektora k nám vyslali skupinu za účelem prověrky zařízení doků. Umožnili jsme jim rychlou zdvořilostní exkurzi na Aljašce. Dokonce si myslím, že tam obdrželi nějakou dodávku materiálů, zatímco my jsme stáli na molu. Pravděpodobně bych vám to mohl zjistit podrobněji, i když si nejsem jist, že faktury byly vystaveny právě toho data.“ Na chvíli zaváhal.

„Budete-li na tom ovšem trvat.“

„Radil byste mi to?“ zeptal se Renslow. Manley volil slova obezřele. „Znamenalo by to vyčlenit na tu záležitost spoustu pracovních hodin a to právě v době, kdy trpíme jistým nedostatkem pracovních sil.“ Ostražitý pohled. „O tom nemohu rozhodnout já. Záleží na vás, jakou tomu přikládáte důležitost.“

Tudy cesta nevede, napadlo ihned Renslowa. Manley je kluzký jako úhoř. Nacpal své papíry zpátky do diplomatky. „Děkuji vám za ochotu, kapitáne.“

„To nestojí za řeč.“ Manley doprovodil Renslowa ke dveřím. „Od toho jsem zde, veliteli.“ Rychlé potřesení rukou a kapitán Manley se stáhl zpátky za dveře své úřadovny.

Když se ocitl venku, stáhl si Renslow sako a vydal se zpět k Donaldsonově kanceláři. Manley odpovídal na jeho dotazy příliš hladce a příliš hbitě. A strážný neviděl tři skupiny, ale pouze dvě. Úklidovou četu a pak tu partu elektroniků či nějakou skupinku, kterou za partu elektroniků považoval. Rozhodně by si je nespletl se skupinou význačných hostí – tu by poznal na první pohled.

A proč odvolali Baileyho z hlídky a nahradili ho člověkem z posádky jiné lodi? A proč na palubě Aljašky nebyl nikdo z její vlastní posádky?

Manley podával svá vysvětlení, aniž měl čas si je připravit, a byly v nich díry. Harris, Donaldson –a teď Manley. Tak či onak, všichni něco tají. Ale proč by Manley a Donaldson měli mít přístup k utajovaným informacím o Aljašce, z nichž by byl on –

Renslow – vyloučen? Poté si uvědomil, že z těch tří zná celou pravdu pouze jediný – Harris. Manley a Donaldson jednoduše plnili příkazy shora – a mlčeli.

S Aljaškou něco provedli. Něco tak utajovaného, že nepovažovali za možné informovat ani jeho, kapitána Modré posádky.

Jenže, čert je vem, Aljaška spadá stejným dílem pod moje velení jako pod Harrisovo!

10.

Oči měl zavřené sotva pět minut, když jej intercom probudil k životu: „Budíček! Budíček! Všichni na místa!“

Van Meer se zhoupnutím posadil na okraj lůžka a chvíli poseděl, s hlavou sevřenou v obou dlaních. Budíček ho vytrhl ze sna a v tuto chvíli se mu Groton a Cheryl jevily daleko skutečnější než jeho vlastní přelet do Charlestonu a nástup na palubu Aljašky před několika hodinami.

Do kajuty prosakovala vůně kávy a opečených topinek. S námahou se postavil na nohy a postříkal si tvář studenou vodou z umyvadla. V kajutě byl sám. Schulman spal pravděpodobně v křesle své ordinace a Constanza se jako obvykle objeví až teprve v poslední minutě při nástupu.

Protáhl se, poškrábal se, utřel si obličej a vydal se rovně za nosem do jídelny pro nižší důstojníky. Tam už seděli Okamoto a Cermak, přičemž Cermak se už pouštěl do druhé porce smažených vajíček se šunkou. O chvíli později vstoupili také Udall a Spencer. Vypadají stejně zbědovaně jako já, pomyslil si van Meer se zadostiučiněním, snad s výjimkou Spencera, který byl mezi nimi něco jako tělovýchovný maniak a dokázal po ránu vypadat, jako by právě absolvoval dvě míle osvěžujícího joggingu. Van Meer zachraptěl své „dobré ráno“ a pustil se do tří vajec a dvou topinek před sebou, přičemž se poprvé toho rána pokusil soustředit myšlenky. Aljaška stále ještě nevyplula na svou zlověstnou misi.

„Ještě kávu, veliteli?“ Posunkem odmítl nabídku drobného stewarda. „Děkuji, Perezi. Už mi to začíná zapínat.“

„Přivedla by vás k vědomí,“ pravil Udall bez úsměvu. „A zkrátila život,“ dodal Spencer.

„Všichni se hlásí na svých stanovištích. Oblečení pracovní.“

O deset minut později zaťukal Olson na dveře jídelny a předal van Meerovi hlášení. „Constanza se ještě neobjevil, pane. Stejně jako Russo.“

Van Meer se zakabonil. „Kdo je to Russo?“

„Nový muž. Radista.“

Van Meer se matně rozpomněl na drobného chlapce s dětským obličejem. Trochu mladý, pomyslil si. Kruci, až příliš mladý.

„Služebna tři vystaví manévrovací hlídku. Velitel van Meer na můstek.“ Podškrábnul zprávu o prezenci při ranním nástupu, popadl čapku a nepromokavý plášt. Z lehkého pohupování lodi vytušil, že nahoře bude pěkně foukat. Harris stál už na můstku a vedle něho telefonista Gerassi.

„Dobré ráno, pane,“ pozdravil van Meer. Harris vypadal upjatě a nepřístupně a na van Meerův pozdrav jen nedbale přikývl. Van Meer se obrátil ke Gerassimu. „Požádejte přes intercom všechny úseky, aby nahlásily, zda jsou připraveny k vyplutí.“

„Ano, pane.“

Tmavě šedá mračna se převalowala hrozivě nízko a jen místy prosvítala bledá obloha. Na východě se zvolna rodil příslib úsvitu. Vzduch byl svěží a vítr zesílil. Přes příď se převalovaly vlny a dorážely až na patu věže. Van Meer hleděl chvíli prázdným pohledem na mořskou hladinu, ale pak už Gerassi začal přijímat hlášení z různých úseků z útrob lodi: „Vše v pořádku.“

„Strojovna hlásí reaktor v pohotovosti, pane.“

„At radista ohlásí na velitelství eskadry, že Aljaška je připravena k vyplutí.“

Dole u schůdků se ozval nějaký hluk a pak uspěchaný hlas:

„Dovolte mi vstoupit, pane.“ Rozeznal hlasy Polettiho a Morrisona, kteří drželi hlídku na pravoboku a levoboku. Van Meer jen pokynul, aby vstoupili, a podíval se na Harrise, který tu stále ještě nehnutě postával a hleděl na moře. Na můstku začínala být tlačenice, ale Harris se neměl k odchodu.

Ze Simon Lake se ozvalo něčí volání a van Meer se otočil, aby mohl sledovat, jak palubní družstvo uvolňuje poslední uvazovací lana. Dva muži se právě chystali zatáhnout lávku, když k ní doběhl muž a v poslední chvíli po ní přeběhl na palubu. Russo, pomyslil si van Meer, poslední rychlovka před vyplutím.

Náhle si uvědomil, že mu Gerassi něco říká. „Vyglutí povoleno, pane.“

Van Meer přikývl. „Ohlašte všem stanovištím hotovost k vyplutí.“

Gerassi zopakoval rozkaz do lodního telefonu. Van Meer sepjal dlaně kolem úst a vyklonil se ven z můstku: „K lanům!“

Speciální pomocný oddíl, který už zaujal místa podél boků Aljašky a Simon Lake, ožil náhlou aktivitou. „Pustit čtvrté lano!“ A vzápětí: „Pustit springr!“

Námořníci ze Simon Lake začali na svou palubu rychle vytahovat lana, uvolněná z Aljašky.

„Pustit záďové lano!“

Aljaška se pomalu začala vzdalovat od pomocné kotevní lodi. Van Meer chvíli vyčkal a zavelel: „Malý zadní chod!“

„Malý zadní chod!“ opakoval Gerassi.Rozlehlo se trojí zahoukání lodní sirény a pod zádí zavířila voda.

„Pustit příďové lano!“

Příd Aljašky se vyhoupla na volnou vodu a vyrovnala se s přídí Simon Lake.

„Stát!“ Víření na Chvíli ustalo. „Kormidlo deset vlevo. Malý přední chod.“

„Kurs sto padesát.“

„Kurs sto padesát, pane.“

„Přední chod.“

„Přední chod, pane.“

Aljaška nyní směřovala doprostřed řeky a Simon Lake se za jejich zádí začala zmenšovat. Před přídí je čekaly šedivé vody přístavu Charleston Harbor, poseté válečnými plavidly a nákladními loděmi.

Ještě dále před nimi se otevíralo sedmimílové hrdlo zátoky a za ním už jen Atlantik, zmítaný oceánskými vlnami. Van Meer vydával kormidelně jeden povel za druhým. Loď postupně míjela ostrov Folly a dostávala se do vlastní zátoky.

Van Meer přimhouřil na chvíli oči, nechal se ovívat větrem a sprškou vodní tříště do tváře a hleděl na racky, kroužící v brázdě za lodí. Zanedlouho se všichni ocitnou v dokonale zapečetěném prostoru, obklopeni jen umělými hmotami, kovem a dřevěnými dýhami, uzamčeni ve světě, v němž není ptáků nad hlavou, ani větru, ani vln, ani oblohy– A dokonce ani pohybu.

Vzduch si bude udržovat svých konstantních dvaadvacet nad nulou a jediný rozdíl mezi dnem a nocí bude udávat vnitřní osvětlení lodi: ve dne bílé, v noci červené. A kromě mužstva nebude na celé lodi jediný živý tvor. Ani kanárek. Dokonce ani šváb…

Začali si prořezávat cestu vlnami, jež jim hnal vítr vstříc od zálivu, a Aljašku začala zalévat voda. „Palubní mužstvo z paluby!“ Gerassi předal povel a za chvíli ohlásil: „Paluba čistá, mužstvo uvnitř, pane.“ Van Meer zachytil Gerassiho obličej a zalila ho náhlá vlna soucitu. Ponorkáři zřídkakdy trpívali mořskou nemocí a nebrali proto léky. Neměli to zapotřebí – v hlubině tří set metrů, kde byla Aljaška nejvíc ve svém živlu, se ponorka aninehoupala, ani nekymácela.Po příštích dvacet minut obhlížel záliv, sledoval pozorně situaci a vydával povely, které Gerassi předávaldo kormidelny. Otočil hlavu dozadu,aby se podíval na vzdalující se břehy Charlestonu, a ke svému podivení zjistil, že za ním stále ještě stojí Harris a upřeněho pozoruje. Uvědomil si, že ho Harris sledoval po celou tu dobu, co vedl ponorku z přístavu. Měl náhle pocit žáčka, kterému poprvé svěřili loď, aby ji vyvedlna moře. „Nějaké připomínky, pane?“

Střetl se se zamyšleným pohledem. „Očekávals nějaké, Vane?“

„Myslil jsem, zda nemáte něco na mysli,“ řekl van Meer stroze.

„Mám.“ Harris chvíli studoval moře a prohlásil: „jdu dolů. Dej mi vědět, jakmilemineme poslední bóji plavební dráhy.“Van Meer za ním hleděl, jak mizí v průlezu, potomzvedl hlavu a jal se pozorovat kroužící racky. Polettia Morrison se začali plně věnovat svým dalekohledům.Gerassi zíral na moře a vypadal jako zmoklá slepice.Van Meer neměl tu nejmenší představu o tom, co bymohlo Harrise trápit. Nu, pokud jde o něj, ještě desetdní to vydrží a pak už mu můžou být všichni ukradení… Mračna na východním nebi nabývala mdle šedého zbarvení a na světlejším pozadí se počaly ostřeji rýsovat kontury plavidel, kotvících na rejdě. Rackové začali zaostávat za lodí, dávajíce křikem najevo svézklamání nad tím, že v brázdě za Aljaškou nezůstávajížádné jedlé odpadky. Vlnobití zesílilo. Van Meer semálem musel usmát při pohledu na Gerassiho, který tu stál s pobledlým obličejem a sevřenými čelistmi. Dokud se ponorka neponoří, není Gerassimu žádné pomoci.

Pomalu opouštěli záliv a linie plochého pobřežíse začala rozplývat v dálce,až hlídkující Morrisonohlásil: „Poslední bóje plavební dráhy, pane.“Van Meerovi chvíli trvalo, než našel příslušnou bóji, černý kovový kužel, poskakující na vlnách. Zapojil lodní intercom a přepjal spínačem na kapitánovo stanoviště. „Poslední bóje, pane.“ Harris přijal hlášení a van Meer zapjal zbývající tlačítka. „Konec hlídky pro manévrovací družstvo. Přechod na normální provoznírežim. Hlídku drží úsek jedna.“

Vděčný Gerassi zmizel v podpalubí a van Meer se vrátil k pozorování černozeleného vlnobití. Někde tamhle v dálce, jen několik mil od pobřeží, volně splývá sovětská monitorovací loď a pečlivě zaznamenává všechny výjezdy z Charlestonu. Jestliže radary nelhaly, pak dnes ráno opustila své dosavadní stanoviště a v tom případě se Aljašce podaří proklouznout nepozorovaně ze zátoky.

„Dovolte mi vstoupit, pane.“ Constanza se vyšplhal z průlezu plný dobré nálady bez ohledu na oteklé váčky kolem očí. Zazíval a zhluboka si naplnil plíce oceánským vzduchem. „Panebože, nerad to říkám, ale je to prímový, že jsme zase zpátky na vodě.“

Van Meera lehce zamrazilo. „Já zas nejsem tak velkým masochistou.“ V Constanzově zracích se objevil pobavený pohled.

„Vypadáte, jako by vám měl zamrznout motor, Vane. Měl jste si přinést větší zásobu alkoholu v těle.“

Každý už tu pomalu mluví jako Harris, napadlo van Meera. „Máte možná pravdu. Tohle je jediná loď v celé eskadře, která je poháněná chlastem.“ Constanza na něho ostře pohlédnul, aby zjistil, zda je to narážka na něho, a pokrčil rameny. „Dovolte mi opustit můstek, veliteli.“ Sehnul se k průlezu. „Když to ale vezmu kolem a kolem, toho alkoholu jsem trochu přebral.“

Harrisův stín a pravá ruka. Napohled se ti dva lišili, ale vydávali stejné tóny.

Přitáhl si kabát těsněji k tělu. Potrvá to ještě dvě hodiny, než vyvedou Aljašku z mělčin a budou ji moci ponořit. Člověk se vždycky cítí bezpečněji, když má pod kýlem nějakých třicet metrů vody navíc. Bylo to zvláštní: kdyby se ponořili hned teď, mohli by sklouznout podél kontinentálního šelfu do volného oceánu za poloviční dobu než plapbou po hladině.

Celou věčnost hleděl upřeně na šedivé nebe a šedivý oceán.

Konečně znovu zapojil intercom: „Připravit k ponoření.“

V duchu viděl posádku, jak upevňuje či zavírá volně položené součásti vybavení, zajišťuje průlezy meziúseky, prověřuje náhradní systémy osvětlení (jestlipak si Schulman vzpomene, že má prověřit systém náhradního osvětlení na ošetřovně?) a provádí dalších sto a jeden úkonů, jež je třeba provést, než se Aljaška vnoří do hlubin.

Spencer jako dozorčí pro sestup provede inspekci celé lodi od špice k zádi. Kdyby náhodou něco důležitého přehlédl, nepomůže jim ani pánbůh.

Na můstek začala z intercomu pršet z různých úseků lodi hlášení o hotovosti: „Klimatizace připravena.“

„Vnější sací a vypouštěcí ventily uzavřeny a zamčeny. InVazníkové přepážky uzavřeny a zajištěny.“ A nakonec trochu nervózní hlášení od Spencera: „Lod připravena k ponoření, veliteli.“

„Příprava k ponoření! Opusťte můstek! Opusťte můstek!“

Poletti a Morrison se okamžitě začali hrnout do průlezu.

Van Meer počkal, až hlídky opustí žebřík, potom dal dvakrát sirénou znamení a křikl do intercomu: „Sestup! Sestup! a O vteřinu později za sebou přibouchl poklop, zajistil ho, a napůl seběhl a napůl sklouzl po osmimetrovém žebříku do řídícího střediska.

I kdybyste za sebou měli už tři plavby na Aljašce, přesto by na vás její řídící středisko působilo hrůzostrašným dojmem: vypadalo jako zešílevší pilotní kabina velkého dopravního letadla. Stěny byly poseté palubními měřicími přístroji, číselníky a ciferníky, a celé řídicí středisko bylo nacpáno obsluhou.

Těsně u řídicího panelu seděli v tvarovaných křeslech kormidelníci Clinger a Sandeman a manipulovali pákami ručního řízení jako v letadle. Mezi nimi seděl Spencer, důstojník pro sestup, s hlavou schýlenou a očima upřenýma na sadu přístrojů před sebou. Vpravo od nich seděl u klimatizačního potrubí velitel družstva Gurnee, odpovědný za naplňování vyrovnávacích nádrží vodou. Gurnee byl drobný šlachovitý mužík, který, kdyby na to přišlo, by byl schopen zvládnout úkoly celého řídicího střediska zcela sám. V přilehlém úseku sledovala radarová a sonarová četa, jak pestrobarevné paprsky vykreslují na obrazovce radiolokátoru obraz nejbližšího vnějšího okolí. Vedle nich sledovali dva specialisté drobné světelné tečky, vyskakující na indikátoru a zaznamenávající kurs ponorky na pozadí pobřežní mapy státu Karolína. Aljaška zná v každý jednotlivý okamžik svou přesnou polohu.

Harris seděl v kapitánském křesle ve vzdáleném konci řídicího střediska a pozoroval van Meera. Van Meer přikývl, postavil se na velitelské stanoviště uprostřed a zavelel: „Periskop na hladinu!“ Uchopil ovládací páky periskopu, přiložil oči k okuláru a začal přístrojem otáčet. V první okamžik neviděl nic než šedivé nebe a černé vody kolem. Poté si něčeho povšiml. Začal otáčet držadlem pravé ruky, až se mu podařilo periskop zaostřit jako dalekohled. Pod hrozivými mračny se ve vzdušných proudech zmítal osamělý racek…

„Na periskopovou hloubku, Spencere.“ Napětí v místnosti houstlo.

Spencer si nervózně odkašlal. „Na periskopovou hloubku, pane.“

Odněkud z útrob lodi bylo slyšet hrnoucí se vody – vyrovnávací nádrže stále ještě přijímaly zátěž. Na uzávěrovém panelu zhaslo poslední světélko. Všechny vnitřní prostory byly uzavřeny. Na indikátoru se objevily červené svítící pruhy.

„Lod vyvážena pro sestup, pane,“ ohlásil Spencer. „Vpouštím přetlakový vzduch.“ Z trubek se ozvalo syčení a van Meer pocítil vzrůstající tlak v bubíncích uší. „Ověřit tlak!“

Gurnee se ozval od palubního tlakoměru: „Tlak normální.“ Van Meer v periskopu zahlédl, jak se první vlny převalily přes vnější palubu ponorky a vzápětí ji zalily úplně. Imgulsivně vytáhl periskop o něco výše: racek se znenáhla ztrácel v dálce a směřoval plavným letem k pevnině.

Ponorka byla teď trochu skloněná k přídi a van Meer sledoval Spencera, který z ukazatele před sebou prováděl odečet na vodováze. „Uzavřít odvzdušňovací ventily. Sestup pod úhlem deset stupňů.“Clinger zatlačil řídicí páku od sebe jako v letadle. „Klesání deset stupňů, pane.“

S rostoucí hloubkou ponoření se náklon lodi zvyšoval. Van Meer sledoval hloubkoměr: dvacet metrů, dvacet pět metrů…

Spencer vzhlédl od přístrojů: „Periskopová hloubka, pane.“

„Všechny úseky zkontrolují zařízení a prostory. Spusťte ventilátory.“

Spencer předal povely dále a znovu upjal pohled na přístrojovou desku. Čelo se mu svítilo potem. Dokonce Harris pociťoval zřejmě napětí. Ještě před chvílí si hověl pohodlně v křesílku, s rukama složenýma na žaludku. Teď seděl vzpřímeně a ostražitě se zaposlouchával do všech zvuků, přicházejících z lodi.

Nevypadalo to snad právě takhle na palubě ponorky Thresher tehdy v třiašedesátém, těsně před tím, než padla na dno a zhroutila se pod tlakem vody napadlo náhle van Meera. Sto čtyřicet Jonášů ve velrybím žaludku? Začínáte být poněkud morbidní, van Meere, vyčinil si v duchu. Už jste měl dávno spolknout svou tabletku equavilu.

Ze všech úseků ponorky obdrželi hlášení „vše v pořádku“. V řídicím středisku panovalo ticho, narušované pouze slabým bzučením větráků a tichým bubláním vody, přečerpáwané mezi jednotlivými vyrovnávacími nádržemi.

„Periskop zasunut. Lod ustavte na třiceti metrech, Spencere.“

„Na třiceti, pane.“

„Pomalu sestupovat, Spencere.“

Spencer měl oči přilepeny k náklonoměru. „Sestup pod úhlem pěti stupňů.“

Clinger lehce přitáhl páku a bublina v náklonoměru o něco postoupila. „Sestup pět stupňů, pane.“

„Třicet metrů, veliteli.

Podélný náklon uspokojivý.“ Přikázal další kontrolu všech úseků.

Vše v pořádku. „Na šedesát metrů, Spencere!“

„Na šedesát, pane.“

Boční houpání lodi odumřelo již před několika minutami.Teď tu byli dokonale uzavřeni, jen sami se sebou a s šeptajícími stroji a přístroji všude kolem. Van Meerovi znovu vyvstal před očima obraz racka s doširoka rozprostřenými křídly.

„Šedesát metrů, veliteli. Náklon nula.“

Van Meer vrhl pohled na kompas. „Kurs rovných devadesát.“

„Kurs devadesát, pane.“

A je to. Jsou pod hladinou. Pokud budou plout nad šelfem, zůstanou na šedesáti metrech a potom se spustí na operační hloubku. Ještě potřetí si vyžádal hlášení z úseků a vydal povel:

„Držet kurs a hloubku, Spencere.“

„Držet kurs a hloubku, pane.“

Vycítil, že se Harris postavil vedle něho, a otočil se. „Jsme na šedesáti metrech, kurs devadesát, kapitáne. Rychlost plavby standardní. Funkce reaktoru normální.“

Harris nepřítomně přikývl. „Přejímáte velení, Spencere.“ Poté se otočil k van Meerovi: „V mé kajutě za pět minut. Zavolejte tam též doktora Schulmana.“

Van Meer za ním hleděl s očima rozevřenýma údivem dokořán a snažil se vyvolat si před svým vnitřním zrakem obraz plachtícího racka. Avšak jediné, co mu jeho fantazie byla s to nabídnout, byl obraz těžce se převalujícího černého oceánu a pustého nebe.

Harrisova kajuta oplývala přepychem. Stěny byly obloženy dýhami s ořechovým vzorem a na palubovce s jekorem ležel ještě kobereček, vizuálně zpříjemňující mezeru mezi dřevěným stolkem a lůžkem, které se spíš podobalo moderní ploché válendě. Do stěny bylo zabudováno několik kontrolních přístrojů a přímo nad lůžkem visela velká barevná fotografie aljašského ledovce, za nímž se v dáli tyčilo horské pásmo. Ve světle stolní lampičky vypadala kajuta jako kapitánská ložnice někde na luxusním výletním parníku. Několik snímků v rámečcích, vystavených na poličce, byly bezpochyby podobizny Harrisových rodičů a obrázky ze zálivu Back Bay. Na jedné z fotografií spatřil van Meer nikoli bez překvapení Elizabeth Renslowovou, mladšía šťastnější než tu, kterou osobně poznal. Harris rozhodně nebyl typem muže, který by se nechal unášet sentimentálními vzpomínkami, a van Meera napadlo, zda Harris nepovažuje ten snímek za osobní trofej. Usoudil, že to trofej skutečně je.

Harris se zvrátil dozadu v křesle, potlačil zívnutí a pokynul van Meerovi a Schulmanovi, aby se posadili. „Všichni jsme obdrželi instrukce od admirála, a proto vás nechci zdržovat dlouhými rozklady. Máte-li nějaké dotazy, můžete je položit teď.“ Odmlčel se a věnoval oběma unavený pohled. „Z důvodů, jež jsou nám všem sdostatek známy, je toto s největší pravděpodobností jediná příležitost, kdy si můžeme o našem cvičení otevřeně pohovořit.

Pokud vás zajímá, zda existují nějaké písemné rozkazy, musím vás ujistit, že nikoli – ani zde, ani nikde jinde. Cvičení je přísně tajné, jak si můžete lehce domyslit.“

Ozvalo se zaklepání na dveře a Harris tiše zaklel. „Pojdte sakra dál a koukejte rychle vypadnout.“ Dveře se otevřely a v nich se objevila bezvýrazná tvář Pereze, drobného lodního stewarda.

„Objednal jste si kávu, pane.“ Harris přikývl a udělal pro podnos místo na stolku. Perez položil podnos, zalil z čajníku tři šálky kávy a čajník odložil na elektrický vařič vedle. Harris trpělivě vyčkal, až steward zmizí za dveřmi, a teprve potom pokračoval.

„Cvičení bude trvat deset dnů. Třetího dne je plánováno setkání s přepadovou ponorkou Chicago.“ Pohlédl na Schulmana. „Kapitán Blandini z Chicaga je do věci zasvěcen, a kromě něho ještě také jeho zástupce a navigátor. Spojení s Chicagem budeme udržovat pouze prostřednictvím těchto tří osob. Pokud by s nimi přišla naše posádka do styku, potvrdí jim tito tři tak řečenou zhoršující se mezinárodní situaci.“ Usrkl kávy. „Chicago bude monitorovat průběh celého cvičení a po celou dobu se nám bude držet za ocasem. To bude naše standardní operační situace.“

Zarazil se a na chvilku ztratil nit. Toho využil Schulman: „Kdy začne běžet záznam z pásky?“

„Zatracené pásky.“ Harris zavřel oči. „Teď jsem vám jen opakoval, co říkal admirál, doktore.Neposlouchal jste. Po celou dobu cvičení nebudeme mít spojení s nikým na celém božím světě kromě ponorky Chicago. Tuhle elektronickou boudu na nás ušili hoši z Washingtonu. Povolili nám jedinou vyjimku: jednou denně odvysíláme hlášení o stavu na palubě přes družicový systém FasTrans. V případě vyjimečné a nouzové situace, která, jak doufám, nenastane,“ Harris znovu otevřel oči, „nám mohou zvenčí odvysílat zprávu, která odruší záznamy na pásce, a my budeme schopni ji reálně přijmout. Jinak veškeré zprávy, které přijmeme jakoby rádiem, bude simulované zpravodajství z pásků, zabudovaných na palubě, včebně několika rodinných radiogramů. První zprávu přijmeme už dnes.“

Schulman vypadal stále nešťastně a začal v zubech žmoulat obroučku svých brýlí.

„A raketové družstvo nezjistí nic?“

Harris potřásl záporně hlavou. „Nic, ledaže by fyzickým násilím otevřeli cvičné bojové hlavice. Počítače byly naprogramovány tak, aby dávaly příslušné správné odpovědi na všechny kontrolní dotazy, kladené od řídicího pultu.“

„Takže jediným naším úkolem je zjišťovat, jak se bude chovat posádka,“ řekl van Meer klidně.

V kajutě nastalo tíživé ticho. „Máš něco na srdci, Vane, co bys nám chtěl sdělit?“

Přesně do téhle pozice jsem se nechtěl dostat, pomyslil si van Meer znechuceně. Cheryl měla pravdu, jako vždy. Nejen že jsem toho hodně vypil, ale taky moc žvaním. Jenže teď, když už jsem to nakousl, nemůžu mlčet, rozhodl se van Meer. „Po příštích deset dnů budeme programově přesvědčovat posádku, že se svět řítí do záhuby, a potom odpálíme čtyři rakety. Je to tak?“

Harris přikývl. „Správně, Vane. Jestliže neobdržíme žádnou vyjimečnou radiorelaci, o níž jsem se zmínil, odpálíme čtyři ptáčky se slepými hlavicemi. Přesně takhle to uděláme. Desátého dne odpoledne.“

„A potom?“

Harris si povzdechl. „Povíme posádce, že se jednalo o cvičení, a obrátíme v klidu domů.“

„Jak si myslíš, že na to budou reagovat?“

„Já nejsem expert na luštění hádanek, Vane. ChceŠ se kolem toho dohadovat?“

„Mluvím naprosto vážně,“ pokračoval van Meer tvrdohlavě. „Napřed je v průběhu deseti dnů protáhneme peklem a pak jim kliďánko řekneme, že se jednalo o cvičení, že jejich domovy neleží ve skutečnosti v troskách a že všechno je perfektně růžové a usměvavé jako jindy. Nemohu si pomoct, ale očekávám od posádky velmi silnou reakci.“

Harris se otočil i s křesílkem k Schulmanovi: „Doktore?“

Schulman ještě chvíli studoval obroučku ožvýkaných brýlí. „Řekl bych, že dojde k hromadnému uvolnění, nejspíš k něJaké kolektivní euforii nebo lehké hysterii.“ Po krátkém váhání dodal: „Ale mohou se vyskytnout i případy určitého rozhořčení, zejména mezi muži, kteří mají rodiny.“

Harris svraštil čelo: „Věřím, že vycházíte ze zkušeností své odborné praxe, doktore. Souhlasím s tím, že posádka pocítí obrovské ulehčení. Po cvičení se vrátíme do Charlestonu, s posádkou budou provedeny individuální pohovory za účelem další analýzy a všichni dostanou mimořádnou dovolenou, než budou povoláni na další hlídkovou plavbu. Tahle dovolená navíc urazí hrot všem případným negatiwním pocitům, jestli k nim vůbec dojde.“

„Ale co bude během těch desíti dnů?“ nedal se van Meer odradit od svého dotazu. Harris se zatvářil otráveně. „Copak jsi to neposlouchal, Vane? Vždyt právě o tohle během celého toho zpropadeného cvičení jde! Od nás se očekává, že právě tohle pomůžeme zjistit. Opět se obrátil k Schulmanovi: „Co předpokládáte vy?“

Schulman se pohroužil v rozjímání. „V období před odpálením střel bych očekával, že u posádky bude narústat deprese a úzkost, rozhodně se také vyskytnou určité projevy hněvu a pravděpodobně také pocit bezmoci. Odmyslím-li si však tyto průvodní symptomy, přikláním se k názoru, že budou jednat přesně v tom duchu, jak byli vycvičeni, i když budou lehce poznamenanítěmi emocemi, o nichž jsem se už zmínil.“

„Nějaké sklony k násilnému jednání?“

„Mezi členy posádky? Pochybuji.“

Harris náhle povstal. „Ještě nějaké dotazy, Vane?“ Van Meer měl už něco na jazyku, ale pak to raději spolkl a potřásl hlavou.

Schulman se z ničeho nic zeptal: „Kde je ten přehrávač s páskou?“

Harrisovi přeběhl přes rty náznak úsměvu: „Tam, kde byste ho nejméně –“ Zadrnčel telefon, Harris zvedl sluchátko, chvíli poslouchal, řekl „za moment“, zavěsil a potřásl hlavou. „Stroop si se mnou chce probrat některé speciální úkoly.“ S kyselým úsměvem dodal. „Právě tuhle hru tedy budeme hrát po příštích deset dnů. Budeme se jednoduše tvářit, jako bychom byli na docela normální hlídkové plavbě.“ Pokýval směrem k Schulmanowi a ten se zvedl k odchodu. „Vane, ty tu ještě chvíli zůstaň.“

Po Schulmanově odchodu si Harris začal pohrávat tužkou v prstech a vyhýbal se van Meerovu pohledu. „Chtěl bych, abys – až tohle cvičení skončí – požádal o přeložení. A mám-li být upřímný, myslím si, že ti ta nabídka hraje do noty.“

Byla to pravda, avšak van Meer to nechtěl otevřeně přiznat.

Nenadál se, že s tím přijde Harris z vlastní iniciativy. Tuhle věc chtěl vyřešit sám, o své újmě. „Jaké máš důvody?“

Harris na něho pohlédl s bezvýraznou tváří. „Jednoduché. Prostě nám to spolu nevychází a nemá význam si předstírat opak. Také posádce to nezůstalo utajeno a je jen otázkou času, kdy se někdo z nich toho pokusí využít. Chtěl bych tomu předejít, protože v opačném případě bychom oba dva mohli zažít horké chvilky.“

Obdivoval Harrise za jeho otevřený postoj, ale přesto se nedokázal ovládnout natolik, aby nedal najevo svou zlobu.

„Máš nějaký konkrétní důvod?“ Harris ztěžka vzdychl. „Je jich dost, ale upřímně řečeno, žádný z nich není toho druhu, abyCh ho mohl zapsat do tvých kádrových materiálů a s úspěchem obhájit.

Zkrátka – příliš mnoho rozjímáš. Oddávášse snění. Nejsi šťastný. A nakonec si myslím, že ti na válečném námořnictvu záleží asi tolik jako na loňském sněhu.“ Hlas se mu nyní přitvrdil. „Už v tebe nemám důvěru, Vane. Ani jako v důstojníka námořníka, ani jako v mého zástupce na palubě Aljašky.“

Van Meera polilo horko. „Budu o tom přemýšlet.“ Harris pokrčil rameny. „Po několik týdnů se prostě pokusíme překážet jeden druhému co nejméně.“

Van Meer se zvedl, ale když už byl u dveří, náhle se zvědavě otočil. „Co si myslíš o tom cvičení ty?“

„Myslím si, že smrdí,“ pravil Harris klidně. „V tomto ohledu se naše názory zřejmě nerozcházejí. Ale je to pravděpodobně jediná věc, na níž se spolu shodneme.“

„Jenže jsi po celou dobu proti tomu neřekl ani slovo.“

Tužka klepla o stůl. „Kristepane, dostal jsem rozkaz! Já neurčuju politiku. Já jsem tu od toho, abych ji prováděl. Jestli ti někdy svěří samostatné velení nad ponorkou, budeš ji provádět také.

Ostatně, mohl jsi uplatnit své námitky. Proč jsi to k čertu neudělal?“ Chvíli na van Meera zíral velkýma očima a potom vybuchl. „Nebo si myslíš, že mě baví dělat poskoka politikům? Že mě těší, když si ze mě někdo dělá pokusného králíka? A napadlo tě vůbec někdy v této souvislosti, že závěrečné hodnocení, které napíše doktor Schulman o nás dvou, bude pravděpodobně stejně dlouhé a vyčerpávající jako zpráva o chování posádky?“

Znovu zabzučel telefon. Harris si ve zmatku pročísl rukou vlasy a gokynul van Meerovi, že může jít. V chodbičce van Meera napadlo, že po jeden krátký moment si s Harrisem rozuměli. Kdyby nebyl Harris tak unavený, kdyby z manévrovacího úseku nezavolal Stroop, kdyby z toho všeho nebyl on sám tak vedle – možná, že by se jim poprvé podařilo jeden druhého pochopit…

Svou kajutu našel prázdnou. Zabouchl za sebou dweře, postál uprostřed a rozhodowal se, zda se má svalit na postel, anebo psát dopis. Posadil se k psacímu stolku. Když se loučil s Cheryl, nevypadala dvakrát šťastně.Nepomohl jí vyřešit ani jeden z jejích problémů, zato k nim přidal ještě své vlastní…

Zaplnil už púl listu svými omluvami, když ho to náhle přepadlo.

Zarazil se, otevřel ústa jako k zívnutí, začal si masírovat kořen nosu…

Znovu ležel vedle přistávací dráhy malého soukromého letiště v Pensylvánii a cítil, jak mu žár spaluje záda. Žhavý olej se v potůčcích rozléval trávou. Někdo zoufale křičel a nějaká hustá tmavátekutina mu stékala po obličeji a smáčela mu košili…

Jakžtakž se postavil na nohy, pocítil, že látka jeho saka začíná čpět spáleninou a že mu na kůži naskakují puchýře. Za jeho zády hořel vrak malého osobního letadla Cessna 155 a uvnitř hořícího trupu někdo zoufale křičel. Stál tam nehybně, v šoku, a pokoušel se upamatovat, jak se sem dostal, vzpomenout si, co se vlastně přihodilo, uhádnout, komu patří ten hlas v letadle…

Dokonce ani dnes nebyl s to odhadnout, jak dlouho tam vlastně tehdy stál, zatímco něčí hlas skomíral v dohořívajících troskách letadla. Rosenberg mu řekl, že to nemohlo trvat déle než vteřinu, maximálně dvě. Jenomže van Meer tomu nevěřil. Věděl zatraceně dobře, že tam stál celé minuty, naprosto nečinně, zatímco člověk, jenž mu byl ze všech lidí nejbližší, se tak zaživa pekl. Maggie.

Bylo pozdě, příliš pozdě. Vrhl se k letadlu, ale žár byl příliš prudký, a pak přiběhli nějací lidé a strhli jej zpět. A ten křik ustal beztak o něco dříve…

Van Meer se otřásl, vzal do rukou napůl popsaný list a roztrhal ho na malé kousíčky. To nejmenší, co pro ni ještě může udělat, je, že zůstane věrný její památce.

Cítil se velmi utahaný a navíc jej zachvátila vlna černé deprese.

Nejlepší by bylo se vyplakat, ale na to je příliš starý, a také tu nemá nikoho, u koho by mohl vybít světobol. Otevřel šatník a našel svou tabletu.

Uplynulo však ještě nejmíň dvacet minut, než se mu podařilo vytlačit z vědomí obraz hořícího letadla a upadnout do neklidného spánku.

11.

„Nějaké potíže s očima? Závratě? Bolesti hlavy? To jsou normální potíže po návratu z moře.“

Renslow zavrtěl záporně hlavou. „Cítím se výborně, doktore. Kdyby to záleželo jen na mně, vůbec bych sem nepáchl.“

„Už budeme u konce.“ Lodní lékař kapitán John Hamady si přitáhl stoličku blíže k Renslowovi, jenž seděl na vyšetřovacím stole.

Doktor vytáhl z kapsy svého pláště oftalmoskop a podržel ho Renslowovi před obličejem. „Považujte povinnou prohlídku za preventivní údržbu, veliteli. Možná narazíme na něco dřív, než se to stačí vyvinout v problém. Kdyby vás něco začalo zlobit, až budete tři sta metrů pod hladinou, jste vyřízený. Dívejte se před sebe a nemrkejte.“

„K čemu je to světýlko dobré?“

„Abych si mohl posvítit na síť drobounkých cévek na sítnici oka.

Je to jednoduchý způsob, jak zjistit arteriosklerózu.“

„Maria panno, ještě mi není ani čtyřicet.“

Hamady soustředěně pozoroval místo, vzdálené na dva prsty od Renslowova nosu. „Arterioskleróza nedbá na věk, kapitáne.“

Přesunul přístroj k druhému oku. „Činilo vám někdy potíže hýbat prsty? Bolely vás někdy ruce? Dobrá, hotovo. Můžete se obléct.“

Doktor zastrčil oftalmoskop a vrátil se ke stolu.

Renslow si natáhl kalhoty. „Tak jak na tom jsem?“

„Jste podstatně zdravější než náš dolar.“ Hamady začal něco psát na recept.

„Býváte často nachlazen?“

„Po každé hlídkové plavbě chytnu těžkou rýmu.“

„Zkuste tyhle kapky, možná vám pomohou.“

„Jsou účinné?“

„Lepší si za peníze nekoupíte.“

Renslow si zastrčil recept do kapsy a posadil se znovu na vyšetřovací stůl a začal se obouvat. Povšiml si, že doktor Hamady má na člověka s postavou knihovníka o tělesné výšce nějakých sto sedmdesát centimetrů neobyčejně velké a mohutné ruce, avšak překvapivě jemné a přesné.

„Jak to, že jste uvízl u námořnictva, doktore? V civilubyste si jistě zařídil daleko výnosnější praxi.“ Hamady pokrčil rameny. „Možná ano, možná ne. Tady jsem velký pán u malého cirkusu – odborník na podmořskou medicínu, a omluvíte-li mou neskromnost, jeden z nejlepších v našich zeměpisných šířkách. Mám co činit spíše s prostory uzavřenými než otevřenými, ale je to neméně fascinující: problematika života v hloubce tří set metrů, život ve stresu a jeho vliv na lidské tělo a vědomí… Je to velké pole neorané.“

Renslow si uvázal vázanku. „Zlomí to hodně chlapců?“

Hamady se naklonil kupředu, připraven s propisovačkou v ruce dělat si poznámky do složky, kterou měl před sebou na stole.

„Připouštíte si starosti? Potíte se v noci? Noční můry? Sklony hádat se kvůli maličkostem?“

Renslow se zasmál a navlékl si sako uniformy. „Ptal jsem se jen ze zvědavosti. Tam dole prožíváme celou řadu napjatých situací.“

„To slyším poprvé,“ pravil Hamady ironicky. „k vaší otázce: Ano, některé lidi to láme. Ačkoli je jich překvapivě málo. Válečné námořnictvo je velmi uvážlivé při výběru kandidátů a včas vyřadí ty, kdo na to nemají.“

Renslow popadl aktovku. Vypadalo to na opožděný návrat.

„Předepsal jste někdy equavil některému členu posádky, tedy někomu, kdo trpí stresem?“ Hamady k němu s údivem vzhlédl. „Kdyby byl někdo kandidátem na equavil, nikdy bychom ho na ponorku nepustili.“ Teď byla řada na Renslowovi, aby se divil. „Měl jsem za to, že je to jeden z lehkých uklidňujícíchpreparátú.“

„To v žádném případě. Znáte někoho, kdo ho užívá?“

Renslow zalhal bez váhání. Na tuhle otázku byl připraven. „Ne.

Co je na něm zvláštního?“

„Je to lék pro pacienty, kteří trpí těžkou reaktivní depresí. Nedávno jej schválil do prodeje Federální ústav sér a očkovacích látek. Zpočátku tam byly nějaké nejasnosti s vedlejšími účinky. Kde jste se o něm doslechl?“

Renslow pokrčil rameny. „Někde se o tom mluvilo.“ Hamady pokýval hlavou. „Jestli znáte někoho, kdo ho užívá, vězte, že ten člověk trpí vážnými potížemi. Při těžším záchvatu deprese může tíhnout k sebevraždě. A kdyby měl možnost s sebou přibrat na poslední cestu víc lidí, nezaváhá.“ Pohlédl opět na složku před sebou. „Když už mluvíme o problémech, máte nějaké potíže s manželkou? Už jste na souši tři neděle. V tudobu právě vrcholí domácí rozmíšky.“

„Nic, co by stálo za řeč,“ zabručel Renslow.Když se usadil v sedadle auta, začal tvrdě přemýšlet o van Meerovi. Trpí vážnými potížemi, řekl Hamady… To ho nepřekvapilo. Van Meer měl své vážné problémy napsány na čele už po celou řadu měsícůa bylo to jasné každému, kdo umí jen trochu číst. Lehce ho zamrazilo, když si vzpomněl na lahvičku s tabletkami, jež vypadly ze skřínky u Cheryl. Ty tabletky si nevyzvedl z lékárny na námořní základně a jméno Rosenberg nikoho netrklo. Musí to být civilní psychiatr, protože cvokolog válečného námořnictva by van Meera prohlásil neschopným aktivní služby…

Renslow cítil, jak mu na čele začínají vyrážet kapičky potu. Na Aljašce bylo instalováno nějaké nové zařízení, o jehož existenci a účelu neví kromě Harrise avan Meera živá duše.

Samozřejmě, ještě snad nějaký hlavoun na ministerstvu námořnictva. Jakékoli nové a utajované zařízení na palubě Aljašky se bude nutnětýkat její bojeschopnosti. Bude mít buď větší rychlost, nebo tišší chod, nebo lepší – Lepší co? Ať už je to cokoli, určitá doba hlídkové plavby Aljašky bude bezesporu věnována testování právě téhle novinky. Jenže nikdo na palubě neví, že výkonný důstojník Aljašky je depresivní maniak, užívající velké dávky nové drogy. Harris to o van Meerovi neví, jinak by ho byl určitě nechal na břehu. A neví to ani nikdo z Harrisových nadřízených – každý z vyšších dústojníků by býval učinil totéž. Ví o tom pouze van Meer. A nyní také Renslow… A také Cheryl to musela vědět! Řídil vůz zpátky k Electric Boat a obíral se v myšlenkáchvan Meerem. Co kdyby se něco stalo s Harrisem a van Meer musel převzít velení? Do jaké míry a nakolik negativně mohou vedlejší účinky léku ovlivnit jeho úsudek a psychickou pohotovost? V jaké míře může ohrozit Aljašku?

Ve tři hodiny zatelefonoval Cheryl a požádal o schůzku po pracovní době. Dohodli se, že se sejdou v hotelu Groton Motor Inn mezi půl šestou až šestou.

Z práce odešel Renslow předčasně a zamířil k hotelu. Čekal na ni v baru. Cheryl se objevila ve dveřích pouhých pět minut po Renslowovi, takže ani nestihl hodit do sebe objednanou sklenici skotské.

„Jestli je to už druhá, začíná z tebe být notorik. Měl jsi potíže v práci?“

„Po úředních hodinách mi nikdo nezakazuje pít.“ Pustil se do toho bez dlouhých úvodů. „Zajímají mě spíš tvoje problémy než moje. Chci si o nich promluvit.“

Mávla na číšníka a s poněkud chladným výrazem v tváři se znovu obrátila k Renslowovi. „Jde o Vana… nemám pravdu?“

Podvědomě zareagoval na její nevraživý tón a uslyšel jej i ve vlastním hlasu. „Nemáš. Jde o Vana a Aljašku.“

Klouby prstů, jimiž svírala sklenku, znatelně zbělely. „Myslím, že k tomuhle mi dlužíš řádné vysvětlení.“ Naklonil se k ní přes stůl. „Poslyš, Cheryl, zmiňoval se Van někdy o tom, jakou vlastně nese odpovědnost? To není jako nabízet pojistné smlouvy nebo sedět v kanclíku od desíti do pěti. Na Aljašce je druhým nejvyšším velitelem, hned po Harrisovi. Je to ponorka třídy Trident, největší na světě, vybavená sadou čtyřiadvaceti raket, z nichž každá má sedmnáct bojových hlavic. Ničivost výzbroje Aljašky je tak obrovská, že se může směle měřit s celkovou údernou silou třetí největší mocnosti světa. Vanovým povoláním je rozhodovat o použití tohoto arzenálu.“

Cheryl usrkla ze svého drinku a tiše odpověděla: „Pro mě za mě může Aljaška vozit třeba třicet šest nebo čtyřicet osm raket. To pro mě není rozhodující, AleChápu, co se mi snažíš říct, ale nesmíš mi přitom citovat čísla a očekávat, že zapúsobíš na mé city. To celé je vaše hra, ne moje.“ Vytáhla z krabičky cigaretu. „Vím, jaké má Van zaměstnání, a jsem na něho velmi hrdá.“

„Jsem rád, že jsi na něj hrdá,“ řekl Renslow s přídechem sarkasmu. „Jenže o to tu teď nejde. Jde o to, že během hlídkové plavby musí být Van na vrcholu svých sil, tělesných i duševních. To znamená, že také emocionálních.“

Nepohnula ani brvou. „Pokoušíš se mi namluvit, že není?“

„Dobře víš, že není. Van užívá equavil. Ten se předepisuje lidem, kteří trpí těžkou depresí.“

„Tys našel ty tabletky v lékárničce,“ pravila vyčítavě. „Čirou náhodou. Přece se nehrabu naschvál v cizích věcech.“

Na vteřinu se lekl, že Cheryl vstane a odejde. „Myslela jsem, že jsi jeho kamarád.“

„Přítel je ten, kdo to neohlásí na příslušná místa, že? Jakou hodnotu má přátelství, Cheryl? Van je výkonným velícím důstojníkem… na Aljašce. To není nějaká kocábka nebo nákladní stodola.“

Z jejího výrazu se nedalo vyčíst, co si myslí. „Co uděláš?“

Prohrábl si rukou vlasy. O tomhle ještě nepřemýšlel. Bude to muset ohlásit, to jistě. Ale nevěděl komu a také kdy. Van odplul na tříměsíční plavbu. Stěží někdo odvolá Aljašku z hlídkové plavby jen proto, že jeden z velících důstojníků polyká prášky.

„Chci vědět, jak moc zle na tom Van je.“

Dopila svůj drink a objednala si další. „Posledních šest měsíců chodil k doktoru Rosenbergovi. Nemůže se odpoutat od toho neštěstí a neustále se trýzní záchvaty sebeobviňování. Navíc mu to ztěžuje jeho syn Jimmy, který mu celé neštěstí nepřestává vyčítat a od té doby na něho nepromluvil. Odstěhoval se k tetě, Vanově sestře.“ Odmlčela se. „Chceš ještě něco vědět?“

„Jak se chová a jedná.“

Tváře se jí zalily ruměncem. „Co po mně chceš, proboha? Abych ti řekla, že se chová jako blázen? Není blázen, je stejně zdravý jako ty nebo já. Dobrá, trochu moc pije. Ale my dva s ním právě teď držíme dost slušně krok.“

„A ty prášky?“

„Pomáhají mu usnout. Možná ho trochu uklidňují.

Nevidím mu do hlavy.“

Čímž mu vysvětlila všechno – a nic. „Proč to Van tají?“

„Co bys udělal ty na jeho místě? Kdyby se s tím přiznal na velitelství, stáhnou ho z aktivní služby ze zdravotních důvodů.

A to je přesně to, co by ho definitivně odrovnalo.“

„Jsi si tím tak jista, že by mu propuštění ze zdravotních důvodů tolik vadilo?“

„Kdyby mu to nevadilo, dávno by o to sám požádal.“

„Právě to měl možná udělat.“

„Vážně?“ Tvář měla upjatou a čišela z ní nevraživost. „Upsal se válečnému námořnictvu tělem i duší, neméně než ty. A ať už je to dobré či špatné, neustále se poměřuje s tebou a s Harrisem. Kdyby dobrovolně odešel, bylo by to něco jako důkaz, že je horší než vy dva.“ Po krátkém váhání dodala: „Takže občas propadne záchvatu trudnomyslnosti. Vzhledem k okolnostem bych skoro řekla, že na ně nemá právo.“

Chvíli si zamyšleně pohrával s prázdnou sklínkou. „Díváš se na to příliš osobně, Cheryl. Jenže se to dotýká daleko většího počtu lidí než pouze Vana. Jeho stav… se může stát nebezpečným nejen pro něho samotného, ale také pro loď a posádku. A bohužel také pro spoustu dalších lidí.“

Několik vteřin se přemáhala, ale pak hořce vybuchla: „Kašlu na celou loď a celou její posádku! Do jaké míry musí člověk na tomhle světě brát ohledy na druhé?“ Zamáčkla energicky cigaretu.

„Ještě jsi mi stále neřekl, co máš v úmyslu udělat. Nebo co očekáváš, že udělám já?“

Byl opět tam, odkud vyšel. Aljašku nestáhnou z plavby jen proto, aby van Meera zprostili velení, A je vůbec otázkou, zda by to příslušní činitelé učinili, aniž by van Meera napřed poslali na podrobné psychiatrickévyšetření. Na jedné straně byl van Meer nyní nepředvídatelným článkem ve velmi nebezpečném řetězci událostí, na druhé straně se jedná jen o jednu další hlídkovou plavbu. A takových už tady byly stovky…

„Myslím si,“ pravil Renslow zvolna, „že až se Van vrátí z plavby, měl by s ním někdo vážně promluvit, Možná by měl požádat o zdravotní dovolenou a nechat se komplexně vyšetřit našimi vojenskými lékaři.“

„A co ty? Promluvíš s ním o tom, až se vrátí?“ Začal do toho zapadat hlouběji, než mu bylo milé, a to hned v několika ohledech. „Rád to udělám.“ Cheryl dopila svou sklenku a měla se k odchodu.

Renslow ji doprovodil z baru až k autu. „Někdy bychom si spolu měli vyjít na večeři a mluvit jen o samých příjemných věcech.“

„Čím dřív, tím líp.“

Renslow jí pomohl nastoupit do vozu. Už za ní zabouchl dvířka, když si vzpomněl na tu divadelní hru. „Na co se to s Vanem chystáte jít v New Yorku?“

„Na Ahoj, Lily. Prý je to bezva.“

„V novinách bylo oznámení, že ji už stahují z repertoáru. Zkuste nového Neil Simona. Toho budou dávatnavěky.“ Postával stále ještě s rukou na klice dveří. „Pokud jde o tu večeři, beru tě za slovo. Mému pozvání neunikneš.“ Z ničeho nic se zasmála a napětí mezi nimi povolilojako mávnutím proutku.

„Myslím, že jsem ti řekla svéano.“ Zatraceně krásná ženská, pomyslil si už pokolikátéa sledoval její vůz, jak zatáčí směrem k dálniční přípojce. A potom se soustředěně zamyslil, aby přišel na kloub tomu, co Cheryl skrývá. Celým rozhovorem se táhla falešná nota. Pokud jde o van Meera, rozpovídala se o něm až příliš ochotně. Jako by přímo toužila po tom, aby si o něm mohla s někým zevrubně poklábosit.

Cheryl, jak ji znal dříve, by ho bývala i s jeho dotazy poslala s úsměvem do háje.

12.

„Už bys tam měl mít hvězdu.“

„Mám hvězdu.“

„Připravit… pozor… teď!“ Pauza. „Zvorals to, Gerassi. Zkus to ještě jednou, neblbni!“

Gerassi odvrátil od obrazovky pobledlý obličej. „Nechceš to zkusit ty, Clingere?“

V řídicim středisku zavládlo tísnivé ticho. Clinger, kormidelní poddůstojník, tiše odpověděl: „Zapomeň na to, cos řekl, Gerassi.

Zkus to znovu.“

Van Meer se opíral o veřeje dveří a pozoroval muže při práci.

Nepamatoval, že by Gerassi na někoho takhle vyjel při zaměřování hvězd, a už vůbec ne na Clingera, který byl nejen hodností vyšší, ale také nejméně o patnáct kilo těžší. Gerassi byl tichý a nesmírně trpělivý člověk, který si nechal raději dvakrát projít hlavou, než vás ráno pozdravil…

V dané chvíli byli na moři již deset hodin, což byla jindy dostatečně dlouhá doba k tomu, aby se každý aklinatizoval a znovu přivykl svému obvyklému místu na lodi. Jenže posádce činilo z nějakého důvodu potíže vklouznout do navyklé rutiny a van Meer, ať si lámal hlavu jak chtěl, nemohl přijít na to, v čem to vázne.

„Udělejte, co říká, Gerassi, a zkoušejte to tak dlouho, dokud se vám to nepodaří,“ vmísil se příkazem van Meer. Otočil se, opustil řídicí středisko a vydal se do sonarového úseku, který ležel hned za bitevním centrem. Na dveřích visela tabulka: „Nepovolaným vstup zakázán.“ Pod toto varování připsal někdo tužkou: Člověče, nezlob se. Jednoduše zmiz! Van Meer zaklepal na dveře a vstoupil.

Olson klečel na všech čtyřech na koberci. Před sebou měl rozprostřen čistý kus látky a na něm elektromotorek, rozebraný na součástky tak systematicky, že vypadal jako názorně rozložený obrázek v učebnici. Van Meer si připomněl, že na lodi není většího puntičkáře, než je Olson.

„Poběží, Rayi?“

„Musí. Vyměním tyhle kartáčky a dám to zas dohromady.“Sonarový odposlouchávací úsek byl van Meerovým osobním úkrytem na lodi. Díky kobercům, vyloženým na podlaze, a díky korkem obloženým přepážkám to bylo nejtišší místo na celé ponorce, která už beztak celá ztichla jako spící zvíře. Jestliže jste se chtěli někde posadit a v klidu přemýšlet, nemohli jste najít lepší místo. Na rozdíl od prostorově stísněných sonarových pracovišť na starších plavidlech, byl sonarový úsek na Aljašce rozšířen, takže pojmul navíc malý stolek, elektrický vařič a jedno křesílko. A Olson byl kromě toho člověk, který si vás dokázal nevšímat, jestliže vycítil, že potřebujete trochu klidu. Olson byl vedoucím sonarového úseku na Aljašce a kromě toho právě na této plavbě také palubním důstojníkem, zkrátka van Meerovou pravou rukou a spojkou mezi ním a zbytkem posádky. A co bylo ještě důležitější, Olson byl jeden z mála lidí na palubě, který se dokázal domluvit jak s ponorkáři, tak s rakeťáky.

Ze všech členů mužstva byl Olson van Meerovi nejbližší. Považoval ho bezmála za přítele, ačkoli ho ve skutečnosti nijak dobře neznal. Na nějaké bližší seznámení neměli dosud nikdy dost času ani prostoru. Olson byl vysoký a v pohybech trochu nemotorný čtyřicátník. Pocházel z farmy z jižního Illinoisu a mluvil tamním dialektem, plným nosovek, jeho první manželství vzalo krátký a hořký konec, Druhá žena, Edita, se nakonec smířila s faktem, že její manžel tráví šest měsíců v roce pod vodou.

Van Meer se usadil do volného křesílka. „Ještě jste si to nerozmyslil?“

„S návratem na břeh? Ne, veliteli, dvacet let pod vodou je dost dlouhá doba. A koneckonců mi tu nikdo nenabídl výnosné místo obchodníka s jadernými reaktory.“

„Poslední plavba může být pěkná otrava.“

„Já už můžu dělat všechno se zavřenýma očima a ještě přitom stát na hlavě.“

Van Meer si nalil šálek kávy. „Jak si zvyká posádka?“ Olson odložil servomotorek stranou a vytřel si ruce hadříkem. „Ne moc dobře. Myslím, že tentokrát měli na břehu až moc volna. Nemůžou se tu jaksi usadit.“Takže nejsem sám, kdo si toho všiml, pomyslil si van Meer. „Jak se to projevuje?“

„Stěžují si na spoustu pitomostí.“ Olson se zatvářil na výsost znechuceně. „Baker si myslí, že mu někdo ukradl knížku. Musel jsem mu říct, že si ji prostě někam založil.

Dva úsekoví velitelé mudrují, že prý někdo kouří doutníky v jejich šéfovské ložnici– A nakonec máme celou horu stížností na kvalitu kávy.“

„Je to jen takové remcání, anebo jsou to skutečně stížnosti?“

Olson pokrčil rameny. „Remcání. Nebral bych to vážně. Zrovna tak jim nechutná čaj ani limonády.“ Svraštil čelo. „S těmi doutníky je to divný. Humprey a Morrison se mě pořád ptají, jestli taky cítím ten doutníkový smrad, a já tvrdím, že necítím nic.“

Také na ošetřovně, kam van Meer zamířil, panovala nevrlá nálada.

Schulman měl před sebou na stole rozloženo půl tuctu lékařských záznamů, probíral se jednotlivými případy a kroutil hlavou.

„Tohle jsem si opravdu nezasloužil, Vane. Alespoň ne tak záhy.“

„Co konkrétně, doktore?“

„Kontaktní dermatitidu.“ Ukázal gestem na lékařské nálezy před sebou. „Tuhle drobnou vyrážku. Někdy to pekelně svědí. Zatím s ní za mnou přišlo pět mužů. Nemohu přijít na zdroj nákazy. Ti chlapi patří ke zcela odlišným úsekům. Ani dva z nich nepracují ve stejném úseku nebo na stejném úkolu.“

„Mohli to chytit na břehu.“

„To se mi právě nezdá. Tahle choroba se projeví neobyčejně rychle, to jest během několika hodin. Tyhle nálezy patří těm, kdo tu byli dnes po druhé hodině.“

„Není to alergická reakce?“

„Zajisté. Ale na co?“

Van Meer pokrčil rameny. „Na tak omezeném prostoru, v jakém tu žijeme, nemůže být tak těžké to zjistit. Nick by mohl kupříkladu začít testování posádky náplastmi s alergenem.“

Schulman vyjeveně zamrkal. „Chcete začít přesunovat lidi v kajutách?“

„Byl jsem prostě na více hlídkových plavbách než vy.“Schulman sklapl všechny svoje spisy dohromady. „Vane, vypadá to na palubě vždycky takhle, jakmile se skutečně vypluje?“

Van Meer se na chvíli zamyslel. Zpravidla se na Aljašce během několika prvních hodin rozhostil stav poloviční zamlklosti.

Rozhovory se vedly polohlasem a ticho bylo narušováno jen šuměním větráků a turbín, nebo vzdáleným ohlasem na film, promítaný ve společenské místnosti. Takzvaná ponorková nemoc se začínala zpravidla projevovat až teprve během několika posledních dnů plavby: z ničeho nic si všichni na palubě začínali ostře uvědomovat, že za posledních deset týdnů neviděli nic než stále stejné a do omrzení se opakující obličeje a že – kdyby nic jiného alespoň toho posledního z desíti týdnů je mohl někdo ušetřit.

Takovou náladu na Aljašce by zkušený van Meer předpokládal až v posledních dnech plavby, nikoli na jejím počátku.

„Co máte na mysli?“

„Posádka je nepokojná,“ řekl Schulman zvolna.

„Kdybych se měl vyjádřit odborně, řekl bych, že je posádka neurotizovaná.“

„Máte možná pravdu.“ Zarazil se, „Kdybyste přišel na něco v souvislosti s alergii, dejte mi prosím vědět.“

Když se vrátil do své kajuty, položil se na lůžko a začal přemýšlet s očima upřenýma na strop. Posádka se zpravidla setřásla do normálu během několika prvních hodin. Definitivní doladění vzájemných vztahú na palubě zabralo ještě týden, někdy i o něco déle. Každému to chvíli trvá, než si zvykne na nové tváře, než se znovu rozpomene na to, co komu vyhovuje a na co je kdo vyloženě alergický, zkrátka než přijdete na to, kdo je dříč a kdo se jen tak veze.

A potom si znenadání uvědomil, že s něčím podobným bojuje on sám.

Nebylo to jen znepokojení, pokud jde o stav posádky. Byla v tom také touha nalézt něco, co by ulomilo hrot depresi, která se jej začínala nenápadně zmocňovat.

Doktor Rosenberg v žádném případě nepředpokládal, že se van Meer stane na tabletách equavilu psychickyzávislým. Van si už sám, o své újmě, zdvojnásobil denní dávku.

Co to vlastně doktor RoSenberg povídal o vedlejších účincích? Nemohl se upamatovat, Schulman by to jistě věděl – jenže Schulmana se v žádném případě nesmí zeptat.

„Velitel van Meer do kapitánovy kajuty.“ Van vyskočil z lůžka.

Po několik krátkých vteřin serozmýšlel, zda si má vzít jednu tabletu nyní. Rozhodlse, že nikoli. Nesmí se od těch tabletek nechat zotročit přes únosnou míru…

„Posaď se, vane.“Harris vypadal odpočatěji než dnešního rána, avšakve tváři měl vepsán jakýsi napjatý výraz, který van Meera okamžitě nastražil.

„Pozítří se setkáme s Chicagem, asi v osm nula nula. Počasí nahoře je pro setkání vyhovující. Na paluběpřijmeme kapitána Blandiniho, jeho zástupce a takénavigátora. Pochopitelně chci, aby Aljaška vypadalajako nastrojená nevěsta.“

„Samozřejmě –“ Van Meera napadlo, že pouze kvůli takové hlouposti by ho kapitán nevolal. „Jak se přizpůsobuje posádka?“

„Všichni jsou trochu nervózní. Neumím si vysvětlit proč.“ Poněkud zaváhal, ale po krátkém rozmyšlení dodal co možná neurčitě: „Možná nějaká fáma…“ Harris nehnul ani brvou. „Fáma? O čem?“Van Meer zůstal jako přimražený. Příliš pozdě si vzpomněl, že na téma „cvičení“ nesmějí zavádět řeč, a to dokonce ani tehdy, když jsou sami mezi sebou. Jenže Harrisův nechápavý pohled vypadal naprosto upřímně.

„Takové… řeči.“

Harrisúv hlas zazněl ironicky. „Mlhavěji už to nemohlo být řečeno.“ Odmlčel se. „Co myslíš tím’trochu nervózní?“

„Olson mi hlásil, že si posádka stěžovala na kvalitukávy a na to, že někdo na palubě kouří doutníky.“

„Doutníky je povoleno kouřit v jídelně mužstva vestanovené době. A pokud jde o kávu – mají pravdu. Chutná po oleji.“ Zatvářil se kysele. „Divím se, že nám Cermak jako provianťák nezajistí lepší výběr, espresonebo kapucino.“ Náhle změnil předmět hovoru. „Slyšel jsem, že Gerassi nezvládl náměr podle hvězd.“

„To si vzal na starost Clinger. Gerassi už to podruhé nesplete.“

Harris už to dál nerozebíral, což u něho bylo poněkud neobvyklé.

Van Meer si opět povšiml starostlivého výrazu na kapitánově tváři. „Od zítřka začne Scoma pravidelně vydávat lodní noviny.

Normální drby z lodi, jak je zvykem, plus krátký přehled zpravodajství z Washingtonu.“ Natáhl se a přisunul přes stůl van Meerovi první výtisk novin na žlutém papíře. „Jestli je posádka nervózní, tohle ji nálady nepřidá.“

Van Meer rychle přelétl očima obsah zpráv. Krvavé srážky v Egyptě poté, co se levicové síly pokusily o státní převrat… Prezident Aziz Kasim uprchl z hlavního města… Plukovník Muammar Kaddáfí nabídl povstalcům pomoc a libyjské jednotky jsou přepravovány letecky do Káhiry. Byla vyhlášena revoluční vláda, která zrušila smlouvy mezi Egyptem a Izraelem z let 1983 a 1984 a okamžitě vyhlásila válečný stav… Izraelská vojska se soustřeďují na egyptských a jordánských hranicích… Partyzánské akce ze strany Organizace pro osvobození Palestiny… Pokus o atentát na krále Husajna… USA protestují proti přítomnosti kubánských poradců v Jordánsku… Van Meer vrátil noviny kapitánovi. „Dobrá práce.

Velmi sugestivní.“

Harrisův obličej nabyl škrobeného výrazu. „Bereš to na dost lehkou váhu.“ Van Meer hleděl Harrisovi chvíli do tváře a čekal, kdy se na ní objeví náznak úsměvu. Žádný se neobjevil. „Chtěl jsem tím říct, že je to kvalitně udělaná první relace,“ dodal zadrhávaně. Harris na něj civěl s očima dokořán. „Co to ksakru blábolíš? Víš, co by to znamenalo, kdybychom přišli o ropu ze Středního východu?“

„Zpráva je součástí… cvičení,“ řekl van Meer zvolna nevěřícím hlasem. „První relace z celé řady dalších.

Byli jsme o nich informováni admirálem Cullinanem a doktorem Hardinem.“Harrisův obličej se pomalu vracel k normálu, jak z něho mizel výraz rozhořčení. „Cvičení,“ řekl rozpačitě. „To mě vůbec nenapadlo. Kdyby se totiž semlelo něco opravdu vážného, vypukne v tom děsný zmatek. Může se stát, že nikdo nebude mít ani čas, aby nám poslal zprávu, že je cvičení zrušeno. A relace, které bychom v případě skutečného konfliktu začali dostávat, by vypadaly přesně takto.“

Když se van Meer ocitl v chodbičce, pocítil, že se začíná třást na celém těle. Co se to proboha děje? Harris se pokusil to zahrát do autu, ale pravdou je, že si v jednu chvíli zaměnil cvičení s nejskutečnější skutečností.

13.

Elizabeth mu nechala na stole narychlo načmáraný lístek a opřela jej o cukřenku. Jede do Klubu manželek námořních důstojníků a nevrátí se před sedmou. V chladničce je nějaké jídlo a v mrazničce hotová balená večeře… Renslow zmuchlal lístek se vzkazem, trefil se nadálku do odpadkového koše a vzdorovitě si otevřel konzervu s rajskou polévkou. V ledničce našel trochu zbylého salátu, který vypadal podezřele už od pohledu. Salát přistál v koši vedle zmuchlaného vzkazu.

V mrazničce našel ještě tvarohový koláč – a dost. Večeře, pomyslil si rozmrzele. Hrůzný sen, prost jakéhokoli půvabu s vyjimkou kalorii… Snad už popáté probíral v myšlenkách svůj rozhovor s Cheryl, když na příjezdové cestě uslyšel hluk motoru. O vteřinu později se s prásknutím otevřely domovní dveře a po dlaždicích vstupní haly se rozlehlklapot vysokých podpatků. Elizabeth vpadla do obýváku, pověsila si kabátek a objevila se v kuchyni s překvapeným výrazem v tváři. „Myslela jsem, že budešv práci až do pozdního večera.“

„Kdybych se chystal tam uváznout, zavolal bych tipředem.“ Ukázal rukou ke sporáku. „V kastrolu zbylanějaká polévka – v hotelu Astoria by se oblízli.“

„Koukám, že si dnes užijeme drsňáckého výraziva.“

„Já na rozdíl od tebe nemám nic proti domácí kuchyni. Jak to šlo na schůzi?“

„Jako vždycky. Táhla se.“ Hrábla do ledničky a vydolovala odtud dva talířky z umělé hmoty zavařené ve fólii.

„S kým jsi jela domů?“

„S nikým. Řídila jsem sama.“

„Obyčejně jezdíš se Susan nebo s Dianou, nebo ne?“ Napřímila se a změřila si ho. „Vtipné, ale trochu peprné, nemyslíš? Mezi sedmou večer a třetí ranní je určitý rozdíl.“ Bylo vidět, že se namáhá mluvit vyrovnaným tónem, jenže ji zrazoval lehký přídech podrážděnosti.

„Je také určitý rozdíl mezi zbytky z ledničky a solidní večeří.“

Cítil, že vpadá do malicherné kousavosti, a dostal na sebe vztek.

Zároveň se vztekal na ni, že v něm tuto nízkou vlastnost vyvolává.

„Můžeš si najmout kuchařku. Mě sis kvůli tomu brát nemusel.“

„Moc práce se mnou nemáš,“ řekl klidně. „Každého půl roku máš tři měsíce volno.“

Zarazila divoce vidličku do jednoho talířku a tvář jí znachověla.

„Tak poslouchej: byly doby, kdy jsem se nemohla dočkat, až ty tři měsíce utečou a ty se vrátíš z hlídky. Kolem domu se kupily drobné starosti. Vršily se věci, o nichž jsi mohl rozhodnout jenom ty. Až jsem si jednoho dne uvědomila, že na tebe nemohu pořád čekat, že se musím naučit žít svůj každodenní život bez tebe, přijimat vlastní rozhodnutí a zařizovat si sama svůj program.“ Pohlédla mu do očí s výrazem pevného odhodlání. „Teď, když se vrátíš, jsi pro mě cizinec, který mi ruší zaběhnutý režim. Naučila jsem se žít bez tebe – a nejsem si tak docela jistá, že se chci znovu učit žít s tebou.“

Renslow cítil, že se jej zmocňuje temná podrážděnost. „Když sis mě brala, věděla jsi dobře, že sloužím na ponorce.“

Vážně přikývla. „Správně, věděla jsem to. Alespoň jsem si myslela, že to vím. Když na to přijde, beru na sebe svůj díl odpovědnosti za to, že jsem hleděla kehvězdám a propadala romantice, místo abych se na věc podívala z té praktičtější stránky. Ale nemysli si, že právě v tomhle vězí náš problém.“

Vyžíváme se v hádkách, napadlo Renslowa bezútěšně. Vždycky jsme nacházeli zvrácené potěšení v tom, jestliže jsme mohli jeden druhému skočit po hrdle a škrábat, dokud netekla krev.

„Já si také nemyslím, že náš problém vězí v tomhle. Jakou máš na to teorii ty?“

Promluvila hrubším a drsnějším tónem. „Ty ve skutečnosti potřebuješ někoho, kdo by ti vařil, rodil děti, stlal postel, vytíral doma podlahu a vysypával koše. Ty jsi zamilován do manželství jako do instituce, ale nejsem si tak úplně jista, zda jsi byl kdy zamilován do mě.“

Tohle nemůžu nikdy vyhrát, napadlo ho. Umí příliš šikovně nakládat se slovy a ještě k tomu je tak mazaná, že se pohybuje na samém okraji pravdy, aniž by ji kdy opravdu vyslovila.

„Zpolovice máš pravdu. Mám skutečně rád samu představu manželství. Je to možná dané výchovou. Ne tak dávno, před pouhými dvěma generacemi, byly všechny sňatky v naší rodině zprostředkovávány dohazovači. Napřed tě oženili a teprve potom jsi se učil milovat svou ženu. Lidé se učili zamilovat se do partnera teprve dodatečně. Při svatbě nestála láska zdaleka na prvním místě.“

„Důležitá je tedy sama manželská instituce? Manželka je něco jako vyměnitelná součástka?“

„To jsem neřekl.“

„Muž a žena se mohou také naučit jeden druhého nenávidět,“ pravila hlasem šustivým jako pergamen. Mlčky ji pozoroval. Hleděl na odtažitě křehkou a složitou ženu, která přišla ze světa, jemuž nerozuměl a jemuž ani nechtěl rozumět. Oba dva se vyhýbali podstatě věci. Jakmile ji jeden z nich nazve jednou pravým jménem, nebude návratu. A ani on ani Elizabeth se ještě k tomuto definitivnímu kroku neodhodlali. Alespoň zatím ne.

Vracela mu pohled s výrazem blahosklonnosti, morální převahy a – Lhostejnosti. Tentokrát měla navrch,dokonale ovládajíc své pocity, zatímco Renslow se necítil ve své kůži a Elizabeth to neomylně vycítila. Potlačil chut ji udeřit, udělalo by mu dobře, kdyby mohl spatřit její tvář zkřivenou bolestí a uslyšet její pláč. Svým urputným mlčením jej k tomu přímo vydraždovala.

Uvědomil si, že má dlaně sevřené v pěst. Napjaté ticho přerušilo drnčení telefonu za Renslowovými zády.

Elizabeth si poklidně nabrala na lžičku trochu mrkve z plastického talířku. „Vezmi to, sedíš blíž.“ Popadl sluchátko a vyštěkl: „Renslow.“ Několik vteřin poslouchal a potom řekl mírně:

„Ano… samozřejmě. Hned jsem tam.“

„Něco důležitého?“ Ještě stále se chránila vypadnout ze své role.

„Dnes ráno zatkli Ernie Gradowa pro pokus o vraždu.“ Prudce k němu vzhlédla a Renslow dodal: „Drží ho zatím v nemocnici na základně.“

Do nemocnice to bylo vozem půl hodiny. Po celou cestu mu hlavou vířily zmatené myšlenky, týkající se Gradowa. Pokoušel se upamatovat na to, co o něm ví, ale nebylo toho mnoho. Měl před očima obraz nevysokého podsaditého muže kolem čtyřicítky – a to bylo bezmála všechno. Byl to Harrisův palubní poddůstojník – respektive byl by, kdyby si býval nezlomil nohu a kdyby byl vyplul na Harrisovu hlídkovou plavbu. Ženatý, tři děti. Nebo čtyři? Nemohl se přesně upamatovat.

Vůz nechal na parkovišti u nemocnice. Od příjmu ho poslali do oddělení pro vězně. Službu konající lékař doktor Strickland jej očekával u staniční sestry. Zároveň s ním tam byli pan Black, mladý muž kolem třicítky (jehož Renslow odhadl na vojenského obhájce), a kapitán Fallon z policejního okrsku (statný prošedivělý chlap, na němž bylo patrno, že se v nemocničním prostředí necítí právě nejlépe).

Renslow se představil, aniž by se obracel k někomu zvlášť: „jsem korvetní kapitán Renslow.“

Fallon si ho krátce přeměřil a otázal se: „Je Gradowjeden z vašich lidí?“

Renslow potřásl záporně hlavou. „Patří do Zlaté posádky. Já jsem kapitán Modré. Co se stalo – rvačka v baru?“

Fallon se podíval znechuceně na Blacka. Renslow usoudil, že Fallon od Blacka očekává, že se výkladu ujme on. „Bohužel to není tak jednoduché. Gradow pracoval doma v garáži. O půlnoci najednou zavolal z domu svou ženu a praštil ji po hlavě baseballovou pálkou.“

Renslowovi chvíli trvalo, než mu pomalu došel pravý význam pronesených slov. Podíval se na Stricklanda: „Jak to s ní vypadá?“

„Kriticky. Zpřerážená žebra, fraktura loketních kostí levé paže, těžké zhmožděniny na temeni.“

„Přežije to?“

Strickland pokrčil rameny. „Pravděpodobně ano.“ Black se najednou obrátil k policejnímu kapitánovi. „Neměl jste právo zadržovat u sebe Gradowa tak dlouho. Je to zjevný psychogat. Měl nárok na hospitalizaci.“ Fallon přivřel oči. „Pane Blacku, nemám ani potuchy, čím je Gradow zjevný. Vaši základnu jsme uvědomili v nejkratším možném čase.“

Renslow se vmísil: „Kdy jste ho zajistili?“

„Kolem půlnoci.

Zavolali nás sousedi.“

Black nedal gokoj: „To je tedy víc než před dvanácti hodinami a to znamená, že –“

„Snažíme se spolupracovat s vojenským námořnictvem, jak jen to jde, a vycházet mu vstříc,“ pravil Fallon tiše. „Jenže tady nešlo o obyčejnou hospodskou rvačku, ale o pokus o vraždu. Napřed jsme mysleli, že je Gradow buď opilý, nebo pod drogami. Chtěli jsme počkat, až vystřízliví a budeme ho moci vyslechnout.“

„Ten člověk měl zlomenou nohu…“

„Kdyby neměl sádru, ani byste si toho nevšim,“ odvětil Fallon suše. „Rozhodně mu to nijak nevadilo.“ Do rozhovoru se vmísil Strickland s ustaraným výrazem ve tváři. „Namluvil toho moc?“

„Jen tak plácal. Právě proto jsme mysleli, že je opilý.“Strickland si vyměnil pohled s Renslowem. „K jakým informacím měl povolený přístup?“

„Byl prokádrován na stupeň utajení Q.“

„To je jeden z nejvyšších,“ vpadl Black a pohlédl na Fallona.

„Vím zatraceně dobře, že vaše pracoviště maá dodržovat stálý příkaz ohledně –“

„Z jeho blábolu nikdo nevyrozuměl ani slovo, pane podporučíku.“ Fallon správně odhadl Blackovu hodnost a ten se začervenal.

„Kde jste ho našli?“ otázal se Renslow.

„Ukrýval se na půdě, nahej jako Adam, a vyl jako pavián. Jeden z mých lidí se za ním vyšplhal nahoru a Gradow jej napadl železnou tyčí.“

„Přesto jste ho zatkli živého?“ otázal se Renslow. Fallon se zatvářil vážně. „Gradow zakopl o trám. Jinak by ho nejspíš zastřelili. Když před sebou máte šílenýho chlapa, který se na vás řítí s železnou tyčí v ruce, nemůžete tam prostě stát a pokoušet se mu to rozumně vymluvit.“

Všichni se na několik vteřin odmlčeli, až promluvil Black. „Chtěl bych se omluvit, jestli jsem byl poněkud hrubý, kapitáne…“ Tiše zmlkl. „Nevíte náhodou, z čeho tak náhle zcvokatěl?“ zeptal se Renslow. „Kdo to může vědět? Ptali jsme se sousedů a všichni tvrdili sborem, že to byli navzájem oddaní manželé. Nikdo z nich nikdy ani pohledem nezavadil o někoho jiného. Vysvětlete mi to vy. Já jsem s teoriema v koncích. Proč někdo vyleze na nejvyšší střechu v univerzitním městečku a z ničeho nic postřílí jedenáct lidí?“ Sáhl do kapsy, vytáhl odtud několik listů a podal je Blackovi. „Mám tu ještě několik volných zatýkacích formulářů.“

Renslow se otočil ke Stricklandovi. „Mohl bych ho vidět?“

Strickland přikývl a zamířil ke druhému konci chodby. „Nepozná vás. Není při smyslech. Kapitán Fallon má pravdu. Gradow vypadá, jako kdyby se něčím zfetoval.“

„On není ten typ,“ namítl Renslow.

U dveří pokoje, v němž ležel Gradow, stála hlídka válečného námořnictva. Okno dveří bylo zevnitř chráněno drátěným pletivem.

Strickland pokynul strážnému, který odemkl dveře do pokoje.

„Uděláme mu laboratorní testy a později také psychologické, samozřejmě.“

Gradow ležel na nemocničním lůžku pod tenkou pokrývkou. Renslow si všiml, že ho k lůžku přivázali. Na stolku vedle lůžka stálo několik hrníčků z plastické hmoty. Z každého hrníčku trčelo brčko. Renslowa napadlo, že pokaždé, když se pacient bude chtít napít, mu bude muset někdo hrníček přidržet. Personál se bál ponechat pacienta s volnýma rukama.

„Dali jsme mu sedativa,“ řekl Strickland. „Sice ho to úplně neporazilo, ale aspoň se trochu uklidnil.“ Gradow byl vzhůru.

Přebíhal očima z jednoho na druhého, ale nedával najevo, že by někoho poznával. Renslow se pokusil představit si Gradowa, jak se na něj vrhá – nahý a běsnící – s železnou tyčí v ruce.

Nepodařilo se mu to, taková představa byla naprosto neslučitelná s Gradovovou povahou. Připomínal spíše svázaného medvídka než nebezpečného maniaka.

Renslow náhle nakrčil nos. „To ho sem přivezli takhle?“

Strickland přikývl. „Ztratil kontrolu nad svými přirozenými potřebami. Musili jsme ho takhle přivázat, ale nemůžeme mu svěřit ani lůžkovou mísu. Jednou denně ho sestra umývá houbou.“

Renslow pocítil vlnu soucitu s tím nevelkým obtloustlým mužem, připoutaným k posteli. Kolik z toho všeho mu zůstane v paměti, až se z toho vzpamatuje? Vzpamatuje-li se vůbec…

„Nikdo mu nic nepřinesl? Šaty nebo tak?“ Strickland odpověděl pomalu a zamyšleně. „Pochybuji, že to někdo udělá. Všichni jsou proti němu silně zaujati. Jeho žena je mezi sousedy velmi oblíbená.“

Renslow pohlédl na hodinky. Nebylo ještě devět. „Zastavím se tam a přinesu mu nějaké věci. Stejně si chci promluvit se sousedy.“

Otřásl se. „Už jste se někdy setkal s něčím podobným?“

Strickland zavrtěl odmítavě hlavou. „Já ne, ale jeden můj přítel.

Slouží v nemocnici u Electric Boat.Měl minulý týden případ, který silně připomíná tenhle: úplně normální a srovnaný kluk najednou vylítnul jak posedlý a pokusil se rozčísnout svému kamarádovi lebku. Ale s naším případem to zjevně nemá žádnou souvislost.“

„Přesto bych si s ním rád promluvil,“ řekl Renslow s pohledem upřeným na Gradowa. Ležící muž se po celých pět minut nehnutě díval velkýma a dokořán otevřenýma očima na Renslowa, ale Renslow v nich marně hledal alespoň záchvěv vědomí či poznání.

„Myslím, že chápu, o co vám jde,“ prohlásil Strickland zvolna.

„Pokusím se vám zajistit povolení k další návštěvě, případně nějaké informace z osobního oddělení nebo odboru pro styk s veřejností. Myslím, že tady z toho hocha toho moc nedostanete.“

Hleděl zvědavě na Renslowa. „Myslíte si, že byste mu mohl pomoci?“

„Kdo ví? Ale dříve nebo později ho postaví před soud a každá pomoc, ať už přijde odkudkoli, mu bude dobrá.“

Strickland se zamyšleně zahleděl na lůžko s pacientem. „Skutečně nevypadá na člověka, který se z ničeho nic vrhne s tyčí na svou ženu, vidte?“

Bylo devět večer a ulice Pod kaštany se pomalu chystala k spánku.

Taková obyčejná rodinná ulice. Na trávnících před domky ležela volně pohozená dětská kola, z domů se linula tlumená záře a zvuk televizorů spolu s vůněmi připravovaných večeří. V poslední vilce měli rozjetý večírek. Bylo chladno. Renslow náhle zatoužil být vlastníkem jednoho z těch domků v sousedství, sedět a pozorovat svou ženu, jak si hoví v houpacím křesle a jak jí odlesky plamenů z krbu hrají ve vlasech. Sedět a sledovat děti, jak si hrají na koberci… Kysele se nad sebou zašklebil – ubrečenej jak stará sentimentální děvka.

Gradowův dům byla stavba staršího typu, s prostorným dvorem vzadu a s rozložitým jilmem vpředu, v jehož větvích byla zavěšena houpačka. Renslow překvapeně konstatoval, že se v jednom okně svítí. Prošelbrankou a zabouchal na domovní dveře. Otevřela kyprá, přísně vyhlížející žena. Bystré očko celé čtvrti pomyslil si Renslow.

„Gradowovi nejsou doma,“ pravila rezolutně. „Já jsem paní Padgettová odvedle.“

Námořnická manželka, usoudil Renslow. Prokázal se svým služebním průkazem. „Já jsem Al Renslow a jsem kapitánem Modré posádky z Aljašky, jdu právě z nemocnice.“

Paní se zjevně polekala. „Jak je to s ní?“ Pokýval sebejistě hlavou. „Bude žít.“

Paní Padgettová otevřela dveře. „Pojdte dál. Nemusíte šeptat.

Děti spějí u sousedů. Howie, tedy jako nejstarší syn, ten ví, co se stalo. Jeff a Don jsou ještě příliš malí.“ Najednou se rozlítila: „Teda řeknu vám, aby někdo matku svých dětí –“

„Mluvil jsem s policií,“ přerušil ji Renslow. „Říkali, že manželé Gradowovi spolu vycházeli velice dobře.“

„Kdyby se za manželství dávaly známky, dostali by jedničku s hvězdičkou. A to se nedá říct prakticky o nikom jiném tady v okolí. Když vás muž každé tři měsíce nechá doma samotnou na další tři měsíce, je to někdy pro ženskou setsakramentsky těžký si ho po návratu znovu zamilovat, podřídit se mu a vážit si ho, Anebo to všechno v modrým, dokud je pryč.“

Renslow byl pro ni kapitán a ta ženská si tu na něm vylévala nastřádanou hořkost. V jistém smyslu ji to vůbec nezazlíval.

„Jenže Erniemu to s ženou klapalo dobře.“

„Florence je kus pořádné ženské.“ Koutkem úst se usmála. „V mnoha ohledech.

Přizpůsobila se perfektně. Některé z nás to neumějí tak dobře.“

Tu poslední větu vyslovila téměř odbojně. Renslowovi vytanula před očima Elizabeth a přitom ho napadlo, že manžel paní Padgettové se asi právě nedávno vrátil z moře.

„Na mě to dělá dojem, jako by se Ernie měl během posledních několika týdnů nebo měsíců silně změnit.“ Paní Padgettová mu pokynula, aby se posadil. Dával ji možnost, aby si na jeho účet krapet ulevila, a paní Padgettová, jak se zdálo, toho hodlala dokonale využít.“Máte pravdu, dokonce jsem se o tom zmínila před Florou. Ještě před několika týdny byl Ernie docela veselý a bezstarostný mužský. Měl rád nejrůznější fóry a s gustem si zaskočil takhle před večeří k sousedovi na skleničku piva. Fungoval tu tak trochu jako uliční důvěrník. Všechny děti v sousedství do něj byly zblázněné. Žádnému neodmítl opravit kolo nebo pomoct s opravou auta. Ale poslední týden nebo tak posledních deset dní byste si mysleli, že je nějaký King Kong. Byl naježený a nic mu nešlo pod nos.“ Na chvíli se zastavila, jako by hledala slova. „Znáte to, jak se chovají lidé, kterým přijdou najednou k placení všechny domácí účty? Dokonce jsem se ptala Florence, jestli bysme jim nemohli nějak pomoct, ale ona řekla, že ne, že v tom to není, ale že nemůže přijít na to, co ho to žere.“

Renslow se zvedl. Nasnadě bylo ještě jiné vysvětlení. Usedlý a lehce zakulacený manžel středního věku, jenž je perfektně spokojený se svou usedlou a lehce zakulacenou manželkou středního věku, potká nějakou dobře rostlou dvaadvacítku, která se rozhodne, že si pro změnu vyhodí z kopýtka s někým solidním, a obrátí Erniemu během čtyřiadvaceti hodin život nohama vzhůru.

„Chci mu přinést nějaké oblečení, kartáček na zuby a takové věci,“ řekl Renslow. „Mohla byste, prosím vás…“

„Pokud mě se týče, může si ten ničema čistit zuby třeba ukazováčkem,“ pravila rezolutně, ale pak si to rozmyslela:

„Dobrá, něco vám přinesu.“

Zmizela nahoru po schodech a Renslow osaměl v obýváku.

Připomínalo mu to matčin dům kdysi dávno v Pittsburghu. Slabý zápach po omastku a cibuli, smíšený s vůní rajčat. Dům byl ještě plný vůní od včerejšího večírku. Ušák v rohu pokoje s čalouněnými opěradly vydřenými do nitek. Od stěny lehce odtažený gauč, abyste se z něho mohli pohodlně dívat na televizi. Obrázky mořských scenérií na zdi. A všude fotografie ponorek, na nichž Gradow sloužil, kapitánů, pod nimiž sloužil, kamarádů, s nimiž sloužil, všechny s věnováním: „Mému příteli z lodi Ernie Gradowovi.“Jídelna byla zařízena poněkud skromněji a Renslowa napadlo, že Gradowovi jídali většinou v kuchyni, zatímco jídelna byla vyhrazena spíše pro nedělní obědy a pro přijímání hostů. Na stěně vedle fotografií bylo zavěšeno několik mořských lastur. Jídelna byla od obýváku oddělena rozhrnovacím kuličkovým závěsem.

Renslow stiskl vypínač. Jeho pohled padl na příborník plný porcelánu. Musel se usmát. Byl to typ těžkého kuchyňského porcelánu, který se prodával v armádní prodejně amerického námořnictva. Náhle mu úsměv zkysl na rtech. Učinil několik kroků, aby se podíval zblízka. Uprostřed příborníku ležela kazeta na stolní příbory. V kazetě byla zapuštěna malá kovová tabulka. Na tabulce byl umělecky vyryt nápis ALJAŠKA. Renslow otevřel víko.

Uvnitř ležel spořádaný příborový servis pro šestnáct osob. Byl to moderní dánský design. Do každé střenky byl rovněž vyryt nápis ALJAŠKA.

Nestěžoval si náhodou Harris, že si jednou objednali zakázkový příborový servis pro jídelnu a že ho nikdy nedostali?

Renslow se otřásl, zavřel celý příborník a přál si, aby jej býval nikdy neotevřel. Koneckonců je možné, že si servis objednal souběžně také Gradow, u těch drobných obchodníčků v okolí. Nebyl by zdaleka první námořník, který to ze sentimentu udělal. Ale možná že je tu ještě jiné vysvětlení. Může být…

„Už jsem si myslela, že jste se mi ztratil. Bude tohle stačit?“

Mrkl na hromadu šatstva, přikývl a odložil celý balík na kuchyňský stůl. „Vadilo by vám, kdybych se podíval dozadu?“

Provedla ho k zadním dveřím, celá nedočkavá, aby mu mohla ukázat, kde se celá událost zběhla. „Našli ji tamhle, hned před garáží.

Kolem byly spousty krve. Nešla bych tam ani za nic.“ otřásla se.

Ven už vyšel sám. Bylo chladno, prosycené vlhkem. K ránu zřejmě zaprší, napadlo jej mimoděk. Po plochém dláždění se pustil ke garáži. Byla to stejná cesta, jakou musela urazit Florence, když kráčela ke garáži na jeho zavolání.Garáž připomínala spíše malou stodolu. Zmáčkl kliku a podivil se, jak lehce pod stiskem povolila. Otevřel vrata, otočil vypínačem a překvapeně hvízdnul, když se ze tmy vylouply čisté linie krásné jachty, uložené na podpěrách. Panebože, jak dlouho jí asi Gradow dával dohromady? Obešel celou loď a obdivoval pečlivě opracované detaily, hladce lakované dřevo a zářivě modrý trup.

Vůně barvy stále ještě naplňovala celý prostor a byla silnější, než by Renslow očekával. Rozhlédl se kolem. Na podlaze spatřil zpola otevřenou plechovku s barvou a přes ni položený štětec, jehož štětiny byly spečeny zaschlou modrou barvou. Sehnul se, přehrnul víko přes celý otvor plechovky a zašlápnutím celou plechovku pevně uzavřel. Byl to prostý návyk: v podstatě na tom moc nezáleželo, zda za daných okolností zachrání barvu před vyschnutím. Gradow si k ní beztak delší dobu nečichne.

Vrátil se k vratům a poprvé si všiml slabých hnědých skvrn na dlaždicových deskách na cestičce. Florence se tam zřejmě zarazila, v náhlém podezření, že s manželem není něco v pořádku.

A potom, dřív než mohla utéci, ji Gradow srazil na zem – ženu, již miloval, jež mu porodila tři syny, ženu, s níž žil v míru po patnáct let.

Vypnul světlo a zavřel za sebou vrata. Proč jen to Gradow udělal?

14.

První příznaky skutečných obtíží se objevily při promítání staré kovbojky ve velké jídelně. Van Meer tam zaskočil s úmyslem mrknout se na jednu nebo dvě scény. Promítali prostoduchý western, toho druhu, jaký se posádkám zpravidla líbí, při němž sežvýkají neuvěřitelné množství kukuřičných křupek a vyřádí se dvouhodinovým pubertálním pokřikováním na pohyblivé obrázky.

Po desíti minutách promítání si van Meer z ničeho nic uvědomil, že přinejmenším polovina přítomnýchmužů bere film smrtelně vážně a dialogy přímo hltá. Zrovna si povšiml této zvláštnosti, když zaregistroval druhou, menší polovinu publika, která se rozhodla, že to tak nenechá.

„Že tý hajtře nepolíbíš prdel, Johne!“

„Kolik ti napařej v Texasu, když jim tam vohobluješ poníka!“

„Sázím dvě ku jedné, že to dřív udělá tý kobyle než tý holce.“

Pokřiky na moment ustaly a do ticha se vřízl teď varovný hlas:

„Drž hubu, Bailey, nebo ti ten filmovej pás nacpeme celej do krku.“

„Hele, Longstreete, prej máš v kuchyni telefon. Nakonec se ozval hluboký ocelový bas, který s tembrem zaplnil celou jídelnu:

„Další ponorkář, kterej si ještě jednou vodevře hubu, vocaď vodejde se zlámanou pazourou.“

Meslinského hlas bych poznal kdekoliv, pomyslil si van Meer, ale co je to za tón? Něco mu v tom hlase znělo… podivně. Pak mu to to došlo. Bestie to myslí smrtelně vážně. Van Meer se ošil v křesle a pokusil se dál soustředit na filmový děj.

O pět minut později si uvědomil, že na tom tichu, panujícím v sále, je něco nepřirozeného. Diváci nesledovali film, ale na něco čekali. Van Meer rozsvítil světlo o zlomek sekundy později, než se v první řadě rozpoutala rvačka. Zároveň s rozsvíceným světlem se ozvala rána. Longstreet, asi pětadvacetiletý elektronik druhé třídy, stál rozkročený v klasickém střehu karate a v náhlém nasvícení vypadal poněkud legračně…

Proti němu stál Leggett, lodní kuchař, a v pravé ruce svíral za hrdlo láhev s kečupem.

Van Meer se protlačil kupředu. „Klid. Nechte toho! Longstreet a Leggett se budou hlásit k raportu. Bakere – zastavte ten film.

Pro dnešek končíme. Vlastně jsme s promítáním filmu skončili až do dalšího rozhodnutí, Všichni opustí jídelnu.“

Trousili se ven jeden po druhém, ale ještě z průchodu se k van Meerovi doneslo varování, vyslovené polohlasem: „Dostanem tě, Bailey.“ Baker se pustil do převíjení filmu. Van Meer si povšiml zmuchlaného listupapíru na podlaze a sehnul se. Byl to výtisk prvního čísla lodních novin, s výraznými titulky o krizi na Středním východě a o protestech USA proti přítomnosti kubánských poradců v Jordánsku. Samozřejmě že zprávy tohoto druhu mužstvu na náladě nepřidají, ale v žádném případě by neměly způsobit tak silnou všeobecnou podrážděnost…

„Jak to vypadalo při prvním představení, Bakere?“ Baker zaklapl film do kulaté kazety. „Zhruba stejně, pane. Možná že o chlup méně zle.“

„Jsou nějaké silnější třenice mezi ponorkáři a raketčíky?“

Baker se zatvářil nešťastně a van Meer si uvědomil, že nešťastného Bakera manévruje do role donašeče. „Nic vážného, pane.“

Až dosud tedy nic. Bude nucen o incidentu informovat Harrise a zároveň ho upozornit na to, že úklid na palubě není na předepsané úrovni. Před chvílí si všiml, že se v průchodech povalují pohozené obaly od cukroví. To ještě v životě na lodi neviděl.

Vydal se směrem k přední torpédovně. Musel přitom projít přes ložnici mužstva, plnou spacích kójí. Náhle se zastavil a začal pozorně vtahovat vzduch. Napadlo jej, že tuto vůni neucítil od dětských let. Od té doby, co ho rodiče poslali na letní tábor, kde probděl řadu nocí vedle mladších chlapců, kteří plakali pod pokrývkou a volali po domově.

Slabě nakyslý zápach moči… Někdo v ložnici se pomočil do postele.

15.

Čtvrtek, 25. června

DEN DRUHÝ

„Jak hluboko budeme ještě klesat tímhle výtahem, admirále?“

„Až zastaví, budeme sto sedmdesát metrů hluboko pod vrcholkem hory, pane Wardene.“

Caleb Warden se rozzářil. „Rusákům by dalo pěknou prácičku zlikvidovat náš malý dobrý Flag Plot, co říkáte?“

Admirál Stewart Cullinane se zatvářil otráveně. Warden znal bezpečnostní opatření stejně dobře jako admirál. Nemusel si tu hrát na venkovského balíka.

„Obávám se, pane Wardene, že přímým zásahem jadernou hlavicí o ekvivalentu několika megatun by se vypařila jak hora, tak celé naše pracně zbudované zařízení. Tenhle kopec nám nabízí určité náhradní řešení pro případ, že bude Washington zničen.“ Warden se zatvářil kysele a Cullinane se spokojeně usmál. Dá alespoň na chvíli pokoj.

Výtah se zhoupnul a jeho dveře se nehlučně rozestoupily. Za dveřmi na ně čekalo malé vozítko na elektrický pohon.

„Středisko Flag Plot je zaříznuto dobrých pět set metrů do úbočí hory,“ vysvětloval jim poručík Chavez. „Vedle střediska Cheyenne Mountain a NORAD je to třetí největší a nejlépe chráněné velitelské stanoviště Spojených států.“

Vzduch, který dýchali, pocházel ze zásob stlačeného vzduchu a chutnal poněkud vlhce a zatuchle. Koneckonců se to ani příliš nelišilo od ovzduší, které dýchali ještě v dobách, kdy bylo velitelské středisko Flag Plot umístěno v jednom ze sklepení Pentagonu. Jenže středisko v Pentagonu zastaralo už před několika lety,pomyslel si Cullinane. V tunelu, kterým teď projížděli, se k nim připojilo ještě jedno vozítko, které o chvíli později zabočilo do jedné z postranních chodeb. Situační hala zabírala jen část rozsáhlých prostor celého komplexu Flag Plot. Zbytek podzemních prostorů byl vyhrazen celé řadě obslužných i automatizovaných komunikačních zařízení a celé spoustě automatizovaných terminálů, napájených údaji z ústředního počítače. Cullinane nikdy zcela nestrávil skutečnost, že vlastní počítače zaujímají v rámci celého komplexu vlastně jeho nejmenší část, místnost ne rozlehlejší než sedmkrát deset metrů, jen ještě hlouběji uloženou do nitra skály. Okolní prostory, kde pracovali i programátoři a technici od počítačů, mohly snad při útoku podlehnout zkáze. Samy počítače nikoli.

Vozík je hladce dopravil až na konec tunelu, jenž ústil do rozlehlého, jasně osvětleného předsálí, na jehož protější straně se tyčily mohutné pětimetrové dveře. Přede dveřmi hlídkovalo několik strážných od válečného námořnictva. Nalevo ode dveří a asi tři metry od zdi stál mohutný pracovní stůl, za nímž úřadovala pohledná slečna v uniformě civilních zaměstnanců. Na stole před sebou měla psací stroj a počítačový terminál. Slečna pravděpodobně fungovala ve dvou pracovních funkcích: jednak jako strážný, jednak jako recepční.

„Váš identifikační odznak je připraven, pane Wardene. Víme, že nás máte poctít návštěvou. Jeden pro vás, pane admirále, a také pro vás, poručíku.“

Chavez na ni mrknul a ukázal prstem na svou blůzu. „Píchněte mi to sem.“ Slečna se začervenala a připíchla mu odznak na hruď.

Cullinana napadlo, že to Chavez u podobných slečen dotáhne daleko, pakliže ho dříve nezaskočí nějaká žaloba pro nepřiznané otcovství.

Warden vypadal pobaveně a přisadil si: „Opatrně, slečno. Držíte v rukou státní majetek.“

„Budu s ním nakládat jako s děťátkem,“ odvětila slečna a stiskla tlačítko na stole. Dveře se před nimi otevřely neslyšně dokořán.

„Všemocný bože,“ vzdychl Warden.Ačkoli Situační hala byla už v mnoha ohledech zastaralá, neodepřel si Cullinane potěšení vychutnat si naplno výraz nelíčeného údivu, jenž se pomalu rozlil po Wardenově tváři.

Přesto však byla hala už zranitelná a příliš velká. Její funkce mohly být okamžitě převzaty jinými a menšími středisky, roztroušenými nenápadně po celé zemi bez jakékoli publicity.

Nicméně její obrovské rozměry ji v oblasti styku s veřejností přímo předurčovaly k tomu, aby působila nejdrtivějším dojmem na všechny příchozí otrapy, počínaje členy výborů amerického Kongresu, přes významné zahraniční osobnosti až po královnu Alžbětu anglickou.

Cullinane měl obavy, že by Warden mohl také reagovat jinak. Za fasádou farmářského synka, kterou rád vystavoval na odiv, se skrýval prohnaný, přemýšlivý a výkonný úředník. Díky své spolupráci se společností Universal Telegraph, se bezesporu dobře obeznámil s moderní spojovací technikou a technologií hromadného zpracování dat. Jenže sál udělal dojem i na Wardena.

Přímo před jejich očima vyvstávala v prostoru kulovitá báň, sloužící jako divácká lóže. Obrovská koule byla vyrobena z průhledného plexiskla, měla dobrých osm metrů v průměru a vznášela se zavěšená asi sedm metrů nad úrovní podlahy Situační haly. Stěny prostorné místnosti byly osazeny destičkami, na nichž se třpytily světelné diody, jež se rozsvěcely a zhášely jako dobře dirigovaný orchestr podle toho, jaký aspekt vojenské situace ve světě bylo zapotřebí zobrazit. Dirigentem celého zařízení byl důstojník, sedící u obrovského řídicího pultu, ne nepodobného elektrickým varhanám. Během provozu hrály jeho ruce na několikařadové klávesnici a uváděly v život nové situace a obrazy a opět kombinace starých, otevírajících se prostor pro zavádění nových hodnot do stabilizačních zobrazení, takže divák měl možnost studovat zobrazenou situaci ve vývoji. Operátorovy ruce vyvolávaly k životu kontury celých kontinentů na široké panoramatické obrazy početných flotil ve světových oceánech.“Tedy, to je přímo… ne-uvě-ři-tel-né,“ vysoukal ze sebe Warden hlásku po hlásce. „Neuvěřitelné! Fantastické! Jako ve filmu Dr.

Strangelové.“

Cullinane se při těch poznámkách ušklíbal. Nebylo to poprvé, kdy se návštěvník vyjádřil právě těmito slovy. Pohlížeje koutkem oka na Wardena, Cullinane poznamenal: „Obávám se, že výprava v tom filmu byla podstatně primitivnější.“

Warden přešel k přední části obrovské plexisklové bubliny a prohlížel si svrchu menší budku, sloužící jako galerie pro návštěvníky, kteří chtěli sledovat dění přímo z přízemí. Vytušil, aniž by mu to kdo řekl, že kulový plexisklový modul je rezervován pouze pro hosty na nejvyšší úrovni.

Potom se obrátil zpět k plexisklovému vyhlídkovému modulu a začal jej podrobněji studovat. Cullinana napadlo, že na něm nemůže shledat jedinou chybičku –– pokud se ovšem nebude zajímat o jeho pořizovací cenu. Obal byl zhotoven z čirého zvukotěsného plastiku, podlahu tvořily desky z leštěného dubu. Z podlahy vyčnívaly v půlkruhu blyštivé chromované sloupky a přes ně bylo položeno zaoblené dřevěné madlo, takže to celé tvořilo půlkruhovité opěrné zábradlí. Hlavním článkem vybavení modulu byla prostá dřevěná deska, položená na dřevěném podstavci samorostu. Na tomto stolci byl namontován malý počítačový terminál s obrazovkou. Na dokonale vyleštěné desce nebylo už nic kromě štíhlé chromované podpěrky, nesoucí maličký mikrofon, a miniaturní pohyblivé páčky, jejíž pomocí jste mohli posunovat světelnou šipku libovolně po kterékoli ze tří obřich obrazovkových stěn v hale.

Warden sešpulil rty a v náznaku úsměvu potřásl hlavou.

„Všemohoucí dopřál člověku podílet se na konání některých zázraků… Admirále, povězte mi, nakolik přesné jsou ty údaje na obrazovkách?“

„Většina z nich není starší než třicet minut.

Pocházejí převážně z družicového pozorování, radarového a sonarového monitorování i z podmořských akustických odposlouchávacích systémů. A také – ačkoli jsou podstatně méně přesné – zařazujeme údaje, pocházejícíz přímého pozorování člověkem.“

„ARGUS se sem vejde také?“

Cullinane přykývl na souhlas. „Jakmile bude napojen, stane se plnohodnotnou součástí systému.“ Dveře za nimi se otevřely a dovnitř vkráčel admirál Howland, následovaný vychrtlou postavou dr. Augusta Hardina, štábního psychologa, autora magnetofonových nahrávek pro Aljašku, a dýchavičným kapitánem Oxleym, jehož tvář se topila v potu. Cullinana napadlo, že Oxleymu bylo zřejmě zatěžko držet krok s admirálem, jenže pro Oxleyho bylo zřejmě těžké udržet krok s kýmkoli.

Howland pokynul Cullinanovi a potřásl si rukou s Wardenem.

„Těší mě, že jste si našel čas obeznámit se s naším Flag Plot ještě před zahájením Operace Fire, Calebe.“

Warden nalehl na dřevěné půlkruhové zábradlí a zíral dolů do místnosti. „Je to naprosto úžasné, admirále. Ohromující. Rovnou z budoucnosti.“

Howland se otočil ke Cullinanovi a snížil hlas. „Mrkneme se na Jižní operační oblast, Stewe. Docházejí nějaká data, která se mi nechtějí líbit.“

Cullinane nahlédl do prostého záznamového deníku, uloženého v jediné zásuvce stolu, lehce se naklonil k mikrofonu a začal pečlivě vyslovovat: „Sektor nula-dva-pět-šest-lomeno-tři.“

Z reproduktoru, skrytého kdesi uvnitř plexisklového modulu, se ozval klidný hlas: „Pět sekund na vybavení.“

Dole v hale se celá levá stěna rozostřila jako obří obrazovka televizoru. Obraz se rozechvěl, jako by jej zahalil stoupavý proud horkého vzduchu. Po stěně se rozkomíhaly obrazce, jeden barevný znak vytlačoval v rychlém sledu druhý, dokud počítač neshromáždil potřebné údaje. Objevily se nejasné obrysy Jižní operační oblasti, až náhle všechno vystoupilo v ostrých konturách: na horním okraji se vyloupl ostrov Ascension, na levém okraji pobřeží Argentiny a při pravé straně pobřeží jižní Afriky.

Hledaná a vyhrazená oblast byla vyznačena modrou přerušovanou čarou atvořila velký obdélník, jehož levý spodní roh byl zakotven na Falklandách. Jižně od tohoto souostroví se objevila řada červených trojúhelníků. Howland se zatvářil nespokojeně:

„Vlci se stahují, Stewe.“Warden, jenž byl až dosud pohroužen v pozorování obrovské nástěnné obrazovky, se náhle obrátil: „Co tím míníte, admirále?“

„Ruské rybářské lodě,“ vyhrkl Oxley a vzápětí zmlkl, vylekán vlastní opovážlivostí. Warden se znovu otočil k nástěnné obrazovce a v očích se mu objevil přemýšlivý výraz. „Některé z nich jsou v cvičné zóně. Nebezpečné, že?“

Howland hleděl přemýšlivě na obrazovku. „Pošleme tam nějaké menší plavidlo, aby si s nimi pohrálo a vyhnalo je ven.“

„Kůzlátka?“

„Někdy se bez toho neobejdeme.“ Warden se znovu otočil k barevné stěně: „Co znamenají ty červené doutníky?“

„Ponorky,“ vysvětlil Cullinane. „Modré jsou naše, rudé jsou ruské, žluté francouzské a tak dále. Jestliže je symbol v malém obdélníčku, znamená to, že ponorka pluje po hladině. Ale těch není mnoho. Většina z těch, co se pohybují v této oblasti, jsou jaderné ponorky a operují pod hladinou.“ Málem se musel usmát tónu, jakým to pronesl. Napadlo jej, že dosud podvědomě touží po starých dobrých dobách námořnictva, kdy se důstojníci vyjadřovali až s úzkostlivou přesností.

Do Wardenova hlasu se poprvé vloudil stín zklamání. „A to je všechno, co nám ta stěna může předvést?“ Cullinane přistoupil k mikrofonu: „Úplný obraz, prosím.“

Obraz na stěně se opět rozplynul, aby se vzápětí rozehrál pestrými barvami symbolických znaků, obrysy světadílů a oceánů, rozkládajících se po celé ploše stěn a prostřelovaných bílými zářivými liniemi.

„Do obrazu můžeme zavést daleko větší množství dat, ale za tu cenu, že obraz bude velmi nepřehledný. Selektivní zobrazení je daleko praktičtější,“ zdůraznilCullinane. „Ty bílé linie kupříkladu jsou oběžné družice umělých družic. Můžeme také znázornit většinu komerčních i vojenských leteckých koridorů, jenže to už bude obraz naprosto nečitelný.

Kdybychom si přáli, můžeme pomocí počítačů extrapolovat celou situaci a předvídat pravděpodobný vývoj pro příštích třicet minut, nebo celou hodinu, nebo – pokud se ovšem smíříte s určitými nezbytnými omyly při dlouhodobé předpovědi – pro celých osmačtyřicet hodin do budoucna.“ Na chvíli si vydechl. „Sám se můžete přesvědčit, jak užitečnou se celá tato hala může stát v případě nejaderné konvenční války.“

„Když si představím vysokou pravděpodobnost celosvětového nejaderného konfliktu,“ pravil Warden chladně, „budeme ji potřebovat asi tak nutně, jako divokej kanec cecky.“ Znovu zamžoural směrem k obrazovkovým stěnám. „Kde je teď Aljaška?“

„Mimo tuto oblast,“ odpověděl Cullinane, ještě stále rudý ve tváři. „Je na moři teprv jeden den.“

„Hlídaná přinejmenším jednou ruskou ponorkou,“ dodal Howland. „Jestli se na ni ještě nepověsila, pověsí se na ni ještě před ukončením úkolu. Na to dám krk.“

„S tím si poradíme, až přijde čas,“ ozval se Cullinane.

Hardin tiše pozoroval nástěnné obrazovky a ani necekl. Znenadání se však otočil k Howlandovi a štěkl. „Celý projekt by měl větší smysl, kdybychom mohli monitorovat psychické reakce posádky během střetnutí s protivníkovou ponorkou. Vzhledem k tomu, že máme na palubě Aljašky doktora Schulmana, považuji za naprosto ostudné, že jsme takovou skvělou příležitost propásli.“

Kdyby hledali uchazeče o roli dr. Strangelova, myslil si Cullinane hořce, dostal by se Hardin nepochybně do užšího výběru.

„Lituji, doktore, ale kapitán Harris obdržel příkaz, aby se takovým střetům vyhnul. Aljaška je příliš příkladným zbraňovacím systémem, abychom si mohli dovolit ztratit ji v kůzlečích hrátkách.“

Hardin za svými tlustými skly vypadal jako po ráněpalicí a odbojně se stáhl do sebe. Cullinana napadlo, že Hardin je schopen obrátit se k vyšším orgánům a pokusit se ten rozkaz ještě zvrátit.

„To jste nemyslel vážně, to s tím střetem, vidte? Že bychom při něm mohli přijít o loď. Že ne?“ zeptal se Warden.

Cullinane spolkl zlostnou odpověď, kterou už měl na jazyku, a co nejmírněji odpověděl: „Každý může mít smůlu. Pochybuji, že by prezident souhlasil s tím, aby se riskoval život Aljašky.“

Warden na něho hleděl s ospalým výrazem v očích a Cullinane si už podruhé v krátké době uvědomil, že si jej Warden zařadil do kategorie osobních nepřátel.

„Admirále Cullinane,“ ozval se hlas z reproduktoru, „právě jsme obdrželi poslední relaci z Aljašky.“ Cullinane pohlédl na hodinky. Byly dvě. Čas třetí relace. „Pošlete mi to nahoru.“

Za několik vteřin se u vchodu do modulu objevil službu konající poddůstojník a podal Cullinanovi útržek zprávy. Cullinane ji rychle přeletěl očima a zamračil se.

„Špatné zprávy?“ zeptal se Howland. Ostatní Cullinana vyčkávavě pozorovali.

„Nevím,“ odpověděl Cullinane a předal útržek Howlandovi. „Aljaška právě zavedla přídělový systém na vodu,“ oznámil Howland.

„Přestaly jim fungovat odpařovače. Pustili se do jejich čištění.“

Warden přeskakoval nevěřícným pohledem z jednoho na druhého.

„Ponorka za dvě miliardy dolarů a ono to nefunguje?“

Cullinane nevěděl, co by hned odpověděl. „Měl by se zapojit náhradní systém dodávky vody. A hlavní odpařovače měly být dokonale zrevidovány během oprav v doku.“

„Nakonec není vyloučeno, není-liž pravda,“ vmísil se svým neodbytným hláskem Hardin, „že někdo provedl na odpařovačích něco jako sabotáž?“

Cullinane se k němu znechuceně otočil. „To se ptáte nebo to předkládáte jako svou teorii, doktore?“ Hardin pokrčil rameny.

„Někdo z posádky se třeba chtěl dostat co nejrychleji zpátky na břeh. Nebo tomohl být kanadský žertík. K žertíkům tohoto ražení dochází na povrchových plavidlech dosti zhusta.“

„Jakého ražení a jak zhusta, doktore Hardine?“ Culinanův hlas nabyl nebezpečné nasládlosti.

Vmísil se Howland, který k nim přistoupil od modulu: „Doktor Hardin to jistě nemínil jako urážku, Stewe.“

„Netušil jsem, že názory odborného lékaře platí i v této oblasti,“ odsekl Cullinane. „Pan doktor by měl vědět, že ponorkáři jsou na sobě navzájem naprosto závislí a nikdo z nich si nemůže dovolit ohrozit celou posádku. To je prostě nemyslitelné.“

„Třeba pro to máte nějaké jiné vysvětlení?“ nadhodil Hardin s vyčkávavou číhavostí.

Warden naslouchal celé konverzaci s dávkou pobavení. „Jste dnes poněkud nedůtklivý, viďte, admirále?“ Cullinane po něm sekl pohledem plným profesionálního pohrdání, otočil se k elektronickým obrazům na stěnách a jal se je podrobně studovat.

„Znám lidi,“ řekl po chvíli tiše. Byl příliš navztekaný, než aby se pouštěl do dalších rozborů, ale kdesi hluboko v srdci mu začalo klíčit zrnko pochybnosti. Poslední zpráva z Aljašky vypadala podivně. Kdyby šlo jen o špatně fungující odpařovače, prosím. Jenže na té zprávě bylo divné ještě něco jiného.

Jakmile to tu skončí, pověří Chaveze, aby zkontroloval všechny pracovní listy, týkající se oprav na Aljašce. Potíž byla v tom, že si Cullinane dokázal představit výsledek předem: v momentu vyplutí Aljašky z doku byly odpařovače ve stoprocentním pořádku.

V opačném případě by plavidlo prostě nepustili na moře.

Něco se tam semlelo. Něco zatraceně vážnějšího, než jsou porouchané odpařovače.

16.

Kapitán Stephen Harris podepsal poslední z řady výdejek pro kuchyni, opřel se do křesla a zadumaně začal třít kořen nosu.

Kolik si toho Cermak asiuloží bokem? Kolikrát vlastně měli na poslední hlídkové plavbě biftek? Rozhodně ne tolikrát, kolik by se dalo soudit z podepsaných výdejek. Nakonec na tom nebylo nic zvláštního: během spousty manipulací, jež se odehrají od momentu podepsání objednávek na proviant až do momentu jeho uskladnění na palubě, existuje celá řada vhodných příležitostí, jak si něco zašmelit pro sebe. Šikovný provianťák si dokáže nahamounit celé jmění, než mu na to přijdou. A přes svůj poctivácký výraz dokáže být Cermak, když si dá záležet, pěkně prohnaný.

Potom se Harris zastyděl. Cermak měl spoustu osobních chyb, ale hamižná prodejnost k jeho neřestem nepatřila. A má-li být spravedlivý, strava na lodi se zlepšila právě od té doby, co nastoupil Cermak.

Mechanicky se ještě probíral výdejkami, s matným pocitem, že čím déle v tom bude pokračovat, tím víc se za to bude stydět.

Koneckonců spadala kontrola účtů do van Meerovy kompetence.

Dohlížet na to, aby si provianťáci necpali kapsy, má van Meer.

Jenže potíž je v tom, že van Meerovi nemůže poslední dobou také důvěřovat. Obdobně jako Cermak se i van Meer stal v poslední době stejně uzavřeným a lstivým. V posledních dnech se kolem sebe rozhlíží jako štvané zvíře, s takovým výrazem v očích, jako by Aljašku viděl v životě poprvé a jako by mu všechno kolem bylo nové a nezvyklé.

Harris probíral ještě jednou výdejky, ale očima co chvíli zabrousil ke zprávě, označené nejvyšším stupněm utajení. Došla před hodinou. V důsledku atentátu na prezidenta Kasima vypukla v Egyptě občanská válka. Izraelské ozbrojené síly vtrhly na Sinaj na pomoc zákonné egyptské vládě. Několik libyjských jednotek, přepravených vzdušným mostem, bylo vysazeno severně od Káhiry a účastní se bojů. Jordánské oddíly, posílené pravidelnými jednotkami syrské armády a podporované kubánskými poradci, překročily izraelské hranice a vstoupily do boje s izraelskými tankovými formacemi.

Poslední odstavce zprávy dělaly Harrisovi největší starosti. 6. americká flotila hlídkuje ve Středozemnímmoři mezi Port Saidem a Alexandrii. Rusové vydali vážné varování na adresu USA, aby se Američané nevměšovali do konfliktu. Navíc Rusko vyslalo své jednotky na podporu kurdským povstalcům v Íránu. Spojené státy informovaly Sovětský svaz, že nesouhlasí s rozmisťováním sovětských vojsk v Íránu a že přijmou nezbytná opatření, jestliže se Sověti nestáhnou zpět.

Nejvíc Harrise šokovala skutečnost, že si obě země navzájem vyměňovaly poselství tónem posledního ultimáta.

Válka se nezadržitelně blížila. Vypadalo to, že není síly, jež by ji mohla zastavit. Harris měl stejný pocit, jako kdyby ležel přivázaný na kolejích a naslouchal, jak se na něho zpoza zatáčky nezadržitelně řítí houkající vlak.

Ještě jednou si přečetl zprávu a rozhodl se, že ji předá Scomovi z další směny, aby ji otiskl v lodním zpravodaji. Takové závažné zprávy by se neměly před posádkou tajit. Kromě toho už je na lodi četli také jiní. A admirál Cullinane kladl důraz na to, aby posádka byla informována o obsahu všech docházejících relací.

Ostatně, tajit něco dlouhodobě na palubě ponorky je prakticky nemožné.

Odložil zprávy na stůl a ještě jednou se vrátil k problému výdejek. Vzhledem k tomu, že Cermakovi už nelze důvěřovat, bude nutno zavést přísný zúčtovací systém v lodní kuchyni a vypláchnout tomu bastardovi střeva…

„Kapitáne?“ Van Meer. Nemůže ten chlap zaklepat trochu silněji?

To musí vždycky takhle špehovat?

„Pojd dál, Vane. Co máš tentokrát za problém?“ Zase má ten svůj uražený výraz v tváři, pomyslil si Harris otráveně. Či spíše vypočítavý? Protivné na tom chlapovi je, že jakmile se jednou ocitne na palubě, nedělá nic jiného, než že se snaží těžit z kapitánových nálad. Ten chlap nikdy nejedná zpříma a nikdy se nespolehne na svou intuici či vlastní úsudek. Jen co skončí tahle plavba, bude mít van Meera na krku už někdo jiný.“Je to důležité.“ Harris jej netrpělivě přerušil: „Jistě. Jinak bys přece nepřišel.“

Zase ten tázavý pohled, jako by na tom, co Harris řekl, bylo něco zvláštního. Co z toho ten chlap dělá takovou vědu? Není snad schopen spolknout trochu sarkasmu?

„Během promítání filmu došlo v jídelně ke rvačce.“ Harris si povzdechl. Jak Constanza, tak Scoma mu již podali krátké hlášení.

Proč s tím van Meer přilezl až teď? „Skutečná rvačka? Tloukli do sebe pěstmi?“

„Podařilo se mi je roztrhnout těsně předtím.“

„Blahopřeji,“ pronesl Harris a dal si záležet na ironii.

Zdálo se, že je van Meer poněkud vyvedený z míry, ale to u něho koneckonců není nic nového.

„Měl jsem takový pocit, že ještě jedna minuta a všichni v jídelně si navzájem skočí po krku. Byla tam… podivná atmosféra.“

Takhle začíná paranoia, stanovil Harris klinickou diagnózu. „Kdo proti komu, Vane?“

„Ponorkáři proti rakeťákům.“

„Chceš říct, že snad mohlo dojít ke vzpouře?“

Van Meer se nevzdával. „Přesně to jsem chtěl říct.“ Na Harrise najednou padla únava. Himlhergot, nejen že nesu odpovědnost za osud lodi a posádky, ale ještě navíc mám dělat chůvu svému výkonnému důstojníkovi.

„Vane,“ začal unaveně, „těm lidem se dostalo rozdílného výcviku a na lodi představují de facto dvě odlišné skupiny. Nicméně je spojuje společný zájem, který je silnější než to, co je rozděluje. Jestli si chceš opravdu ověřit jejich vzájemná pouta, dej jim jednou na břehu volno a domluv se s někým z jiné lodi, aby začal naši posádku provokovat. Pak uvidíš soudržnost.“

Van Meer na něho s údivem hleděl. „Na břehu si nevyjdou nikdy společně. To víš dobře.“ Krátce se odmlčel a dodal: „Posádka se ne a ne usadit, Steve. Neumím si vysvětlit proč.“Harris se náhle vymrštil z křesla, opřel se zaťatými pěstmi o stůl, s tváří jen několik centimetrů od van Meerovy.

„Morálka na lodi je tvůj problém, krucifix, Vane. Nechoď na mě s těmi breky. Jestli něco není v pořádku, zjisti, co to je, a udělej s tím, co je třeba. A nechoďmi tu pořád vykládat, že nejsi schopen zajistit na lodi kázeň.“

Náhle padl vyčerpaně zpět do křesla. „Jak pokračují Stroopovi lidé na těch odpařovačích?“

„Rozebrali je do šroubku a znovu je složili. Nemohli přijít na žádnou závadu,“ připojil van Meer váhavě. „Kafe chutná jako splašky,“ řekl Harris zamyšleně „A voda taky.“ Někde v podvědomí se mu rodilo určité nejasné podezření, ale rozhodl se, že se s ním van Meerovi nesvěří. Alespoň zatím ne. Jestliže se nenašla závada ve strojním zařízení, bude třeba ji hledat v lidech, kteří to zařízení obsluhují. Někdo z nich záměrně… Harris tu myšlenku potlačil. „Obávám se, že na to nemáš žádný konkrétní názor.“

Van Meer potřásl záporně hlavou a zatvářil se lehce provinile.

„Zdá se mi, že jsem na této lodi jediný komu káva i voda chutnají normálně.“

„Máš pravdu. Na celé lodi jsi opravdu jediný,“ řekl Harris s důrazem. „Sledoval jsi dobře Udalla? Dostal nabídku na dobrý civilní flek. To je nakonec jeho věc Ale nechtěl bych, aby nám tu začal lanařit posádku.“

„Varoval jsem ho, aby s tím nezačínal.“

„Když myslíš, že to postačí…“ Harris hrábnul do papírů na stole, vytáhl odtud poslední depeši a pohodil zprávou směrem k van Meerovi. „Myslím, že my všichni teď budeme mít podstatně vážnější starosti než nějaké prkotiny v kině.“

Van Meer si přečetl depeši, potom se znovu vrátil na začátek a přečetl ji pečlivě celou znovu. Vzhlédl k Harrisovi, v tváři úplně bledý: „Jenže –“ Harris zvedl ruku. „Vím, co se chystáš říct, Vane. Vím stejně dobře jako ty, že jsme nedostali kódovanou zprávu v tom smyslu, že se cvičení ruší. Ale umíš si představit, jaký blázinec teď prožívají ve Washingtonu? Ti teď nevědí, kde jim hlava stojí, ti mají jiné starosti, než aby se starali ještě o nás. My jsme pro ně něco jako loňský sníh.

Dobře si pamatuji texty depeší a tenhle mezi nimi nebyl. A ta včerejší a ta dnešní mají dohromady logiku.“

Harris si vzal poslední depeši znovu k ruce a pokýval hlavou.

Zpráva byla skutečná, o tom nebylo pochyb. „Když jsem sloužil v New Londonu, studoval jsem politický vývoj na Středním východě.“

Poklepal na text zprávy. „Přesně tohle se dalo očekávat.“

Van Meer na něho zoufale zíral. „Ty zprávy mají vypadat jako skutečné. Jsou přeci součástí celého připravovaného cvičení.“

„Zatraceně, Vane, už toho nech!“ vzkypěl náhle Harris. „O těch zprávách už nechci slyšet ani jedno zpochybňující slovo. A taky už nechci slyšet ani slovo o rvačkách, které se nikdy nekonaly, a o vzpourách, o nichž ví jenom pámbu na nebesích. Kázeň na palubě je tvoje starost. Zajisti ji!“

Van Meer sklapl podpatky a vypadl z kapitánovy kajuty.

Harris se pustil už pokolikáté do studia depeše, pátraje v jejím textu po nějaké skryté narážce, z níž by vyplývalo, že se jedná o součást cvičení. V celém textu nezazněla jediná falešná nota.

Zpráva byla ulitá z jednoho kusu jako zvon.

Poté se vážně zamyslil nad tím, co se stane v případě, že vypukne válka. Základny New London a Groton to dostanou první, dokonce dřív než raketová síla na Středozápadě. Dokonce dřív než New York nebo Washington. Rusové budou chtít, aby jejich druhý úder přinesl co největší efekt, a to znamená zničení všech mateřských základen pro raketové ponorky: New London, Charleston, Bangor, Gúam, Holy Loch…

To znamená nejen zkázu loděnic, suchých doků a opravárenských závodů, ale také všech lidí, které znal a miloval. Přátel, sousedů, příbuzných, Elizabeth… S nimi se všemi bude jednoduše konec a bude těžké se s tím smířit.

Dobrá. At se stane, co se má stát. Ale ještě je tuon, kapitán Harris. I když té katastrofě nemůže zabránit, není ještě zdaleka bezbranný. To rozhodně ne. Je velitelem Aljašky, nejdokonalejšího zbraňového systému na této planetě. At si všichni zapíšou za uši, že na to nehodlá zapomenout.

Shrnul papíry, jež měl před sebou na stole, na jednu hromadu a založil je do přihrádky vyřízených spisů. Dál už se o ně postará Scoma. Harris si ještě měl projít dispozice, pokud jde o zítřejší plánované setkání s ponorkou Chicago. A ano, musí o tom informovat van Meera. Van Meer… Chová se nanejvýš podivně. Bude nutno si ho hlídat. Hlídat jako ostříž!

Opakovaně si počal třít kořen nosu v naději, že se mu snad podaří rozehnat neustupující bolesti hlavy, jež ho pronásledují od prvního dne na palubě. Úporné, neutuchající, bodavé bolesti. A pak – ještě něco horšího. Ten pocit, že obrysy světa, jenž jej až dosud obklopoval, se poznenáhlu rozostřují a nabývají nejasných, neurčitých tvarů. Pocit, že on sám, kapitán Harris, se kdesi uvnitř mění jakýmsi nepostižitelným způsobem, jako by jej zrazovala a opouštěla ta část jeho osobnosti, jíž si až dosud na sobě nejvíce vážil…

17.

Harry Andersen pracoval v Electric Boat jako kontrolor pětadvacet let. Když měl odejít do důChodu, nabídlo mu vedení podniku práci na částečný úvazek v tiskovém odboru. Měl loděnici v malíčku, znal předáky i dělníky, ale zdaleka nejdůležitější bylo, že se nimi domluvil jejich hantýrkou. Věděl také, kde kdy bylo co zahrabáno a kdo to zahrabal, a když bylo nutno koncem sedmdesátých let sáhnout do rezerv a trochu se zapotit, Andersenovo slovo nabylo váhy zákona. V určitém smyslu byl Harry Andersen duší podniku Electric Boat víc než všichni hlavouni a ostatní přisluhovači ve vedení loděnic dohromady.

Jako úřadující šéf tiskového odboru se stal hlavní ochranným štítem loděnic vůči občasným nájezdůmze strany kongresových výborů, všetečných novinářů a zvědavých velitelů ponorek, kteří všichni se snažili dozvědět se víc, než bylo podle Andersenova názoru zdrávo.

„Naše spisy jsou stejně svaté jako záznamy lékaře nebo advokáta,“ vysvětloval Renslowovi s dávkou trpělivosti. „Pracovní život našich zaměstnanců je částečně i jejich soukromým životem a každý z nich má právo na ochranu svého já. Vám by se také dvakrát nezamlouvalo, kdyby se nějaký čmuchálek objevil u vašeho osobního lékaře a ten ranhojič mu o vás vyvalil všechno, co na nás ví.“

Andersen se odvalil zpět do svého křesla, zapálil si dýmku a čekal, s jakými důvody se na něho Renslow vytasí, aby jej obměkčil. Andersen dokázal odhadnout na vlásek přesně, kam až si může dovolit zajít se svou diplomacií, vědom si koneckonců toho, že předseda správní rady loděnic může kdykoli svým příkazem zvrátit kterékoli jeho rozhodnutí.

Renslow rozvažoval, zda má začít andělsky nebo ďábelsky, ale záhy mu došlo, že Andersena nedojme žádná taktika, že má před sebou člověka, který si s vámi bude pohrávat třeba půl hodiny, aby vám nakonec vpálil rovnou do očí své „ne“ právě ve chvíli, kdy pocítí, že uzrál čas odebrat se k obědu. Ale není také vyloučeno, že by se na ten oběd od vás nechal pozvat a pak by byl teprv ochoten podat vám i druhou botu.

„Mohl bych o to požádat oficiálně,“ nadhodil Renslow a pozorně sledoval, jaký záblesk zájmu vyvolala jeho poznámka v Andersenových očích. Z toho bude ještě rvačka, napadlo Renslowa, ale prát se v mém věku…“Ale neudělám to. Možná by na mě spustili větší bandurskou, než k jaké se chystáte vy.“

Andersen souhlasně přikývl, ale po tváři mu přeběhl stín zklamaného rozčarování.

„Pravý důvod, proč potřebuji zjistit pravdu, spočívá v tom, že to může zachránit lidský život.“

Andersen začal soustředěně vyškrabávat vyhořelý tabák z troubele dýmky. „Nerozumím vám, kapitáne.“

„Mám ve své posádce muže,“ (byl to Harrisův muž, ale Renslow se rozhodl hrát to vabank ) „– muže,který se pokusil včera v noci zavraždit svou ženu. Nebyla to ani vražda ze žárlivosti, ani nebyl opilý, ani zfetovaný. Oba manželé už překročili čtyřicítku a měli spolu tři děti. Ten člověk odsloužil u válečného námořnictva osmnáct let, a kdyby si mohl vybrat, jistě by radši zaklepal bačkorama na lodi – jako řádný mariňák – než na břehu jako mizernej suchozemec.“ Renslow se odevzdaně pousmál: „Je to člověk tělem i duší oddaný námořnickému cechu.“

Andersen sebou lehce škubl a Renslow jen zatajil dech v naději, že Andersen nepřijme jeho formulaci jako podbízivou provokaci.

Andersen si nacpal novou dýmku, udusal tabák, zapálil si a zhluboka potáhl. Renslowa napadlo, že ten chlap před ním ho má přečteného odshora dolů, a to od prvního okamžiku, když vstoupil do dveří, a že ho naštěstí nepovažuje za nějakého vlezlého dotěru.

„Jediným důvodem, proč jdu po téhle stopě, je ten fakt, že mi přijímací lékař ve vojenské nemocnici sdělil, že mu jeho kolega vyprávěl o dvou podobných případech, k nimž došlo právě u Electric Boat. Napadlo mě,“ dodal Renslow rozpačitě, „že by to mohla být nějaká společná příčina.“

„Neřekl jste mi, proč to chcete vědět.“

Renslow nakrčil čelo: „Ale ano. Je členem mé posádky.“

„O tom si dovolím pochybovat. Jste sice poněkud znepokojený, to je pravda, ale nemáte z toho hlavu v pejru a neskáčete mi tu po stole jako pominutý.“ Renslowa nehnutě pozoroval pár ledově modrých očí. „Jste členem druhé osádky, nemám pravdu? Sloužil jste někdy na dieselmotorové lodi?“

Andersen změnil téma hovoru tak náhle, že se Renslow nestačil vzpamatovat. Zakroutil v údivu hlavou. „Nikdy. Od samého počátku jsem sloužil na jaderných ponorkách.“

„Stydte se. Nic se nedá srovnat se službou na dieselových lodích.

Za války jsem sloužil na Tangu.“ Válkou mínil zřejmě druhou světovou. „Pokaždé, když jsme se v pořádku vrátili do přístavu, obrátili jsmE celé město vzhůru nohama. Za našich časů, jó, tobývali lodníci! Vsadte se, že takoví už se nerodí. U vás jsou všichni hoši študovaní, co?“

„Většina ano,“ připustil Renslow. Jenom doufal, že se Anderson nehodlá zeširoka pohroužit do vzpomínek na staré zlaté válečné časy.

„Zatraceně největší válka, jakou kdy svět viděl,“ vedl Andersen neomylně svou. „A čím míň toho o ní víme, tím líp. Zařvalo v ní padesát miliónů lidí, a přece se najde dost mizernejch syčáků, kteří vám budou do očí tvrdit, že to byla slavná vojna.“

Stiskl tlačítko intercomu na svém stole a přikázal: „Přineste mi složky, týkající se těch otrav, Marie. Všechny čtyři.

Nebyly to jenom dva případy,“ vysvětlil překvapenému Renslowovi.

„Byly čtyři. Došlo k nim asi před měsícem. V tu dobu jste byl ještě na moři, ne?“

Zmíněná Marie přinesla spisy. Renslowova první závistivá myšlenka byla, že ten chlap před ním si tedy umí vybírat. Ze spokojeného výrazu Andersenovy tváře usoudil, že si Andersen myslí totéž.

Marii táhlo na padesátku, ale nikdo by jí nemohl upřít ani šarm, ani temperament.

Andersen otevřel první složku. „První dva byli lakýrníci, a tím pádem jsme mysleli, že je to jasné. Intoxikace z výparů v uzavřeném prostoru a tak podobně, rozumíte? Nikdy s nima nebyly nejmenší potíže a najednou v tom lítali oba až po uši. Jeden z nich napadl při práci kámoše ostrou špachtlí. Museli jsme na to zavolat místní policajty. Ten druhý zas vyvolal rvačku s údržbářem v kantýně, ale nakládačku dostal on sám. Ne že by se byl nesnažil o opak. Takovej malej kluk to byl. Řek byste, že by se neuměl proboxovat ven ani z papírového pytlíku.“

Andersen odložil dvě horní složky stranou. „Jenže pak se celá lakýrnická teorie zhroutila jako ten domeček z karet. Dalším případem byl strojník a dalším potrubář. S těma prvníma dvěma neměli naprosto nic společnýho.“

Renslow vypadal zklamaně. „Máte nějaké lékařské nálezy?“

„Vyšetřujícím lékařem byl Sanchez, ale ten vámneřekne ani ň. Alespoň se mi to tak jeví.“ Andersen si mechanicky přihladil rukou stroužek zbylých šedivých vlasů na skráních.

„Typické pro všechny čtyři případy je, že začaly náhlým výbuchem násilné zuřivosti. Ve všech čtyřech případech se vrhli na prvního, kdo se jim právě namanul pod rukou. Nedělali rozdíl mezi přítelem, známým nebo naprostým cizincem. Dva z našich pacientů – ti lakýrníci – propadli bezprostředně po záchvatu apatii a v tomhle stavu jsme je hospitalizovali. Přišli k sobě až za čtyři dny. Na nic se nepamatovali a nebyli s to udat nejmenší důvod nebo vysvětlení svého jednání.“ Andersen listoval ve svých záznamech a zamyšleně potahoval z dýmky. „Tohle všechno se událo před měsícem. Od té doby jsme podobný případ nezaznamenali, i když jsme z pochopitelných důvodů situaci v loděnici ostře sledovali.“

Renslow jej chytil za slovo: „Z pochopitelných důvodů?“

„V naší branži opatrnosti nikdy nezbývá, kapitáne. V Itálii je takové malé městečko, Seveso se jmenuje, asi dvanáct mil severně od Milána. V šestasedmdesátým roce tam v jedné chemičce koncernu ICMESA došlo k výbuchu a do ovzduší uniklo asi patnáct tun dioxinu, což je potenciálně smrtelná chemikálie. Museli evakuovat všechny obyvatele města a v současné době je celá oblast obehnaná v dýlce asi šesti mil ostnatým drátem a všechny přístupové cesty označeny nápisy’Zamořená oblast‘. –Takže hned jak se u nás objevily ty první případy, zvýšili jsme ostražitost na maximum.

Doted nevím, co se v loděnici vlastně stalo, ale k smrti rád bych tomu přišel na kloub. Nazvěte to třeba’osvíceným pudem sebezáchovy‘.“

Renslow ukázal prstem na lékařské záznamy. „Nemohl bych dostat kopie?“ Andersen pokrčil rameny. „Proč ne?“ Otočil se k sekretářce: „Marie, udělejte mi, prosím vás, šest xeroxových kopií od každého záznamu, ale zakryjte přitom jména pacientů.“

Sekretářka odešla a Renslow se pokusil dozvědět víc. „Nemáte na to všechno, co se u vás seběhlo, nějakýsvůj soukromý názor?“

„Jestli máte na mysli vliv měsíčních fází na chování lidstva a podobný blábol, tak s tím na mě nechodte. Počítám, že příčina může vězet někde ve vlivu vnějšího nebo pracovního prostředí, ale ať do mě bací hrom, jestli si to dokážu konkrétně představit.

Každopádně jsme zatím neměli žádné další případy a modlíme se, aby při tom zůstalo.“

Sekretářka se vrátila s hotovými kopiemi a Renslow je s povděkem přijal. „Obával jsem se, že s tím budete dělat větší drahoty.“

Andersen se uchechtl. „Tenhle příběh tu zná dopodrobna každý kromě vás, kapitáne. Celé se to seběhlo, když jste vy byl na moři. Několik místních ochránců přírody se to pokusilo nafouknout a udělat z toho případ a místní plátky se už oblizovaly, že se vrhnou na tučné sousto. Byl bych sám proti sobě, kdybych se snažil něco zatloukat.“

Renslow opouštěl Andersenův úřad s kořistí několika svazků denních pracovních výkazů zmíněných čtyř mužů – nyní už anonymních – a odjel vozem na oběd do Groton Motor Inn. O půl hodiny později měl před sebou stále ještě netknutý a vychladlý oběd, v hlavě však rodící se přesvědčení, že se mu podařilo poprvé narazit na něco reálného, na něco, co Andersenovi uniklo.

Prvními, které „to“ (ať už to bylo cokoliv) postihlo, byli dva lakýrníci. Po týdnu se „to“ přihodilo strojníkovi a potrubářovi.

A Renslow si všiml, že strojník i potrubář pracovali ve stejných prostorách, kde dříve lakýrníci.

Andersen to trochu uspěchal a příliš brzy vyloučil pravděpodobnost otravy z výparů, napadlo Renslowa. Všichni čtyři postižení pracovali ve stejných uzavřených prostorách – bud jako lakýrníci, či jako řemeslníci v nedávno natřených místnostech.

Většina laků uvolňuje výpary ještě dlouho potom, co barva podle všech zjevných známek zaschla. V daném případě byla ještě týden po natírání koncentrace výparů dostatečně silná, aby stačila postihnout další dva muže. A vzhledem k tomu, že v průběhu následujících dvou až třítýdnů k žádným podobným případům nedošlo, ačkoli se v prostorách pracovalo, lze oprávněně usuzovat to, že v tomto období klesla hlaďina koncentrace otravných látek pod kritickou hranici. Navíc je také možné, že se inkriminované místnosti začaly lépe a častěji větrat.

Zůstává tedy otázka, rozvažoval dále Renslow, že konkrétní chemikálie mohla způsobit paranoidní záchvaty u lidí, kteří s ní přišli do styku, a jak se tam dostal Ernie Gradow?

Šálek kávy se zadrhl na půli cesty k Renslowovým ústům. Polovinu bytového zařízení ve svém rodinném domku si Ernie vyžebral na loděnici. Koneckonců nebylo tak neobvyklé, že členové posádek občas vyžebrali nebo vykšeftovali od dělníků z loděnice nějaké drobnosti, potřebné pro domácí práce, jako nářadí nebo materiál.

Nebo také několik plechovek s barvou. Při natírání lodi strávil Ernie Gradow v garáži prakticky dva týdny za zavřenými dveřmi.

A právě během těchto dvou týdnů u něho zpozorovali zásadní změnu v jeho chování.

Skvělá teorie, pomyslel si spokojeně Renslow. Zbývá jen maličkost – dokázat její pravdivost.

18.

Pátek, 26. června

DEN TŘETÍ

Van Meer přečetl denní hlášení, podškrábnul je a zeptal se: „Jak to, že je tolik lidí na marodce?“ Olson začal vypočítávat na prstech. „Pár jich ohlásilo úporné bolesti hlavy, několik lidí má dosud vyrážku a Russo byl přijat kvůli močové inkotinenci.“

Van Meer zvedl obočí: „Močové cože?“

„Počural se v posteli,“ upřesnil s gustem Olson. „A bojím se, že není sám.“

Van Meer si náhle připomněl, že včera pocítil závan moči v podpalubí. Pomočování byl jeden z osvědčených způsobů, jak se domoci neschopenky, ale van Meer si prostě nedokázal představit, že by se někdo z Aljašky mohl vědomě vymočit do postele. Stud před ostatními byl příliš pevnou zábranou.

„Kdekdo si stěžuje, že má nervy nadranc,“ pokračoval Olson ustaraně, „a kdekdo si také stěžuje na tu zatracenou vodu, která se nedá pít.“

„Ty odpařovače jsme celé rozebrali, Rayi. Jsou v pořádku.“ Olson pokrčil rameny. „A voda nadále chutná po oleji, pane. Už tři dny jsem neochutnal normální šálek kávy.“

„Všem chutná voda divně, jenom mně ne,“ podivil se van Meer.

„Nakonec budu tou černou ovcí na palubě já.“

„V případě války, pane…“ začal Olson a hlas se mu zadrhl.

„Jestliže vypukne válka, bude jeden z prvních úderů veden na New London, nemám pravdu?“

Otázka van Meera zaskočila. Tyhle chmurné myšlenky občas přepadly každého, ale nikdo s nimi nechodil na trh.“Stěží bych ti dokázal vyjmenovat desítku míst, která to nedostanou naplno, Rayi.“

„Trochu nefér, nezdá se vám, pane?“

„Taková je válka,“ řekl van Meer, ale uvědomil si, že to není to pravé, na co se Olson vlastně ptá. Olson ho předběhl: „Chtěl jsem říct, že ti všichni, které jsme nechali doma, jsou podstatně zranitelnější, než my tady. Jsme tu od toho, abychom je chránili, jenže ve skutečnosti jsme na tom relativně líp. V první řadě to odnesou oni, a ne my.“

Van Meer by obětoval svůj měsíční plat za to, aby si Olsona mohli poslechnout admirál Cullinane a Hardin. Aby si poslechli tu schizofrenii moderního vojáka…

„Konáme svou práci, Rayi. Nic jiného s tím nemůžeme dělat. Čím víc nad tím budeš bloumat, tím líp pro tebe.“

Van Meer sklapl desky s denním hlášením a zasunul je do poličky.

Olson povstal s vědomím, že ranní hlášení je u konce. „je mi líto, že si to s nimi nemůžu prohodit. Edita by tu byla podstatně bezpečnější, než ve vlastním baráku.“

Van Meer za ním hleděl, jak odchází. Olson patřil k nejflegmatičtějším mužům v celé posádce. Přesto mu celá situace začíná lézt na nervy.

Scoma, který ťukal do stroje na opačném konci velké úřadovny, se najednou zarazil a zvedl oči od papíru. „Ten bengál kolem Egypta nám to může pořádně zavařit, nemyslíte, kapitáne?“

„Nemám potuchy, Done,“ zalhal van Meer. „Zřejmě si ještě něco užijeme, než se to zase urovná.“

Van Meer vyšel do chodby. Celý nápad s tím cvičením se mu od počátku hluboce nezamlouval. Tímto ho začínal z celé duše nenávidět. Až se příště setká s admirálem Cullinanem a s tím syčákem Hardinem, poví jim pěkně od plic, co si o tom myslí – bez ohledu na hodnost.

V ošetřovně zastihl doktora Schulmana, který právě odkládal lahvičku s pilulkami a sahal po poháru s vodou.“Netušil jsem, že holdujete drogám, doktore.“ Schulman si hodil jednu pilulku do úst, loknul si zhluboka vody a polkl. „Osvědčený aspirin všech učitelských sborů, Vane – pět miligramů valia.

Proti bolestem hlavy a všem zatraceným starostem, a navíc se po něm dobře spí. Což se mi poslední dobou zrovna moc nedaří.“

Van Meer se posadil obkročmo na vyšetřovací křesílko. „Od Olsona Jsem vyrozuměl, že máte spoustu zákazníků.“

Schulman sáhl do poličky pro svůj deník a začal v něm listovat.

„Nejsem zdaleka jediný, kdo užívá valium. Při současném tempu jeho užívání nám dojde dřív, než se vrátíme do přístavu.“

„Vzali jsme ho dost pro devadesátidenní plavbu,“ pravil van Meer pomalu. „Spotřeba nemůže být tak velká.“

„Dojde nám tak po šedesáti dnech,“ odpověděl Schulman. „Jsou to jednoduché počty.“

„Za deset dní jsme zpátky,“ řekl van Meer.

Schulman na něho zíral s očima otevřenýma jako výr: „Za deset.“

Pauza. „Samozřejmě. Ale o tom se tu nemluví, že?“

Incident s Harrisem způsobil, že van Meer začínal ztrácet rychle trpělivost. „Co jiného nás ještě postihlo kromě bolehlavů, naskočených pupínků a počurávajících se námořníků?“

„Tachykardie.“ Schulman se zatvářil ustaraně. „Ponorka je tím posledním místem, kde bych očekával její výskyt.“

Van Meer cuknul hlavou: „Co je to?“

„Zrychlený tep srdce. Vyskytuje se u starších osob, běžná je u celé řady srdečních onemocnění. Vzniká také v důsledku stresu.

Nebo při přílišném pití kávy. Kofein je silným dráždidlem, a vypijete-li víc jak čtyři šálky denně, může se vám srdce rozběhnout dvakrát rychleji.“

„Takže by naši hoši měli ubrat na kafi.“

„Nepijí ho vůbec, Vane. Alespoň ne na téhle lodi. Okusil jste ho vůbec poslední dobou?“ Schulman zkřivil obličej. „Pižmo z bobra nemůže být odpornější.“

„Ta pachuť musí působit výběrově,“ řekl van Meer po úvaze. „Mně, kupříkladu, chutná káva normálně.“

Schulman se smutně usmál. „Jak se říká – proti gustu žádný dišputát.“ Po chvíli dodal vážněji: „Jeden či dva případy tachykardie mezi staršími důstojníky by mě nevyvedly z míry. Ale deset nebo i víc případů včetně mladíků, je na mě trochu moc.“

„Teď pokud jde o nervy. Můžete odpovědně prohlásit, že je má posádka v pořádku?“

Schulman si začal čistit skla brýlí. „Řekl bych, že ano.“

Vyhnout se tomu tak jako tak nemůžeme, rozhodl se van Meer a nadechl se: „Mluvil jste o tom s Harisem?“

„Probírali jsme spolu seznam nemocných.“

„A co Harris sám? Zdá se vám v pořádku?“ Schulman se zatvářil pobaveně. „Víte, že mi položil stejnou otázku? Jenže se týkala zase vás.“

„Harris si myslí, že Washington zrušil celé cvičení,“ řekl van Meer rázně. Schulman se otočil a začal ukládat lahvičku s valiem do lékárničky. „Vzhledem k posledním událostem v Egyptě bych se tomu ani moc nedivil.“

Van Meer nestačil zavřít ústa. Se Schulmanem si bude muset zevrubněji promluvit, ale ve vhodnější dobu. Něco se tu zvrtlo a všechno to jde šejdrem, pomyslil si. A to zatraceně rychle.

Byl už ve dveřích, když na něho Schulman náhle zavolal: „Vane?“

Otočil se zpět. „Prosím?“

Zdálo se, že Schulman není tak úplně ve své kůži. „Jenom mezi námi, je vám znám nějaký důvod, proč by mě měl Constanza nesnášet? Nějaká osobní averze, o níž třeba nevím?“

„Myslím, že wám povolují nervy, doktore.“

„Máte možná pravdu,“ pokýval doktor hlavou. „Ale kdyby vám něco říkal, dejte mi, prosím, vědět. Mohu se spolehnout?“

Van Meer vyklouzl z ordinace a otřásl se. Co se to tu k čertu děje? Schulman není z těch, kdo trpí utkvělými představami. Na druhé straně Constanza – i když má svoje chyby – nepatří k těm, kdo trpí vrozeným antisemitismem. Celá ta stresová situace leze na nervy také Schulmanovi, to je jasné. Jenže na rozdíl od ostatních, zná Schulman stejně jako Harris okolnosti celého cvičení a měl by na ně být připraven. Jenže Harris se chová podivně – a teď s tím přišel také doktor Schulman.

Celý svět se zbláznil kromě mne a tebe, ačkoli tebou si také nejsem tak docela jist…

Hádka vypukla právě ve chvíli, když van Meer po obědě procházel ložnicí mužstva. Na vzdáleném konci ložnice bylo rozsvíceno několik nástěnných svítidel a na posteli pod nimi hráli čtyři muži karty. Rozdával Longstreet. Když se van Meer přiblížil, zvedl Longstreet oči a ohlásil: „Červený, veliteli.“

„Pokud nevidím peníze v banku, nemohu kapitánovi nic hlásit,“ ušklíbl se van Meer dobrosrdečně. Roh přikrývky byl přeložený a pod ním se rýsovala hromádka peněz, ale van Meer to nehodlal podrobněji zkoumat. Byl z místnosti již téměř venku, když zaslechl Longstreeta, jak se obrací k Russovi, který si ukládal prádlo do skříňky. „Hej, Russo, nemáš u sebe náhodou nějakou nahatou fotku tý svý holky?“

Bylo to řečeno jako žert a van Meer se naschvál zastavil, aby si vyposlechl rozuzlení.

„To teda ne, člověče. Na to si jí příliš vážím. To je totiž dívka, s jakými se chodí v černém na radnici, abys věděl.“

Van Meer málem zasténal, když uslyšel Longstreeta pokračovat vědomě zlomyslným tónem: „Chtěl bys ode mě nějaký koupit?“

„Ty zkurvenej hajzle!“

Všechno se odehrálo ráz na ráz, tak bleskurychle, že si van Meer později nebyl jist přesným sledem událostí. V jeden moment stál ještě Russo u své skřínky a Longstreet ležel na posteli s kartami v ruce. O zlomek vteřiny později měl Russo Longstreeta na nohou a hned vzápětí se oba váleli po podlaze. Změt paží a nohou se kulila od skřínky ke skřínce a při každém tvrdém nárazu vypnulo některé z bočních světel.

„Vraž mu ještě jednu, Russo, a pořádnou!“

„Nechte toho, proboha, já mám službu!“

„Kde je ten pitomec dozorčí?“

Van Meer se rozběhl zpátky ložnicí a zaregistroval, že z druhé strany se kvapem blíží Olson.

„Panebože, krvácím! On mě bodnul!“

Podlaha byla skutečně krvavá, krvavé bylo také tričko na Russovi a ještě krvavější na Longstreetovi, byl bledý jako stěna a vypadal k smrti vyděšeně. Van Meer rozrazil kruh mužů, jenž ty dva obstoupil. „Konec! Každý na své lůžko! Uvolnit uličku!“

Otočil se k Longstreetovi, shrnul mu tričko a na rameni objevil nevelkou bodnou ránu, z níž čúrkem prýštila krev. Ještě štěstí, že to nebylo do žaludku, blesklo van Meerovi hlavou. Nerad by přihlížel pokusům doktora Schulmana o chirurgický zákrok, který Schulman naposledy prováděl v šerém dávnověku.

„McCune a Sullivan odvedou zraněného na ošetřovnu,“ zavelel van Meer.Pomalu odcházeli. Longstreet si přidržoval na ramenirozervané tričko, aby zadržel krvácení.

„Nerozumíte vtipu, Russo?“ Russo se chvěl po celém těle.

Postavička dostihového žokeje – se stejně vznětlivou povahou.

„Nechtěl jsem to udělat, kapitáne. Vůbec jsem na to nepomyslel!“

Russo svíral něco v dlani a van Meer k němu natáhl svou. Russo mu vydal malý nožík, s čepelí krvavou po střenku. Tímhle nožem mohl tak nanejvýš někoho lehce škrábnout, ale nikdy mu nemohl vážněji ublížit. Čepel byla z měkkého kovu, jaký se běžně používá k čištění nehtů či na otvírání dopisních obálek. Takovou zbraň nemůže nikdo, kdo je při zdravém rozumu, užít k ničemu vážnějšímu, natož pak ke rvačce s nožem.

„Olsone, prohledejte jeho skřínku a zabavte mu všechno, co může sloužit jako zbraň. Russo, až do konečného rozhodnutí máte právo se zdržovat pouze na svém pracovišti a ve své kóji v ložnici.“

Russo se dal do pláče. „Přísahám bohu, kapitáne, že jsem se v životě nezúčastnil žádné rvačky.“ Van Meer se odvrátil, hluboce otřesen. Všichni ztrácejí zdravý rozum.V důstojnické jídelně běžela pod Harrisovým vedením porada o připravovaném ranním setkání s ponorkou Chicago.

„Něco vás zdrželo, Vane?“

Zase ten lehký přídech sarkasmu v Harrisově hlase. Van Meer sklouzl do křesla. „Rvačka na nože v ložnici mužstva.“

Všichni přítomní našpicovali uši. Harris upadl do rozpaků. „Byl někdo pobodán? Těžce?“

„Longstreet. Nikoli těžce. Lehká bodná rána.“

„Aha. Kdo to udělal?“

„Russo. Střetli se kvůli Russovu děvčeti.“

Cermak sebou trhl. „Russo se s Longstreetem mají rádi jako pes s kočkou. Mám je v družstvu, tak je mám oba dobře přečtený.“

„Začalo to jedním vtipem,“ vysvětloval van Meer. „Znáte to, jak se jeden zeptá – nemáš u sebe nahou fotku svý holky? A když se ten druhý začne čílit, dodáte – nechtěl bys nějakou koupit?

Mám dojem, že jsem tuhle legrácku slyšel už na své první hlídkové plavbě.“

Hleděli na něho mlčky. Nikdo se neusmál. Van Meera polilo horko.

Byl to letitý vtip a určitě se s ním už někdy museli setkat.

„Russa si zavolám na kobereček a dostane důtku,“ pravil Harris klidně. „O stavu Longstreeta mi podávejte zprávy.“

Constanza potřásl hlavou. „Longstreet je pitomec. Všichni vědí, že ta holka Russovi pravděpodobně zahejbá.“ Chips Okamoto souhlasně přikývl. „Kdyby Longstreet ty fotografie skutečně vytáhl, Russo by ho asi na místě zabil. A co ho to vůbec napadá, tahat na palubu pornofotky?“

Van Meer na ně hleděl v rostoucím údivu. „Byl to vtip,“ opakoval.

„Jednoduchý blbý žertík. Longstreet si zavtipkoval na Russův účet, rozumíte? Žádné fotografie u sebe neměl. Je to starý známý vtip.“

„Ale Russo to za vtip nepovažoval,“ pravil Harris tiše.

Stroop si odkašlal a všichni čekali, co řekne. „Když jste dlouho na moři, může toho ženská klidně využít. Znal jsem jednu, která měla jednoho manžela v Modrý posádce a druhýho ve Zlatý. Když ten první odjel na plavbu, zapakovala všechny jeho šaty a náležitosti do skříně a pak vytáhla šatstvo manžela číslo dvě. Byla to chytrá mrcha a taky se vyznala v účtech – oba její manžílkové jí klopili veškeré své finance. Jednou se jejich kocábka musela vrátit o něco dřív kvůlivá opravě reaktoru – byl to starej Thomas Edison – a oba manžílci se potkali na domovních schodech.“ Stroop pokýval vážně hlavou.

„Tomu já říkám nedorozumění v rodině!“

Byla to známá historka, kterou už každý kdysi slyšel a nikdo jí nepřikládal víry. Když jste ji ale ve společnosti dobře podali, mohli se všichni potrhat smíchy.

V důstojnické jídelně se nezasmál nikdo.

Vešel Perez s mísou horkých vepřenek a kávovou konvicí. Spencer si nalil hrníček a udělal grimasu. „To mizerný kafe chutná pořád jako kdyby ho pekli na voleji.“

Udall, sedící naproti, truchlivě přikývl. „A taky pitná voda a sodovka chutnají stejně.“

Van Meer zbystřil pozornost. Na lodi se šeptalo, že někdo mohl záměrně poškodit odpařovače, ale bylokrajně nepravděpodobné, že by se někdo dostal do plechovek se sodovkou.

Jeho pozornost upoutal Harris, který si ochucoval vepřenku kečupem a ukápl si na rukáv. Poté bezmyšlenkovitě setřel kečup z rukávu ubrouskem a pustil se do rozboru nastávajícího setkání s Chicagem. Van Meerovi vytanul náhle před očima obraz, jak Harris a Meslinsky stojí u plotu na základně v Charlestonu a Harris si přepečlivě otírá z boty zvratek. Harris byl na čistotu puntičkář: jindy by namočil ubrousek do studené vody a pokusil se ještě za čerstva odstranit kečupovou skvrnu.

Van Meer si zapsal do deníku několik poznámek, týkajících se plánovaného setkání, a úkradkem se rozhlížel kolem stolu, pokoušeje se přijít na to, co ho při vstupu do kajuty tak zarazilo. Snad to, že nikdo neníoholený? Dokonce ani Harris ne. Na tom by ještě nebylo nic tak divného, nebot spousta ponorkářů se na plavbě zpravidla neholila.

Jenomže Harris se holil za všech okolností.

Harris se od hodiny k hodině měnil. Stával se jaksi lidštějším.

Anebo přesněji – už to nebyl původní Harris…

Po poradě se van Meer vrátil do své kajuty s tím, že napřed napíše dopis Cheryl a potom si trochu zdřímne. Cheryl psal pravidelně. Každý den napsal jeden dopis a druhý den ho s železnou pravidelností roztrhal. Psal jí upřímně a od srdce o tom, co si skutečně myslí a co skutečně cítí, jenomže nakonec se nikdy neodhodlal k tomu, aby předal dopisy po návratu adresátce a obnažil se před ní hluboko do morku kosti… Dopis byl tentokráte krátký. Když si jej po sobě přečetl, vyděsil se. Psal, že posádka se chová podivně a jedná jinak než při jiných plavbách. Russo nebyl nikdy typem násilníka a Longstreet se nikdy neprojevil jako zlovolník. A Harris…? Co se to děje s Harrisem?

A jsou tu ještě další okolnosti, které mu dělají starosti. Lod se postupně mění v chlívek: v rozích chodeb se povalují zmuchlané papírky a obaly od kdečeho, prachovky zůstávají zapomenuty na nejnemožnějších místech…

A pak ta záležitost s vodou. Na té vodě není nic špatného, rozhodně nic, co by se dalo zjistit pouhým jazykem. Odpařovače jsou v dokonalém funkčním stavu – a vždycky byly.

Jenže káva chutná po oleji každému, kromě něho, van Meera.

Dopis uzavřel slovy, že se Aljaška mění každým dnem v pochmurnější místo a že jedinými normálními lidmi na palubě jsou on, doktor Schulman a Olson. Potom se van Meer usmál, připojil P. S. a připsal: „Jenže ani doktorem Schulmanem a Olsonem si nejsem tak docela jist…“

Zívnul, hmátl rukou do své boty pro lahvičku s equavilem, zaváhal, a aniž ji otevřel, vrátil lahvičku zpět. Doktor Rosenberg ho přeci varoval, pokud jde o vedlejší účinky equavilu.

Za situace, jak se doposud vyvíjelana Aljašce, si jednoduše nemůže dovolit nemít jasnou hlavu. Bude muset postupovat chladnokrevně jako dravec. Rozhodně to nebude mít lehké.

Složil se na lůžko, aniž odložil uniformu, a natočil si hlavu ke zdi. Usnul okamžitě.

„Vane, probudte se. Co je s vámi?“ S námahou otevřel oči a shledal, že hledí do tváře doktora Schulmana, stojícího vedle lůžka. Schulman s ním lehce třásl. Druhý jeho dojem byl, že mu někdo polil uniformu a prostěradlo horkou vodou tak, že by se daly ždímat. Zamumlal něco o děsivém snu, posadil se na kraj postele a roztřásl se na celém těle. Sen se mu vracel do povědomí po střípcích, a jak si jej zpětně skládal v mozaiku, zděsil se jeho reálnosti. „Týká se to Maggie?“ optal se Schulman jemně, „Včera v noci jste mluvil něco ze spaní, a tak jsem si pomyslil, že vás pronásleduje stejná můra.“

Van Meer zavrtěl hlavou. Sen nebyl tentokrát ani o Maggii, ani o leteckém neštěstí, ani o požáru. Zdálo se mu o životě na ponorce. Zdálo se, že trpí hrůzyplným a dusivým pocitem klaustrofobie, strachu z uzavřeného prostoru. Byl to tentýž druh děsivých snů, jež se mu zdávaly v dobách jeho začátků u ponorkového lodstva. Pravda, nebyl teď schopen vyvolat si v paměti živé detaily, ale z celého snu mu zůstával pocit emocionálního šoku a vzpomínka na útržkovité obrazy praskajícího potrubí a sloupců vody, která pod úděsným tlakem vystřeluje napříč lodními prostorami, prolamuje přepážky kajut a vrhá proti němu změt mrtvých mužů a lodního zařízení, které ho drtí, aby nakonec zahynul, pohřben pod tisícovkami tun oceánského vodstva.

Tahle noční můra ho nepřepadla už drahně let.

19.

Dr. John Hamady pohlédl na nástěnné hodiny. V čekárně neseděl nikdo a další pacient, objednaný na desátou, se omluvil. Poprvé za dobu, na kterou se vůbec mohl upamatovat, měl volných patnáct minut naprostopro sebe, patnáct minut, během nichž nemusel absolutně nic dělat.

Vešel do čekárny, postavil několik židlí opěradly ke zdi, ze skříně vyňal svou sadu golfových holí a uvážlivě si z nich vybral tu, s níž se hrají poslední údery do jamky putter. Z postranní kapsy golfové brašny vytáhl malý bílý míček a z koupelny přinesl obyčejnou skleničku, kterou položil bokem na koberec. První, čeho si všiml při svém vůbec prvním příchodu do této ordinace v minulém roce, byl obrovitý koberec, kryjící podlahu v čekárně od stěny ke stěně. Koberec byl poměrně zachovalý a svým povrchem připomínal ideálně sestřižený trávník kolem golfových jamek.

„Prosím tě, Patti…“

„Brát všechny telefony a dám vám vědět, kdyby bylo něco důležitého.“

„Zlatá hlavinka. Po celou dlouhou čtvrthodinu.“

„Provedu, pane.“

Patti se nikdy nedozví, jak pádil o překot do personálního zjišťovat, na jak dlouho to zde ta dívka podepsala, ani to, jak žárlivě sledoval všechny její schůzky s neznámými pány, ani to, jak mučivě ho pronásledovala představa, že by mohla přijít do jiného stavu. O to poslední snad nebylo obav, avšak její popularita jako zdravotní sestry byla přesným odrazem jejích schopností, a dr. Hamady věděl zatraceně dobře, že kdyby mu náhle otěhotněla, nenajde v celém americkém válečném námořnictvu sestřičku, která by byla alespoň z poloviny tak příjemná, schopná ( a hezká ) jako Patti.

Uklidňovat pacienty, udržovat lékařské záznamy v perfektním pořádku a navrch vypadat ve vojenském stejnokroji jako žena, uměla sestra Patti jako žádná jiná. A kromě toho uměla ještě něco, co ji stavělo o celou hlavu výš než všechny ostatní zdravotní sestry, jež pro něho kdy pracovaly.

Uměla předem uhodnout jeho skrytá přání.

Třikrát za sebou se mu podařilo trefit se rovnou do otvoru sklínky, minul se až počtvrté a míček se zakutálel za váhy ve vzdáleném rohu čekárny. Došel si pro něj a znovu jej postavil na myšlenou značku, abypopáté zamířil do skleničky jako do golfové jamky. „Patti?“

Ťukání na stroji se odmlčelo. „Vzpomínáte si na korvetního kapitána Renslowa?“ Patti si odfoukla z čela pramen nakrátko střižených plavých vlasů a na vteřinku se zamyslela. „Třicet let, kapitán Modré posádky na Aljašce, nešťastně ženat.“

„To mě podržte. Odkud to všechno víte?“

„Nic jednoduššího – viděla jsem jeho ženu. Nehodí se k němu, a on pro ni zřejmě také nemá to pravé kouzlo.“ Zarazila se. „Opravuji: kdysi jim to spolu mohlo docela slušně klapat v posteli, ale nikdy si ji neměl brát za manželku.“

Zavrtěla zadečkem ve svém křesílku a Hamady ji úkradkem pozoroval. Patti měla ta nejsvětovější stehna, jaká kdy Hamady u ženské spatřil, a Hamady byl na dámská stehna na slovo vzatý odborník.

Udělal další jamku. Renslow se ptal na equavil, a v jakých případech se pacientům předepisuje. Hamadymu stačilo jen sáhnout do šuplíku své bezvadné paměti a obdržel promptní odpověď. Jen zmáčknout ten správný knoflík, jako u počítače. Jediné, na co Hamady nedokázal odpovědět, byl důvod, proč to Renslowa tak zajímalo. Renslow nepotřeboval lék pro sebe. Ihned po jeho odchodu se šel Hamady osobně podívat na výsledky Renslowových psychologických testů. Proč se na to tedy ptal? Renslowovy otázky ho pronásledovaly už po několik dnů – a odpověď nikde.

„Patti, vy sloužíte u válečného námořnictva už pěknou řádku let, viďte?“

„Neřekla bych pěknou řádku, pane doktore.“

„Chci říci, že se vyznáte v důstojnících z povolání.“ Ani neočekával, že mu odpoví. V kladném případě by mu beztak dala jen vyhýbavou odpověď.

Udělal svou poslední jamku, opřel hůl o stěnu a vrátil se do ordinace.

„Proč se mě kapitán Renslow zeptá na nebezpečnou drogu, takovou, kterou smí předepsat pouze psychiatr, když ji sám nepotřebuje a nikdy potřebovat nebude?“

Odpověd přišla obratem: „Protože zná někoho, kdoji potřebuje, případně užívá, ale nechce nebo nemůže se na to dotyčné osoby optat osobně.“ Zadumala se.

„Vzhledem k tomu, že se Renslow na ten lék ptal vása nikoli dotyčné osoby, musel na celou věc narazit náhodou a nechtěl, aby se o tom daná osoba dozvěděla.“

„Nejspíš někdo z rodiny?“ Zavrtěla půvabnou hlavinkou.

„Pravděpodobně nikoli. Kdyby to byl někdo z rodiny, Renslow by se o tom dávno dozvěděl od jiných. Nebo by znal dotyčnou osobu natolik dobře, že by ho to prostě nepřekvapilo. Před rodinou nic neutajíte, ani ten nejlépe utajovaný předpis nebo lék. Kdyby se jednalo o někoho ze vzdálenějších příbuzných, neobtěžoval by se zase vyptávat.“

Hamady si musel přiznat, že Patti Smithová byla v jistých věcech o celé míle chytřejší než on sám. „Takže se jedná o jeho kamaráda.“ Patti přikývla na souhlas: „O někoho, kdo s ním slouží na loďi.“ Hamady otevřel ústa. „To hádáte jen tak z hvězd?“

„Ne, to je logika. Renslow je ponorkář, takže většina jeho přátel slouží také na ponorce, nebo někde těsně vedle.“

Pro Hamadyho byl tohle tenký led. „Přesto bych rád věděl, proč po tom pátrá. Renslow není žádná drbna. Nebude si to ověřovat osobní návštěvou jen proto, že někde něco letmo zaslechl.“

Ucítil na sobě chladně kalkulující pohled zdravotní sestry:

„Pozvete mě na oběd?“

Zalitoval, že ho to samotného nenapadlo. Byl to mistrovský nápad.

„Do místní restaurace. Středně velké pohoštění.“

„Ptal se na to proto, že mu to dělá starosti. Považuje to za důležité.“

„Pro sebe samého?“ Zaváhala. „Nikoli nezbytně. Může to být důležité ze služebních důvodů.“

„Mohl mi o tom povědět víc. Kupříkladu jméno dotyčného.“

„Pan Renslow není typ donašeče.“Měl ji, kde ji chtěl mít. „Chyba, Patti. Kdyby to totiž bylo pro dobro služby, na jméno by se neohlížel.“

„Bod pro vás.“ Svraštila čelo. „je také možné, že uvádět jméno nemělo smyslu. Ten jeho přítel je třeba na hlídkové plavbě a nevrátí se dřív jak za devadesát dní.“ Trefa! zajásal v duchu Hamady a nahlas řekl: „Hřebíček přímo na hlavičku!“

Začal pátrat v telefonním seznamu a Patti se znovu ozvala: „Můžou to být jen dva: Rosenberg nebo Ewig.“

„Kdo dva?“

„Psychiatři. O ty vám jde, či ne? Jen tihle dva mají ve městě klientelu složenou z námořníků.“

Hamady se jí raději ani neptal, odkud to ví. „Zkuste mi, prosím, s jedním z nich domluvit oběd. Třeba s Rosenbergem. A pokuste se to dohodnout ještě na dnes, i kdybyste mu měla do telefonu zazpívat státní hymnu.“

„Také do místní restaurace?“

Hamady vrátil hole do skříně a vzdychl. „Bod pro vás, Patti.

Příště vás pozvu do téže restaurace, kterou mi s Rosenbergem domluvíte na dnešek.“

Dr. David Rosenberg vypadal na svůj věk velmi mladě a Hamadyho napadlo, zda to při jeho povolání není na závadu: pacienti mají zpravidla důvěru ke starším dušezpytcům. Kolem boků a prsou byl poněkud příliš zaoblený, a také tvářičky měl hladké jako nepolíbená panna. Návštěva u endokrinologa by mu nemohla uškodit, uzavřel Hamady své zběžné zhodnocení psychiatrova zevnějšku.

„Dáte si ještě drink, pane kolego?“

„To bych si zruinoval pověst: dva drinky k obědu, a místo abych pacientům trpělivě naslouchal, začal bych do nich mluvit sám.“

Hlas, který vycházel z té polodětské tváře, byl překvapivě hluboký a ještě překvapivěji autoritativní. Rosenberg se mrknul na hodinky. „Předpokládám, že oba máme nějaké závazky, a já bych se rozhodně nerad opozdil. Máte nějaký problém, jenž by se dotýkal mé praxe?“Rovnou na věc, rozhodl se Hamady. „Máte v péči pacienta, který slouží u válečného námořnictva?“

„A není sám. Neberte to jako urážku vašeho stavu, kapitáne, ale obracejí se na mne s problémy, které jsou příliš osobní na to, než aby s nimi chodili na vaše vojenské lékaře.“ Hamady vykroužil na líci půl úsměvu. „To si dokážu docela dobře představit. Tak dobrá: člověk, o něhož mi jde, slouží u ponorkového lodstva. Je to pravděpodobně důstojník a na váš předpis užívá equavil.“ Bylo patrné, že se Rosenberg trochu stáhl. „Jak sám nejlépe víte, pokud jde o vztah mezi pacientem a lékařem, existuje něco jako lékařské tajemství.“

„Bylo by to porušením etiky, kdybyste potvrdil, že máte v péči takového pacienta?“

„Nejspíš ano. Jsou vaše dotazy součástí úředního vyšetřování?“

„Budou. Dříve nebo později určitě.“

Rosenberg chvíli přemýšlel – a potom spolkl návnadu. „Dobrá.

Předpokládejme na chvíli, že takového pacienta mám v ošetřování.“

Hamady rozvažoval, jakým trikem by Rosenbergovi co nejrychleji rozvázal jazyk. Rozhodl se pro přímý úder.

„V takovém případě se obávám, že všichni čelíme stejnému problému. Musím předpokládat, že váš hypotetický pacient trpí emocionální labilitou, a to do té míry, že byl nucen vyhledat lékařskou pomoc mimo oficiální zdravotnické zařízení válečného námořnictva. Indikujete mu drogu, která se předepisuje při patologických depresích.“ Hleděl Rosenbergovi přímo do očí.

„Zkuste to popřít!“

„Kapitáne, jako lékař mám právo pacienta přijmout nebo odmítnout.

Jakmile ho jednou přijmu, je moje etické stanovisko neotřesitelné,“ pravil Rosenberg důrazně.

Hamady pokrčil rameny. „Pacient, o němž je řeč, není obyčejný řadový člověk. Je důstojníkem na ponorce, nesoucí na palubě balistické rakety, a tato ponorka je toho času na hlídkové plavbě.“

„To je mi známo,“ odvětil Rosenberg stručně. „Pročvás to tak zajímá?“ Rosenbergovi zřejmě nedocházela závažnost situace v plné šíři. Hamady pokračoval: „Ten člověk bude muset učinit řadu rozhodnutí a mnohá z nich představují rozdíl mezi válkou a mírem. Je to prosté jako houska na krámě. Jenže o celé světelné roky závažnější.“

Rosenbergem to nehnulo. „O otázkách války a míru rozhodují naši prezidenti. A přinejmenším několik z nich podstoupilo psychiatrickou léčbu – anebo by si ji v plné míře zasloužili. Ale nikdo je z toho důvodu neodvolával z jejich funkce.“

„Pane doktore, vy mne oslovujete kapitáne,“ pravil Hamady upjatěji, ztráceje pomalu trpělivost, „ale já jsem lékař jako vy.

Jsem odpovědný nejenom za člověka, který se u vás léčí, ale také za všechny ostatní muže na palubě. Nehodlám se tu s vámi dohadovat o duševním zdraví našich prezidentů či jiných přisluhovačů státu. Zajímá mě konkrétní duševní zdraví jednoho konkrétního muže.“ Ztišil poněkud hlas. „Když jsem na počátku našeho rozhovoru řekl, že čelíme společnému problému, nebyl to ode mne řečnický obrat. Je to problém můj stejně jako váš. V určitém smyslu možná víc váš než můj.“

„V jakém smyslu?“

„Budete-li ho chránit a odmítnete prozradit jeho totožnost, pak rozhodnutí, která ten člověk učiní, budou ve velmi reálném smyslu také vašimi rozhodnutími. Jste jediný, kdo toho člověka prohlašuje za schopného služby, za plně bojeschopného. Vzal jste na sebe odpovědnost za jeho činy.“ Naklonil se kupředu, aby dodal svým slovům na důrazu. „A říkám vám do očí, že pro takovéto rozhodování vám nikdo nepřiznal kvalifikaci ani pravomoc.“

Rosenberg upíral zrak do prázdné sklenice před sebou. „Kdyby se jednalo o člověka v civilní službě, rozhodl bych jednoznačně v jeho prospěch. Každý psychiatr musí koneckonců vždycky zvažovat, nakolik mohou být osobními zájmy jednotlivce ohroženy případné zájmy společnosti.“

„Tak vidíte,“ souhlasil živě Hamady. „A v našem případě se jedná o tak vysoká rizika, že si vůčipacientovi nemůžete dovolit ty nejmenší ohledy. Nemůžete kvůli němu riskovat zájmy společnosti. Nemusím vám snad vykládat, o jak vysoké sázky se tu hraje?“ Rosenbergův obličej byl zkřiven napětím. „Uvědomujete si, že na mne činíte nátlak?“

Hamady si odsedl a pokynul číšníkovi, aby mu přinesl nový drink.

„Doktore, nechci po vás nic víc a nic méně než ujištění, že pacientovy zdravotní potíže nemohou nepříznivě ovlivnit jasnost jeho úsudku v kritické bojové situaci. Žádám snad mnoho?“

Rosenberg si kvapným gestem setřel pot z čela. „Takové ujištění vám nemohu dát.“ Hamady jej neutěšeně pozoroval. „V tom případě mi sdělte jeho jméno.“ Rosenberg ovládal svůj hlas jen s krajním vypětím a vyrazil ze sebe nepřirozeně hlubokým tónem: „Van Meer.

Zástupce kapitána van Meer.“

Hamady sice intuitivně předpokládal, že se jedná o vyššího důstojníka z Modré či Zlaté posádky, a to spíše ze Zlaté, neboť ta byla právě na moři, ale neočekával, že se bude jednat o velícího důstojníka, a už vůbec by se nenadál toho, že tím důstojníkem bude van Meer.

„Povězte mi všechno, co o tom případu víte,“ vyzval Rosenberga, jak nejjemněji svedl.

Patti si poněkud protáhla polední přestávku a Hamady ji vůbec poprvé za tu dobu, co spolu pracovali, v duchu proklel. Když se dívka konečně objevila, nasadil Hamady nezvykle komisní tón:

„Máme u nás ještě výsledky psychologických testů Zlaté posádky z Aljašky, anebo jsme je už odeslali do Washingtonu? Mám na mysli testy, vypracované doktorem Hardinem.“

Kadence Hamadyho hlasu přiměla dívku ke stroze vojenskému chování: „Držíme je stále mezi utajovanými materiály v sejfu, pane. Zítra mají být odeslány kurýrem.“

„Přineste mi složku kapitána van Meera.“

Patti vykoupila svůj prohřešek tím, že žádanou složku dodala na Hamadyho stůl během necelých třicetisekund. Hamady se zahloubal do hodnotících formulářů. Nebyl v tomto oboru sice žádný zvláštní odborník, ale vzhledem k tomu, že metodiku testování kdysi studoval v rámci předmětu „medicina stresu“, povšiml si bez velkého úsilí některých výchylek ve Van Meerových výsledcích. Krucinál, jak to mohli Hardinovi nohsledi přehlédnout?

Van Meerovy odpovědi v testu byly standardní, zřejmě předem naučené. Jenomže u testu na tematickou apercepci a u Rorschachova testu byly jeho reakce nepoměrně zdlouhavé. Nevycházely sice za rámec povolené časové tolerance, ale byly o celé dlouhé vteřiny pomalejší než běžné průměrné hodnoty – jako by van Meer každou odpověď velmi pečlivě zvažoval. Musel si být vědom svých problémů a snažil se je utajit.

Hamady sklapl desky se záznamy a roztržitě na ně zíral. Bylo jeho odhalení natolik závažné, aby bylo nutno na ně oficiálně upozornit velitele atlantské ponorkové flotily?

Admirál by mohl Hamadyho docela snadno označit za ukvapeného panikáře.

Hamady v náhlém jasnozření pochopil, že celou věc musí postoupit nahoru, ať už se na první pohled jeví jakkoli zanedbatelná.

Všechny informace vytloukl z Rosenberga s použitím argumentu, že jestliže Rosenberg odmítne udat van Meerovo jméno, pak za všechna van Meerova rozhodnutí ponese nadále odpovědnost sám Rosenberg.

Týž argument se nyní vztahuje rovnou měrou i na Hamadyho. Horký kaštan je nutno poslat dál. Třetí možnost neexistuje.

20.

Štábní vůz dopravil admirála Cullinana před budovu Cosmos klubu těsně před šestou hodinou. Čekala ho dobrá večeře, několik tvrdých drinků a zřídkavá možnost pohovořit si s Calebem Wardenem v soukromí. A kdyby se ukázalo, že ten rozhovor není právědvakrát příjemný, bude v každém případě zajímavý. „Přejete si, abych si vás přijel vyzvednout, pane?“ ozval se řidič.

Cullinane zavrtěl hlavou. „Zpátky si vezmu taxi. Každopádně děkuji.“

Na chodníku se na okamžik zastavil, aby se mohl pokochat pohledem na masívní čtyřpatrovou budovu klubu. Pouze několika politikům, objevujícím se s železnou pravidelností na washingtonském politickém nebi (a se stejnou pravidelností z něho opět mizejícím), se podařilo překonat vstupní překážku v podobě indiánského dveřníka, navlečeného do uniformy z modrého sukna: až dosud se do klubu podařilo proniknout pouze několika vyvoleným jedincům, výhradně na pozvání řádného člena klubu.

Warden patřil k těm, kdo dosáhli řádného členství bez patrné námahy.

Cullinane vystoupil po kamenných schodech a podal vrátnému svoji vojenskou čepici. „Pan Warden už přijel?“

„Čeká na vás v hale, admirále.“

Cullinana napadlo, že kdyby se Warden rozhodl zapůsobit na někoho mohutným dojmem, nemohl by si k tomu vybrat lepší místo. Cosmos klub byl jedním z posledních vpravdě luxusních privátních klubů, jež ve Spojených státech ještě přežívaly. Podlahy byly vyloženy leštěným vermontským mramorem, vystlány tlustými perskými koberci a stěny ověšeny tapisériemi. Celý interiér byl prosycen těžkou vůní souprav a křesel, čalouněných pravými kůžemi.

Warden postával před jedním ze dvou impozantních mramorových krbů, které zdobily obě čelní stěny haly, a byl pohroužen do obdivného studia rozměrné olejomalby – portrétu Charlese E.

Monroa, jednoho ze zakládajících členů klubu. Při Cullinanově příchodu se Warden otočil a vykroužil v masité tváři svůj okouzlující úsměv. „Jsem šťastný, admirále, že jste si pro mě vyšetřil čas. Vážně. Jak se vám líbí náš klubeček?“

Warden se rozmáchl majetnicky rukou a Cullinana zamrazilo. Celá Wardenova tiráda byla nemístně hlasitáa Wardenovy manýry starého dobrého bracha, se do klubu hodily jako příslovečný slon do porcelánu. „Jsem tu členem už celý věky.

Poprvé mě sem zaved táta.“ Úsměv na Wardenově tváři poněkud ztuhl. „Možná jsem měl požádat svůj štáb, aby si vás důkladně proklepli, než jsem vás sem pozval, admirále. Co vy na to?“

Cullinane si stěží dokázal představit horší začátek. Warden se rozvalil v jedné z mohutných lenošek a pokynul Cullinanovi, aby se posadil do protější. O vteřinu později se neslyšně objevil číšník a Warden u něho objednal dva bourbony – bez ledu a sodovky. Culinane by rád věděl, zda mu Warden objedná také večeři. „Fajn místečko, kam se dají pozvat lidi, admirále!

Fajnový parádní zařízení, jako je tohle, dělá na lidi vždycky dojem. Mají tu děsnej smysl pro dekór – kdo by si pomyslel, že tuhle ratejnu je možný rozdělit na dvě půlky ocelovými deskami?“

Cullinane si nebyl jist, zda si z něho Warden tropí šašky, či zda to myslí vážně.

„Jsou to kusy pancéřování, které se vyrábělo v dílnách Charlese Monroa – tamhle jste mohl zahlídnout jeho portrét. Ty pancíře mají ilustrovat tak zvaný Monroův efekt – stopy po dopadu všelijakých střel, nábojů do tarasnice a podobně. Všimněte si laskavě, že některé ty pancíře jsou všelijak zprohýbané nebo proražené. Už tehdá si pěstovali svůj vojenskoprůmyslový komplex, nemyslíte?“ drnčel Warden nepřetržitě se svým sladkým úsměvem v tváři. Jistě, Warden se předváděl, ale zároveň tím Cullinanovi dokazoval, že hra na vesnického čeledína může u obecenstva dosahovat kýženého účinku, jakkoli si je publikum vědomo toho, že jde o pečlivě nastudovanou podívanou. A pak ho napadlo, že mu Warden tohle divadlo předvádí záměrně, jako by mu chtěl poskytnout privilegium a dát mu nahlédnout do svého pravého a nefalšovaného nitra, za vnější fasádu.

Anebo je také možné, rozvažoval průběžně Cullinane, že mu Warden dává jednoduše najevo své pohrdání. Jenže v tom případě – k čemu celý ten ceremoniál a pozvání na večeři? Cullinane ucucl ze svého koňaku, zatímco Warden do sebe zvrátil celou sklenici naráz a ihned si objednal další. V tomhle ohledu nemohl mít vůči Wardenovi ani tu nejmenší výhradu: Cullinane neznal v celém Washingtonu ani jednoho vysoce postaveného činitele, který by nechlastal tak, jako by měl zítra vypuknout soudný den.

Warden si olízl rty a zamíchal nápojem ve sklenici. „Aby člověk opravdovsky vychutnal dobrý bourbon, je třeba mu napřed v žaludku připravit řádný grunt,“ filozofoval neúnavně. Učinil pokus vyprostit se ze zajetí hlubokého křesla, což se mu po delším úsilí podařilo. Postavil se naproti Cullinanovi s lokty zapřenými o kolena. „Tuhle po té poslední poradě jsem o tom trochu přemejšlel a zjistil jsem, že vás ve skutečnosti moc neznám, admirále. A tak mi přišlo do hlavy, že bysme si mohli dát posez a vyměnit si takříkajíc názory na celou kopu záležitostí, a to nejen námořního charakteru.“

Cullinane přikývl ostražitě na souhlas. Warden se určitě nezajímal ani zbla o to, v čem se jejich názory mohou rozcházet.

Z důvodů, známých jen jemu, se Warden snažil oťukat, v kterých oblastech jsou jeho a Cullinanovy názory shodné, či alespoň podobné.

Warden mu věnoval další všeobjímající úsměv, hodný dobře zavedeného kongresmana. „Tak mě napadlo, admirále, jak se nám blíží to jednání SALT III s Rusy, že vlastně nemáme dostatečný přísun informací od lidí sloužících takříkajíc v poli. Rozumíte mi?“ Po Wardenově boku se objevil vrchní, diskrétně zakašlal a oznámil, že stůl je připraven. „Právě vhod,“ rozzářil se Warden.

„Nejlepší obsluha v celém Washingtonu.“ Stůl měli vyhrazený u vzdálenější stěny za řadou pokojových keřů, rostoucích z velkých kořenáčů. Bylo to nejskrytější místo v celé jídelně: všiml by si jich pouze ten, kdo by je tam výslovně hledal. Cullinane se pokradmu rozhlédl. Zaznamenal několik senátorů a celou kohortu generálů. Zahleděl se na opačnou stranu jídelny, kde z mohutné mramorové fontány, obrostlé džunglí širokolistých tropických rostlin, tryskaly ke stropu stříkance vody. Náhle jej zavalilpříval nostalgie. Vzpomněl si na svou první návštěvu této budovy.

Kdysi ho sem vzal otec, krátce potom, so budovu Townsend House zakoupil tento klub. Tehdy byl Cullinane ještě mladým námořním kapitánem a jeho otec proslulým konstruktérem lodí. Mladík Cullinane byl na sebe tehdy patřičně hrdý a celá návštěva v něm zanechala trvalou vzpomínku.

„Něco se vám nezdá, admirále?“

Cullinane si rozložil ubrousek na kolenou. „Víte, pane Wardene, někdy na vás sáhnou vzpomínky, ani nevíte, odkud se vzaly.“

Warden na něj vrhl udivený pohled, objednal pro oba rybu se salátem a láhev Chablisu. „Poslyšte, admirále, před chvílí jsem se zmínil o celém spektru událostí, probíhajících teď ve světě.

Podívejte se na jakoukoli mapu světa a zjistíte, že náš glóbus je rozetnutý na dvě půlky. Rusové sedí na jedné, my na druhé. Oni mají své spřátelené národy, my svoje. A také tu máme několik zemiček, které si hoví takříkajíc někde uprostřed.“

Warden se mechanicky rýpal ve svém salátu, s očima soustředěně upřenýma na svého partnera. Cullinane si musil přiznat, že Warden má oči bystré a inteligentní.

„Je to poněkud zjednodušený pohled, pane Wardene.“

Warden pokrčil rameny. „Prašť jako uhoď. Důležitý je celkový obraz a hlavně ta okolnost, že ty státy, které vysedávají uprostřed, mají shodou okolností největší zásoby přírodního bohatství světa – ropy, železné rudy a všeho ostatního.“

Cullinane se snažil uhodnout, kam Warden míří. „To je obrovská kořist, admirále, a jestliže o ni přijdeme, přijdeme brzy taky o statut světové mocnosti prvního ranku.“ Cullinane nedal ani brvou najevo, co si o tom myslí, a Warden byl nucen pokračovat.

Pečlivě přitom sledoval každé Cullinanovo hnutí. Cullinanovi bylo jasné, že si ho Warden oťukává, ale ještě nevěděl, za jakým účelem. Pociťoval nepříjemnou napjatost.

„Naše doktrina spočívá na rovnováze sil, admirále. Jenže rovnováha zůstává rovnováhou jenom tak dlouho,jak dlouho ji obě strany za rovnováhu považuji. Jen odhalte svou slabou stránku a druhá strana nezaváhá, aby ji okamžitě využila.

Takové zaváhání si prostě nemůžeme dovolit.“

Warden se vyčkávavě odmlčel. Řada byla na Cullinanovi. „Ale faktem taky je, že jakmile získáte nad potenciálním protivníkem v určitý moment drtivou převahu, můžete jej zahnat do úzkých a protivníka to bude svádět k tomu, aby vám uštědřil první ránu.“

Ve Wardenových očích to zablýsklo. „Tenhle argument jsem už někde slyšel. Vy mu přikládáte váhu, admirále?“

Cullinane pocítil, že se dostává na tenký led. „Nemínil jsem to jako politické prohlášení, pane Wardene.“

„Domnívám se, že dobrý voják musí být dnes také dobrým politikem, řekl Warden a soustředěně pozoroval Cullinana. Cullinane střízlivě rozvažoval.

Warden si vedl dělící čáru: bud jste byli pro něho, nebo proti němu. Pro neutralitu neponechal nikomu ani píď prostoru.

„Obávám se, že s vámi nemohu plně souhlasit, pane Wardene.“

Hleděl soustředěně na talíř a pečlivě napichoval na vidličku další kousek ryby. „Všechno záleží na tom, jak se k tomu stavíte.“

Wardenův obličej nabyl opět ostražitého výrazu. Cullinanovi došlo, že Warden mu nabídl nějakou šanci a že ji on, Cullinane, právě promarnil. Warden náhle změnil téma. „Vám se Operace Fire od počátku nezamlouvala, nemám pravdu, admirále?“ Věnoval mu neslaný nemastný pohled. „Mohl byste mi upřesnit své důvody? Ale chtěl bych slyšet ten pravý nefalšovaný, bez ohledu na veškerou politiku, která je do toho zamotaná a která vám na tom patrně nejvíc vadí.“

Ať už mu Warden před chvílí nabídl cokoli, bylo to nenávratně pryč. Teď měla zřejmě následovat Cullinanova sebemrskačská scéna.

Cullinane ji Wardenovi nehodlal dopřát.

„Nemohu podporovat žádnou operaci, která s sebou nese hmatatelné a zvažitelné ohrožení mých vojáků, jestliže se mu mohu při dobré vůli vyhnout. Zejména ne v tom případě, kdy očekávaný přínos je menší než podstoupené riziko.“

„Zakládáte vaše pocity na intuici, admirále, nebo na faktech?“

„Selhání odpařovačů je fakt,“ ucedil Cullinane stranou. „Řekl bych, že je to jen část pravdy, admirále,“ protáhl Warden. „Myslím, že tady jde o víc. Snad mi nebudete mít za zlé, povím-li vám upřímně, že váš pohled na celou záležitost je poněkud omezený. Rozumějte mi správně – on má být omezený. Vy plníte svoje úkoly a velitelství námořních operací, kupříkladu, zase své. A prezident a já plníme zase svoje. Mě kupříkladu, nemusí ležet tolik na srdci celkové postavení naší /země ve světě jako nám.“Cullinane pocítil, jak se mu do tváří žene ruměnec. „Pokouším se na to také dívat z celosvětového pohledu.“

Warden pokýval hlavou a znenadání se vrátil k svému oblíbenému farmářskému dialektu. „Třeba se opakuju, admirále, ale poslední dobou nám naše výzvědná služba a chlapci z moskevské ambasády raportují, že ruské vojenské časopisy špekulují s myšlenkou, že když by přišla kosa na kámen, tak naše ponorkové posádky zaváhají se zahájením raketového úderu. Teda v tom smyslu, že americká výchova a světonázor jsou tak zgruntu humanitní, že se americké posádky raději smíří s perspektivou světa pod vládou Sovětů než s výhledem, že svět přestane navždycky existovat.“

„Máte na mysli ten starý slogan’raději rudý než mrtvý‘? Měl jsem za to, že tuhle obavu jsme uložili k ledu už před drahnými lety.“

Warden si osušil své masité rty ubrouskem. „Uložili, to je pravda. My ano. Ale zdalipak ji také odložili Rusové? Oni si myslej, že tomuhle sloganu u nás ještě leckdo popřává sluchu, a – upřímně řečeno – prezident se obává, že pár lidí v sovětském vedení by na to mohlo vsadit. Musíme je jednoduše vyvést z omylu, A Operace Fire je na to jako šitá!“Cullinane od sebe zlostně odsunul talíř. „Pane Wardene, neděláme nic jiného, než že u celé posádky na Aljašce rozněcujeme válečnou psychózu. To už samo o sobě je pěkně nebezpečné.“

Warden si jej chvíli zkoumavě prohlížel. „Admirále,“ pravil měkce, „k čemu jinému bylo to cvičení vymyšleno? Sleduje jeden jasný cíl: zjistit, jak bude posádka reagovat, bude-li si myslet, že už válka vypukla.“

Cullinane vyskočil na nohy, až mu ubrousek vlétl do talíře.

„Tahle hra není pasiáns, pane Wardene. Co se stane, jestliže Sověti vyšlou útočnou ponorku, aby se na Aljašku zavěsila? A jak asi bude reagovat Aljaška, až zjistí, že má za této situace za ocasem sovětskou ponorku?“

Warden hleděl na Cullinana s pobaveným úsměvem a s očima téměř utopenýma pod tlustými víčky. „Neměl byste se tak rozčilovat, admirále. Není to zdravé.“ Usrkl trochu vína. „Ta ryba byla vskutku výborná, není-liž pravda?“

21.

Sobota, 27. června

DEN ČTVRTÝ

Renslowovi se podařilo dorazit do nemocnice za zraněnou Florence Gradowovou až těsně před setměním. Byla stále vedena jako těžký případ, ale povolovali jí přijímat rodinné příslušníky a hovořit s nimi.

Když se Renslow prokázal svou služební průkazkou, vrchní sestra zaváhala, ale posléze mu sdělila číslo pokoje. „Neunavujte ji zbytečně. Prožila si, chudák, svoje.“

Vyjel výtahem do druhého patra, vydal se nesprávným směrem, vrátil se a na druhý pokus se mu podařilo najít její pokoj na protilehlém konci chodby. Přede dveřmi stál servírovací stolek plný špinavého nádobí. Florence nejspíš právě povečeřela.

V pokoji stála dvě lůžka, z nichž jedno bylo zpola zakryto závěsem, spuštěným z tvarované chromované trubky u stropu.

Renslow zaťukal lehce na zeď a nahlédl za závěs. Vedle lůžka nemocné seděla na židli paní Padgettová a přidržovala Florence Gradowové u rtů láhev dietní coca-coly. Nemocná seděla na lůžku, zapřená o polštáře. Hrudník měla ovázaný pružným obinadlem, levou paži a nohu měla v sádře. Hlava se téměř celá ztrácela v obvazech a levé oko nebylo pro modřiny vidět.

Paní Padgettová kývla Renslowovi na pozdrav a vstala. „Přišla ti návštěva, Flo. Kapitán Renslow. Vrátím se za chvíli.“

Renslow jí věnoval milý úsměv. „Návštěvy omezili jen na přímé příbuzné. Jak jste se sem propašovala?“ Paní Padgettová se vesele ušklíbla, zjevně hrdá na své podvodnické schopnosti. „Namluvila jsem jim, že jsem její sestřenice z Kalifornie. Taky byste vsadil na to, že si to nebudou ověřovat, viďte?“ Otočila se k pacientce.

„Kdybys něco potřebovala, Flo, stačí zavolat.“

Renslow si přitáhl židli blíže k posteli a posadil se. Florence pozdvihla ruku k tváři, jako by si chtěla odhrnout pramen vlasů z čela. „Musím vypadat strašně,“ procedila s námahou skrz sevřené čelisti. Renslow si se sevřeným srdcem uvědomil, že paní Gradowová má zlomenou také čelist, kterou jí stáhli drátem. Ty použité talíře, co viděl na chodbě, musely patřit někomu jinému.

Florence bude po celé dlouhé týdny přijímat jen tekutou stravu slánkou.

„Jak se vám daří, paní Gradowová?“ začal Renslow žoviálně. V zápětí se proklel za svou pitomost.

Z uzavřených úst se ozvala ozvěna uchichtnutí. „Doktor Strickland říká, že to přežiju.“ Lehce škubla prostěradlem. „Odpoledne tu byla vaše žena.“

„Ženy námořníků jsou jedna velká rodina. Zvláště tehdy, jsou-li ti námořníci ze stejné posádky.“ Ze zkušenosti věděl, že ji takové ujištění potěší. V slaboučkém hlase se ozval tón hořkosti.

„Jedna rodina. Znám jednu rodinu, která je rozbitá na maděru.“

Odvrátila od něho tvář. „Nikdy jsem Erniemu nic zlého neudělala,“ vzlykla tiše. „A on mi bezdůvodně udělá tohle.“

Chvíli nedokázal překlenout rozpačité mlčení. Potom se optal: „Co se vlastně stalo, paní Gradowová? Můžete mi to povědět přesně?“

„Přesně to, co už jste asi slyšel: Už jsem byla v posteli, když mě najednou zavolal do garáže. Jako bych tušila, že něco není v pořádku.“ Hlas jí selhal a na moment se odmlčela. „Něco s ním nebylo v pořádku od té doby, co… co…“

„Co začal natírat loď?“ nadhodil Renslow. Hlas jí zněl unaveně. „Asi od té doby, tuším.

Trávil tam čím dál tím víc času. Musel mít všechno naprosto perfektní. Když mu na tom lakování naskočily bublinky, začal to znovu přebrušovat, kytovat a leštit jako diamant. Děti se k němu nesměly ani přiblížit, ukousl by jim hlavu. Jednou večer mrštil po Donovi, to je náš nejmladší, láhev s terpentýnem.“Renslow ji nechal trochu vydechnout a pokračoval: „Byl takový vždycky?“

„Ne. Když si zlomil tu nohu, potloukal se nějakou chvíli po baráku a popíjel pivo. Zdálo se, že je v dobré míře.

Pak se pustil do té lodi a vše se změnilo. K horšímu.“

„Nezkusila jste dostat ho k lékaři?“

„Chodil k doktorovi, když si zlomil tu nohu.“

„Měl jsem na mysli jiného doktora.“

„Myslíte psychiatra?“ V hlase se jí ozvala nevrlost. „S jedním mluvil minulý měsíc. S jedním z těch Shingtonských.“

Renslow nastražil uši. „O co šlo?“

Paní Gradowové se začaly klížit oči. Dostala sedativa, napadlo ho. „Mluvili s každým členem posádky. Dokonce s každou manželkou.

Jeden se mnou seděl celé odpoledne a probíral se mnou náš rodinný život, jak vycházíme s Erniem, co děti a tak.“

„Mluvili se všemi ze Zlaté posádky?“

„Myslím, že ano.“ Hlas ji začal mizet do ztracena. „Co udělají s Erniem, kapitáne?“ Renslow se slabě usmál. „Máte o něj starost?“ Neslyšně se rozplakala. Slzy jí stékaly po tváři a kapaly na obvazy, jež jí pokrývaly dolní část obličeje. „Samozřejmě,“ zašeptala, pokud jde o mě, byla bych s to přetáhnout ho sama klackem po hlavě, ale není mi jedno, co s ním udělají oni.“

Elizabeth potkal dole v hale. Míjeli se u východu, upravená, čilá, vymóděná. Všechny manželky jejich přátel vypadaly vedle ní poněkud ošuměle. Na vteřinu pocítil jakýsi příliv studu:

Elizabeth působila dojmem hraběnky, zavítavší mezi chudé… Jenže Elizabeth to ani jinak neuměla. Návštěva nemocnice je tak či onak společenská událost a ke společenským událostem podle Elizabeth jenutno se náležitě obléknout.

„Jak se jí vede?“

„Pravděpodobně stejně jako dnes odpoledne, když jsi u ní byla. Je to silná ženská.“

„Přinesla jsem jí malé rádijko, aby si mohla poslouchat hudbu.“ Po krátké odmlce dodala:

„Allarde.“Tento tón nasazovala vždy, když po něm něco chtěla, a Renslowa to poněkud zaskočilo: už ho nezaslechl po několik měsíců. „Mají tři děti. Debatovaly jsme o tom v klubu a nabídla jsem se, že si k nám vezmeme nejstaršího, Howarda. Je mu dvanáct. Myslela jsem, že mladší dítě bychom nezvládli. Chtěla jsem se o tom s tebou poradit, ale nebyl jsi nikde k zastižení.“

„Byl jsem na druhém konci loděnice.“ Dostal nápad povědět ji všechno, co se dozvěděl o té záležitosti s barvou v loděnicích Electric Boat, ale rozmyslil si to. Za půl hodiny skončí v nemocnici návštěvní hodiny, a kdyby Elizabeth zdržel, nezbyl by ji čas k návštěvě Florence. „Toho nápadu vzít k nám Howarda si vážím.“ Zamyslil se a dodal upřímně: „Bude to docela prima. Jako bychom měli v domě vlastního kluka.“ Obratem uslyšel varovný tón.

„Nezačínej s tím zase. Nedráždi mě, Allarde.“

„Promiň,“ omluvil se toporně. „Nemyslel jsem to nijak zle.“

Už byla na odchodu, když si najednou vzpomněla: „Volali ti. Někdo ze zásobovacího oddělení Electric Boat. Chtěla jsem ti nechat vzkaz, ale v tom zmatku jsem na to zapomněla.“

To bude Joe Gilchrist kvůli té barvě, uvažoval. Zmizela ve dveřích výtahu. Než zaklaply dveře, stačil ještě postřehnout, jak si urovnala záhyby na sukni a začala stahovat levou rukavičku.

Odcizila se mu do té míry, že jej přepadaly chvíle, kdy si nedokázal představit, že spolu kdy spali, natož pak že jsou ještě vůbec zákonní manželé.

Vyšel ven a všechny myšlenky o Elizabeth rázem potlačil. Florence Gradowová se zmínila o tom, že psychologové z Washingtonu hovořili s ní, s Erniem a se všemi členy Zlaté posádky. Jenže pokud bylo Renslowovi známo, nikdo v poslední době neprováděl žádné šetření s jeho Modrou posádkou. Další rozdíl mezi Zlatou a Modrou… jenže tentokrát si to může lehce ověřit.

Během půl hodiny si stačil poklábosit s manželkami pěti důstojníků ze Zlaté posádky. Z jejich tónu bylolehké uhádnout, že svůj volný čas dělí spravedlivě mezi poležením ve vaně a posezením u domácí lahvinky. Všechny manželky potvrdily zmínku paní Gradowové o tom, jak k nim sestoupili psychologičtí andělé z washingtonského nebe. Divné na tom bylo jen to, že se o tom Renslow už dříve nedoslechl z osvědčených kanálů domácí šuškandy. Manželky byly zřejmě varovány, aby držely jazyky na uzdě. Psychologové je podle všeho přesvědčili, že zbytečné řeči na toto téma by mohly nějak ohrozit jejich drahé manžely během plavby. A Zlatá posádka automaticky předpokládala, že stejná šetření budou provedena také v rodinách Modré. Ale proč se tak nestalo? Jak to, že psychologové nemluvili s nikým z Modré posádky? Proč nemluvili s ním a s Elizabeth?

V tomto stadiu svých úvah se Renslow rozhodl a vytočil číslo kapitána Pierce, velitele eskadry. O pět minut později zavěsil a otřásl se: Prý docela normální šetření… rutina… Modrou posádku to ještě čeká. Aljaška je na docela normální hlídce a nic zvláštního se neděje. Nedostal snad Renslow kopii jejího operačního plánu?

„Dejte si panáka a zapomeňte na to,“ usekl rozhovor Pierce a zavěsil.

Renslow stál jako zkamenělý a zíral na oněmělé sluchátko. Nikoli, kapitáne, nehodlám na nic zapomenout. Znám vás už příliš dlouho, abych nepoznal, že mi něco zamlčujete. Všechna fakta spolu nějak souvisela, jenže Renslow nebyl s to narazit na tu nitku, která by je spojila do logického celku.

Během plavební přípravy se na Aljašku dostavil tým „elektroniků“ z Washingtonu a instaloval na palubě cosi-takové cosi, o čem se nesměla dozvědět ani vlastní posádka ponorky, i když lze pokládat za pravděpodobné, že Harris a van Meer byli do věci jako velící důstojníci zasvěceni. A skupina psychologů prováděla pohovory s členy Zlaté posádky a jejich manželkami za účelem, tedy za jakým účelem? Běžná rutina, jak tvrdil Pierce? A pak tu máme ještě to přeřeknutí, jehož se dopustil van Meer těsně před tím, než odletělis Harrisem do Charlestonu, že budou potřebovat notnou dávku štěstí. K čemu, krucinál? Podivné na tom není to, že se něco děje, ale že se to odehrává tajně dokonce za jeho, Renslowovými zády. Falšují se záznamy. Nadřízení lžou. Vše je zahaleno závojem přísného mlčení… A teď se také vyjasnilo, že do věci je zasvěcen i kapitán Pierce. A že také jemu, Piercovi, přikázali držet jazyk za zuby, stejně jako všem ostatním, s nimiž Renslow dosud hovořil. Přikázali jim držet hubu – nejen před Renslowem, ale také před kýmkoliv jiným.

Prozatím se s tím bude muset zřejmě spokojit. Je tu koneckonců ještě jedna záhada, záhada člověka, který se do obrazu víceméně nehodil – Ernie Gradowa. Gradow – znemožněný a zneuctěný, zločinec, vraždící bez důvodu a příčiny… Ledaže tou příčinou byla barva, jíž natíral loď.

22.

„Zachytil jsem slabý signál!“ vykřikl McCune. „Kurs tři sta padesát stupňů.“

„Přepněte to na odposlech,“ přikázal Harris s napětím v hlase. McCune cvakl přepínačem a z odposlechových reproduktorů se začal linout důvěrně známý hlas moře – změŤ zvuků, vydávaných rybami a delfíny. Van Meer stejně jako ostatní napínal sluch a snažil se v tom labyrintu odlišit cokoli, co by mohlo připomínat hlasy posádky na vzdálené ponorce. V kajutě bylo slyšet jen napjaté oddechování přítomných a tichý chod zapjatých přístrojů.

„Zkuste to hodit na počítač, McCune.“ Klapnul další spínač. Van Meer a Harris přistoupili k McCuneovi a začali pozorovat obrazový displej. Uplynulo několik minut, ale na obrazovce se neobjevila ani čárka. Napětí v McCuneově černé tváři náhle povolilo. „Signál zmizel, kapitáne.“

„Zmizel, McCune?“ protáhl Harris tónem plným sarkasmu. „A měl jste ho vůbec, když na to přijde? Neslyšel jste náhodou hvízdat kapry? Uvědomujete si,do řiti, že na vašich uších závisí životy lidí? Když něco chytíte, tak krucifix zapněte okamžitě počítač. Musím vám to pořád opakovat?“

V kajutě zavládlo zděšené ticho. Van Meer zíral překvapeně na Harrise. Harris byl nejklidnější kapitán pod jakým van Meer kdy sloužil. Nikdy si na veřejnosti nepouštěl pusu na špacír a nikdy nesetřel jednotlivce před tváří ostatních členů posádky.

„Nezapomeňte, že o povyšování rozhoduju já, McCune, jestli budete chtít frčku, budete si ji muset vysloužit.“ Náhle se Harris obrátil na podpatku a vyšel ven. Nakonec se ozval Clinger. „Kdo neviděl, neuvěří.“ Van Meer se rozhlédl: polovina přítomných zaraženě přihlížela, druhá polovina přemáhala potutelné úsměvy.

Najednou prohlásil Sandeman: „Nemysli si McCune, že ti někdo bude prokazovat ohledy jen pro to, že jsi černej.“ V tom tichu to zaznělo, jako by na palubě promluvil bílý otrokář z Jihu.

Van Meer se otřásl. Sandeman byl také černoch. Van Meer vyšel z řídicího střediska a spustil se po žebříku do posádkové kantýny, aby si dal šálek kávy. Kuchyň měla pauzu. Několik námořníků sedělo u stolu a mastilo karty. U dalšího stolu seděl Fuhrman, jeden ze strojníků, a hrál si se sadou ozubených koleček a drobounkých kovových osiček, jež měl před sebou rozprostřeny na ubrousku. Van Meer si se zájmem prohlédl jemné součástky. Kolečka měla uprostřed navrtané závity tak, že je bylo možno našroubovat na připravené osičky. Fuhrman sešroubovával součástky pečlivě dohromady. „Co to vyrábíš, Frede?“ Meslinsky nahlížel zezadu Fuhrmanovi přes rameno, své lopatovité paže založené za zády.

„Mechanickýho panáčka.“ Fuhrman zasunul jednu trubičku do ústí druhé, která měla sloužit jako trup. Byla to jemná prácička: otvor v širší trubce měl skoro takový průměr jako trubka samotná.

„Až si tvá žena otevře krámek se suvenýry, půjdou ty figurky na dračku.“

Fuhrmanova tvář se zakabonila. „K tomu se asi nikdy nedostane, Meslinskej.“Meslinsky přikývl. „jo. Chápu, co chceš říct. Moje ségra jezdí s rodinou za příbuznejma do Montany. Když se něco semele, budou tam aspoň v pohodě.“ Bailey zvedl oči od knihy a za silnými skly brýlí zamrkal očima. „To je asi nejhorší místo, jaké si mohli vybrat, Bestie. V Montaně je nejmíň padesát podzemních odpalovacích sil. Montana bude první stát, který to chytne.“

„Kdo ti to řek, brejloune?“

Bailey pokrčil rameny a vrátil se ke knize. „Někde jsem to četl.“

Meslinsky udeřil hrnkem o stůl a oči se mu zalilynenávistí.

„Tohles mi nemusel říkat, Bailey! Tos nemusel. Možná máš recht, ale říkat jsi mi to nemusel.“ Meslinsky vyrazil z místnosti tak, že málem převrhl stolek, za nímž seděl.

Fuhrman se zamračil. „Vedeš nebezpečný život, Bailey.“

„Jenže je to pravda,“ trval Bailey na svém.

Fuhrman opatrně nasadil na osičku další kolečko, které mělo tvořit panáčkovu ruku. „Kde bydlíš ty, Bailey?“

„V Chicagu. Proč?“

„Možná to ty podzemní sila v Montaně chytnou jako první, ale můžeš vzít jed na to, že Chicago bude na řadě hned druhý.“ Bailey otevřel ústa, jako by se chystal něco odpovědět, a pak sklapl. „Tenhle vtípek se ti moc nelíbil, co?“ zabručel Fuhrman.

Van Meera, stojícího v rohu jídelny, si po celou dobu nikdo nevšiml. Opustil kantynu tak tiše, jak do ní vstoupil. Předtím byl totiž v ložnici mužstva. Jakmile do ní vešel, rozhovor ztichl, jako by jej uťal. Van Meer pak rozvažoval, o čem tak mohla posádka hovořit. Nyní to věděl.

Ve třináct nula nula se vynořili na hladinu a van Meer šel nahoru na můstek přivítat kapitána Blandiniho a jeho doprovod z Chicaga.

Oceán byl hladký jako sklo, vzduch teplý a provlhlý. Asi na míli odtud k severu ležel nad hladinou závěs husté mlhy. Chicago se kolébalo asi čtyřicet metrů od nich. Jeho můstek a paluba byly plny námořníků, kteří přihlíželi, jak se navodu spouští malý člun. Za chvíli se člun ocitl po jejich boku a Blandini a jeho lidé se vysoukali na palubu Aljašky pomocí záchytných lan, která jim spustili vstříc po oblém trupu.

Následovala krátká zdvořilost. Pochůzka po Aljašce. Van Meer se přistihl při tom, že si svou vlastní loď prohlíží Blandiniho očima – a zhrozil se. Na chodbách a v průchodech se povalovaly zmačkané papíry, ve strojovně zůstala na podlaze nevytřená louže oleje, aniž to koho znepokojovalo, a v radiokabině se na jedné z vysílaček povalovala nezajištěná elektrická zkoušečka. Ať už si toho všeho Blandini všiml či nikoli, nechával si to pro sebe.

Ve čtrnáct nula nula došlo v přeplněné klubovně ke krátké poradě, během níž Blandini potvrdil jejich nejhorší obavy, pokud šlo o vývoj mezinárodní situace. Blandini byl nevysoký zavalitý pořízek se zlozvykem tlouci pěstí jedné ruky do dlaně druhé, kdykoli chtěl něco zdůraznit. Van Meera napadlo, že Blandini musel svého času přednášet na některé vojenské akademii.

„Myslím si, že nechceme připustit další naftové embargo podobné tomu, které jsme zažili v roce 1981. Washington nepřipustí další snížení státních energetických rezerv, zejména ne teď, když jsme upustili od koncepce budování jaderných elektráren.“

MacGowan se nahnul kupředu s těžkým soustředěným výrazem. „Na Blízkém východě nemohou Rusové nic podniknout. Ve Středomoří nemají žádné přístavy a my je tudíž můžeme uzamknout v Černém moři.“

„Ve Středozemním už jsou,“ pravil Spencer klidně.

„Všelijaké podpůrné lodičky, vojenské patroly, vlečné čluny, plovoucí doky.“

Najednou se vmísil Okamoto: „Máme na palubě čtyři sta samostatně naváděných jaderných hlavic. Jestli existuje něco jako cíl číslo jedna, pak jsme to v první řadě my.“

V klubovně se rozhostilo ticho. Cílem číslo jedna nejsme my, pomyslil si van Meer. Ponorky New York a Michigan jsou v přístavu na generálních opravách, Indiana kotví v Holy Loch a mění posádku. To znamená, že na moři je deset ponorek třídy Trident první generace, plus Aljaška.Takže Okamoto má v zásadě pravdu. Až dojde k jejich výběru, budou Aljaška a ostatní ponorky cíli číslo jedna. Ponorky jsou přesně ty základny, odkud má být vypálen druhý, odvetný úder.

„Budeme pokračovat v plánovaném cvičení,“ navázal kapitán Blandini, „ale pak, nedostaneme-li jiné rozkazy, budeme jednat dle vlastního uvážení.“

Jako doprovodné plavidlo, jehož úkolem je odlákat sovětské přepadové ponorky, pokud by se v okolí vyskytly, pomyslil si van Meer.

U stolu zavládla všeobecná pohoda. Van Meer se přistihl, že nepřestává podvědomě pozorovat kapitána Blandiniho. V jednu chvíli se van Meerovi zdálo, že zachytil Blandiniho významný pohled směrem k Harrisovi. Jako by ten dobromyslný kapitán na chvíli vypadl z nastudované role a vysílal k Harrisovi dotaz: Tak co? Jak mi to jde? Jenže Harris nepohnul ani brvou. Blandini ještě chvíli signalizoval marně očima a potom pokrčil rameny v domnění, že Harris neochvějně pokračuje v rozehrané hře.

Van Meer se stále více vžíval do role nestranného pozorovatele, příchozího, jenž zpovzdáli sleduje už rozehrané drama. Především ho udeřil do očí nápadný rozdíl mezi Blandiniho posádkou a důstojníky z Aljašky. Harrisovi vyráželo na tvářích neholené strnisko. Košili měl propocenou a pomačkanou. Stroop jako by celý zešedivěl. Udall a Moskowitz byli neustále ve střehu, v jakémsi bojovém napružení. Van Meer si vzpomněl, že podobný výraz už kdesi viděl: na fotografiích námořníků z ponorek, pořízených během druhé světové války.

Pokud šlo o muže z Chicaga – všichni byli hladce oholení, uniformy bezvadně nažehlené, snad s jedinou vadou na kráse: ulpěly na nich drobné kapičky vodní tříště, která je potřísnila během přepravy na malém člunu z Chicaga na Aljašku. Jenže zdaleka nejnápadnější rozdíl spočíval v jejich bezstarostné náladě.

Setkání se chýlilo ke konci. Kapitán Blandini se zvedl a zamířil na horní palubu. Van Meer pozoroval jejich odjezd z kapitánského můstku a přemítal o tom, co Blandini ohlásí do Washingtonu.

Blandini si muselpovšimnout, že s Aljaškou není všechno v pořádku, že se tu objevilo něco, co s celým cvičením nemá nic společného…

Půl hodiny po Blandiniho odjezdu si Harris zavolal van Meera do kapitánské kajuty. „Strávil jsem téměř veškerý čas s Blandinim,“ prohlásil Harris na uvítanou. „Ty jsi mluvil ještě s navigátorem a zástupcem velitele. Chtěl bych vědět, zda kromě toho, co bylo řečeno v klubu, nesdělili ještě něco jiného.“ Van Meer zavrtěl hlavou. „Hovor se nesl přibližně ve stejném duchu.“

„Ve stejném duchu,“ opakoval Harris bezmyšlenkovitě. Pak se zakabonil a podal van Meerovi několik depeší. „Tohle chytili, když jsme byli v klubu, Rusové stále upevňují své pozice v Íránu a teď ještě začali stahovat čtyři divize k jugoslávským hranicím, Navíc opustili jednání SALT III. Zdá se, že jsou rozhodnuti hnát věci až do krajnosti.“ Harris si pročísl nervózně vlasy. „V téhle oblasti totiž vyvolávají potíže už od Titovy smrti. Jakmile budou mít v kapse Jugoslávii a Írán, získají přímý přístup jak do Středomoří, tak do Indického oceánu. A my se tam dostaneme jen s jejich laskavým svolením.“

Van Meer přelétl očima texty depeší na stole. „Tenhle úsek zpráv, nahraný na páskách…“ začal rozmyslně, ale Harris udeřil pěstí do stolu: „Proboha, Vane! Washington zrušil celé naše cvičení už před několika dny. Teď tam mají zatraceně jiné starosti. Proč se pořád odvoláváš na nějaké pásky? Nejsi schopen odlišit drsnou realitu od cvičné plavby?“

Ve hře bylo příliš mnoho na to, aby se van Meer nechal jen tak odbýt. „Z čeho bereš takovou jistotu, Steve, že cvičení bylo zrušeno?“

Harris na něho chvíli mlčky zíral. „A co si myslíš ty, že naši udělají, jestliže dojde k prudkému zhoršení mezinárodní situace?“

Během instruktáží, jichž se jim v rámci přípravy plavby dostalo, bylo pamatováno i na tuto eventualitu. V tom případě obdrží Aljaška z velitelství příkaz, že se celé cvičení ruší. Potíž byla jen v tom, že právě na tuto eventualitu nekladl nikdo v přípravě zvláštnídůraz. Nikomu prostě nepřipadla zvlášť důležitá. „Vzhledem k tomu, že nemáme žádnou –“ začal van Meer, ale ozvalo se prudké zabouchání na dveře a dovnitř vpadl Olson, aniž vyčkal vyzvání. „Rvačka v pomocné strojovně. Bailey a Meslinsky.“

Van Meer přikývl a vyběhl za Olsonem do chodbičky. Dole ve strojovně svírali Messier a Udall rozkaceného Meslinského. Bailey seděl na podlaze s tváří staženou do bolestného šklebu, zatímco mu doktor Schulman obvazoval rameno. Baileyho brýle ležely v rohu s vysypanými skly.

„Přistih jsem tu kurvu, jak se vrtá v destilátorech,“ řval Meslinsky. „Čistil jsem je,“ zavrčel z podlahy Bailey. „Ať někdo tomu idiotovi vysvětlí, že to mám v náplni práce.“

Van Meer poklekl vedle lékaře. „Je to zlé?“

„Mělká tržná rána,“ odvětil Schulman klidně. „Narazil na vzpěru.“

„Ať mi ten parchant nechodí na oči, nebo ho zabiju,“ zavyl z rohu Meslinsky.

Bailey obnažil zuby v křivém úsměvu. „Dej si bacha, až budeš spát, Bestie.“

Mezitím se kolem nich stačila shluknout skupinka mužů. Jedni přihlíželi ze zvědavosti, druzí si měřili Baileyho se špatně skrývanou nenávistí.

„Někdo se hrabal v odpařovačích,“ ozval se ze skupinky hlas.

Van Meer se bryskně otočil. „Všichni ven!“ přikázal znechuceně.

O něco později seděl van Meer na ošetřovně u doktora Schulmana a usrkával horkou kávu. Cítil se otřesený tím, co viděl, tím, co se stalo, a tím, že pozbyl jistoty, jak se dál zachovat. Celá epizoda je jen dalším příznakem úpadku v kázeňském stavu posádky, svěřil se Schulmanovi se svým hodnocením situace.

„A co jiného byste čekal, Vane, v situaci, kdy válka může vypuknout každou vteřinu?“

Van Meer zavřel odevzdaně oči a přemítal o tom, proč není šokován tím, jak rychle se Schulman smiřuje s novou, byť zdánlivou skutečností: Schulman přijal okolnosti cvičení za reálnou mezinárodní situaci.“Vy si myslíte, že cvičení bylo odvoláno?“ Schulman nezaváhal ani na okamžik. „Cvičení? Operace Fire? Samozřejmě byla odvolána.

Mějte rozum.“ Van Meer zavrtěl hlavou nesouhlasně. „Doktore, ti chlapci byli záměrně vycvičeni k tomu, aby se uměli hladce vyrovnat s podobnými stresy. A kromě toho, znám svou posádku: ani ve skutečném, reálném bezpečí se mi nezhroutí před očima tímhle způsobem. Navíc jsou si perfektně vědomi toho, že jsou na sobě navzájem naprosto závislí.“

„Kdybyste toho viděl tolik co já, nebyl byste tak překvapen.“

Schulman si dolil kávu a přisladil třemi kostkami cukru. „Ale nemějte obavy. Až přijde na to odpálit rakety, najdete každého na svém místě. Do té doby se bohužel musíte smířit s tím, že si své strachy a frustrace budou dočasně vybíjet mezi sebou.“

„Ale tebou si nejsem jist,“ pronesl van Meer tiše. Schulman zdvihl oči. „Co to má znamenat?“

Van Meer povstal k odchodu. „Nic, doktore. Dík za konzultaci.“

Ve dveřích se ještě otočil. „Jestlipak jste si všiml, že Blandini a jeho parta si u nás s chutí dali každý po třech šálcích kávy?

Ta naše břečka jim záviděníhodně chutnala.“

Ve své kajutě usedl ke stolku, vzal do ruky pero a začal psát dopis Cheryl. O chvíli později jej roztrhal. Věděl, že musí ihned něco podniknout… jenže co? Pak si vzpomněl na Baileyho a Meslinského.

To je ono! Odešle na základnu zprávu, že Bailey byl přistižen, jak bez povolení rozebírá destilační aparaturu. Je naděje, že to na břehu někoho trkne a začne číst mezi řádky.

Přivřel oči a počal si intenzívně třít kořen nosu. Kdesi z hlubin labyrintu jeho mysli počala znenáhla vyplouvat k govrchu myšlenka, jež se prokousávala neodbytně ven po celý ten den.

A možná že má Harris pravdu. Není to koneckonců nic tak vyloučeného. Je docela dobře možné, že běh magnetofonových záznamů byl dávno zastaven vyšším příkazem z břehu.

A není tudíž vůbec vyloučeno, že Sověti skutečně opustili jednání SALT III.

23.

Neděle, 28. června

DEN PÁTÝ

Podle Joe Gilchrista dodala barvu malá fabrička z Lafayette Falls, patřící firmě New England Pigment.

Jednalo se o nepatrnou zakázku, nebot firma Pigment nepatřila k hlavním dodavatelům zboží pro vojenské loděnice.

Gilchrist by se s chutí vsadil, že někdo z vedení loděnic má někde kamaráda, který je zase kamarádem někoho jiného, a ten někdo sedí ve správní radě firmy Pigment, ale prosím tě, tohle nemáš ode mě, žádal Renslowa. A proč se o to Renslow tak podrobně zajímá?

Renslow přeslechl poslední Gilchristovu otázku, srdečně mu poděkoval a přikývl, ano, samozřejmě, jednou si spolu určitě musí vyrazit na drink a pořádně pokecat…

Zavěsil sluchátko, odklonil se, vybalancoval židli na zadní nohy a zahleděl se oknem na doky, prostírající se do dáli, aniž je ve skutečnosti vnímal. Na co by se vlastně měl ptát? Nebyl natolik dobrý chemik, aby mu přesné chemické složení barvy něco konkrétního napovědělo, i kdyby se to nakrásně dozvěděl. Možná by se něco dalo zjistit od provozního inženýra. Pak ho napadlo, že kvalitář mu dá spolehlivější informace: jestliže byla dodávka vadná, pak by to měl vědět v první řadě on.

Vytočil státní linku a vyčkával. Uvědomil si, že je neděle a nikdo nebude v práci. Přesto to zkusil. Na druhém konci linky se ozval ženský hlas, který mu sdělil, že se skutečně dovolal firmy Pigment a že vzhledem k velkému počtu zakázek se v továrně pracuje i o nedělních směnách. Pán, kterého Renslow hledá, jejistý pan Moody. Pokusí se ho sehnat po telefonu. Ochotný hlas telefonistky připomněl Renslovovi doby, kdy telefon ještě sloužil svému účelu, tedy rozmluvě dvou osob na dálku, a nebyl pouze vynálezem k úmornému a marnému vytáčení čísel.

Moodyho hlas zněl po drátě velmi opatrnicky a pan Moody silně zaváhal, když jej Renslow, který se představil jako pracovník zásobovacího útvaru loděnic, požádal o schůzku na odpoledne téhož dne. Kdyby natom pan Renslow velmi trval, dovozoval Moody, pak je Moody samozřejmě koneckonců ochoten mu vyhovět a na schůzku přijít. Pauza. Ale kdyby mu Electric Boat specifikovala číslo zakázky a číslo nákladního listu, pak je firma Pigment samozřejměpřipravenavypravit náhradní zásilku namísto té, kterou snad Electric Boat shledala závadnou… Renslow rozhovor přerušil a rezolutně si objednal pana Moodyho na osobní jednání téhož dne odpoledne.Bylo jasné, že od člověka typu pana Moodyho se toho Renslow moc nedozví. A dost možná, že není ani co pořádně vyzvědět. Bude to střelba nazdařbůh jako při lovu na divoké kachny a jediným světlým okamžikem celé té anabázebude nakonec jen pohled napřekrásnou jarní krajinu po cestě tam a zpět.

Cesta vozem trvala bezmála tři hodiny. Když konečně dorazil na působiště továrničky, byla jedna odpoledne. Lafayette Falls bylo městečko typické pro Novou Anglii, s tucty bílých dřevěných rodinných domků a kostelíkem uprostřed. Z libovolné strany jste si je mohli vyfotit pro potřebu vánočních pohlednic i s jeho náměstíčkem, v jehož středu se hrdě vyjímalo dělo z heroických dob války Severu proti Jihu i s originálními dělovými koulemi, poskládanými pod kanónem do tvaru pyramidy. Dolů podél řeky se rozkládala průmyslová čtvrť města, změť neomítnutých barabizen z červených cihel a s nikdy nemytými okny. Ospalá provincie, vzdychl si Renslow. Firma Pigment tu bude patrně jedním z hlavních zdrojů obživymístních obyvatel. Objížděl zvolna náměstí a hledal nějakou tabulku, která by jej nasměrovala k továrně, a když se ničeho podobného nedočkal, zastavil před jednopatrovou budovou, jejíž pomalované dveře hlásaly, že je sídlem redakce listu „Examiner“, místního plátku. Uvnitř se svítilo a Renslow zahlédl několik mužů, pohybujících se po místnosti.

Zaparkoval, vstoupil do haly a ocitl se před přijímací přepážkou, která jej oddělovala od zbytku redakce, již tvořilo šest psacích stolů a nesčíslné množství zakládacích skříní na tiskoviny. Na dvou stolech blikaly obrazovky terminálů redakčního informačního systému: plastikové krychle, vybavené klávesnicí a dvanáctipalcovou obrazovkou. U terminálů se hmoždily dvě dívky, aniž by návštěvníkovi věnovaly tu nejmenší pozornost. Za obrovským pracovním stolem v rohu seděl postarší, asi padesátiletý muž a věnoval se korekturám.

„Hned jsem u vás,“ křikl směrem k Renslowovi, „jen co připravím pondělní číslo do sazby.“ Uložil do přihrádky další článek a zařval na jednu z operátorek: „Mary, ověř ještě třináctý sloupec a udělej tomu maketu.“ Vstal, obešel svůj olbřímí stůl a přistoupil z druhé strany přepážky k Renslowovi, šmátraje přitom po kapsách, z nichž po chvilkové námaze vykouzlil ohmatanou fajfku a zápalky. Byl vysoké postavy a na všechny strany přiměřeně hranatý: místní exemplář všudypřítomné americké gotiky.

„Hlubokej pardon, že jsem vás nechal čekat. Obtahy musej být v tiskárně do pěti a je to odsud hodina štreky.“ Natáhl k Renslowovi paži: „Jsem Cletus Wexler, majitel, vydavatel a šéfredaktor tohoto listu.“

Renslow mu potřásl rukou a rozhlédl se po místnosti. „Vy si to netisknete sami?“

„Na tiskařský lis jsem si nešmátl už osm let.

Příliš drahá záležitost. Připravujeme jen obtahy a posíláme je odsud do Falls Church. Tamní tiskárna tiskne pro dvacet různých listů. Ušetří nám to spoustu investičních nákladů.“Vrazil si dýmku mezi zuby, škrtl zápalkou, a zatím co si zapaloval, studoval hbitýma očkama Renslowovu tvář.

„Nevypadáte zrovna na nějakého nepříčetného předplatitele našeho listu. Co pro vás můžeme udělat?“

„Můžete mi říct, kde najdu firmu New England Pigment?“ optal se Renslow a v náhlém vnuknutí dodal: „A když jsme u toho, možná byste mi o té firmě mohl podat nějaké bližší informace?“

Wexler se uchechtl: „Každý den sem vpadne nějaký přivandrovalec a ptá se mě na Pigment.“

Renslow mu podal svůj služební průkaz, Wexler si ho zevrubně prohlédl a vrátil zpět. „O jaké informace vám specificky jde, kapitáne?“

„Jsem ze zásobovacího útvaru,“ pustil se Renslow odvážně do lhaní, „a měli jsme tam takové… zvláštní problémy s poslední zásilkou jejich barvy.“

Wexler vystrčil palec kamsi přes rameno: „Vzadu mám svou kancelář.“ Otevřel dvířka v přepážce a Renslow jej následoval do malé místnůstky v zadním traktu. Hlavním kusem zařízení tam byl velký stůl, uspořádaný do tvaru písmene L, na jehož kratším rameni trůnil obstarožní počítač IBM, model B. Pracovní deska stolu byla zavalena vysokou hromadou potištěných skládaček, soukajících se z počítačové tiskárny.

Wexler se usadil, vytáhl ze zásuvky láhev Chivas Regal a dvě sklenky. „Když za sebou zavřete dveře,“ prohodil do prázdna, „nebudeme se muset s nikým dělit.“ Renslow za sebou přibouchl dveře.

Wexler nalil obě skleničky až po okraj. „Nemáte-li rád dobrou skotskou, nevyjdete z téhle špeluňky živ.“ Renslow sáhl do rohu po skládací stoličce, rozložil ji, usadil se a ucucnul whisky.

Wexler učinil totéž s tím rozdílem, že se zjevnou rozkoší poválel nápoj gurmánsky na jazyku. „Už jsem si vás stačil oblíbit, kapitáne. Jste džentlmen a vzdělanec.“ V očích měl ten nejupřímnější a nejnevinnější výraz. „Ale ať jsem já papež, jestli jste vy zásobovací důstojník amerického námořnictva. O co vám kráčí?“ Renslow se pokusil to zahrát při zdi. „Proč se domníváte…“

„Nechte toho. Kapitáni v aktivní službě u ponorkového loďstva nedělají provianťáky, ledaže naprosto a definitivně zkrachovali.

A vy na zkrachovance zrovna nevypadáte.“

„Máte postřeh,“ řekl Renslow suše. „Ani ne. Ale mám syna poručíka, víte?“

Renslow si zavdal řádný doušek whisky a vyčkal, než si ostrý mok propálí svou trasu dolů. „Továrna na barvy je největším podnikem ve městě, nemýlím se?“

„Od té doby, co tu zavřeli loděnice.“

„Takže když se tu začnu po okolí poptávat, tak bude každý automaticky hájit továrnu, je to tak?“

Wexler zavrtěl hlavou. „To bych netvrdil. Továrna platí nízké mzdy, nemají žádné nemocenské pojištění a vůbec celý podnik se sype od deseti k pěti. Navíc tam nemají ani odbory. Můžou si to dovolit, protože jsou prakticky jediným podnikem v celém městě.

Můžete mi klidně věřit, já jsem bývalý odborový aktivista.“

Renslow dorazil svou whisky, zhluboka se nadechl a spustil svůj výklad. Když skončil, zkrabatil Wexler čelo. „Zajímavý příběh.

Takže vy si myslíte, že existuje spojitost mezi barvou a Vaším človíčkem Gradowem, který divže neutlouk svou ženu?“

„Dost možná. Slyšel jste někdy o psychózách, vyvolaných fluorokarbonáty?“

„I kdyby, tak si na to teď nevzpomenu.“

„Docházelo k nim v provozech, kde nanášeli vrstvu fluorouhlíkových pryskyřic na pánvičky a podobné nádobí, znáte to – ten ochranný povlak proti přepalování. V několika špatně větraných provozech se stalo, že se zaměstnanci začali chovat nenormálně se všemi příznaky klasické schizofrenie. Celá věc se vyřešila řádným odvětráváním pracoviště, jenže do té doby to vypadalo, že se tam zblázní spousta lidí, a nikdo nevěděl proč.“

Wexler znovu naplnil obě skleničky a zachmuřil se. „Nespoléhejte na to, že vám pomůžeme, kapitáne. Ve fabrice sice měli nějaké menší tahanice se zaměstnanci, ale to bylo kvůlivá trestuhodně nízkým mzdám. Měli tam taky několik rvaček, ale to bylo následkem chlastu. Tady se hodně pije, víme? Nu, a potom jedno ozbrojené napadení, ale bez smrtelných následků. Jeden maník si vzal do hlavy, že mu jeho kámoš na lince sype něco do kafe, aby mu přivodil impotenci. Pobodal ho nožem, šílenec jeden.“

„Není to o nic méně bláznivější, než když Gradow zmlátí svou ženu baseballovou pálkou.“

Wexler pohroužil zraky do sklenky. „To mi připadá o něco méně bláznivé, s vaším prominutím. Já vás musím zklamat – ten chlapík udělal něco podobnýho už dřív, ještě když pracoval v loděnicích.“

Wexler pokrčil rameny. „Některý lidi vám vybuchnou bez zjevné příčiny, kapitáne.“

„Dal jsem si schůzku s jejich kvalitářem,“ neztrácel naději Renslow. „Ron Moody.“ Wexler vstal a sáhl po saku a klobouku, které měl odložené na židli. „Rád vás uvidí.

Vytrhneme ho z monotónní nudy.“

„My?“

„Bude se vám líbit, kapitáne. Mladý muž se špatnými sklony. Stejně jako já. Má v zásuvce vždycky otevřenou flašku.“

Ron Moody měl na sobě kabátec vhodný pro dřevaře, modré džíny, vysoké boty na surové podrážce s šněrovadly z pravé kůže. Přes to měl přehozený – jak odznak svého úřadu – bílý laboratorní plášt dlouhý až po kolena, naškrobený a čisťounce vypraný, s manžetami vyžranými od kyselin. On sám byl vysoký kostnatý ryšavec. S Wexlerem měli společný zlozvyk nepřetržitě ožvykovat troubel nezapálené dýmky. Renslowovu líčení naslouchal v soustředěném zadumání a potom potřásl odmítavě hlavou.

„Bohužel Vás musím zklamat, kapitáne, ale my měli v provoze instalovány větráky dávno před tím, než jsme dělali tu zakázku pro vás. Já sám jsem navrhoval, aby byla celá fabrika vybavena klimatizací, ale v současné době se nám to ekonomicky prostě nerentuje.“

„Co vyrábíte na vaší lince teď?“

„Používáme nového postupu, kde je nosičem barviva chlorofluorohydrokarbon.“Wexler se zaševelil. „Má to něco společného s fluorokarbonovou pryskyřicí?“ Moody pohlédl temně na Wexlera. „Má a nemá, Cletusi.“ Obrátil se k Renslowovi. „Podívejte, nemáme nejmenší důvod se domnívat, že ta barva má jiné účinky, než že se vám chce případně zvracet, pakliže jste vdechovali její výpary bez přestávky déle než osm hodin. Kromě toho při každé nové zakázce provádím napřed test na pokusných zvířatech. Co tuhle práci dělám, vycházely testy vždycky negativní.“

„Co to znamená – pokusy na zvířatech?“

„Pojďte se podívat.“ Renslow ho následoval do hloubi laboratoře až ke třem bedýnkám s myškami. „Natřu barvou vnitřek těchhle beden a pak tam vpustím myši: I kdybych si oči vykoukal, neshledávám v jejich chování žádnou změnu.“ Moody odklopil víko u jedné z bedýnek. Jedna z myší se okamžitě vztyčila na zadní a zaklesla drápky předních tlapek do horní hrany krabice. Moody poškrábal myšku za ušima. Zvířátko je všechny tři spokojeně pozorovalo.

Renslow se odvrátil s pocitem rozčarování. Ovládla ho nepříjemná předtucha, že v tom Ernie Gradow zůstane sám. Bedýnky s myšmi se mu znechutily. Přešel k oknu a zahleděl se ven. Den byl svěží, jarní, vzduch ostře průzračný, a něco z té svěžesti pronikalo až dovnitř do laboratoří. Ohlédl se zpět na myší bedýnky.

„Ty krabice si vyrábíte sami?“ Moody potřásl překvapeně hlavou.

„Asi před rokem nám je tu stloukl dohromady jeden student biologie.“

Renslow sebral z Moodyho pracovního stolu list papíru a podržel jej nad jednou z bedýnek. Papír se začal lehce chvět v závanech proudícího vzduchu. „Instaloval je zrovna nad vyústěním potrubí s teplým vzduchem. Asi se bál aby se myšky nenastydly. Vaše testy nejsou průkazné. Bedýnky mají perfektní ventilaci.“

Moody natáhl paži, podržel dlaň nad bedýnkou, pocítil znatelný tah teplého proudění a tiše zaklel. „Mohl byste natřít bedýnky barvou z dodávky pro Electric Boat?“ požádal jej Renslovv. „A také přemístitbedýnky na několik dnů na lepší místo?“

„Student biologie by vám mohl vypomáhat,“ přisadil si Wexler s úsměvem. „Držte hubu, Cletusi,“ odsekl Moody a obrátil se na Renslowa. „Udělám s tím dvoudenní pokus. Bude to stačit?“

Bude, pomyslil si Renslow. Potřásl Moadyho rukou a kývl na Wexlera: „Děkuji vám za všechno.“

„Co bych neudělal pro válečné námořnictvo, kapitáne!“

Možná se na něco přijde, přemítal Renslow, když se opět usadil v autě. Anebo má pravdu Wexler: Gradow se zbláznil, aniž k tomu měl sebemenší důvod.

Po cestě domů se mu před očima rozplynula podoba Gradowovy tváře a na její místo se neodbytně dral obrázek vztyčené myšky, s drápky zaťatými do hrany krabice, s neklidně pocukávajícími vousky a s malýma černýma očkama, nehnutě upřenýma na Renslowa.

24.

Cullinane pozoroval ze svého stanoviště chvějivé třpytné stěny Situační haly. Za zády se mu ozval neodbytný Warden: „Prezident přikázal, aby mu ode dneška každý den byla předkládána zpráva o vývoji situace.“ Oznámil to tím nejtišším možným tónem, téměř jakoby sám pro sebe. „Nechce víc než odstavec denně, rozumíte?

Nicméně to naznačuje, že je na věci přímo zainteresován.“

Cullinane se k němu otočil. „Nikdy jsem o tom ani na okamžik nepochyboval.“ Warden si se svou svěže ruměnou a čerstvě oholenou tváří hověl v jednom ze zadních vypolštářovaných křesel pozorovacího modulu. „Je vskutku zainteresován, admirále, o tom nemějte pochyb.“ Ve Wardenově hlasu zazníval spodní podtón, který Cullinanovi připomněl jejich společný oběd v Cosmos klubu. Neměl se tehdy nechat unést a měl si to napřed nechat projít hlavou.

Anebo jinak: udělaldobře, že Wardenovi řekl na rovinu, co si o tom všem ve skutečnosti myslí, jenomže to měl udělat už dávno.

„Doufám, že do těch zpráv zařadíte také některé postřehy našeho psychologického pracoviště,“ vmísil se Hardin.

„To je vlastním účelem celého cvičení, pane doktore,“ ujistil jej Warden. „Rozhodně od vás budeme potřebovat nějaké podklady při přípravě příštího kola jednání o SALT III. Byl jsem tak smělý, že jsem už použil několika Vašich citátů, kdykoli to bylo k věci.“ A dostal tě do pěkné kaše, chlapče, ušklíbl se Cullinane a znovu soustředil pozornost na obrazovkovou stěnu před sebou.

Warden se zvedl z křesla a postoupil kupředu. „Tuším, že vám dělají starosti tamty malinké bludičky,“ ukázal k jedné z bočních stěn, na níž se jasně vyjimal symbolický doutníkový tvar Aljašky bez obdélníkového rámečku. Na rozdíl od modrých doutníčků, označujících okamžitou pozici ostatních amerických ponorek, byla Aljaška vyvedena v barvě zlaté. Doutníkových symbolů bylo v operačním prostoru Aljašky více: jeden žlutý a tři červené. Tedy jedna francouzská a tři sovětské ponorky, všechny pod hladinou.

Cullinane se otočil k Chavezovi: „Poručíku, máme nějaké záznamy o té francouzské ponorce?“

Chavez zalistoval v záznamovém deníku ležícím na řídícím pultu.

„Z poslední doby žádný. Ale zatím tu nemám zapsány údaje z poslední svodky.“

Warden se zastavil těsně vedle poručíka. „Pokud jde o ty sovětské ponorky, admirále, jak staré jsou údaje, které o nich máte, a nakolik jsou přesné?“

„Toto je komparativní obraz,“ pravil Cullinane odměřeně.

„Údaje přicházejí radiotelegraficky od pobřežní odposlechové služby a kombinují se s výsledky pozorování dodávaných družicemi a také s údaji od hladinových plavidel. Náš počítač porovnává všechny tyto soubory údajů a vybírá nejpravděpodobnější konfiguraci plavidel. Ta se Vám znázorňuje na obrazovkách.“

Zdálo se, že to Wardena neuspokojilo. „To mi stálenic neříká o tom, nakolik spolehlivá ta výsledná informace je, admirále.“ Cullinane pokynul Chavezovi. „Poručíku!“

Chavez vytáhl zásuvku řídicího pultu, vytáhl u ní tenkou kovovou tyčku, k jejímuž konci byla připevněna dlouhá elektrická šňůra, a zasunul zástrčku do elektrické zásuvky. „Tohle je videotužka, pane Wardene, De facto je to příruční laser, který vysílá paprsek nerozptýleného světla. Tužku připojíte k řídicímu pultu a na téhle malé klávesnici si stisknutím tlačítka zvolíte žádanou funkci. Tak například teď stisknu tlačítko čtyři – pozice plavidel. Poté namířím laserový paprsek na určitý znak na obrazovce a těsně nad daným symbolem se mi objeví pravděpodobnost výskytu daného plavidla v daném místě v procentech.“

„Jestliže procento pravděpodobnosti klesne pod pětasedmdesát, je lepší počkat na novější údaje,“ dodal Cullinane. „Volbou jiných funkcí tohoto zařízení můžeme identifikovat příslušnost daného plavidla k mateřské flotile, powrchovou rychlost lodi, výzbroj a podobně – prakticky všechno, co je zapotřebí vědět.“

„Podivné,“ zamumlal Warden a předal videotužku zpět Chavezovi.

„Opravdu obdivuhodné.“ Zadními dveřmi modulu vstoupil styčný důstojník a předal Chavezovi obálku. Chavez vyňal zprávu, přelétl ji očima a s ustaraným výrazem ji postoupil Cullinanovi.

Cullinane přečetl zprávu jedním mrknutím a bez komentáře ji předal Wardenovi. Počkal si, až si oba, Warden i Hardin, zprávu přečtou, a poté se Hardina otázal: „Máte na Baileyho založený spis s osobní charakteristikou?“ Hardin sňal své silně prosklené brýle a jal se je pečlivě čistit silikonovým papírkem, který vytáhl z kapsičky košile. Hraje o čas, napadlo Cullinana.

„Spatra vás mohu ujistit, že Bailey není člověk se sklony k sabotáži,“ soukal ze sebe Hardin rozmyslně. „Horkokrevný typ, rychlý a spolehlivý úsudek, v dětství poněkud nevyrovnaný. To poslední se časem upravilo.“

Cullinane by rád věděl, zda se Hardin naučil nazpaměť psychologické charakteristiky všech členůposádky. Vsadil by sto ku jedné, že se v tom nemýlí. „Jak byste vyhodnotil tuhle zprávu?“

„Posádka pracuje vždy pod velkým stresem,“ pokračoval rozvážně Hardin, „který je nyní umocňován rostoucím napětím pramenícím z přijímaných podvržených zpráv.

Účelem první falšované relace, ač samy o sobě nikterak aktuálně alarmújící, bylo indikovat posádce pocit určité nejistoty. Jedním z průvodních jevú obdobné modelové situace je zvýšení frekvence konfliktů mezi členy zkoumaného vzorku. Přirozeně se tedy můžeme nadít také větší frekvence disciplinárně postižitelného jednání.“

Cullinane si pomyslil, že celá Hardinova hatmatilka má sloužit k ospravedlnění aktu sabotáže, jehož se bez zjevného motivu dopustil člen posádky. Ale o to mu teď nešlo.

„Kázeňské přestupky řeší kapitán z titulu své funkce příslušným disciplinárním řízením či jinou vhodnou formou nápravy,“ odpověděl Cullinane. „O takových přestupcích nepodává kapitán nikdy hlášení v situačních zprávách. Rozhodně by to žádný kapitán za normálních okolností neudělal.“ Cullinane se nadechl. „A ani jeho výkonný důstojník.“ Hardin mu z ničeho nic vytrhl zprávu z ruky a přečetl si podpis. „Van Meer. Nechápu. Jaký to má smysl?“

Smysl to nedávalo ani Cullinanovi. První hlášení z Aljašky měla být správně podepisována Harrisem. A už vůbec bylo zatěžko pochopit, proč by se vůbec nějaké hlášení mělo zmiňovat právě o kázeňských problémech. Rázně předal zprávu Hardinovi. „Chci od vás komplexní hodnocení všech členů posádky včetně van Meera a Harrise, se zaměřením na sklony jednotlivců k nervovému zhroucení pod silným stresem.“

Warden, který zpovzdáli naslouchal, k nim nyní přistoupil.

„Admirále, zatím jsme nedospěli ani do půlky celého cvičení.

Chcete snad naznačit, že se vám vaši muži už začínají rozpadat?“

Cullinane se konečně rozčílil. „Zatím nedělám žádné závěry, pane Wardene. Ale jestli některému z klíčovýchmužů na palubě začínají povolovat nervy, pak celou operaci zastavíme.“

„Ale v tom právě spočívá veškerý půvab naší operace, admirále,“ zaševelil Warden sametovým tónem. „Chceme přece zjistit, jestli nám posádka pod tlakem simulované situace vydrží anebo jestli se nám zhroutí, A jestli se nám zhroutí, chceme to vědět najisto.“

„Pane Wardene,“ řekl Cullinane upjatě, „nehodlám obětovat posádku Aljašky pouze pro tento účel.“

„Nikdo po vás nechce, abyste obětoval byť jediného člena posádky.“ Náhle se jedna z bočních stěn začala vlnit v poryvech světla a Cullinane se otočil, aby mohl sledovat nově naskakující symboly. Dvě sovětské ponorky třídy Victor III vpluly do operační oblasti Aljašky.

Warden se k němu připojil u vypouklého skla pozorovaciho modulu.

„Copak se děje?“

„Průsery,“ odvětil Cullinane tiše.

25.

Van Meer a poručík Udall se probírali formuláři a byli právě v polovině rutinní kontroly technického stavu plavidla, když k nim vpadl Harris a na van Meerův stůl hodil předtištěný text. „Pro Scomu do lodních novin. Ať se u mě ohlásí. Připojím k tomu vlastní komentář.“ Zpráva byla stručná. Sestávala se z krátkých titulků přehledu událostí s připojenou poznámkou: „Podrobnosti následují.“ Džarirova vláda v Íránu požádala USA o vyslání amerických jednotek do země. 6. americká flotila vytvořila letecký most pro přepravu dvou praporů námořní pěchoty odprvní námořní divize do Teheránu. Další jednotky budou následovat.

Sověti odmítli stáhnout svá vojska z Íránu a Jugoslávie a oznámili zahájení dodávek taktických jaderných zbraní Libyi a Jordánsku v zájmu upevnění jejich obrany. Izraelci, kteří se nyní ocitli mezi dvěma ohni, vyhlásili, že nedopustí likvidaci Izraele jako státu, aniž předtím použijí všechny druhy zbraní, jež mají k dispozici.Van Meer byl šokován. Nikdy by nepředpokládal, že se Sověti odváží zajít tak daleko. Ještě mu blesklo hlavou, že celá zpráva je stále ještě součástí jejich cvičení, ale vzápětí ten nápad potlačil. Vzpomněl si, jak předem připravené zprávy probírali letmo s admirálem Cullinanem: jedna z nich zněla podobně, avšak právě jen podobně. Tím si byl naprosto jist. Dostali se do situace, kdy se skutečnost stávala odrazem fikce…

Van Meer hodil zprávu přes stůl k Udallovi. Ten ji přelétl očima a zeptal se: „Tak na kolik dní to odhadujete, Vane? Na dva? Na tři?“

„Než spustí ohňostroj?“ Van Meer pokrčil rameny. „Kdoví?“

Vhodil si do šálku kostku cukru a přidal pilulku sacharinu. Ta prožluklá káva chutná opravdu po oleji, zanadával v duchu.

Protivnou příchuť odbourával jen ten sacharin.

„Máš rodinu, Jeffe?“ Udall si přidržoval šálek oběma dlaněmi u úst, s lokty opřenými o kolena. Udall byl nejmladším důstojníkem na palubě a právě teď tomu jeho vzezření odpovídalo: znepokojený, vylekaný, poprvé v životě čelící problému, na jehož rozlousknutí je jeden lidský mozek pohříchu příliš slabý.

„jenom ženu. Jmenuje se Anna. Nemáme zatím žádné děti. Díky bohu.“ Zahleděl se hluboko do šálku s kávou. „Víte, ve skutečnosti jsem si vždycky myslel, že tu nikdy nebudeme dělat nic jiného než se devadesát dní poflakovat dokolečka a pak zase hajdy domů.“

„Ještě se nic vážného nestalo,“ prohodil van Meer útěšlivě. „Politici nás z toho ještě můžou vytáhnout.“ Udall sáhl po svazku došlých zpráv a pustil se znovu do čtení. „Pěkně to smrdí. Teď je to teprve ten pravý drasťák.“ Náhle upřel pohled na van Meera. „Dostal jsem nabídku od firmy Bechtel. To tomu všemu teprve dodává ten pravý šmak: hezká žena, vlastní barák, príma džob… Velký americký sen, není-liž pravda?“ Zavrtěl nevěřícně hlavou. „Všechno dobrý, jen s válkou jsem jaksi nepočítal.“

Poslední zprávy dorazily do raketového odpalovacíhocentra dříve, než se tam dostal van Meer. Moskowitz a tři další technici – Poletti, Sullivan a Longstreet – sjížděli na počítači nějaké sestavy a Ed Messier jim nahlížel přes rameno. Moskowitz zaregistroval van Meera jako první. „Počítám, že znáte poslední zprávy?“ Van Meer přikývl. „Že se to ale dozvíte fofrem.“

Moskowitz byl další z těch, kdo se přestal holit. Vypadal jako medvídek, který si nechal narůst pejzy. „Zlé zprávy mají rychlé nohy.“ Moskowitz složil své sestavy a zašoupl je do zásuvky pracovního stolu. „Myslíte, že to dojde tak daleko, že se začne střílet?“ Van Meera vždycky zajímalo, jak by se jeho posádka zachovala, kdyby na to přišlo. Z jakéhosi nejasného důvodu němě předpokládal, že jeho lidé budou napřed v klidu posedávat a potom spustí rakety, aniž by hnuli brvou. Jak ho jen mohla taková hloupost napadnout? Snad proto, že se tak chovali během jednotlivých plaveb, nebot každý z nich věděl, že se jedná jen o cvičnou plavbu?

„Je to docela možné,“ A náhle dodal bez zaváhání: „Obávám se, že k tomu dojde.“

„Veliteli,“ olízl si Poletti nervózně rty. Tomu chlapci není víc než dvaadvacet, napadlo van Meera. „Jako první vyřídí New London a Groton. A také Holy Loch a ostatní základny.“ Na moment se zarazil. „A kdebude náš mateřský přístav? Kam vůbec poplujeme?“

Van Meer se pokusil o úsměv. „To máš stejný jako se ptát, na kolik střepů se rozbije váza, dokud je celá. S tím si budeme lámat hlavu, až se opravdu nebudeme mít kam vrtnout.“

„Kdybych já vybíral první cíl,“ protáhl Moskowitz, „nebyl by to New London ani Groton.“

Poletti zvedl hlavu. „A co si račte vybrat, pane?“

„New York!

Jedna pořádná pumelice vymaže všechno, počínaje Pětadevadesátou ulici až po Baterie.“

„To říkáš, protože jsi odtud,“ přerušil ho Messier. Moskowitz zavrtěl hlavou. „Proto ne. New York není sice velký vojenský cíl, ale je to nervový centrum americkýho byznysu a bankovnictví. To ochromí celou zemi. Kdybychom do rána přišli o New York,budeme ochotni podepsat kapitulaci každýmu. Na křídovým papíře.“

„Takhle to nebude,“ namítl poklidně Messier. „Rozsekají všechno najednou. Raket na to mají fůry. New London, New York, Chicago, San Francisco, raketová sila na Severozápadě… Jeden úsporný a efektivní úder.“

„Jaký to má význam?“ vmísil se náhle Sullivan hlasem plným rozhořčení. „Je mi sice jasný, k čemu má sloužit odstrašovací jaderný potenciál, jenže to já nežeru. Oni rozsekají všechno na maděru. Absolutně všechno. A pak do toho přijdeme ještě my a znásobíme naším úderem všeobecnou radioaktivitu. V tu dobu už nebude na celý krásný matičce zemi absolutně nic, co by ještě stálo za řeč. Jenže z čistě pomstychtivých důvodů pozabíjíme další milióny nevinných lidí a zničíme zbylé budovy, v nichž by se mohl ukrýt zbytek těch nebožáků, kteří to přežili.“

Ze Sullivana vyletovala zloba jako střely z rychlopalného kulometu. Neměl čas se ani nadechnout. Tichá voda břehy mele, usmál se van Meer. Sullivan trávil většinu času s knihou v ruce.

Jestli se na palubě najde někdo, kdo jako první prohlásí „Ať jsem raději rudý než mrtvý“, bude to Sullivan.

Do nastalé odmlky promluvil van Meer. „Nemyslím si, že je teď vhodná doba na podobné diskuse, Sullivane. Máme svůj úkol – a my jej splníme. Nemáme na vybranou.“

Van Meer by rád věděl, kolik jiných mužů na palubě smýšlí podobně jako Sullivan. Rozhodně jich nebude moc, tím si byl jist, ale najdou se. Pak si všiml, že si ho Messier upřeně měří. Zdálo se, že Messier je plný něčeho jiného, co vůbec nesouvisí s jejich debatou.

„A já si myslím, že si nemusíme dělat starosti ani s mateřským přístavem, ani s tím, zda odpálíme všechny naše holubičky,“ prohlásil Longstreet. „Jakmile totiž vypustíme polovinu, bude jim jasný, kde se právě vynacházíme, a pak si už můžeme jen pískat.

Vylítneme z vody jak postřelená husa, než napočítáme pět. I se zbytkem našich jaderných doutníčků. Na tovemte jed. Od toho mají i oni svůj systém SUBROC.“

„To jsou poraženecké řeči,“ vmísil se van Meer rázně. „Na vašem místě bych to dvakrát neopakoval.“ Longstreetovi znachověly tváře.

„Všichni vedeme morbidní řeči,“ ucedil Messier a vstal. Poletti ukázal prstem na Messiera. „Věříte v Boha, poručíku?“

Messier se sebevědomě usmál. „Nevěřím, Poletti, nějakou dobu na žádného pánaboha nevěřím.“

Lehké zvonění v pravém uchu se van Meerovi ozvalo poprvé, když procházel ztemnělou ložnicí mužstva. Bylo sice sotva slyšitelné, ale nebylo o něm pochyb, čisté jednočárkované cé! Zastavil se a zaposlouchal se, aby se ujistil, že zvonění nepřichází odněkud z útrob lodi. Nikoli. Zvonek v uchu byl jeho vlastní. Byl to podobný zvuk, jaký se vám ozve, když vyplouváte k hladině po hlubokém ponoření. Zkrátka takové neodbytné zvonění…

Překvapeně uskočil stranou, když zaregistroval temný stín, který se z ničeho nic vynořil zpod jedné z postelí. Pocítil, že mu rudé osvětlení ložnice, kombinované s bílymi světýlky v jednotlivých kójích, hraje před očima podivné triky. Zazdálo se mu, že další stíny se vynořují za ním, ohlédl se a znervózněl.

Rozhodl se, že se zastaví na šálek v jídelně mužstva. Vstoupil právě doprostřed živé hádky mezi Leggettem, Russem a Olsonem.

„Udělej to ještě jednou,“ vyhrožoval vztekle Legget „a zařídím ti, abys až do konce plavby škrabal v kuchyni brambory. A je mi docela volný, jestli máš kvalifikaci radisty nebo ne.“

„Udělal jsem přesně to, co jste mi řekl,“ bránil se Russo. „Nikdo ten blivajz stejně nežere.“

Van Meer postoupil kupředu. „O co jde?“ Olson se ujal slova:

„Leggett tvrdí, že Russo schválně přepepřil maso, aby proti němu poštval lidi.“

Van Meer si vybavil chuť dnešního masa: bylo skutečně příliš kořeněné, jenže van Meer nechtěl přilévat oleje do ohně. „To se vám jen zdá, Leggette.“

Leggett zbledl. „Zdá? Když šest chlapů tvrdí, že bylo tak přepepřený, že se nedalo polknout?“

„Zapomeňte na to,“ odbyl záležitost van Meer.

Když se ocitli venku s Olsonem, pravil Olson přemýšlivě. „Tohle si Russo chystal na Leggetta už nějakej čásek.“ Van Meer mu naslouchal jen na půl ucha. Cé v první oktávě nabývalo na síle.

„Dohlídni na ně, Rayi.“

„Spolehněte se,“ zabručel Olson a zmizel v chodbičce. Van Meer jej sledoval, dokud se mu neztratil z dohledu. Poprvé si uvědomil, že Olson má na sobě krátké kalhoty a tenisky a že má kolem čela uvázaný kapesník. Tohle oblečení se nosilo ještě na starých dieselových lodích, na nichž Olson kdysi sloužil. Byla to ochrana proti vysokým teplotám a vlhkosti, které panovaly nejen ve strojovně. Jenže to už patří dávno minulosti.

Na ošetřovně mu Schulman prohlédl ucho otoskopem. „Trpěl jste někdy závratěmi? Měl jste někdy zánět vnitřního ucha? Nějaké nádory? Zranění hlavy?“

Van Meer si připomněl letecké neštěstí před dvěma lety. „Mohlo by to být od úderu do hlavy?“ Schulman přikývl a sundal z šíje otoskop. „Máte slabší projevy tinnitu. Nevšímejte si toho, jestli vás to bude ještě zlobit, až přistaneme, dám vám adresu na dobrého specialistu přímo v New Londonu. Tohle postihuje lidi, pracující pod vodou – potápěče a ponorkáře.“

„Jak to, že jsem s tím neměl nikdy potíže?“ Schulman se zamyslil. „Vypadá to, že naši chlapci mají tentokrát potíže, jaké se dřív také nikdy nevyskytovaly.“ Opřel se o opěradlo křesla. Vypadal unaveně. „Už mi to začíná jít na nervy, Vane. Spousta chlapců trpí nočními můrami. Baker, jeden z ponorkářů, přišel úplně o hlas…“

„Jak to?“

„Hysterie, je-li má diagnóza správná. Ani já tu nejsem na lodi jediný, kdo uždibuje valium, jako by to byly pokroutky po obědě.“ Náhle změnil téma. „Víte, v životě jsem udělal jen jednu chytrou věc.“

„A to?“

„Máme s manželkou chatu nahoře ve státě New York. Dohodli jsme se, že při prvním příznaku válečné krize sebere děti a poženou na sever ještě dřív, než vypukne všeobecná panika a stěhování národa.“ Usmál se smutně. „Všeobecný exodus.“ Na okamžik se zamyslel. „Přál bych si, aby to stále ještě bylo cvičení,“ prohlásil náhle a udeřil pěstí do stolu. „Proč by to, krucinál, nemohlo být součástí cvičení?“

Van Meer se vrátil do své kajuty, posadil se k psacímu stolku a pustil se do dopisu pro Cheryl. Takto vypadá válka ve skutečnosti, psal milence. Napřed půjde o údobí šeptandy a všeobecné nejistoty. Potom velmoci se začnou navzájem tahat o prestiž a rvát o lepší výchozí pozice. Nakonec začne prudce narůstat napětí všude tam, kde na svých postech stojí muži, kteří vidí, kam se svět řítí, ale kteří jsou proti tomu zároveň bezmocní a nemohou ten pád zastavit. Na palubě Aljašky příkladně proti tomu nemohou podniknout naprosto nic. Nemohou zavolat svému kongresmanovi, ani si ulevit debatou se sousedem, ani naložit rodinu do auťáku a vyrazit někam za úkrytem do hor. Jsou zde proto, aby provedli jednorázový odvetný úder, který ztratí veškerý smysl už v momentě, kdy obdrží rozkaz, aby jej opravdu uskutečnili. Cítím, psal van Meer, jak na palubě vzrůstá napětí.

Postižen nejsem jen já sám, ale všichni členové posádky…

Zarazil se a zvedl pero od papíru. Zahleděl se pátravě do rohu k patě stěnové přepážky. Něco se tam pohnulo.

Nesmysl, musel se napomenout. Na ponorkách krysy nebývají, ještě chvíli pozoroval roh místnosti a nutil se k dopisu.

A je velmi těžké, pokračoval, sloužit pod člověkem, který se tajně chystá zničit ti kariéru. Harris se nezastaví před ničím…

Teprve teď, když to viděl před sebou napsané černé na bílém, začalo mu všechno dohromady dávat smysl. Harris, pozorující ho neodbytně během vyplouvacího manévru, Harris, zavádějící s ním debatu v kapitánské kajutě brzy po vyplutí… Harris si ho připravuje jako obětního beránka pro případ, že by sám šlápl nenapravitelně vedle.Van Meer začal sestavovat na papíře seznam Harrisových hříchů.

Když si jej nakonec přečetl, pocítil značné zadostiučinění. Po chvíli přemýšlení připojil ještě odstavec: jsem přesvědčen, že po počáteční depresi posádky a pocitu zmarnění se dostaví všeobecná touha splnit zadaný úkol – a také touha po pomstě.

Nakonec připojil doušku: „Cheryl, chybíš mi a –“ Před očima mu vyvstal obraz Maggie – zářivé a rozesmáté – a pocítil známý příval agonizující deprese. Vyhrabal ze skřínky lahvičku s equavilem a spěšně ji otevřel. Vysypal do dlaně dvě tablety a zapil je douškem vody z vodovodu.

Rozhodl se, že si na chvíli odpočine a potom se vrátí k dopisu.

Probral se asi za půl hodiny a znovu usedl ke stolku, aby několika posledními řádky uzavřel dopis. Potom si jej po sobě přečetl. Když dospěl k posledním slovům, zvedl hlavu a pohlédl do zrcadla.

Zděšeně si prohlížel zarostlý štětinatý obličej Marka van Meera.

Košili měl špinavou a zmačkanou. Oči divoce mžouraly. Od ostatních členů posádky Aljašky se ničím nelišil. Taková proměna!

Během pouhých dvou posledních dnů! Zavadil očima o dopis před sebou: bylo to dílo blázna…

Přinutil se chladně uvažovat, je jasné, že při zdravém rozumu ho udržuje equavil. Ten lék mu pomáhá zachovávat zdravý úsudek a to je také vše, co ho odlišuje od ostatních, jakmile vysadí equavil, zmocní se ho stejné šílenství jako těch všech bláznů na palubě.

Nemohl přijít na to, co se to vlastně na Aljašce děje. Musí jít o nějakou rafinovanou formu sabotáže. Harris si vsugeroval, že cvičení se rovná skutečnosti, a přesvědčil o tom Schulmana. Ti ostatní nemají o pravém stavu věcí ani ponětí. Napřed bude muset otevřít oči Schulmanovi a potom se musí společně pokusit získat vliv na Harrise.

„Na místa! Na místa! Všichni muži na svá bojová stanoviště.“

Lahvičku vrazil do kapsy a vyběhl směrem k řídicímu středisku.

Tam už vládl Harris, skloněný nad McCunovým ramenem. Z reproduktorů se ozývalo mlaskání delfínů a ryb, ale kdesi za tím, téměř nahranici slyšitelnosti, bylo možno zachytit zvuky, pocházející z cizí lodi.

„Přehodte to na počítač, McCune!“

„JE to na počítači, pane.“

Van Meer sledoval displej, vydávající slabounké zelinkavé záření.

Na obrazovce pomalu vystoupily první psané řádky z počítače:

VICTOR III. Jeden z nejnovějších typů sověťských řadových ponorek. Výtlak pět a půl tisíce tun na hladině, šest a půl tisíce pod vodou. Posádka: devadesát dva muži. Rychlost: čtyřicet uzlů pod vodou. Výzbroj: ponorkové střely SUB ROC, odpalované pod hladinou, zdokonalená verze známých SS-N-15.

Zeleně svítící řádky setrvávaly nehnutě na obrazovce. Van Meer téměř tělesně pociťoval, jak počítač horečně pátrá v paměti, aby porovnal charakteristiky přicházejících zvuků se záznamy uloženými v jeho paměti, a mohl tak identifikovat dané plavidlo.

Jestliže se jedná o nově spuštěnou ponorku, nebude v paměti počítače žádný záznam a plavidlo se nepodaří identifikovat.

McCune oznámil jméno lodi nahlas, jakmile se objevilo na displeji: „Chlapeček se jmenuje Žukov.“ Van Meer pocítil, jak mu něco chladného sevřelo srdce. Nikdo nenaplánoval přítomnost Žukova jako součást Operace Fire.

26.

„Nechci slyšet žádné výmluvy,“ prohlásil admirál Cullinane ledovým hlasem. „Jen fakta.“

Hardin se zatvářil odbojně a vyděšeně zároveň. Cullinane si s pohrdáním pomyslel, že tenhle chlap je absolutní nedodělek: půlka civilního zaměstnance válečného námořnictva, půlka psychologa, který se domnívá, že na něho se vojenská disciplína nevztahuje a že jako poradce požívá zvláštních výsad. A navíc je to posera, uzavřel Cullinane své neveselé úvahy… Pokud šlo o Operaci Fire, vyslovil Hardin postupně nejmíň šestnáct různých názorů, takže jestliže to všechnoklapne, bude se drát o zásluhy jako první, a jestliže se to zhatí, najde Hardin tucet únikových cestiček, jak se z toho vysekat.

„Neověřoval jsem osobně psychický stav každého člena posádky, admirále,“ prohlásil Hardin prkenně. „Dohlédnu, aby byl příslušný pracovník potrestán.“

„Budete muset udělat podstatně víc, doktore,“ opáčil nevrle Cullinane. Zvedl se z křesla, přešel k oknu a zahleděl se k budově Pentagonu v pozadí. Hardinův tým začal nenápadně, ale o to systematičtěji pohlcovat kanceláře v jednom křídle velitelství válečného námořnictva a Cullinana ani neudivilo, že si Hardin pro sebe nakonec vyhradil právě rohovou úřadovnu, čímž získal výhled ven hned na dvě strany. Jaké tu má asi Hardin slovo? rozvažoval Cullinane. Otočil se, pohlédl k Hardinovu masívnímu psacímu stolu a pokusil se vcítit do role návštěvníka, který se v této reprezentativní úřadovně ocitne poprvé. Cullinane pokročil ke stolu, zdvihl fotografii, zarámovanou ve stojánku, a četl:

„Drahému příteli Augustovi věnuje ze srdce Caleb Warden.“

Hardin si uměl vyhledat správné lidi na správném místě.

Cullinane odložil rámeček zpátky na stůl a s potěšením zaregistroval, že Hardin zrudnul až po uši. „To nic nemění na tom, že máme co dělat s důstojníkem, který trpí akutní depresí.

A to tak akutní, že musel vyhledat lékařskou pomoc. Velící důstojník! Už za normálních okolností by to byla alarmující situace, ale v případě Aljašky je to prostě do nebe volající skandál. Četl jste zprávu dr. Hamadyho?“

Hardin přikývl, s očima jako na stopkách.

„Je to vysoce uznávaný lékař, možná nejlepší v daném oboru.

Můžeme předpokládat, že jeho názor má větší váhu než dobrozdání vašeho asistenta.“

„Řekl jsem vám, že ho –“

Cullinane mávl znechuceně rukou. „Četl jste zprávy, docházející z Aljašky?“

„Všechny, jež jsme k dnešnímu dnu obdrželi,“ prohlásil Hardin s naučenou důstojností. „Podrobili jsme je jistým sémantickým testům a dospěli jsme k závěru,že se vyznačují jednoznačnou a uspořádanou logikou s výjimkou –“

„Momentálně mě zajímají jen zprávy, podepsané van Meerem,“ usekl Cullinane. Hardin se zatvářil, jako by ho šlehli kopřivou.

„Dostali jsme jich jen pár, ale nicméně jsem je porovnal se záznamy, jež o kapitánovi van Meerovi máme. Máme tu rozbory jeho pohovorů s odbornými pracovníky mého oddělení, dále rozbor větné stavby, způsob kladení větného důrazu a hoůnotovou stupnici vyplývající z analýzy jeho oficiálních i soukromých písemných projevů.“

„A výsledek?“

„Větná skladba jeho posledních zpráv je atypická.“

„Nepochybuji o tom, že všechno tohle má neocenitelný význam pro vás a váš tým,“ prohodil Cullinane tak, aby Hardinovi ironie nemohla uniknout, „nicméně bych rád věděl, co to ve skutečnosti znamená.“

Dílem vteřiny se Hardin vžil do role lektora. „Tím se vám pokouším sdělit, že van Meer by se normálně takto nevyjadřoval.“

„Chcete říct, že zprávy, které odešly jeho jménem, sám nekoncipoval?“ Hardin chvíli váhal s odpovědí, jako by se chtěl vyhnout zaujetí definitivního stanoviska. „Buď je to tak, nebo se pokusil je formulovat takovým způsobem, aby nám tím sdělil nějaký jiný obsah, než jaký vyplývá z doslovného čtení.“

Cullinane se na několik okamžiků zamyslil. „Proč vůbec van Meer podpisuje relace, když je má běžně podepisovat Harris? A jestliže je Harris neschopný plnit své úkoly, proč nám to van Meer neohlásí?“

Hardin si začal prohlížet své nehty. „Mám za to, že je to příliš extrémní výklad. Nemá to znamenat, že Harris je neschopen výkonu služby. Několik zpráv, které jsme obdrželi od van Meera, tvoří jakýsi doplněk k Harrisovým relacím, ale nenahrazují je.“

To je všechno hezké, pomyslil si Cullinane, jen stále zůstává otázkou, k čemu ty van Meerovy zprávy jsou. „Prošel jste znovu záznamy z van Meerových hovorů?“Vypadalo to, že pokud jde o tento bod, je Hardin skutečně znepokojen. „Všichni členové mého týmu se s shodují v tom, že van Meerovy reakce na všechny testy vykazují nezvykle vysokou míru sebekontroly. To je také potvrzováno abnormálně vysokou galvanickou reakcí kůže. Je zřejmé, že něco tajil. S největší pravděpodobností se obával, že odhalíme tu jeho diskvalifikující depresi.“

Cullinane postrčil složku s dokumentací přes stůl k Hardinovi.

„Ale to všechno je už ve zprávě doktora Hamadyho – ztráta manželky a tím vyvolané depresivní stavy. O tomhle jste věděli, doktore, po celou tu dobu.“

„Jsme jenom lidé,“ namítl Hardin. „Je přirozené, že občas nějakou drobnost přehlédneme.“

„Sem tam nějakou drobnost,“ vyhláskoval Cullinane. Z duše nenáviděl onu věž ze slonoviny, do níž se tak rádi uchylovali psychologové. O co jsou vlastně lepší než šamani nebo cikánky? pomyslil si otráveně. „Co můžeme očekávat, že vyvede?“ pokračoval po chvíli. „Nejspíše nic zvláštního. Equavil drží podobné případy slušně pod kontrolou.“

„Takže si to shrneme, doktore. Co by se stalo, kdyby mu kupříkladu došly jeho léky?“

„Tedy,“ protáhl Hardin, „existují individuální odchylky –“

„Chci znát tu nejhorší možnou variantu,“ trval na svém Cullinane.

Hardin se zatvářil jako hromádka neštěstí. „Jestliže upadne do hluboké deprese, pak to podstatně ovlivní jeho pohled na okolní svět. K horšímu, přirozeně. Jeho hodnotová stupnice se rozpadne: věci, jichž si vážil, bude považovat za bezcenné –“

„Chcete říct, že může propadnout i sebevražedným myšlenkám?“

„Není to vyloučeno,“ připustil neochotně Hardin. „A co životy těch, kdo ho obklopují?“ Hardin se začal potit. „Nebude jim pravděpodobně přikládat větší hodnotu než svému vlastnímu. Rád bych ale podotkl, že hovoříme o té nejhorší z možností…“Celé to bylo riskantní od samého prvopočátku. Aljaška byla vyslána na moře, aby absolvovala cvičení, v jehož průběhu začne posádka podléhat válečné psychóze, která v konečné fázi vyvrcholí odpálením raket. Situaci na palubě měli pro případ jakéhokoli selhání kontrolovat tři lidé, kteří byli do povahy cvičení zasvěceni.

A teď se najednou ukáže, že jeden z těch mužů trpí hlubokými depresemi, ne-li ještě něčím horším…

„Jaká je pravděpodobnost, že se van Meer ve stresové situaci zhroutí?“

Hardin si náhle uvědomil, že ho admirál zahnal do kouta. Jestliže se něco vážného semele, utlučou Hardina jeho vlastními analýzami.

„Každý se může pod tlakem zhroutit.“

„Kdybyste byl na mém místě, nezrušil byste cvičení?“ zeptal se ho Cullinane tiše.

Hardin se pokusil o úsměv, který mu zamrzl na půl cestě. Admirál jej nutil k tomu, aby se vyslovil jednoznačně, a právě tomu se Hardin zoufale bránil. Cullinane sledoval, jak se Hardinovy oči bezděky obracejí k Wardenově fotografii na stole.

„Myslím si, že by to bylo až krajní opatření. Nemyslím si, že by to bylo radno… aspoň ne za situace, jak se nám jeví nyní.“

Po čele se mu svezla těžká kapka potu.

Cullinane přikývl. „Později vás budu s radostí citovat.“

Zazvonil telefon. Hardin zvedl sluchátko, chvíli naslouchal a předal je Cullinanovi. „To je pro vás.“ Admirál převzal telefon a vyštěkl: „Cullinane.“ Po vteřině dodal: „Hned jsem tam.“ Popadl aktovku a vydal se ke dveřím. „Situační hala,“ křikl směrem k zírajícímu Hardinovi. „Z Chicaga nám odvysílali, že identifikovali útočnou ponorku Žukov, třída Victor III, pohybující se v operační oblasti.“

„V operační oblasti,“ opakoval Hardin prázdně. „Žukov se přibližuje,“ pravil Cullinane temně. „Už brzy se té konfrontace, po které jste tak hladově toužil, dočkáte.“

27.

Van Meer konstatoval, že se v důstojnické jídelně shromáždili všichni důstojníci s výjimkou Constanzy, který měl službu na navigačním stanovišti. Stroop vypadal, že zestárl o pět let.

Moskowitz a Udall se tvářili ustrašeně. Dokonce i Spencer seděl s výrazem, jako by si právě nadělal do kalhot. Chips Okamoto se tvářil neproniknutelně. Cermak si nervózně prolamoval klouby v prstech, tak hlasitě, až ho musil Harris zarazit pohledem. Harris vypadal, jako byste si ho teprve zaostřovali v hledáčku fotoaparátu. Tu a tam vystupovaly na povrch obrysy toho Harrise, jakého van Meer znával dřív, ale tyto původní kontury se rozplývaly pod příkrovem pětidenního vousu, otahané uniformy a roztěkaného pohledu. Pokud šlo o vousy, bylo patrné, že si je Harris nůžkami trochu upravuje, jenže právě jen trochu. Za jeden či dva týdny bude Harris k nerozeznání od důstojníků jízdních oddílů z dob války Severu proti jihu – s černou rozcuchanou hřívou na hlavě, divokým vousem ve tváři a s výrazem v očích, jenž hlásá celému světu: „Ať to všechno vezme ďas!“

Kapitán si odkašlal a povstal. V jídelně se rozhostilo napjaté ticho. Harris poťukal prstem na radiotelegram, ležící před ním na stole. „Pánové, to hovno nám může vlítnout do větráku každou chvíli.“ Promluvil chraplavým hlasem, tak nepodobným jeho obvyklému, dobře ovládanému melodickému tónu. Sáhl po poslední zprávě a pustil se do hlasitého předčítání: Jednotky první divize námořní pěchoty vstoupily do kontaktu s protivníkem, to jest předsunutými útvary sovětských ozbrojených sil v Íránu. Naše ztráty přesahují padesát procent. Libye použila proti izraelským jednotkám v přední linii několika taktických jaderných pum…

Egypťané provedli preventivní jaderný úder odpálením střely o síle dvacet pět kilotun TNT, která zasáhla okolí Tel Avivu a způsobila obrovské ztráty na životech… Izraelský odvetný jaderný úder naprosto zničil Káhiru. Většina plavidel šesté americké flotily křižuje před přístavem Haifa, připravena kvýsadku námořní pěchoty a materiálu. Do oblasti se přesunuje silný sovětský kontingent, aby vylodění zabránil. Čtyři sovětské divize pronikly třicet mil hluboko do jugoslávského území a setkaly se s houževnatým odporem, Čína, která se až dosud chovala neutrálně, vyslala jednotky přes mandžuskou hranici… Sovětský delegát opustil mimořádné zasedání Rady bezpečnosti.

Když Harris skončil, rozhostilo se v malé místnosti mrtvé ticho.

Van Meer věděl, že si jeden každý z přítomných myslí: je to jen otázka několika hodin.

Harris hmátl znovu na stúl, zpod ostatních papírů vytáhl ještě jednu zprávu a zamával jí nad hlavou. „Těsně před zahájením této porady jsem obdržel tuto relaci,“ oznámil přiškrceným hlasem:

„Spojené státy uvedly své ozbrojené síly do bojové pohotovosti.“

Náhle byl van Meer na nohou, tváří v tvář Harrisovi. Chystal se provést něco hloupého a nenapravitelného, něco, za co ho později degradují a vyženou z námořnictva, ale byl rozhodnut celou tu tragicky nebezpečnou hru na místě zastavit. Ať už to všechno mělo sloužit jakkoli užitečnému účelu, nebylo pochyby o tom, že se to někomu vymklo osudově z rukou, jakmile se na páskách objeví příkaz k odpálení jaderných náloží, nikdo už posádku nezastaví a ta se nespokojí odpálením čtyř slepých střel…

„Bojová pohotovost, Steve,“ pravil přiškrceným hlasem, „vždyt je to proboha na páskách –“

„Drž hubu, Vane!“ Harris praštil pěstí do stolu a naklonil se proti němu přes stůl. „Už šest hodin je nám v patách Žukov. Je snad Žukov taky na páskách? Odpověz, ksakru! Je snad Žukov na páskách?“

Van Meer zachytil zvědavé a nic nechápající pohledy ostatních.

Někteří z nich, jako MacGowan a Stroop na něho hleděli zjevně nepřátelsky. „Ne,“ procedil van Meer skrz zuby.

„Tak se posaď na zadnici, Vane!“ Harris od něho ještě chvíli nemohl odtrhnout rozžhavené oči, posléze odvrátil zrak a vrátil se k obsahu zprávy. „Myslím si, že každý z vás si dovede představit, co nás čeká zítra,anebo možná už za pár hodin. Někteří členové naší posádky mohou zpanikařit. Prohlašuji, že nechci slyšet žádné morbidní konverzace o tom, co všechno se už mohlo odehrát anebo co se možná právě teď děje doma. Veškeré naše úsilí musí být zaměřeno na splnění našeho úkolu. Veškeré naše naděje do budoucna spočívají v naší vůli zhostit se našeho úkolu se ctí. A jestliže dojde k nejhoršímu, můžeme se přinejmenším postarat o to, aby nepřítel setsakramentsky zalitoval, že si s námi vůbec začal.“

Příliš chabá útěcha, povzdechl si wan Meer. V tu chvíli byla porada u konce a důstojníci se začali rozcházet. V chodbičce na něho čekal Messier, s napjatým výrazem v tváři. „Kdybyste si pro mne udělal čas, Vane, chtěl bych s vámi mluvit.“

Van Meer na něj zvědavě pohlédl. „Samozřejmě. O čem?“

„O tom, co se stalo v úterý šestnáctého,“ zašeptal Messier úkradkem. Rychle se rozhlédl kolem a pokrčil rameny. „Možná je to přirozený způsob chování a jednání, ale mně se mnohé z toho zdá jaksi… nereálné.“ Otočil se a vydal se směrem ke schůdkům, vedoucím dolů do strojovny.

Messier patřil vždy k nejvyrovnanějším, dokonce k nejcyničtějším mužům na palubě. Možná že je také… imunní? Je to ten správný výraz? Zasunul ruce do kapes a pravou nahmatal lahvičku s equavilem. Uvažoval o tom, že půjde za Schulmanem na ošetřovnu a poví mu na co přišel: že ať už je to cokoliv, něco v equavilu působí jako neutralizátor. Možná by se jim společně se Schulmanem podařilo přemluvit Harrise, aby to s equavilem také zkusil…

Když procházel jídelnou pro mužstvo, zastoupil mu cestu Russo, v bílé zástěře s rukama uprášenýma od mouky. „Povídají se tu neuvěřitelné věci, veliteli.“ Russo byl v tváři popelavý. „Někdo tvrdil, že co nevidět máme na krku válku…“

Van Meer nevěděl, co by odpověděl. V důstojnické jídelně porušil slib mlčenlivosti, pokud jde o vlastní účel celé plavby, ale nikdo tomu nevěnoval náležitou pozornost. A jestliže se teď pokusí Russovi něco vysvětlovat,bude ho mít Russo za blázna.

Dostal se do slepé uličky a nezbývalo, než pokračovat v započaté hře.

„Pravděpodobně ano, Russo. I když nikdy nikdo nemůže říct předem, co s tím politici udělají.“ Byl si vědom toho, že už tímto prohlášením chlapce obelhává: van Meer znal předem obsah budoucích relací z pevniny, a jestliže ještě někdo na palubě vkládal víru v politiky, bude obsahem příštích zpráv krutě zklamán. Napadlo ho, jak nelítostně si ti na pevnině s posádkou zahrávají. Jak dlouho bude všem těm chlapcům trvat, než se vyrovnají s přestálým traumatem, jakmile se po přistání dozvědí o vlastní povaze celého cvičení? Pokrčí snad prostě rameny, dají si panáka a jednoduše prohlásí: bylo toho na mě krapet moc, ale už jsem se z toho vylízal? Ba ne, pravděpodobnější je, že si utrpěné vnitřní šrámy ponesou s sebou po celý život. Van Meer si vzpomněl, že za pár dnů bude stát před admirálem Cullinanem a vyplňovat milióny dotazníků. Ale ať si píšou, že jim to poví pěkně od plic, i kdyby ho to mělo stát místo u válečného námořnictva…

Schulman seděl na ošetřovně a věnoval se inventuře lékárny.

„Jediné, co je na celé věci přijatelné, je to, že to budeme mít brzo všichni za sebou,“ prohlásil chmurně.

Dokončil prohlídku jedné z poliček v lékárně a ztěžka vzdychl.

„Spousta věcí se nám bude zdát už jednou provždy fuk.“

„Byla to jen část nahrané pásky, doktore,“ pravil van Meer pevně.

„Chcete to na mě znova zkoušet?“ potřásl Schulman schlíple hlavou. „Dejte si kávu, Vane. Mléko v prášku najdete tamhle ve skřínce.“

Van Meer se nepohnul. „Nevěříte, že ne?“

Schulman se opřel dozadu do křesla, sundal si brýle, pustil se do čištění skel a mžoural přitom krátkozrace očima. „Nevěřím vám, protože to nedává žádný smysl, Vane. Trpíte utkvělými představami a vaše přání jsou otcem myšlenky.“ Nasadil si brýle a jeho pohled byl náhle pronikavě ostrý. „Harris má pravdu, chápete? Žukov nemá s nahranými páskami nicspolečného. Zato provádí přesně to, co by těsně před započetím bojových akcí provádět měl.“

„Myslíte si, že naše posádka jedná normálně?“ zeptal se van Meer.

Zdálo se, že Schulman přímo touží po tom, vzít do ruky blok a tužku a pořizovat si poznámky. „Za daných okolností ano.“

„To ráno, když jsme vyplouvali z Charlestonu, jsme spolu hovořili o tom, jak by asi posádka reagovala, pamatujete? Tak tedy: reaguje prakticky do písmene tak, jak jste tehdy předpověděl, až na jednu výjimku: máte přesvědčivé vysvětlení pro náhlé rvačky a případy násilí na palubě?“

Schulman zaváhal. „Mám pro to vysvětlení, ale nejsem si jist, že by nám bylo co platné.“

Van Meer nasadil vemlouvavý přesvědčující tón. „Na palubě už není ani jediný člověk, který by správně a střízlivě vnímal skutečnost, doktore. Ani Harris ne. Dokonce ani vy ne.“

Schulman se na van Meera podíval se smutkem v očích. „Vy jste tu jediný zdravý mezi námi churavými, je to tak?“

„Přesně tak,“ prohlásil van Meer, nevšímaje si ironie v Schulmanově hlase. Vytasil se s lahvičkou equavilu. „Díky tomuhle.“

Schulman sáhl po lahvičce a přečetl si etiketu. „Léčíte se proti akutní depresi,“ pravil nevzrušeným profesionálním tónem.

Van Meer zkřivil tvář. „Spráwně. Od té doby, co mi zahynula žena.

Na equavilu žiju celé poslední tři měsíce. Před dvěma dny jsem ho vysadil. Jakmile jsem ho přestal brát, začal jsem znovu ujíždět.“Udělal pauzu a dodal: „Není mi jasné proč. Něco v těch tabletkách mě chrání proti tomu, čím trpíte vy všichni, všichni ostatní na palubě.“

Schulman otevřel lahvičku, vysypal si několik tabletek do dlaně, prozkoumal je zblízka, nasypal je zpět do lahvičky a zašrouboval víčko. „Je to velmi silná droga,“ řekl nekompromisně: „Má nepředvídavé vedlejší účinky. Předpisuje se jen v těžkých případech: když pacientovi hrozí sebevražda nebo když se stávánebezpečný svému okolí.“

Než mu v tom van Meer mohl zabránit, Schulman se prudce otočil a vložil lahvičku s lékem do otevřeného sejfu. Potom zabouchl dvířka a otočil kroužkem bezpečnostního zámku. Zámek se otevíral jen na číselné heslo.

Van Meer na něho bezhlesně zíral. „Potřebuji to, doktore.“

„Vane,“ promluvil Schulman hlasem plným účasti a soucitu. „Co jiného byste proboha udělal na mém místě? Vrazíte mi sem a začnete mi tvrdit, že jste jediný zdravý člověk na palubě, a to proto, bože mě netrestej, že během posledních tří měsíců užíváte nebezpečnou drogu. Čekal jste, že udělám něco jiného?“ Po vteřině dodal: „Znáte předpisy neméně dobře než já: na palubu nepatří žádné neschválené léky, bez ohledu na to, komu mají sloužit.

Takový je předpis a podle mě je vymyšlen zatraceně dobře.“

Rezignovaně si povzdychl. „Za den či za dva nás už stejně budou ožírat rybičky. Ale zatím se musíme řídit předpisy. Je vám jasné, že to musím ohlásit kapitánovi?“

„Opravdu je potřebuji,“ opakoval van Meer zoufale. „Jestli mi nevěříte, doktore, okuste dvě tablety sám. Co můžete ztratit? Buď jsem tedy blázen – anebo mám pravdu. Udělejte malý pokus a přesvědčíte se sám.“

Schulmanovi zmizel z očí výraz soucitné sympatie. „Nesnažte se mě ovlivnit, Vane.“

Další slova uvázla van Meerovi v hrdle. Jestliže Schulman ohlásí kapitánovi nález ukrývaných léků, bude to samo o sobě dost zlé.

Ale může se také stát, že Harris na van Meera uvalí samovazbu anebo ho izoluje ve vlastní kajutě. Musí si dát pozor, aby se dalšími výklady v Schulmanových očích ještě víc nekompromitoval.

Zatím se může ještě spolehnout na svou „cestovní zásobu“, na dvanáct tabletek, které nosí neustále při sobě v malé tubě od aspirinu, uložené v peněžence. Bude si muset sám předepsat dávkování tak, aby mu zásoba vydržela co nejdéle.

„Děláte chybu, doktore,“ prohlásil tiše a opustil ošetřovnu.

Spustil se do strojovny, aby zkontrolovalStroopa. Stroop se svými podřízenými procvičoval některé postupy, platné za stavu bojové pohotovosti. MacGowan van Meera ignoroval.

Messier po něm vrhl tázavý pohled, ale neztratil s ním ani slovo.

Van Meer se otočil, vrátil se do lodní jídelny a dal si šálek kávy. Chvíli poslouchal, co si posádka povídá, a jeho zmatek se ještě vystupňoval. Někteří námořníci, mezi nimi Russo, byli stále ještě popelaví strachem a věnovali se sentimentálnímu vzpomínání na domov. Druhá skupinka však s pomstychtivými výrazy probírala podrobnosti odvetného úderu, který Aljaška nanese srdci Sovětského svazu.

Van Meer pochopil, že válečná psychóza bude narůstat. Jakmile tito chlapci odpálí první čtyři cvičné rakety, dostanou se do ráže a nikdo už je nezastaví. Rozhodně ne Harris anebo Schulman.

Náhle se pevně rozhodl. Otočil se na podpatku a vydal se do radiokabiny. Specialista první třídy Dritz si poklidně četl v příručce.

„Pošlete blesk velitelství atlantské flotily: Bojová pohotovost vyhlášena.“ Dritz zamrkal očima. „To se ale normálně nedělá, pane, potvrzovat bojovou pohotovost.“

Van Meera napadlo, že na palubě Aljašky by se našlo jen minimum věcí, jež ještě fungují normálně. „Odešlete to s mým podpisem,“ přikázal Dritzovi. „Potřebuji minutu, abych to zašifroval pro vysílací sondu, pane.“

Van Meerova depeše bude spolu s ostatními zprávami zašifrována do magnetické pásky a vložena do sondy, která poslouží jako hladinová plovoucí vysílačka. Sonda bude vystřelena z paluby Aljašky speciálním ejektorem, vypluje na hladinu, vysune automatickou anténu a v náhlém poryvu superrychlého vysílání vystřelí text éterem do Norfolku, aniž by nepřítel stačil zaměřit polohu ponorky.

A potom možná, zadoufal van Meer, možná, snad, na velitelství někoho napadne, že s Aljaškou je něco hrubě v nepořádku.

28.

Pondělí, 29. června

DEN ŠESTÝ

Renslow vstal toho pondělka pozdě. Osprchoval se a stále ještě zívaje se vydal do kuchyně na snídani, Mrkl na nástěnné hodiny a otřáSl se: deset třicet. Z čajníku si zalil instantní kávu, zašklebil se nad výsledkem svého snažení a postavil si na novou vodu.

Cesta zpátky z Lafayette Falls mu trvala déle, než by se nadál, a místo aby se pustil rovnou domů, zastavil se ještě venku s Donaldsonem na pár panáků.

Když se konečně dotrousil domů, Elizabeth už tvrdě spala. Budiž bohu chvála za drobné laskavosti, jimiž nás občas počastuje…

Naložil si půl talíře kukuřičných vloček, zalil je mlékem a navrch si nastrouhal banán. Ten výlet do Lafayette Falls se povedl, rozvažoval. Rád by věděl, zda Moody přesunul ty krabice dál od ventilačního systému. Asi ne. Podobně jako většina lidí bude považovat sto a jednu jinou věc za důležitější než tohle…

Když spořádal polovinu talíře, ozvalo se pískání čajníku. Zalil si kávu čerstvou vodou a ochutnal ji. Tohle pomůže, ještě jeden takový šálek a není vyloučeno, že se mu rozlepí až dosud spící oči.

Najednou se rozletěly domovní dveře a na prahu chodby stanul dvanáctiletý chlapec, zastavil se a upřeně ho pozoroval. Renslow mu to oplácel nehybným pohledem. Nakonec si připomněl, že mu Elizabeth říkala něco v tom smyslu, že si vezmou Howie Gradowa na byt. Chlapec tu zřejmě přes noc spal.

„Ahoj. Já jsem Al Renslow.“ Napřáhl k chlapci ruku. Ten ji přijal a chlapsky potřásl. „Já jsem Howie Gradow.“

Chvíli si mlčky jeden druhého měřili, až se Renslowvzpamatoval: „jestli máš hlad, posluž si čímkoli.“ Chlapec váhal, poté se beze slova otočil a otevřel chladničku. Chvíli v ní pátral pohledem, ohlédl se zpět na Renslowa a znovu se pohroužil do zkoumání vnitřku chladničky.

„Našels tam něco dobrého na zub, Howie?“

„Nic moc,“ ozvalo se upřimně. „Jen třešňový koláč.“ Renslow na koláč úplně zapomněl. Jak dlouho už tam vlastně leží? Nebylo by od věci ho společně dorazit.

„Co kdybychom si vzali každý kousek? Nalej si sklenici mléka a já ještě ohřeju vodu.“

Z chlapce bude silák, napadlo ho, když ho sledoval při pohybech v neznámé kuchyni. Ernie Gradow byl jako mladík jistě sporý a svalnatý, a jeho syn jako by mu z oka vypadl. Možná že Howie vyroste o něco víc. Vůči dospělým se zřejmě uměl chovat zdvořile, ačkoli Elizabeth se zmínila, že mezi kluky patří k největším darebákům.

Pocítil k němu intuitivní náklonnost. Howie Gradow sem vtrhl se svou zrzavou čupřinou, rozsypanými pihami a přirozeným klukovstvím: bezpochyby vyráběl praky, pral se s kluky jako on, jezdil s tátou tábořit a dělal mladším sourozencům ze života peklo. Howie se vypořádal se svou půlkou koláče a pozvedl k Renslowovi vážnou tvář, ozdobenou bílým mléčným knírkem pod nosem. „Jak dlouho jste spolu vy a paní Renslowová ženatí?“

„Sedm let,“ odpověděl Renslow s pocitem, že jeho manželství už trvá podstatně déle. „Proč se ptáš?“ Howie nakrčil čelo. „Že nemáte žádné děti.“ Náhle změnil téma. „Vy nemáte loď, že ne?“

Renslow pocítil něco jako zahanbení. „Ne, Howie, žádnou loď nemám.“

„Můj táta má,“ prohlásil hrdě. „Zrovna ji natíral, když…“

Obličej se mu náhle zkřivil bolestnou vzpomínkou. Renslow vyskočil a přivinul chlapce k sobě. „Jen se vyplač, Howie.“

Chlapec skryl obličej v Renslowově koupacím pláštia chvíli trhavě vzlykal. Jak náhle začal, tak nenadále skončil, odtrhl se a prohlásil: „Už je to v pořádku.“ Jen jeho stažené hrdlo prozrazovalo hloubi jeho vnitřního hoře.

„Dospělí také někdy pláčí,“ utěšoval ho Renslow tiše. „Vůbec nezáleží na tom, kolik je ti let.“ Zamyslil se a dodal: „Viděl jsem vaši loď. Táta ji natřel opravdu parádně.“

„To jo.“ Otřel si nos do rukávu. „Dělal na tom každý večer.“

„Víš co, Howie? Uřízni si ještě kousek koláče a já si zatím zavolám, jo? Pak spolu půjdem do loděnice a mrknem se, jak se dělají ponorky, chceš?“

Kluk celý ožil. „Namouduši? Táta mi to tolikrát sliboval, ale nikdy nesplnil. Půjdeme tam hned dneska odpoledne?“

Renslow se vesele zašklebil. „Tutově, Howie. Dnes odpoledne.“

Zvedl sluchátko a vytočil Lafayette Falls. Za okamžik měl na drátě Rona Moodyho. Ano, Moody ty krabice přemístil. Ano, včera večer je znovu natřel a opět tam vložil myšky. Ano, myšky se cítí dobře. Asi to bude pár dní trvat. Teď právě hopsají v krabicích a líp se jim podle všeho ani dařit nemůže.

Když Renslow zavěsil, svěřil se Howie: „Pěstoval jsem křečky a morčata. Ale máma byla proti tomu. Taky nenáviděla bílé myšky, které jsem měl potom.“

Chlapec dorazil celý koláč a talíř odsunul od sebe. Kolem pusy mu ulpěly červené stopy. Renslow se dohadoval, kolik toho děti asi tak mohou spořádat, aniž by je schvátily žaludeční křeče.

„Ale maminka ti to nakonec povolila, ne?“

„Nakonec jo. Jenže mi utekly. Mladší brácha je pustil z klece.“

„Mám přítele, který by ti mohl nějaké věnovat, Howie.“ Renslow beztak věděl, že ho ještě jeden výlet do Lafayette Falls nemine.

Není vyloučeno, že Moody projeví pro chlapcovu zálibu pochopení a pošle mu pár myší.

Howie se podezřívavě optal: „Proč by se jich měl zbavovat?“

„Dělal s nimi pokusy a za pár dnů bude hotov.“

„A nebudou nemocný nebo tak nějak?“

„Zrovna jsem s ním mluvil.

Říkal mi, že vesele řádí a točí se v krabicích dokolečka.“

Howie se podíval s ještě patrnější nedůvěrou: „Opravdu se točí pořád dokolečka?“ jako by se Renslowovi v hlavě rozezněl poplašný signál. „V malých kroužcích,“ pravil zvolna. „Jako by si chtěly chňapnout po ocase.“ Přesně tohle mu řekl Moody.

Howie potřásl hlavou. „Já je nechci.“

„Proč?“

„To je jako u těch japonských myšek, co tancujou valčík. Musejí mít něco s nervama.

Točí se dokolečka v malých kroužcích a nemůžou si pomoct.“

„Možná je někdo ten valčík naučil, nebo to mají v rodě, ne?“ Před očima mu vytanul obrázek myšek, jak je nedávno viděl u Moodyho.

Přátelské, zvědavé myšky, které si ho zvědavě prohlížely s předními tlapkami zavěšenými na okraji krabice. Ani jednu nenapadlo se nějak točit…

„Do prdele,“ vylétlo z Renslowa. Zastyděl se před chlapcem, ale bylo to rychlejší než myšlenka.

Teprve po cestě si uvědomil, že Howie musel slyšet sprosté kletby předtím bezpočtukrát a že nejspíš už zařadil některé zvlášť povedené do svého klukovského slovníku.

Před vchodem do závodu ho očekávali oba dva: Wexler celý hořel zvědavostí a Moody byl nezvykle zamlklý. Napřed Renslowa napadlo, že Moody je otrávený z jeho opakované návštěvy, ale pak usoudil, že ho trápí něco jiného.

„Sem dozadu, pane kapitáne.“ Renslow ho následoval do zadního traktu laboratoře. Krabice se zvířátky byly uloženy v rohu: Moody odklopil jedno víko. V krabici byla jedna myška a zběsile se točila dokola. Od rána se její stav musel zhoršit, protože Moodyho hlas po telefonu, když s ním Renslow naposledy hovořil, nezněl nijak zvlášť znepokojeně.

Renslow sáhl automaticky do krabice, aby myš vytáhl a mohl si ji lépe prohlédnout.“Pozor!“ Všechno se odehrálo tak střelhbitě, že si Renslov napřed myslil, že mu myška jen sevřela prst svými drápky. Vzápětí ucítil ostrou bolest. Udeřil podvědomě rukou o stěnu krabice ve snaze myš setřást. Moody hmátl duchapřítomně dovnitř, palcem a ukazovákem sevřel z obou stran drobnou myší čelist a zmáčkl ji tak, že myš rozevřela tlamičku. Potom přiklopil víko na krabici, pustil vodu z kohoutku a podržel Renslowovi ukazovák pod chladivým proudem, aby ránu vymyl. „Taková neopatrnost, kapitáne!“

Renslow se otřásl. „Nevím, kam jsem dal rozum. Chvilkové pomátnutí. Jak vypadaly dnes ráno?“

„Takhle rozhodně ne. Byly trochu živější než obvykle, pravda, některé se točily dokolečka, ale zase ne tak zběsile.“

Wexler si rozvážně zapaloval lulku. „Z toho bude sólokapr.“

„Otiskneš o tom jedno slovo a zakroutím ti krkem, strejdo.“ Moody se vrátil ke krabicím. „Zkusme ještě něco jiného.“

Popadl jednu krabici a postavil ji na podlahu. Druhou krabici přistavil k první, z obou krabic sňal víka a místo nich je přiklopil drátěnou sítí. Potom vyňal kuličkové pero, protáhl je okem síťky dovnitř a u obou klecí odklopil malá boční dvířka, takže mezi nimi vytvořil volný průchod.

Wexler chtěl něco říci, avšak Moody ho zarazil zdvižením ruky.

Renslow pocítil, jak se mu napjaly svaly na čelistech. Nejasně si uvědomoval, že mu ukazováček začíná prudce otékat.

Konečně se jedna z myší pustila drobnými krůčky směrem do protější krabice. Druhá myška se vztyčila na zadní a s mohutně vykulenýma očkama začala čichat kolem. Bez nejmenšího varování se vrhla po první myšce a zahryzla se jí do hrdla. Po bílém kožíšku se rozstříkla rudá krev.

„Tak si myslím, jestli jste se nebál, že uvidíte tohle, kapitáne?“ optal se tiše Moody.

„Asi ano,“ hlesl Renslow a otřásl se. „Ježíši Kriste,“ vzdychl Wexler.

29.

Admirál Cullinane do sebe naházel nakvap oběd, aby toho vzápětí zalitoval: na celý zbytek odpoledne si zajistil zažívací potíže.

Soustředěně sledoval chvějivé siluety, vyvstávající na obrazovkových stěnách dole v přízemí, a jen s námahou (a marně) potlačoval vzlínající říhance. Poručík Chavez, který sledoval údaje, vyskakující na displeji, zabudovaném v řídicím panelu, sáhl do kapsy a vytáhl tubičku s tabletkami. „Zkuste tyhle.“

Cullinane si vyndal dvě tabletky. „Uženu si žlučník dřív, než se dožiju zasloužené penze. Brzy se má ohlásit Aljaška, nemýlím se?“

„Měla navázat spojení už před deseti minutami. Z Chicaga jsme už obdrželi pravidelnou relaci.“ Dveře za nimi se rozlétly a do modulu vpadli Warden a dr. Hardin. Warden opatřil svůj obličej příslovečným potměšilým úsměvem, Hardin vypadal prostě rozzlobeně. „Admirále, chci vám podat oficiální stížnost.“

„O co jde, pane doktore?“ optal se zdvořile Cullinane. Na tohle utkání se dávno těšil. Věděl na milimetr přesně, co může trápit Hardina. „Bylo mi sděleno, že napříště nebudu dostávat plný text relací docházejících z Aljašky.“

Hardin nebyl v tváři pouze brunátný: byl fialový. „Jste správně informován, doktore,“ opáčil Cullinane bezmála s úsměvem.

Hardinovo staccato hraničilo s koktáním. „Okamžitý přístup ke všem údajům včetně posledních zpráv z Aljašky je absolutně nezbytnou podmínkou pro to, aby můj tým mohl splnit předepsané úkoly.“

„Je to otázka bezpečnosti, doktore,“ ujistil ho Cullinane sladce. „To je směšné, pane. Jsem prověřený pro všechna –“

Cullinane ho zmrazil pohledem. „Je to společné rozhodnutí, které přijali velitelství námořních operací, ministr zahraničních věcí – a moje maličkost.“

„Máme tu ještě další instituce, jež fungují nezávisle na výše uvedených, doktore,“ vmísil se Wardenpobaveně. „Jestliže se ukáže, že se věci nevyvíjejí podle plánu, nepočítejte s tím, že to budete právě vy, na koho se ti pánové obrátí o radu. A co je horší – pravděpodobně se o tom ani nedozvíte.“

Potíž s tímhle Wardenem spočívá v tom, pomyslil si Cullinane, že mívá v deseti procentech ze sta případů pravdu. A jestli se skutečně Operace Fire vymkne jejím duchovním otcům z rukou, pak bude nutno přijmout nezvyklá a nebezpečná opatření. V takovém případě je třeba učinit příslušné kroky, aby se veškeré informace a dokumentace dostávaly do rukou jen těm nejpovolanějším. A není nutné do věci zasvěcovat nikoho, kdo nepatří naprosto profesionálně k vojenskému námořnictvu, ať už byl ten dotyčný prokádrovaný na jakkoli vysoké úrovni.

„Počínaje dneškem budeme všechny depeše přijímat zde,“ obrátil se Cullinane k Wardenovi. „Máme tu vlastní tiskárnu. Bude-li to nutné, poskytnu vám nezbytný počet kopií.“ Poté se otočil k Hardinovi. „Každá kopie bude obsahovat rozdělovník, komu přísluší.“

Warden přikývl na souhlas. „A rozdělovník sestavujete vy.“

„Admirále,“ přerušil je Chavez, „máme spojení.“ Cullinane udělal dva kroky a začal číst řádky, vyskakující na obrazovce FIRE XMISSION 008; 1350.

„Ověřit,“ přikázal Cullinane. Chavez vyťukal příkaz na klávesnici pod obrazovkou: VERIFY. Cullinane se sesunul do křesílka u řídicího pultu a vyťukal osm symbolů. SYNTAX ERROR – odpověděla obrazovka. Cullinane zaklel: syntaktická chyba. Opakovaně vyťukal příslušný autentikační kód, tentokráte s tečkou na konci. Tyhle mašinky jsou docela příjemné, pomyslel si Cullinane, jen kdyby nebyly tak maniakálně posedlé přesností. Pamatoval si instruktora z vojenské akademie, který si nad svůj stůl pověsil vývěsku:

POČÍTAČ VÁMI POHRDÁ!

Je dobré mít to v patrnosti, máte-li co do činění s takovými mašinkami, jako jsou ponorky, ušklíbl se Cullinane hořce.

Text depeše z Aljašky se bleskurychle odvíjel naobrazovce. Cullinane přejížděl řádky pohledem, náhle nahnul hlavu kupředu a překvapeně zíral. Stiskem ukazováčku zapnul tiskárnu a téměř současně s povelem se zpod obrazovky začal odvíjet pás potištěného papíru s perforovanými okraji. Cullinane utrhl zprávu z tiskárny a podal ji mlčky Hardinovi. Warden ji odčítal Hardinovi přes rameno.

„A opět je to podegsáno van Meerem,“ podivil se Warden upřímně.

Ten chlap je snad slepej, vztekal se v duchu Cullinane.

„Potvrzuje bojovou pohotovost,“ pravil nahlas. Warden se zatvářil nechápavě. „Není mi jasné, co vás na tom znepokojuje, admirále.“

Hardin přispěchal s vysvětlením. „Vyhlášení bojové pohotovosti je zaprogramováno na magnetofonových páskách pro Operaci Fire.

Ve skutečnosti nebylo odvysíláno z pevniny a van Meer to dobře ví.“

„Pak ale není důvodu, aby potvrzoval jeho příjem,“ podivil se znovu Warden.

Cullinane zabubnoval prsty na stůl. „V každém případě se jedná o postup vymykající se normální proceduře. Vyhlášení pohotovosti se nepotvrzuje, pokud vás o to velitelství přímo nepožádá.“

„Můžeme tedy uzavřít, že ten člověk jedná poněkud nenormálně,“ nadhodil Warden zkoumavě.

„Je třeba ho zbavit funkce,“ pospíšil si Hardin.

A ty bys byl z obliga, doktůrku, ušklíbl se v duchu Cullinane.

„Správně,“ přikývl. „Pošleme Harrisovi radiogram, že jeho zástupce je ve vysokém stadiu reaktivní deprese a že nejlepší bude, když mu nasadí svěrací kazajku.“ Cullinane se znechuceně podíval na Hardina. „Tak se mi nějak nepozdává, že by to byl ten nejlepší nápad.“

Na řídicím pultu ležel otevřený blok. Cullinane se naklonil, načmárnul na něho rychle několik slov a předal jej Chavezovi:

„Depeše pro Chicago. Bleskem.“ Otočil se zpět k Wardenovi a Hardinovi. „Požádal jsem kapitána Blandiniho o zhodnocení stavu bojové připravenosti ponorky Aljaška. Blandini tam byl včera na návštěvě.“

„Jste si jist, že Blandini nebude fixlovat a nebude krýt kamaráda ve službě?“

„Nikoli v tak vážné záležitosti, pane Wardene.

Kapitán Blandini ví, jak vysoká se tu hraje hra.“ Otočil se, přešel k čiré stěně pozorovacího modulu a začal soustředěně studovat neustále se měnící znaky a symboly na obrazovkových stěnách. Ponorka Victor III tam stála pohotově, všetečně čmuchajíc kolem zvědavá a pátrající po tom, co se vlastně děje.

Bude se motat kolem Aljašky tak dlouho, dokud ji odtud nevypudíme, napadlo Cullinana.

Odpověd kapitána Blandiniho obdrželi za necelých patnáct minut.

Slova naskakovala na displeji na řídicím stole. Všichni se shlukli kolem displeje a mlčky četli: „VELITELSTVÍ PONORKOVÉ FLOTILY. BOJESCHOPNOST ALJAŠKY NEJSEM S TO SPOLEHLIVĚ URČIT.

BLANDINI/CHICAGO.

Warden nemohl potlačit samolibý úsměv. „Měli jsme se vsadit, admirále.“

„Znám Blandiniho dobře,“ odvětil Cullinane pevně.

„Jestliže říká, že není s to definovat bojeschopnost Aljašky spolehlivě, znamená to, že si dělá vážné starosti.“

Ostatně Cullinane si je dělal také. Muselo se stát něco zlého.

Mrazení, jež se mu rozlévalo po útrobách během posledních čtyřiadvaceti hodin, se proměnilo v drsnou jistotu.

Otočil se na podpatku a ocitl se tváří v tvář Wardenovi a Hardinovi. „Pokud mi někdo okamžitě a přesvědčivě nedokáže, že se mýlím, posílám obratem rozkaz na Aljašku, že se Operace Fire ruší. Chicago obdrží kopii rozkazu.“

Warden se na něho díval s neskrývaným záštím v očích. „Chápu vaše důvody, admirále, a nepovažuji je za dostatečně závažné.“

„Obávám se, pane Wardene, že pokud jde o vojenské námořnictvo, mám daleko větší zkušenosti než vy,“ odvětil Cullinane chladně.

„Riskujete svou kariéru, admirále,“ opáčil břitce Warden.

Cullinane věděl, že hájí životy těch chlapců na Aljašce.Musí udělat vše, co je v jeho silách, aby se nestali ubohými pěšci ve vysoké politické hře. „Nevím, zda mě to bude či nebude stát kariéru, pane Wardene, ale vezmu-li v potaz, o jak vysokou sázku se zde hraje, jsem ochoten svou kariéru obětovat.“

Na Wardenově tlustém obličeji se vynořil poťouchlý úsměv. „A tak, vy jste ochoten! Budte ujištěn, že vám to zajistím. Příprava Operace Fire stála hromadu peněz – obrovskou hromadu peněz – a na jejím výsledku závisí řada dalších následných rozhodnutí.

Dříve nebo později si Rusové domyslí, o co tu vlastně běží a budou se kuckat smíchy.“ Z Wardenovy tváře zmizel poslední náznak úsměvu. „Anebo to bude sakramentsky jinak – a zatraceně horší: domyslí si přesně to, co nechceme, aby se domysleli, a totiž, že se na své posádky nemůžeme spolehnout.“

Hardin se horečně snažil najít smířlivé řešení. „Postoupíme to veliteli námořních operací. Ať rozhodne on.“

Cullinane ho probodával očima. „Nebude to jeho rozhodnutí, ale moje rozhodnutí. A ať se už rozhodnu jakkoliv, jsem si jist stoprocentní admirálovou podporou.“

Tu náhle Warden změnil tón a promluvil hlasem, jakého by se od něho Cullinane nikdy nenadál. Warden totiž prosil. „Zkuste to alespoň ještě jednou přímo u zdroje, pane admirále. Spojte se s Aljaškou. Jestli se kapitánu Harrisovi podaří vás přesvědčit, že je vše v pořádku, nebudete mít důvod odvolávat celou operaci.“

Cullinane zavrtěl nesouhlasně hlavou. „Od samého počátku operace jsme s Aljaškou nenavazovali spojení a neposílali jí žádnou zprávu. Nechtěli jsme riskovat, že by mohlo dojít k záměně našeho vysílání v reálném čase s předem nahranými zprávami na pásce na palubě lodi. Stačí odvysílat jednu zprávu v reálu a radista by musel být dokonalý idiot, aby nepojal podezření, že se tu hraje nějaká habaďůra.“ Cullinane horečně přemýšlel jak dál. „Přikážu Blandinimu, aby se s nimi spojil podhladinovým radiotelefonem, i když jsem toho názoru, že i tím stejně riskujemeprozrazení celé operace.“

Warden znovu ožil. „Žádné strachy, admirále. Učinil jste bystré a moudré rozhodnutí.“

Ačkoli to bylo v dané situaci rozhodnutí logické a rozumné, nemohl se Cullinane zbavit pocitu, že si s životy posádky dovoluje žonglovat v daleko větší míře, než je zdrávo. A možná že nikoli pouze s životy jedné posádky.

Intuice je dobrá věc, zafilozofoval si Cullinane hořce, ale má jednu nepříjemnou vlastnost: jakmile se do ní zakousnete rozumem, začne se až nebezpečně podobat hlupáctví.

30.

Dva vozy zablokovaly Renslowovi příjezdovou cestu k domovu a celá hlavní ulice byla plná parkujících vozidel. Nakonec se Renslowovi podařilo zaparkovat za rohem a domů se vracel, ne bez tichých kleteb, pěšky. Někdo v ulici si vyvzpomněl pořádat mejdan uprostřed týdne… Teprve když vešel do vlastního domu, zjistil, že večírek pořádá pro členky Klubu manželek námořních důstojníků jeho žena Elizabeth. Kývl na pozdrav skupince, štěbetající uprostřed obýváku, poněkud otráven prošel do kuchyně a připravil si sendvič s kávou. Podíval se na hodinky. Osm. Budou tu tvrdnout ještě nejmíň dvě hodiny.

S kávou a sendvičem v rukou se vypravil nahoru do pokoje pro hosty. Televize jela naplno. Musel dvakrát mocně zaťukat, než se ozval Howieho hlas: Dále!

Howie ležel v posteli s očima přilepenýma k obrazovce, kde běžela filmová sci-fi.

„Budeš brát mou přítomnost sportovně?“

„Samo, pane Renslowe.“

„Můžeš mi říkat Al.“ Howie se zašklebil a vrátil se očima k obrazovce. „Je to napínavý. Co tu dělají všechny ty dámy?“

„To jsou členky klubu, do něhož patří i paní Renslowová. Všechno to jsou manželky námořních důstojníků.“Chlapec se zatvářil otráveně. „To jsem si moh myslet. Mluvily pořád o přídělových lístcích. Koukněte, tohle bude parádní. Ty triky jsou správný!“

Poprvé v životě spatřil Renslow záběr, jak se celá planeta rozpadá na kusy. Měl z toho ošklivě mrazivý pocit. Přál si, aby režiséři dopřáli matičce zemi dalších sto let… Nebo alespoň padesát…

Hodní hoši na obrazovce triumfovali a zlí hoši se vydali do další galaxie právě ve Chvíli, když z uličky před domem začala odjíždět první auta. Renslow zvedl z postele šálek od kávy a podnos a rozhodil pokrývky. „Máš nějaké úkoly, Howie?“

Howie se zatvářil provinile: „Jen něco málo.“

„Málo čeho?“

„Máme si něco přečíst na hodinu angličtiny.“

„Příště žádná televize, dokud nebudeš mít hotové všechny úkoly, jasné?“

Vůbec poprvé v životě měl příležitost zafungovat v roli otce a musel se tomu zasmát.

„Mluvíte jako můj táta,“ řekl Howie a sklopil oči. „Dobře to s ním dopadne,“ ujistil ho nazdařbůh Renslow.

„Už s ním nikdy v životě nepromluvím,“ svěřil se chlapec. „Kvůli tomu, co udělal mámě.“

„Nemohl za to, Howie. Bylo to něco mimo něj.“ Zdálo se, že se Howie znovu rozpláče. „To říkáte jen tak.“

Renslow potřásl rezolutně hlavou. „Ne. Myslím to smrtelně vážně, kamaráde. A myslím si, že to můžu dokázat.“ Zastavil se ještě ve dveřích. „Už žádnou televizi, ano? Ani s tlumeným zvukem.“

Vešel do kuchyně, v rukou svoje nádobí. Elizabeth uklízela kuchyňský stůl a vypadala naštvaně. „Mohls k nám aspoň strčit nos a říct nazdar. Teď nás pomluví až na půdu.“

Renslow ponořil nádobí do mastné vody v dřezu. „Mají nás na paškále už celá léta.“

Po téhle návnadě skočila jako pstruh po mouše. „To je tvoje vina, ne moje.“

Už se chystal něco šťavnatého odpovědět, ale náhle si to rozmyslel. Na hádku byl příliš utahaný. Na jedné straně už od ní nečekal žádné laskavosti, na druhénetoužil ani po sporech. „Řekl jsem Howiemu, že můžu prokázat, že jeho otec je nevinen.“

Zdálo se, že to Elizabeth zajímá. „Jak to?“

„Je to všechno kvůli barvě, kterou Ernie použil na nátěr své lodi. Způsobily to nějaké výpary či co. Dokazují to testy na zvířatech, které provedli v Lafayette Falls.“

„To Florence jistě potěší.“ Rty měla přísně sevřené. Renslow vytušil, že se rozhodla pro hádku a čeká na první příležitost.

„Je to docela príma mít toho chlapce v domě, že jo?“

„Je to hodný kluk,“ odvětila zvolna. „Ale nemyslím si, že bych ho u nás chtěla mít navždy.“

„V jednu chvíli jsem se tam nahoře cítil jako skutečný táta.“

Bylo to jako napětí před bouřkou: Renslow cítil, jak mezi nimi začínají přeskakovat jiskry napětí… Otočila se od výlevky rudá v obličeji. „Děti znamenají odpovědnost. Děti si máš pořídit, až teprve když jim dokážeš zajistit klidné podmínky ke zdárnému vývoji.“ Renslow pochopil, že ho Elizabeth zahání do kouta a že se blíží chvíle, kdy si to, pokud jde o tuto stránku jejich manželství, naplno vyříkají. „Někdy právě děti dokáží vytvořit vyvážené okolí.“

„Chceš říct, že by to bývalo pomohlo našemu manželství?“ vyjel jí hlas do zlobné fistulky. „Myslím, že ano,“ řekl věcně.

„Jen ať jsou neustále bosé a těhotné,“ recitovala zpaměti a zlostně drhla žinkou talíře. „Vaše, to jest mužské řešení situace nešťastně vdané ženy.“

Renslow upustil utěrku na stůl. „Nikdy jsi mi jasně neřekla, co vlastně máš proti dětem. Bojíš se mít děti? Máš-li k tomu nějaký zdravotní důvod, proč jsi mi o tom nikdy neřekla?“

V obličeji jí naskočily malé rudé skvrnky: „Víš, že žádný takový důvod neexistuje. Chodíme oba ke stejnému doktorovi. Vím zatraceně dobře, že ses ho na to ptal už stokrát. Pravá příčina, jestli to už musíš mermomocí vědět, tkví v tom, že jsem vyrůstala v domě,kde se dva lidé snažili slepit nepovedené manželství pomocí dítěte. To dítě jsem byla já. Navzájem se nenáviděli, neustále se hádali a každý z nich se pokoušel poštvat mě proti tomu druhému. A ani jednoho z nich nikdy nenapadlo, že bych mohla toužit – zoufale toužit – po tom, milovat oba dva.“

Na malý okamžik s ní pocítil soucit, jenž byl vzápětí vystřídán hněvem. „Tak ty si myslíš, že žijeme v mizerném manželství?“

Měla slzy na krajíčku. „A nežijeme? Já vím, co ty od něj očekáváš. Ale napadlo tě někdy zeptat se mě, co od něho očekávám?“ A náhle to bylo venku a už v momentě, kdy ta slova pronášel, pochopil, že překročili v jejich manželství bod, odkud není návratu. „Byla bys bývala šťastnější s Harrisem?“

„Bylo by to jiné,“ protáhla jakoby v zamyšlení a hned vzápětí rozhodně dodala: „Panebože! Bylo by to naprosto jiné!“

„A s Harrisem bys bývala měla děti?“ pokračoval útočně.

„Nebojím se mít děti. Mám jen takovou maličkou podmínku: musím cítit, že mě otec těch dětí miluje.“ Renslow cítil, že se mu začíná obracet žaludek. „Co děláš, Liz, když nejsem doma? Co děláš, když jsem tři měsíce pryč a Harris sedí na břehu? Vídáš se s ním, Liz? Spáváš s ním?“

„Jsi odporný,“ odpověděla chladně.

Chytil ji za ramena. „Je to tak jednoduché! Oba jsme si o tom přeci chtěli promluvit už dávno!“

Zavřela oči, ale zpod víček jí skanuly slzy. „Nedělám nic,“ zašeptala. Poprvé za tu dobu, co s ní žil, ji slyšel promluvit zlomeným hlasem. Připomínala mu teď panenku, která se rozbila o zed. „Nemá zájem. Nikdy o mě neprojevil zájem. Nechce mě.“

„Lžeš,“ vmetl jí do tváře a celý se třásl.

„Nelžu.“ Zavrtěla zvolna hlavou. „Nelžu. Dala jsem si… dala jsem si záležet, abych si to ověřila.“ Pustil ji a odvrátil se.

Ráno ji navrhne, aby navštívili advokáta. Měl pocit, že se v noci v tomto domě udusí. Musí odtud pryč. Byl to on, kdo první překročilnepsané, ale nicméně přesně vymezené hranice, to všechno je jeho vina. Harris ji nechtěl. Přesto se mu nabídla. Harris.

Bože, jen ty víš, jak toho chlapa nenávidím!

Bar zavřeli ve dvě ráno a bylo půl třetí, když dorazil k Cheryl.

Zazvonil na domovní dveře, automaticky zvedl klepadlo, stejně automaticky si to rozmyslil a měkce je spustil zpět. Bylo příliš brzy zrána a mohl by vzbudit celou ulici…

Při čtvrtém zazvonění se rozsvítila v hale světla, dveře se pootevřely jen právě natolik, nakolik ji to umožňoval řetízek zevnitř.

„To jsem já. Promiň, Cheryl.“

„Hned to bude.“ Dveře se znovu přivřely a vzápětí je Cheryl otevřela dokořán. „Co tě to prosím tě…“ Ústa jí zůstala otevřená. Vtáhla ho jedním rázem dovnitř. „Do kuchyně! Postavím na kafe. Kristepane, táhne z tebe jak z lihovaru.“

Zhroutil se na rohovou lavici v kuchyni a oběma rukama si sevřel spánky.

Sčísla si vlasy z čela a přitáhla si pásek od županu. „Udělám ti kávu a to bude pro dnešek všechno,“ pravila zamračeně. „Zítra pracuju a na pozdní noční návštěvy nejsem zařízená.“

Sledoval ji, jak se pohybuje po kuchyni. Měla na sobě stejný župan a stejné pantofle jako posledně. Neměla make up a zdála se pokud možno ještě ženštější – a ještě žádoucnější.

„Zítra jdu k advokátovi,“ oznámil. Posadila se naproti němu.

„Voda se bude vařit za pět minut. Věnuji ti přesně tolik času.“

Spěšně jí pověděl o večerní háddce s Elizabeth. Když se vypovídal, řekla klidně: „Je mi líto, ale nemohu s tebou souhlasit, Ale,“ Voda začala pískat a Cheryl odešla slít kávu.

„Nemám snad pravdu?“

„Nadhodila někdy Elizabeth možnost rozvodu?“

Renslow zavrtěl odmítavě hlavou. „Napadlo tě někdy proč?“

„Možná z náboženských důvodů?“

„Nech toho, Ale. Po tolika letech manželství snad můžeš vědět, jestli má tvá žena vůči rozvodu zásadní náboženské námitky nebo ne.“

Postavila před něj konvičku s mlékem a cukřenku. „Manželský stav je důležitý pro tvou kariéru. Rozvedení muži už zpravidla nemohou aspirovat na místa mezi vyššími velitelskými kádry, tolik je ti známo. Jestli se rozvedeš, zůstaneš nadosmrti řadovým kapitánem.

Znám několik manželství, která se udržela –alespoň formálněprávě z těchto důvodů.“

„Ty si myslíš, že je Elizabeth tak nezištná a obětavá, aby jen kvůli tomu –“

„Nemám zdání. Ale překvapuje mě, že jste se o tom ani nepokusili uvažovat.“

„Rozvod je dvojsečná záležitost,“ vedl zarputile svou.

„Posledních sedm let žila Elizabeth v okruhu přátel z řad námořníků. Jakmile se rozvede, ztratí pravděpodobně většinu svých přítelkyň – manželek námořních důstojníků. Může si sehnat milence, ale pochybuju o tom, že bude horkou kandidátkou na něčí manželské lože.“

„Ve tři v noci zní takové prohlášení obzvláště cynicky.“

„Pouze realisticky,“ namítl Renslow chladně. Cheryl si ho chvíli měřila zkoumavým pohledem. „Umíš být taky pěkně vyčuraný.“ Upila kávy a pokračovala: „Když jsi takový fanatik do realismu, přemýšlel jsi někdy o tom, na čem uvázlo vaše manželství?“ Zdvihla proti němu dlaň. „Jistě, je toho spousta.

Ale jedna věc převládá nade vším.“

Bylo to jako divadelní představení, v němž Cheryl zaskočila za Elizabeth. Může to být poučné, napadlo ho. Ne že by Elizabeth neuměla sekat kolem sebe. Pravý rozdíl tkvěl v tom, že Elizabeth mluvila naprosto cizí řečí, kdežto s Cheryl se mohl alespoň chvílemi dorozumět.

„Potíž vašeho manželství nespočívá v tom, že bys neměl dostatečně rád svou ženu. Potíž spočívá v tom, že daleko silněji nenávidíš Stephena Harrise.“

Renslow vyskočil, div nerozlil zbytek kávy. „Nemusímtu poslouchat –“

„V žádném případě nemusíš,“ skočila mu do řeči.

„A já se zase nemusím namáhat a vtloukat ti do hlavy zjevené pravdy ve tři hodiny ráno.“

Navztekaný a v rozpacích se znovu posadil. Tušil, co přijde teď, a nechtěl to slyšet.

„Kdy to vlastně začalo? V akademii? Kluk z pastoušky věčně soupeří s hochem, kterému osud nadělil vrchovatě: půvaby, bohatství i sociální postavení. Tvrdá soutěž, nemám pravdu?“

Povzdechl si. Zlost ho pomalu opouštěla.

„Určitým způsobem jste se sblížili, že ano?“ Vstala od stolu a znovu postavila čajník na sporák. „Harris byl ve třídě jednička a tys byl druhý, hned za ním, tak?“

Opět přikývl na souhlas. „A potom tě obvinili… z podvodu?

Harris svědčil v tvůj prospěch a tys z toho vyšel s čistým štítem.“

„To ti vyprávěl van Meer.“

„Víc mi toho neřekl. A tys začal Harrise nenávidět, nemám pravdu?“

„Zprostili mě obvinění ne proto, že jsem byl nevinen, ale proto, že Harris svědčil v můj prospěch.“ V očích se jí mihl záblesk porozumění. „Svědčil křivě?“

„V žádném případě nemohl znát pravdu,“ pravil Renslow hořce. „Byl pod přísahou a jako svědek lhal komisi do očí. Lhal, až se prášilo.“

„Byla to ušlechtilá lež,“ řekla zvolna Cheryl. Renslow přikývl.

„Správně. Další milosrdný skutek pro kluka, který musel žít z milosrdenství po celé mládí. Jenže já už pomoc nepotřeboval, a taky nechtěl. Nemohl jsem mu to nijak oplatit, udělat pro něj něco, co by pro něj mělo hluboký význam. Soutěž skončila. Zavázal si mě na celý život.“ Odmlčel se. Slova nevyjadřovala přesně to, co cítil. Žádnými slovy by nedokázal vyjádřit ten spletenec emocí, spojených se jménem Stephen Harris.

„Byl jsem nevinen, ale už nikdy jsem neměl možnost prokázat to sám, bez jeho pomoci.“

Cheryl dlouze vzdychla. „V něčem jsem se mýlila.“

„V čempak?“

„Pokud jde o Elizabeth a tebe.“ Pohlédla na Renslowa, jako by ho litovala. „Tak si myslím, že Elizabeth by si bývala ráda vzala Harrisse. Alespoň měla takové jedno období. A ty jsi jistě Elizabeth miloval, alespoň tehdy, když sis ji bral. Ale obávám se, že tvá soutěž s Harrisem tehdy neskončila. Myslím, že jsi ho chtěl o něco připravit, o něco, o co on skutečně stál. Ve skutečnosti nad tebou Harris zvítězil poprvé teprve tehdy, když se ukázalo, že o Elizabeth doopravdy nikdy nestál. Právě tohle jsi mu nikdy neodpustil.“ Odmlčela se a nabrala dech. „Včera večer jsi trápil Elizabeth spoustou drsných otázek a ani jedna z nich nebyla fér: odpovědi jsi totiž znal předem.“

Renslow byl náhle střízlivý jako zapřisáhlý abstinent. „Říkat lidem pravdu do očí ještě neznamená, že jim opravdu pomáháš, Cheryl. Nepočítej s tím, že ti za to budou kdowíjak vděční.“

Obratem svých slov zalitowal, avšak Cheryl reagovala smírně.

„Každý je, jaký je, Ale. Ale nikdo se nemůže změnit k lepšímu, dokud nepohlédne holé pravdě do očí.“

„To jsem takový ničema?“

Neurčitě se usmála. „Jsi trochu příliš hrdý. Jenže co naděláš, sám život tě tak naprogramoval.“

Renslow dopil kávu a povstal. „Děkuji ti, Cheryl.“ Moc přesvědčivě to nevyznělo.

Vyprovázela ho ke dveřím. Vnímal její blízkost, cítil, jak se mu lem jejího županu otírá o lýtko, vnímal teplo jejího těla a živočišnou vůni.

„Ještě jednou ti za všechno děkuju,“ zakoktal u dveří a zůstal nerozhodně stát. Pozorovala ho bezvýrazně vážnýma očima. Ani ona nesáhla po klice. Mlčky tak stáli jeden proti druhému, až Renslow zachraptěl: „Nuže?“

„Víš, Ale, já…“

Lehce jí přejel prsty po hřbetě ruky, něžně ji přitáhl k sobě, objal pažemi, až ucítil horkost jejího těla. Neodstrčila ho, ale ani se k němu nepřivinula. Jednou rukou se pokusil rozmotat uzel na pásku jejího pláště, druhou dlaní jí zajel pod látku na naházáda. Zachvěla se. Sklonil obličej k její tváři a vtlačil ji jemně koleno mezi stehna. Cheryl rozevřela rty. Renslow ji dlouze políbil, odstoupil a přikryl jí dlaní oči. Pozvedl ji do náruče a přenesl těch několik metrů k pohovce. Začala ztěžka dýchat a objala ho pažemi.

Položil ji na pohovku, přiklekl a zabořil jí tvář do hustých vlasů. Jeho poslední myšlenkou bylo, jak velmi osamělá může být tato předjitřní hodina.

Zapálil Cheryl cigaretu, nohy přehodil přes okraj pohovky a pak se posadil. Byl celý upocený– potřeboval sprchu. Pro tuto chvíli však nebyl schopen ničeho rozumnějšího než sedět nečinně, s prázdnou hlavou.

„Už jsi se dlouho nemiloval, že?“ ozvala se tiše. „Elizabeth mi dala výhost už před drahnou dobou,“ přiznal se upřímně. Potřásl hlavou. „Nechci o tom znovu začínat.“ Všiml si popelníku na sekretáři, vstal a došel pro něj. Cítil svou obnaženou nahotu a dělalo mu to dobře. „Ale ty jsi se rozhodla z jiného důvodu.“

„Ano,“ přikývla, „z jiného. Nazvi to třeba milováním bez studu a viny. Není lehké milovat se s mužským, který trpí představou, že kdykoli si lehne s jinou, podvádí svou nebožku ženu.“ Udělala grimasu. „Nemluvím zrovna hezky.“

Potáhl z cigarety a pomalu vyfoukl dým. Cítil zvláštním způsobem mimo a nad věci, jako by vedle ani neležela Cheryl z masa a kostí. Měla blízko k van Meerovi, a Renslowa napadlo, kolik toho Cherylve skutečnosti ví o Aljašce od van Meera. Chvílemi měl pocit, že tahle žena ví daleko více, než dává najevo. Dal si ještě šluka a lehce se zastyděl, že ani v té chvíli nepřestává myslet na Aljašku.

„Chtěl bych se s tebou znovu setkat,“ nadhodil jemně.

Okamžitě zavrtěla hlavou. „Víš, že to není možné. Ať tak, nebo tak, mám ráda Vana. Kromně toho se za týden vrátí.“

Vyhrkla to automaticky a bez rozmýšlení. Odvrátilahlavu: „Panebože…“

„Vrátí se za týden,“ opakoval Renslow hloupě. „Co to k čertu meleš, Cheryl?“

„Odpluli na krátkou cvičnou,“ odpověděla s tváří stále otočenou ke stěně. „Na moři budou deset dní, v oblasti jižního Atlantiku vystřelí čtyři cvičné rakety, vrátí se na základnu a naberou místo nich čtyři pravé.“ Vzdychla si a dodala unaveně: „Pak teprve vyrazí na normální hlídkovou plavbu.“

Renslow hmátl po kalhotách, jež měl přehozené přes opěradla křesla spolu s ostatními svršky. Cítil, jak se mu ježí chlupy na zátylku.

„Říkáš pitomosti. Byl jsem tam, když nakládali střely na palubu.

Byly pravé a nefalšované. Žádné náhražky.“

Konečně k němu natočila tvář. „Nikdo z posádky se nesměl dozvědět, že jsou falešné. Van mě navštívil těsně před odletem do Charlestonu. Byl z toho celý pryč. O tom zvláštním cvičení mi řekl on.“

Tak. Van Meer tedy věděl, co onoho úterý podnikali s Aljaškou.

A musel také vědět o té bandě psychologů, co vyslýchala Zlatou posádku. Ostatně, také van Meer musel bezpochyby absolvovat dušezpytný pohovor. V tom případě musel utajit fakt, že je závislý na equavilu. Kdyby se k tomu přiznal, nikdy by ho na takovou plavbu nepustili.

Renslow se posadil těsně k Cheryl, která se vztyčila na lůžku a přitáhla si koupací plášť až k bradě jako v sebeobraně.

„O jakém cvičení?“ Jako by se protrhla stavidla, vypověděla mu všechno, s čím se jí před pěti dny svěřil van Meer. Renslow naslouchal s narůstajícím zděšením. „Hnusný, cynický podvod!“ vykřikl vztekle. Vzápětí si uvědomil, že na té lodi, v samém ohnisku probíhajícího cvičení se nachází také nešťastný van Meer.

Van Meer… Depresivní, nevyrovnaný… a nebezpečný.

31.

„Poplach! POPLACH! Všichni na bojová stanoviště.“ Van Meer zachytil ten zvuk, jakmile vpadl do řídicího střediska: pravidelný tlukot ponorkové lodní vrtule. Nemusel se ani přesvědčovat pohledem na displej– to, co slyšeli, byl nade vší pochybnost Žukov, přibližující se v dalším kruhu k Aljašce.

Napětí v kabině bylo téměř hmatatelné– nejen proto, že Žukov jim byl neustále v patách, ale také proto, že ponorková třída Victor III byla pro ně velkou neznámou. A začínalo to vypadat na to, že se jim tohohle pronásledovatele nepodaří setřást ani při rychlosti nad čtyřicet uzlů. A to bylo maximum, jaké byla Aljaška schopna vyvinout. Navíc měl Žukov chod daleko tišší než všechny dosavadní sovětské ponorky, s nimiž se setkali. Rusové se derou kupředu mílovými kroky, napadlo van Meera. Kdoví kde budou za dalších pár let…

Po půlhodině honičky měli Žukova stále přikovaného za ocasem.

Ačkoli se teplota v místnosti nehnula ani o půl stupně a byla automaticky udržována na předepsané vyší maximální fyzické pohody, byla posádka zalita potem. Gurneeho ošlehanou tvář jako by přemázl olejem, Constanzova košile byla promáčená po ramena.

Harris, více než kdy jindy podoben důstojníkovi jízdní kavalérie, měl oči přikovány k reproduktoru a z okolí vnímal jen zlověstný hukot cizí vrtule.

„Termální inverze na levoboku, kapitáne.“

Harris pokynul Olsonovi, skloněnému nad obrazovkou terminálu.

„Zkuste ji zmapovat, Rayi.“

Van Meer pocítil závan úlevy. Harris se rozhodl vyhledat úkryt.

Bylo to řešení, k němuž by se na jeho místě také přiklonil.

Dritz pohodil znenadání hlavou a chytil se oběma rukama za radiosluchátka, naražená na uších. Chicago nám vysílá šifrovanou zprávu, kapitáne.“

„Chystají se zahnat Žukova,“ zamumlal pro sebe tiše Harris. „Je to jejich povinnost.“

Jiné řešení beztak nepřipadalo v úvahu. I kdyby se Aljaška a Chicago navzájem odpoutaly, Žukov se bude držet Aljašky zuby nehty: Aljaška byla s to obrátitv prach celý světadíl. Chicago nikoliv.

Náhle se z reproduktoru ozval chod dvou lodních vrtulí – to se přiblížilo Chicago, aby zahájilo kůzlečí hrátky. Van Meer ucítil, že se mu začíná po zádech spouštět čúrek potu. Stejný pocit museli mít ponorkáři v druhé válce, když leželi s ponorkou na dně a nepřítel na ně shora shazoval hloubkové miny.

S tím rozdílem, že nejsme v žádné válce a nikdo po nás miny nehází, utvrzoval se ve své pravdě van Meer. Jenže posádka to cítí jinak…

Náhle se v rohu někdo uchechtl a van Meer se udiveně ohlédl.

Vzezření posádky ho nepřestávalo šokovat. Téměř všichni námořníci se dávno přestali holit. Modré palubní kombinézy měli špinavé a uválené. Někteří se tu promenovali jen tak v kraťasech a teniskách, nebo dokonce ve sprchových přezůvkách. Důstojníci nevypadali o nic lépe. A všichni páchnou, uzavřel své pozorování van Meer. Včetně mě, bohužel.

„Vzdalují se,“ ohlásil náhle Olson. Van Meer nastražil uši. S postupným slábnutím tepu obou lodních vrtulí opadalo ve středisku napětí. Sandeman a Clinger roztáhli své široké úsměvy, a dokonce Gurnee se tvářil, jako by mu kdovíjak odlehlo.

„Představení u konce,“ pravil do ticha Constanza. „Vrátí se,“ opáčil Harris.

Jenže po Žukovovi nebylo v příští půlhodině ani slechu. Harris povolil posádce opustit bojová stanoviště. Když van Meer vycházel z řídicího střediska, pocítil, že ho někdo dloubnul do žeber. Byl to bezstarostně se usmívající Cermak. „Perez prostřel v důstojnické jídelně. Řekl jsem mu, aby otevřel lahev Taittingeru.“

„Šampaňské?“ ulétlo van Meerovi.

Cermak mrknul okem. „Byl bych s prominutím hovno provianťák, kdybych čas od času neuměl dostat na palubu něco nepředpisovýho.

Co jinýho nás zahřeje, dřív než zhebnem?“

Harris čekal na van Meera v chodbičce před jídelnou. Všechny důstojníky nechal projít dovnitř, ale jeho si podržel. „Dritz se nakonec odhodlal povědět mi pravdu. K polední sondě jsi připojil svou vlastní zprávu, potvrzení o vyhlášení bojové pohotovosti.

Nejenže jsi jednal v rozporu s předpisy, ale také proti mým přímým rozkazům. Pamatuj si: z lodi neodejde jediná zprávička bez mého osobního podpisu.“ Harrisovy oči byly chladné a šedé jako břidlice. Van Meer pocítil neodolatelné nutkání ucuknout před tím pohledem, ale ovládl se. Harris pokračoval: „A ten tvůj výstup onehdy v jídelně!“ Hlas nabyl hrozivého zabarvení s přídechem podezřívavosti. „Nemyslím si, že jsi zcela v pořádku, Vane.“

Obrátil se jako na obrtlíku, vkráčel do jídelny a zaujal místo u stolu.

První van Meerovou myšlenkou bylo vyhnout se obědu. Přemohl se a posadil se mezi Moskowitze a Udalla. Naproti přes stůl seděl vážný Okamoto. Okamoto jako zbrojní dústojník strávil poslední službu s raketčíky a donekonečna s nimi probíral a cvičil odpalovací postupy. Musela to být zabíračka, a v tváři mu to bylo patrné.

Zátka vystřelila a Cermak rozléval šumivý sekt. „Chceme přípitek,“ křikl kdosi a Harris se zvedl se smutným úsměvem v tváři. „Myslím, že mohu prohlásit toto: ať už se stane cokoli, stojíme tu všichni odhodlaní a připravení. A v plné hotovosti!

Doufám jen, že to Rusové slyší.“

První zakřičel „bravo“ MacGowan. Pak už byli na nohou všichni, sklenice vysoko nad hlavou. Na okamžik se van Meerovi zazdálo, že se znovu ocitl ve vojenské akademii, prosycené bojovnou studentskou euforii, ale pak si povšiml, že válkychtivé psychóze nepropadli zdaleka všichni: Okamoto seděl rozlitostněně a unaveně, Messier křivil ústa v cynickém posměšku a Moskowitz vypadal, že má pláč na krajíčku.

Konečně se všichni znovu usadili a vykřikovali páté přes deváté.

Moskowitz se zahleděl soustředěně na van Meera, uchopil svou číši a pozdvihl ji k van Meerovi: „Na mou matku,“ řekl tiše. „Umírá v Bostonské všeobecné nemocnici na rakovinu. Kdyby došlo zítra k nejhoršímu, bude to pro ni pravým požehnáním.“

Van Meer si s ním přiťukl, nepřestávaje očima pečlivě ohledávat tváře kolem stolu ve snaze najít možného spojence. Z hloubi srdce doufal, že jeho zpráva, potvrzující vyhlášení bojové pohotovosti, vyvolá ve štábureakci, ale zklamal se: žádná odpověď, odvolávající Operaci Fire, nepřišla. Začalo mu docházet, že má-li být cvičení přerušeno, bude veškerá tíha spočívat na něm. Potíž byla v tom, že toho nemohl dosáhnout sám.

Sáhl do kapsy pro kapesník a nahmátl tubičku s dvanácti tabletkami equavilu. Rozhodoval se, komu z důstojníků podstrčí dvě nebo tři tabletky. Rozhlížel se kolem stolu.

V úvahu přicházeli Messier, Udall a Spencer. Nebo možná Moskowitz? Tu jej napadlo, že jedinou správnou volbou je Schulman. Už jenom proto, že je to člověk, který byl do věci zasvěcen už dříve. Snadněji pochopí souvislosti, právě za situace, kdy van Meerův výklad bude znít každému na palubě ještě fantastičtější než sama chmurná, leč falešná realita, kterou prožívá. Jenže doktor ho už jednou odmítl a van Meerovi se nepodařilo přimět ho, aby okusil byť jedinou tabletku…

Najednou v jídelně zhasla světla a namísto stálého osvětlení začaly všechny žárovky vzrušeně blikat. Tichý, nehlučný a imperativní signál: POPLACH! Na bojová stanoviště!

Udall zamumlal: „A máme to tu znova.“ Všichni vyběhli o překot z jídelny a mizeli v útrobách lodi. V řídicim středisku uslyšel van Meer znovu charakteristický šum Žukova, hlasitý a zřetelný.

A spolu s ním se ozývala vrtule Chicaga.

Najednou Harris pozvedl ruku a všichni zmrtvěli v naprostém mlčení. Pravidelný tep obou vrtulí byl přerušen nervy drásajícím skřípavým zvukem, který se do Aljašky prodíral reproduktorem zvenčí. Van Meer vystřelil vyděšený pohled směrem ke Constanzovi.

Lodní vrtule obou ponorek se v reproduktoru ještě ozývaly, ale nade wším převládlo vysoké pronikavé úpění trhaného kovu.

Vzápětí zavládlo v celé vodní říši absolutní ticho. Uplynula tichá minuta, první, druhá. A poté se znovu ozval tep lodní vrtule. Žukov se počal vzdalovat a chod jeho motorů slábl.

Nastalo ohlušující ticho. Po Chicagu nebylo ani památky.

32.

Úterý, 30. června

DEN SEDMÝ

Renslowovi třeštila hlava. Jazyk měl opuchlý a jen stěží se mu vešel do úst. Rukou zašmátral po budíku, položeném na podlaze vedle gauče, stiskem přerušil jeho zvonění a zavřel oči v naději, že se mu podaří zachránit ještě alespoň pět minut vytouženého spánku. Po chvíli svůj pokus uznal za marný, posadil se, nahmatal kalhoty a odpotácel se do koupelny. Poslepu napustil umyvadlo studenou vodou a ponořil do ní celý obličej.

Po třetím důkladném potopení se cítil podstatně lépe a vstoupil pod sprchu. Jen ať je studená, prosil v duchu. Co nejledovější…

Podařilo se: ještě po několikrát opakovaném tření ručníkem se chvěl po celém těle jako osika. Přešel do kuchyně a postavil vodu na kávu. Po celou dobu se tiše modlil, aby se Elizabeth neprobudila. Na chvíli zadoufal, že Elizabeth opustila večer dům, jako to učinil on, avšak vzápětí byl nucen uznat, že noční útěky nejsou v Elizabethině stylu. A když už jsme u toho, dům se stával jaksi automaticky čím dále tím více Elizabethiným vlastnictvím a při případném majetkovém sporu by jí bezpochyby připadl. Nu což, pomyslil si rezignovaně, je jí přáno.

Krhavýma očima mžoural do ranní káwy a přemítal o událostech, k nimž došlo před několika málo hodinami v Cherylině bytě. Ne, v žádném případě ničeho nelitoval. Jestli v něm nějaký pocit neodbytně přetrvával, pak to byla touha uvidět ji opět co nejdříve. Vzápětí si vzpomněl, že se van Meer zakrátko vrátí z moře – a celá milostná zápletka vezme automaticky rychlý konec.

Co ta ženská na van Meerovi vlastně vidí? tázal se sám sebe s pochmurnou hlubokomyslností,až mu to přišlo k smíchu: otázka strupatého puberťáka, stejně pitomoučká jako celé jeho klopotné filozofování toho nepovedeného rána…

Z opékače vyskočila hotová topinka. Natáhl se, otevřel chladničku a vyndal máslo a marmeládu. Stačí, že vyřešil jednu záhadu: zjistil, co provedli s Aljaškou a jaký ji připravili úděl.

Renslow zaklel – tiše a důkladně. Ze všech idiotů, co jich po Americe chodí… Samozřejmě– tenhle nápad se mohl zrodit jedině v zabedněné palici nějakého politika. Renslow si nedokázal představit, že by se k něčemu takovému propůjčil admirál Cullinane či Howland. Vést posádku americké ponorky, záměrně a plánovitě, k přesvědčení, že kvasnice už jsou v díži a že válka kyne nezadržitelně jako těsto, anebo ještě hůře, že díže už překynula a těsto se valí ven, je zločin prvního řádu. Navíc je to urážka posádky každé americké ponorky. Každá posádka vyplouvající na širé moře počítá– nebo musí počítat– s tím, že vyplouvá na plavbu poslední. K tomu jsou vychováváni a nikdo cizí nemá právo pochybovat o tom, že se zachovají tak, jak k tomu byli vycvičeni…

Zabodoval také na druhé frontě: věděl už, co se stalo Ernie Gradowovi, a co je důležitější– měl pro to důkazy. Ve městě leží v nemocnici žena, která si více než kdo jiný zaslouží, aby jí tu novinku co nejrychleji sdělil.

Dopil kávu, spolykal topinku a zvedl se k odchodu, nepřestávaje kroutit hlavou nad tím, že si Elizabeth stále ještě hoví v posteli. Nejspíš po včerejšku také vyspává. Budiž za to bohu chvála: neměl by ty nervy probírat s ní události včerejší noci a čelit případné záplavě po čertech nepříjemných dotazů.

Pokud jde o Howieho, je zřejmě už v pořádku ve škole. Svědčilo by o tom neumyté nádobí v dřezu.

Osm hodin. Nejvyšší čas. Ranní směna už bude komplet v nemocnici.

Ke Gradowovu lůžku jej zavedl MUDr. Strickland osobně. Před dveřmi pokoje sice stále ještě postávala hlídka, ale Gradow sám už nebyl připoután k posteli: pod tenkou pokrývkou ležel svinut do klubíčka jakonenarozené děcko a spal spánkem spravedlivých. „Jak se mu vede?“ optal se Renslow šeptem. „Jako na houpačce– nahoru a dolů,“ zamračil se Strickland, „nikdy jsem se nesetkal s ničím podobným.

Mívá chvíle jasného vědomí a už už si myslím, že jsme dosáhli pokroku, načež nám zase zacouvá do hluboké deprese a přestane s námi komunikovat, nebo jednoduše upadne do hlubokého bezvědomí, takže je na tom navlas stejně, jako když nám ho sem přivezli. Ale snad se neunáhlím, jestliže si dovolím prohlásit, že ty záchvaty beznaděje jsou přece jenom řidší. Opakované deprese mohou být způsobeny také tím, že si čím dál jasněji uvědomuje, čeho se dopustil na své ženě.“ Pokrčil rameny. „Celkově bych to do budoucna neviděl černě.“

„Není pro jeho čin nějaké objektivně fyzikální vysvětlení?“

Strickland se smutně pousmál, podoben více zaměstnanci pohřebního ústavu, než lékaři nadějně se uzdravujícího pacienta. „Chcete se asi zeptat, zda jsme nepřišli na nějaké biochemické příčiny jeho jednání? Nu což– taková eventualita není nikdy vyloučena. Byli bychom všichni rádi, kdyby tomu tak bylo, není-liž pravda?“

Zalistoval ve svém diáři. „jsou tu nějaké změny na játrech. Nic zvlášt nápadného, přesto však jakési symptomy selhávání funkce.“

Zvedl k Renslowovi zvědavě oči. „Nevíte náhodou, zda nebyl vystaven působení toxických látek?“

„Co kdyby dlouhodobě vdechoval rozpouštědla, obsažená v barvivech?“

„To by mu nemohlo uškodit, ledaže by v nich byl obsažen trichloretylén nebo chlorid uhličitý ve větší koncentraci.“

„Kdyby to byla pravda, jste ochoten dosvědčit u soudu, že tyto látky mohly být příčinou tragického obratu v jeho chování?“

„To záleží na složení rozpouštědel a jejich koncentraci, veliteli.“ Strickland vrhl účastný pohled na postavu, svinutou pod pokrývkou. „Moc toho o něm dohromady nevím, ale potěšilo by mne, kdyby se ukázalo, že příčina celé tragédie tkví někde v chemikáliích.Do tak hluboké propasti se lidé nevrhnou z ničeho nic, nemají-li k tomu naprosto vyjímečný důvod.“

Florence Gradowová, stále ještě v obvazech, seděla na lůžku obložená polštáři. Tvář již neměla tak děsivě opuchlou a také oči hleděly na svět živěji. Lékaři patrně ubrali na dávkách utišujících léků. Když se Renslow objevil ve dveřích, překvapeně k němu vzhlédla. „Jak jste se propašoval dovnitř? Návštěvní hodiny máme až odpoledne.“

Renslow se v odpověď usmál. „Podařilo se mi podplatit sestřičky.

Jak se vám dnes vede?“

„Tvrdí mi, že to přežiju. Jenže si nejsem jistá, že o to tolik Stojím.“

„Sestry mi říkaly, že si vedete skvěle.“

„Co o tom sestřičky vědí?“ Slaboučce se usmála. „Chtěla bych domů, ale prý mě odsud pustí až za týden nebo za dva. Jenže já povalování v posteli nesnáším.“ Ztlumila hlas do důvěrného šepotu. „Rány se vám začnou hojit, jenže vám nikdo neřekne, že vás to bude svědit. A ran jsem dostala tolik, že mě svědí celé tělo.“ Dotkla se Renslowovy ruky. „To bylo od vás moc hezké, že jste se ujali malého Howieho. Jsem vám tak vděčná, že to ani nedovedu vyjádřit.“

„Howie je prima kluk,“ odpověděl Renslov. „V mnohém se podobá tátovi.“

„Bože chraň!“

„Přišel jsem mimo jiné proto, abych navštívil také Ernieho. Právě jdu odtamtud.“

Nadlouho se odmlčela. „Jak se mu daří?“ Otázku položila co nejlhostejnějším tónem, avšak pečlivě tajený zájem se jí nepodařilo úplně potlačit.

„Lékař se sice vyjadřuje rezervovaně, ale připouští, že dochází k patrnému zlepšení pacientova stavu.“ Odvrátila hlavu na druhou stranu a zahleděla se z okna. „Co s ním udělají?“

„Bude muset k soudu.“

„Dostane dlouhý trest.“

„On za to nemůže,“ pravil Renslow opatrně. „Nikdo mu nestál za zády a nenutil ho, aby mě mlátil,“ opáčila s hořkostí v hlase.Renslow se rozhodl: pustil se do podrobného vyprávění o jedovaté barvě a Florence zavřela bolestně oči. „Takže si myslíte, že to nevězelo v něm, ale v barvě, a on si nemohl pomoct?“ optala se, když dokončil svůj výklad. „Jsem přesvědčen, že vás má Ernie velmi rád, paní Gradowová.“ Do očí jí vystoupily slzy a Renslow se zvedl k odchodu. Ve dveřích ho zastavila. „Pane kapitáne, prosím vás, neříkejte Erniemu, že jsem o něm někdy pochybovala.“

Renslow se s chutí zazubil. „I kdybych něco takového plácl, myslím, že by mi neuvěřil ani slovo.“

Pokud šlo o barvu jako o prvopříčinu celé tragédie, neměl Renslow zdaleka takovou jistotu, s jakou se o tom vyjadřoval před paní Gradowovou. Bude nutno zajet do domu Gradowových, najít zlořečenou barvu a požádat námořní laboratoře, aby mu na ní sjely testy co do jejího složení, zejména pokud jde o toxické účinky na lidský organismus v uzavřených prostorách a vliv na lidské jednání v důsledku intoxikace. Nějaký čásek to ještě potrvá, než se mu podaří Ernie Gradowa z celé lapálie definitivně vysekat.

U domu Gradowových postával Scotty Black, mladý právník válečného námořnictva, jehož potkal v nemocnici před několika dny.

„Volal jsem do nemocnice, jestli si mohu od paní Padgettové vypůjčit klíče od domu. Řekli mi, že jste na cestě sem.“

Renslow si s právníkem potřásl rukou. „Jmenovali vás obhájcem?“

Black upadl do rozpaků. „Gradow není v stavu zvolit si svého obhájce sám, a paní Gradowová prohlásila, že je jí to jedno.

Jestli si to budou přát, mohou si v budoucnu vybrat jiného, ale zatím jsem si myslel, že nebude na škodu, když se tu trochu porozhlédnu a provedu některá nezbytná předběžná šetření jako výslech sousedů a podobně.“

Black vytáhl z kapsy klíče a odemkl domovní dveře. „Ta paní Padgettová, to je ale číslo!“

„Nepouštějte si ji příliš k tělu, nebo vás udusí vesvém láskyplném objetí.“

Obývák se tentokrát jevil Renslowovu pohledu v poněkud jiném světle. To proto, že nyní vím, po čem pátrám, pomyslel si s nechutí. Už při prvním rozhlédnutí zjistil, že přehoz na válendě má svůj nepochybný původ ve skladech válečného námořnictva USA, ačkoli sám nenesl žádné takové označení. Totéž platilo o popelnících a několika kouscích porcelánového nádobí. Také na mixéru a mlýnku v kuchyni našel vybledlá místa, jež po sobě zanechaly odloupnuté inventarizační štítky. Nu, za tohle se Ernie Gradow na elektrické křeslo nedostane. Pro výskyt bývalého státního majetku ve své domácnosti měl bezpochyby připraveno přesvědčivé vysvětlení, a pokud jde o doklady o jejich zmizení z námořního inventáře – kde je jim asi konec? Co se týče Renslowa, inventář není jeho starost.

„Myslíte, že byste ho z toho dokázal vysekat?“ obrátil se k Blackovi. Ten se zatvářil rozpačitě. „Nemám ponětí. Jediná jeho šance je odvolávat se na dočasné pominutí smyslů.“

„Z důvodu otravy toxickými rozpouštědly,“ připojil Renslow tiše.

Black otevřel ústa a ohryzek v hrdle se mu spustil na půl žerdi, „Nerozumím.“

„Natíral si v garáži loď. Za zavřenými dveřmi.

Výpary z nátěru měly toxický účinek. Barva byla vyrobena podle úplně nového vzorce.“

„Máte výsledky laboratorních rozborů?“

„Ještě ne. Jsem tu, abych z ní odebral vzorky.“

„Ta barva tu někde ještě je?“

Renslow prošel kuchyní k zadnímu vchodu. „Venku v garáži. Když jsem tu byl posledně, málem jsem se přerazil o nedovřenou plechovku. Zaklapl jsem na ní víko proti vysychání.“ Když se ocitli na dlážděné pěšince na zahradě, ukázal Renslow prstem.

„Paní Gradowovou našli tady před vraty garáže. Ležela hned vedle záhonu.“ Black se zatvářil nešťastně. „To nevypadá dobře. Jestli ji Gradow vyvolal napřed z domu, pak to vypadá na předem plánovanou, tudíž úmyslnou vraždu.“

Renslow otevřel vrata od garáže a rozžal světlo. Plechovka měla ležet hned za vraty. Nebyla tam.“Zatraceně.“

„Co se děje?“

„Ta plechovka zmizela.“

Nad hlavou se mu ozval tenký hlásek. „Co zmizelo?“ Renslow vzhlédl. Howie Gradow si hověl v kokpitu lodi a ukusoval ze sendviče. „Co tu děláš, Howie?“

„Máme polední přestávku, tak jsem si myslel, že tady Billovi ukážu tátovu loď.“ Vedle Howieho naskočila ještě druhá klukovská tvář. „Slyšeli jsme někoho přicházet, tak jsme se schovali tady nahoře.“

„Hledám plechovku, co stála tady za vraty.“ Howie se vyšvihl ze sedadla, chytil se rukama za lodní zábradlí, přehodil nohy přes bort, chvíli zůstal viset a pak seskočil na betonovou podlahu. „Strčil jsem ji do rohu, aby o ni nikdo nezakop.“ Zmizel v temném koutě garáže a o vteřinu později se objevil s objemnou plechovkou v náručí. „Chcete ještě další?“

„Samo,“ pospíšil si Renslow. „Víš o nějakých?“

„Táta jich má celou krabici.“

Howie se vrátil do rohu a přivlekl odtud otevřenou kartonovou krabici. Uvnitř byly srovnány ještě tři plechovky, navzájem oddělené vrapovanou lepenkou. Renslow sáhl do nejbližší poličky, vytáhl šroubovák, zasunul ostří pod jedno z víček a plechovku otevřel. Barva zářila stejně blankytně modrým odstínem jako nátěr na lodi. Renslow popadl původní poloprázdnou plechovku, spustil ji do volné přihrádky v krabici a přečetl si výrobní číslo, vyražené na jejím víčku. Barva patřila k téže zásilce z továrny New England Pigment jako ta, s kterou pracovali v loděnicích Electric Boat.

Zaklapl krabici dvěma horními křídly. Na obou z nich byla vytištěna písmena, jež dávala smysl až tehdy, když byla krabice uzavřena. Renslow nápis přečetl: U.S.S. ALJAŠKA.

Měl pocit, jako by ho někdo praštil pěstí do žaludku.

Gradow si přisvojil část dodávky barvy stejným způsobem, jako to učinil s mnoha dalšími drobnostmi, náležejícími po právu Aljašce.Ale jistě nevzal všechnu barvu. A tatáž barva se jistě používala i při posledních údržbářských pracích na Aljašce.

Zvážil všechny důsledky tohoto odhalení. Barva měla smrtící účinky. V menších dávkách byla s to infikovat posádce lodi paranoidní schizofrenii. V případě Aljašky to znamenalo vdechovat otrávený vzduch v podmínkách hermeticky uzavřeného prostoru. Není pravděpodobné, že si recyklační filtry na ponorce poradí s toxickými látkami beze zbytku. Část výparů zůstane v ovzduší a posádka je bude průběžně vdechovat tak dlouho, až se na palubě objeví sto čtyřicet námořníků, jednajících navlas stejně jako postižený Ernie Gradow.

Před očima se mu zjevil obraz malé myšky, pevně zakousnuté do jeho ukazováku, a druhé myšky, prahnoucí po krvi své družky…

Aljaška vyplula na moře s tajným posláním, řízená posádkou, která bude postupně přicházet o zdravý rozum, to vše pod velením důstojníka, který sám duševní rovnováhou právě nevyniká. A této posádce bylo vsugerováno, že právě propukla třetí světová válka.

Ponorka nese čtyřiadvacet mezikontinentálních balistických jaderných raket. Čtyři z nich jsou osazeny cvičnými náložemi.

Zbývajících dvacet nese jaderné hlavice, jež dokáží vymazat z povrchu planety kteroukoli zemi světa.

Copak se teď asi odehrává na Aljašce? pomyslel si s pocitem hrůzy, šířící se jeho útrobami.

A co se stane, až Aljaška obdrží svůj fingovaný rozkaz k raketovému útoku?

33.

V řídicím středisku vládlo dokonalé ticho. Nebylo slyšet nic než šum chladících větráků v aparaturách a neutuchající tichý šelest, přicházející z vodní říše a zesilovaný reproduktorem. Motory dávno vypnuli. Celá loď se vznášela při vyrovnaném tlaku a vztlaku v konstantní hloubce. Muži se pohybovali po prostorách ponorky na gumových podešvích nehlučně a mlčky, jen občas prohodili šeptem několik slov. Veškerá jejichpozornost se upínala ke zvukům, pronikajícím do lodi zvenčí.

Snažili se zachytit cokoli, co nezná svůj původ v přirozené mluvě oceánu. Žukov zmizel před několika minutami, šelest jeho lodní vrtule byl zatemněn hlubinami. Chicago se neozvalo ani sebemenším pípnutím a Harris zakázal jakýkoli pokus navázat spojení podhladinovým radiotelefonem. Aljaška se zahalila do pláště, utkaného z mlčenlivých vodních hlubin, a skryla se před celým světem rovným dílem před přáteli i nepřáteli.

Olson sebou trhl u odposlechového sonaru: „Chicago plní nádrže vzduchem. Pokouší se vyplout.“

Dritz strhl sluchátka z uší: „Chicago hlásí, že vyplouvá na hladinu za účelem zjištění škod.“

„Neodpovídat,“ přikázal Harris úsečně.

Co může mít Harris v úmyslu? přemýšlel horečně van Meer. Bude tu jen tak zbůhdarma trčet? Nebo přeruší mlčení a vyžádá si instrukce z Washingtonu? Tak či onak, jedno je nad slunce jasnější: Žukov úmyslně a vědomě vrazil do Chicaga. Takovou věc je nutno neprodleně ohlásit na břeh. Je třeba vyplout, navázat řádné radiové spojení a požádat velitelství o okamžitou pomoc.

Do kabiny vpadl druhý radista Weppler, mávaje v ruce dvěma depešemi. Harris je přejel pohledem a postoupil van Meerovi.

První zpráva byla od admirála Cullinana. Cullinane žádal Aljašku, aby nahlásila stav své bojeschopnosti. Van Meer četl zprávu s pocitem nevýslovné úlevy. Konečně tedy někdo vzal na vědomí jeho zprávu, potvrzující vyhlášení žluté bojové pohotovosti na Aljašce. Teď jim musí už být jasné, že něco neklape.

Harris vypadal zmateně a rozezleně zároveň. „Nedává to žádný smysl. Proč se ptají na stav naší pohotovosti zrovna teď? A proč mám kvůli tomu porušit radiový klid? Ve Státech teď určitě probíhá mobilizace, vládní úřady se pravděpodobně evakuují do krytů. Lze předpokládat, že do bojové pohotovosti byla uvedena všechna americká válečná plavidla ve všech světových mořích.“

Obracel zprávu v rukou, znovu ji přečítal a celým výrazem svého obličeje dával najevo, žev celé záležitosti čichá nějakou nepravost.

Druhá depeše byla z Chicaga. Chicago žádalo Aljašku, aby vzplula na hladinu a poskytla mu pomoc. Chicago má poškozenou vrtuli a je vyřazeno z činnosti.

A je po ptákách, povzdechl si s ulehčením van Meer. Je-li ponorka Chicago vyřazena z bojové činnosti, je to zároveň konec Operace Fire. Došlé depeše mu otevřou oči a Harris konečně prohlédne.

Jakmile poruší radiový klid a vyšle zprávu o své bojeschopnosti, prozradí tím svou polohu, neboli provede ve stavu bojové pohotovosti něco naprosto neslýchaného. A ani Harris neuvěří tomu, že by se Chicago odvážilo požádat Aljašku o vzplutí a poskytnutí pomoci, kdyby byla válka na spadnutí a sovětská útočná ponorka na doslech. Teď už bude muset uvěřit, že všechny předchozí zprávy přijaté Aljaškou byly součástí Operace Fire.

Harris se bude muset rozhodnout pro jednu ze dvou možností a van Meer by vsadil dvě ku jedné, že se rozhodne pro vzplutí na hladinu a poskytnutí pomoci Chicagu. Nemá jinou možnost.

„Kapitáne!“ vtrhl do kabiny Weppler se sinalou tváří. Harris hmátl po nejnovější depeši, přelétl ji očima a zmačkal papír v ruce.

„Bojová pohotovost modrého stupně,“ oznámil hluše. Otočil se na Spencera, který ovládal kormidelnu. „Maximální klesání! Plný přední chod! Kurs na termální inverzi!“ Po chvíli dodal už poněkud klidněji: „V inverzi najdeme úkryt. Zmátneme jejich echosondu.“

Van Meer byl naprosto vyveden z míry. Co se to, proboha, zase semlelo? Najednou mu všechno došlo. Časovací zařízení magnetofonu ukryté kdesi hluboko v útrobách lodi se rozhodlo probudit se k životu právě v tuto chvíli. Naprogramovaná páska se nehlučně posunula k další zprávě: „Bojová pohotovost: Modrá!“

O několik minut později už pluli ve vodách termální inverze.

Harris rozkázal zastavit všechny motory a hnací jednotky na lodi a vyhlásil nejvyšší stupeň klidu.

V tu chvíli se z reproduktoru ozval lidský hlas. Chicago se pokoušelo navázat s Aljaškou kontakt radiotelefonem:“Veliteli Aljašky od velitele Chicaga. Mám poškozenou vrtuli.

Potřebuji pomoc. Potvrďte příjem.“

„To byl Blandini,“ zašeptal Gurnee.

Van Meer se vpil očima do Harrisovy tváře. Constanza a Spencer stáli v pozoru a očekávali rozkazy. „Je to trik,“ promluvil konečně Harris. „Neodpovídejte.“

„Volají o pomoc,“ pravil Spencer stísněně, s nechápavým výrazem ve tváři. Harris potřásl zarputile hlavou. „Jak můžete vědět, jestli je to Blandini? Chicago není zdaleka jediná ponorka v naší oblasti. Takovou zprávu může vyslat kdokoli. A kdokoli může taky napodobit jeho hlas.“ Náhle se zchytrale pousmál. „A záznam Blandiniho hlasu v paměti počítače zapsaný nemáme.“

Van Meera schvátila beznaděj. Aljaška se nepokusí zachránit Chicago. Ani omylem. Harris provede něco jiného: odvede Aljašku na předem stanovenou bojovou pozici, a jakmile k tomu obdrží příkaz z nahraných pásek, odpálí její střely s jadernými náložemi. A příkaz obdrží v průběhu několika málo dní. Na všechno je už pozdě. Harris už se nedá zastaviť. Není v lidských silách ho přesvědčit o tom, že vyhlášení modré bojové pohotovosti je součástí Operace Fire.

Kdokoli by nyní pohlédl do Harrisovy tváře, vyčetl by z ní neomylné poselství: korvetní kapitán Stephen Harris se právě neochvějně vydal po válečné stezce.

34.

Přízemí Situační haly se poznenáhlu zaplňovalo mlčenlivými uniformovanými muži, kteří spěšně přecházeli od jednoho ovládacího pultu k druhému, zatímco jiní muži seděli skloněni nad svými terminály a plnili příkazy, jež k nim šeptem připlouvaly přes nasazená sluchátka, jejichž vinuté šňůry mizely kdesi v neznámu. Vysoko nad nimi se tyčil admirál Cullinane, uzavřený ve svém pozorovacím plexisklovém modulu, dílem sledoval nehlučný, avšak cílevědomý pohyb v přízemí, dílem se věnoval dějům, probíhajícímv symbolické podobě na olbřímích nástěnných obrazovkách, které podrobně zaznamenávaly poslední známé pohyby ponorek Chicago, Žukov a Aljaška.

V rozporu s rozsahem a možným dopadem odvíjející se katastrofy bylo celé podlaží, prostírající se pod ním jako na dlani, neuvěřitelnou oázou klidu, povely byly vydávány polohlasem a jejich příjem potvrzován šeptem.

Až vypukne válka, představoval si Cullinane, bude to tu vypadat přesně takhle. Povládne nepřirozený klid a ticho… žádné viditelné vzrušení. Jen tiché, odosobněné hlasy budou vyšeptávat agónii umírající planety. Žádné zjevné emoce, žádné divadelní truchlohry. Jen neosobní statistika, uvádějící počty zneškodněných raketových základen a sil. A jen občas mezi tím vším, spíš jaksi mimochodem, proskočí názvy právě umírajících měst: Chicaga, Leningradu, Ósaky, Londýna…

List s poslední zprávou zmačkal v pěsti, znovu jej nervózně rozbalil, uhladil a ještě jednou přečetl. Warden za jeho zády si odkašlal a prohodil: „Copak se děje, admirále? Mám za to, že byste mne měl informovat.“ Do hlasu se mu vloudil žalobný tón, jaký u něho Cullinane dosud nikdy neslyšel, a navíc promluvil mnohem hlasitěji, než bylo v tichu modulu zapotřebí.

Cullinane si ho ani nevšiml a otočil se k poručíku Chavezovi:

„Dotažte se ještě jednou v Norfolku, zda mohou potvrdit srážku ponorek.“ Chavez chvíli konverzoval pomocí mikrofonu, poté se otočil k admirálovi a zavrtěl záporně hlavou.

Dole z přízemí k němu obrátil tvář náčelník spojové služby Burton, a s výrazem odevzdané marnosti rozhodil do prázdna rukama.

„Nejsem si jist, zda chápete dosah diplomatických následků, admirále,“ ozval se znovu Warden v opakovaném pokusu prosadit se.

„Chápu je dokonale,“ odsekl Cullinane.

„Jestli jsme potopili Žukova před zraky celého světa…“

Cullinane se otočil jako na obrtlíku. „Pro mě za mě se může Žukov spláchnout třeba do hajzlu,“ vyštěkl Vardenovi do tváře. „Mně jde o Chicago a o Aljašku.A o jejich posádky.“

Nastavil Wardenovi záda a soustředil se znovu na dění v přízemí.

Ale ať se soustředil, jak chtěl, nedařilo se mu odpoutat se od zvukové produkce, kterou Warden provozoval za jeho zády: sípal, funěl, odkašlával a nepřetržitě žehral polohlasem na to, že se mu jeho cvičná plavba zhroutila… Cullinane zatoužil po kouzelné hůlce: jedno mávnutí a dal by zmizet tomu malému otravnému a tlustému skřetovi, který mu pil krev a bránil v práci.

„Máme spojení,“ oznámil náhle Chavez. „Zprávu ihned ke mně,“ přikázal Cullinane. Chavez vyťukal autentikační kód. Rychlá referenční tiskárna vychrlila text. Chavez hmátl do výsledné skládačky, odtrhl hotový text a podal jej admirálovi.

Warden se pokoušel číst zprávu Cullinanovi přes rameno. „Co se tam píše?“ Cullinane postoupil o několik kroků dopředu a dosedl do pohodlného křesla na předním okraji modulu. „Já čekám,“ oznámil Warden netrpělivě.

„Chicago hlásí kolizi se Žukovem,“ odpověděl mu Cullinane klidně.

„Chicago bylo nuceno se vynořit. Při kolizi si poškodili vrtuli a nárazem přišli také o sonar. Tím pádem ztratili kontakt jak s Aljaškou, tak Žukovem. Nabírají vodu, nicméně jsou schopni manévrování a plavby, díky rezervním čerpadlům.“

„A co Žukov, admirále?“ chtěl vědět Warden, stále popelavě šedý ve tváři. „Co je se Žukovem?“

Cullinane si chvíli potíral dlaní čelo a potom přešel k Chavezovi u ovládacího pultu. „Vyžádejte pro nás od velitele námořních operací povolení k vyslání další flotilové ponorky a jednoho z hladinových plavidel, která jsou v blízkosti kritické zóny.

Pošleme jim je na pomoc. Není vyloučeno, že budeme muset vzít Chicago do vleku.“

Když už sahal po čtvrté cigaretě, ozval se Chavez: „Příjem žádosti potvrzen. Postup velitelem schválen.“ Po chvíli ještě dodal: „Admirál Howland a doktor Hardin jsou na cestě sem, pane.“

„Žukov je –“ začal Warden, ale Cullinane ho vztekle přerušil:

„Toho vašeho zasranýho Žukova vám najdeme,nemějte obav. Pak ať si s ním láme hlavu ministerstvo zahraničí.“

Vrátil se zpět na své pozorovací stanoviště. Tohle bylo na jeho velitelské funkci to nejhorší: nekonečné prostoje a čekání na nové zprávy. A když konečně dorazí, pokoušet se na základě kusých a neúplných informací o vytvoření obrazu celkové situace, která se mu měnila minutu od minuty pod rukama. S radostí by vyměnil svůj měsíční příjem za to, aby mohl být v tu chvíli tam, na moři, uprostřed děje, místo sedět zde, v hluboké podzemní díře, a spoléhat se na elektronickou interpretaci událostí, jež se reálně odehrávaly kdesi ve vzdálenosti dvou tisíc námořních mil odsud.

„Nová zpráva z Chicaga,“ ozval se znovu Chavez. „Požádali Aljašku, aby vyplula na hladinu a poskytla jim pomoc. Aljaška neodpovídá.“

„Samozřejmě, že neodpovídá,“ houknul Cullinane vztekle. „Aljaška je přesvědčená, že kolem ní zuří světová válka.“

Příliš mnoho věcí se zhatilo příliš najednou. Přestože Harris i van Meer věděli, že jde o cvičnou plavbu, odmítla Aljaška na přímý dotaz dát odpověď o stavu své bojeschopnosti. Zprávy, docházející z Aljašky, a zejména fakt, že Aljaška potvrdila na pevninu vyhlášení své „žluté“ bojové pohotovosti, se zcela vymykají předepsanému postupu. A jako by na tom nebylo dost, poslední kapkou do celé té zavařené kaše je záhadné mlčení Aljašky, když ji Chicago požádá o pomoc.

Znovu se obrátil k Chavezovi. „Odvysílejte na Chicago a na Aljašku: Operace Fire byla zrušena. Aljaška se vynoří a poskytne pomoc Chicagu. Obě ponorky se vrátí do Charlestonu. A ať nám obratem potvrdí příjem tohoto rozkazu.“

Podíval se spatra na Wardena. „Je mi jasné, co se chystáte říct, pane Wardene, jenže tentokrát neudělám chybu. Jediná chyba, které jsem se dopustil, byla ta, že jsem tohle neudělal už před několika dny.“ Warden zrudnul rozhořčením. „Rozhodnutí takového druhu přísluší právoplatně prezidentovi, nebo přinejmenším veliteli námořních operací.“

„Jestlipak mi za to utrhnou hlavu?“ optal se Cullinane škodolibě nasládlým tónem. „Nebo mě zastřelí za úsvitu? Lituji, pane Wardene, ale ti hoši, co jsou teď na moři, jsou moji lidé.“

Warden jako by se vnitřně zhroutil. „Budiž, admirále. Padá to všechno na vaši hlavu. Já si myju ruce.“ O patnáct minut později odvysílalo Chicago, že od Aljašky nemá dosud žádnou odpověď.

„Zeptejte se jich, jak dlouho jim může trvat, než si opraví sonar,“ požádal Cullinane.

Chavez se pokusil o radiospojení s Chicagem. Odpověď došla za pět minut, a když ji Chavez přijímal, tvář mu mrtvolně zbledla.

„Chicagu se podařilo částečně odstranit závady na sonaru. Sonar má snížený dosah, ale funguje. Pročesávají echosondami nejbližší okolí ve všech směrech. Kapitán Blandini hlásí, že po Aljašce není ani stopy.“

Cullinanovi přejel mráz po zádech. Bude nutno přijmout několik zásadních rozhodnutí, a všechna budou jeho vlastní. Admirál Howland sem nedorazí dříve než za hodinu. Situace však nesnese odkladu a čas se stává rozhodujícím faktorem. „Už dvě hodiny je marně hledají sonarem,“ pravil zamyšleně. „Může to být tím, že se Aljaška jednoduše dostala z dosahu snížené kapacity sonaru Chicaga. Ale může to také znamenat, že se Aljaška skrývá, ať už má pro to jakýkoli důvod.“ Chvíli zaváhal, než se rozhodl vyslovit nahlas svůj třetí předpoklad, ale nakonec tak učinil.

„Ale také to může znamenat, že do kolize se dostala také Aljaška – a potopila se.“

Warden se obrátil od plexisklové přepážky s poděšeným výrazem v tváři. „Loď a rakety stály dohromady tři miliardy dolarů!“ zaúpěl. „Téměř deset procent námořní odvetné úderné kapacity Spojených států!“

„Zapomněl jste započítat životy sto čtyřiceti námořníků na její palubě,“ připojil Cullinane suše.

„Co hodláte učinit, admirále?“ pravil náhle Warden autoritativně.

„Co s tím ksakru hodláte dělat?“ Cullinane si ho přestal všímat a otočil se k Chavezovi u ovládacího pultu. Kdyby Chicago zachytilo nějaké hydroakustické zvuky, příznačné pro potápějícíse loď, nebo kdyby zpozorovalo na hladině olejové skvrny, nebo kdyby narazilo na plovoucí úlomky z lodi, jistě by to neopomnělo nahlásit. Jenže Chicago má sníženou manévrovací schopnost i odposlechový sonarový dosah a za těchto okolností mohlo přehlédnout všechny tyto stopy. Aljašku mohli poslat ke dnu a Chicago se o tom nemusí vůbec dozvědět…

„Požádejte kapitána Blandiniho, aby rozšířil oblast pátrání a pokračoval v pokusech navázat spojení podhladinovým radiotelefonem. Požádejte velitelství atlantské flotily, aby uvědomilo všechna hladinová plavidla v oblasti a nasměrovalo je podle polohových souřadnic Chicaga.“ Na chvíli se zamyslel. „A požádejte základnu Norfolk, aby v nejkratší možné době připravila k vyplutí Ortolan. Totéž platí pro HZP Avalon. A ať se mi okamžitě ohlásí všechna hloubková záchranná družstva.“

Možná že to všechno nebude zapotřebí, uvažoval. Možná je to všechno jen zbytečná ztráta času, energie a financí. Ale Cullinane nehodlal nést odpovědnost za následky, způsobené jeho váhavostí. Jako se to stalo před lety jinému veliteli, když USA ztratily nukleární ponorku Thresher.

„Co je to HZP?“ optal se rozmrzele Warden. „Hlubinný záchranný prostředek. Je schopen zásahu v hloubkách do sedmnácti set metrů.

Ortolan je hladinové podpůrné plavidlo pro HZP.“

„Sedmnáct set metrů,“ šeptal si pro sebe Warden. „To by mělo stačit,“ zamumlal Cullinane ponuře. „To už je hloubka, přesahující konstrukční pevnost Aljašky.“

Dole v sále se začalo něco hýbat a Cullinane se urychleně vrátil na své pozorovací stanoviště u přední strany modulu. Ve vyhrazených kójích dole v sále se začali shromažďovat potentáti.

Cullinane poznal několik vysokých úředníků ministerstva zahraničí a také několik hlavounů z prezidentské exekutivy Bílého domu.

Špatné zprávy se šíří rychlostí blesku, a tato snad ještě rychleji…

Naklonil se k mikrofonu a spojil se s velícím spojovacím důstojníkem dole. „Požádejte naše hosty, abyzachovávali klid a aby laskavě nekouřili. Vysvětlete jim, že cigaretový dým snižuje jas a čitelnost obrazovek. Pracujeme v utajovaném režimu – ven se nesmí dostat žádná neautorizovaná zpráva. Sdělovací prostředky budeme informovat později souhrnným zpravodajstvím.“

Cenzura jako v pekle, musel se sám pro sebe pousmát. Rád by věděl, za jak dlouho začnou situační informace z haly prosakovat navenek – cenzura necenzura.

Warden se postavil těsně vedle něho a sledoval obrazovky.

Cullinane se nemusel nijak namáhat, aby se dovtípil, co se Wardenovi honí hlavou. Napřed bude Cullinane povolán před vyšetřovací komisi válečného námořnictva a protáhnou ho dlouhým a bolestným martyriem výslechů. A pak je oba dva, Wardena i jeho, vrhnou do mlýnice vyšetřování před kongresovým výborem. Kdokoli se až dosud jen sebeméně omočil v Operaci Fire, bude od této chvíle tančit mezi křehkými wejci. Teď nešlo jen o záchranu Aljašky a o zdárné vyřešení nebezpečně se vyvíjející situace, nyní bylo třeba udělat to takovým způsobem, aby byli uspokojeni všichni „generálové po bitvě“, až se ode dneška za šest měsíců sejdou v klidu svých kanceláří a začnou pěstovat svou zpozdilou státnickou moudrost. A je nad slunce jasnější, že během těch šesti měsíců udělá Warden možné i nemožné, aby černý Petr zůstal v ruce nikoli jemu, ale Cullinanovi.

Na ovládacím pultu začalo blikat červené světýlko. Chavez zvedl telefon a otočil se k admirálovi: „Dostali jsme návštěvu, pane admirále.“

O vteřinu později se nehlučně odsunuly dveře modulu a dovnitř vstoupil admirál Howland, následovaný doktorem Hardinem a dvěma osobami v civilních oblecích, jež byly Cullinanovi povědomé.

Howland spěšně přistoupil k průhledné stěně a vrhl pohled do sálu. „Jak moc zle to vypadá, Stewe?“

„Z Chicaga nejsou hlášeny žádné ztráty na životech,“ ohlásil Cullinane s vážnou tváří. „Aljaška zmizela před třemi hodinami.“

Howland mu věnoval ostrý pohled. „Nějaké známkysrážky nebo nárazu? Olejové skvrny na hladině?“ Cullinane potřásl hlavou. „Kapitán Blandini ohlásil, že Aljaška nebyla účastníkem kolize.“

„První kolize,“ poopravil ho Howland. „Není vyloučeno, že došlo ještě k druhému střetu.“

Takže Howland předpokládá, že si Žukov mohl zahrát „kůzlátka“ dvakrát, napadlo Cullinana. Není to sice zvlášť pravděpodobné, ale pro Howlanda je to rozhodně příjemnější pomyšlení než ještě děsivější možnost, že se Aljaška o své vůli skryla a čeká někde za bukem na počátek třetí světové války.

Jenže to je prakticky vyloučeno. Jak Harris, tak van Meer byli v plném rozsahu zasvěceni do tajů a niancí Operace Fire. Oba vědí, že celá hlídková plavba je ve skutečnosti cvičením. Tak co se k čertu vlastně stalo?

Hardin se pokoušel skočit jim do řeči a upoutat pozornost ke své osobě. Cullinane mu věnoval pohled plný neskrývaného despektu.

Hardin vypadal, jako by mu právě ulétly včely a měl sebou každou chvíli praštit. „Přivezli jsme s sebou kapitána Renslowa,“ vykoktal Hardin. „Musíte ho vyslechnout.“

Cullinane se tázavě otočil k Howlandovi. Howland přikývl na souhlas. Na jeho tváři se objevily nezvyklé vrásky, svědčící o hlubokém znepokojení. „Je to vážné, Stewe.“ Cullinane si konečně vzpomněl, kdo je ten muž, doprovázející Renslowa. Byl to velitel eskadry Pierce, té eskadry, k níž přináležela Aljaška. Ale kdo je Renslow? Toho nevysokého ryšavého muže v civilním obleku, který mu nyní kráčel vstříc, si Cullinane nemohl v tu chvíli nikam zařadit. Najednou to měl: kapitán Modré posádky z Aljašky!

Prohlédl si Renslowovu napjatou tvář a pomalu k němu vztáhl ruku.

Cullinane si toho dne užil už pěknou řádku zlých a ještě horších zpráv, nicméně v náhlém jasnozření vytušil, že ta, kterou mu přináší Renslow, překoná svou zlověstností všechny dosavadní.

Cullinanovi se sevřel žaludek zlou předtuchou. Poprvé od dob druhé světové války, kdy jeho ponorka dostala plný zásah u Marianských ostrovů v Tichomoří,zakusil admirál Cullinane, co je to pravý, nefalšovaný strach.

35.

Spočívali téměř u dna, dvě stě metrů pod hladinou termální inverze. Van Meer vytáhl z kapsy kapesník, několikrát jej převrátil v ruce, a když našel kousek suchého místa, otřel si z čela pot. Pot se mu řinul ze spánků i z čela a pálil ho do očí.

„Ví vůbec někdo něco o těch Viktorech trojkách?“ optal se Constanza tiše. „Jsou rychlé a tiché,“ odpověděl věcně Harris.

„Pravděpodobně stejně rychlé jako my. A nikdo pořádně neví, jak tichý mají vlastně chod. Říká se, že mají aktivní sonar, jehož signály nelze zachytit.“ Zamyslel se a změnil téma. „S vyřazením Chicaga ze hry jsme tady jediný zbývající cíl.“

„Uspořádají na nás honičku,“ nadhodil Spencer. „S největší pravděpodobností,“ přitakal suše Harris. Van Meer se nahnul v židli kupředu a čas od času se mrkl na náramkové hodinky. Kdykoli se vaší lodi dotkne signál aktivního sonaru, uslyšíte zvonivé ťuknutí jako při dopadu pingpongového míčku. A nedlouho za tím ťuknutím můžete očekávat úder torpédem. Žukov byl příliš blízko na to, aby mohl bez obav o svou vlastní bezpečnost zaútočit svou modifikací podmořské střely SUBROC s jadernou hlavicí. Jenže – musel se neustále utvrzovat van Meer – jenže Žukov nemá zájem na tom, aby je posílal ke dnu. Žukov není součástí amerického cvičení a nežije v psychóze počínající války. Žukov si jednoduše zahrál berany berany duc, jako už patrně vícekrát v minulosti, a trochu to přehnal…

Uplynula další tíživá půlhodina, než se k životu opět probudil reproduktor a hlasitě oznámil: „Velitel Chicaga veliteli Aljašky.

Tlumočíme vám příkaz z Washingtonu: Operace Fire byla zrušena.

Vynořte se a poskytněte pomoc Chicagu. Vraťte se na základnu Charleston. Velitel atlantské ponorkové flotily.“Harris se otočil k radistovi. „Odpojte ten radiotelefon od reproduktorú. Všechny další radiotelefonáty z Chicaga mi podávejte napsané na předepsaném formuláři.“ Constanza vypadal naježeně. „Co to má k čertu znamenat– Operace Fire?“

„Operace Fire byl praktický psychologický test,“ oznámil Harris nevzrušeně,“ zaměřený na zjištěníreakční doby posádky.

Nebyl nijak důležitý.“ Pot mustekl až do vousů a svítil tam drobnými perličkami. „Rád bych věděl, jestli od nás očekávají, že jim na toskutečně naletíme. Žádají nás, abychom vystrčili hlavu, zrovna když očekáváme vyhlášení červeného poplachu, tedy de facto bojového stavu! A to prosím popředchozí nepřátelské akci z jejich strany. Jestli vystrčíme jen špičku nosu, na místě nám ho ustřelí.“

„Z čeho usuzujete, že to není Blandini?“ zeptal se náhle van Meer. Harris na něho zdlouha pohlédl doširoka otevřenýma očima. „Nebud naivní, Vane. Vždyť na to měli celádesetiletí. Mají o každémz nás o nic méně kompletní záznamy než my o nich. Možná je mají dokonce lepší. Blandiniho hlas si mohli nahrát stokrát, tisíckrát na nejrůznějších místech, aniž o tom měl nejmenší potuchy. Nás mají s největší pravděpodobností nahrané taky. A jakmile vás mají na páskách, není problém sestavit z vašeho autentického hlasu praktickyjakékoli sdělení.“

Harris se opět odmlčel a zamyslel,jako by se pokoušel najít díru ve svéargumentaci.Nakonec pokýval hlavou sám sobě na souhlas. „Chicago bylo vyřazeno z boje. To víme s jistotou. Není vyloučeno, že bylo po vynoření přepadeno a obsazeno.Bezpochyby jsou v okolí sovětská hladinová plavidla.A není také vyloučeno, že v posádce Chicaga mohlimít své agenty.“ S lehkým triumfem v očích se Harrisrozhlédl po okolostojících.

Gurnee a ještě několikchlapců přikývlo na znamení souhlasu.

„Takže Sověti to naplánovali venkoncem do všech podrobností?“ otázal se van Meer suše. Harris přikývl. „Na to vem jed, Vane. Tahle hra sehraje jen jednou. Reprízy nebudou. Na samém koncinebudou žádná mírová jednání. Vítěz bere všechno. Naklonil hlavu k pravému rameni a pozdvihl obočí jakoby v údivu, že by někdo mohl nad jeho železnou logikou pochybovat. „Kdybys byl nepřítel, Vane, a věděl, jakou úděsnou ničivou sílu má tahle naše jedna ponorka, váhal bys dlouho, než bys ji dal zničit nebo alespoň zneškodnit?“

A tady se dostali k jádru věci. Harris byl o správnosti svých úvah přesvědčen s neotřesitelnou jistotou A soudě podle výrazu ostatních, sdílel jeho názor každý, kdo s nimi seděl v řídicím středisku. Na van Meera padla v plné síle tíha osamocenosti. Byl jediným člověkem na palubě, který nevěřil, že balancují na samém okraji třetí světové války.

Harris si van Meera zkoumavě prohlížel. „Vane, ty už přece nevěříš na nějaké pokračování cvičné plavby, nebo ano?“

Van Meer nahlédl, že jakékoli pokračování v argumentaci se mu teď může stát osudným. „Ne. Samozřejmě že ne, kapitáne.“

Harris spokojeně kývl hlavou. „Vyhlašuji akustický poplach až do odvolání. Všechny úseky provedou technickou kontrolu akustických rizik. Posádce to oznámí velitelé úseků.“

Vyhlášení ticha se neprovádělo pomocí palubního rozhlasu, ale charakteristickým blikáním poplachových světel, zamontovaných v každé kajutě lodi. „Tichý poplach“ znamenal, že se přestává vařit v lodní kuchyni, aby nemohl ťuknout hrnec o kastrol, nic se nebude mechanicky opravovat, protože byste mohl upustit kleště nebo šroubovák, nesmíte nosit náramky na zápěstí ani medaile na blůze, aby vám nemohly zacinkat o kovový knoflík. Žádné magneťáky. Žádné kino. Nic, co by mohlo by jen cinknutím vyzradit přítomnost vaší lodi v hlubinách…

Van Meer si pospíšil na záď, ke strojovnám, aby tlumočil rozkaz zarytě mlčícímu Stroopovi a nevraživému MacGowanovi. „Kapitán je pašák,“ ucedil Stroop. „Jestli se rozhodli nás dostat, dá jim to makačku, že z nich polezou střeva.“

„Vsadil bych se, že měli na Chicagu svý lidi,“ přidalse MacGowan. „A moc bych se nedivil, kdyby měli svý lidi taky na Aljašce,“ dodal temně.

Van Meer pokračoval v obchůzce elektroúseku a pomocné strojovny.

Messier ho vyslechl a uchechtl se. „Jsem zvědav, koho začne kapitán podezřívat prvního. Budete to nejspíš vy, Vane.“

Když se vracel do důstojnického prostoru, zaslechl za dveřmi Cermakovy kajuty hlasy. Zaťukal dvakrát na dveře. Zevnitř se ozvalo opatrné „Kdo je?“ a van Meer se ohlásil jménem. Cermak pootevřel dveře, hbitě ho vtáhl dovnitř a dveře opět uzamkl.

„Právě včas, Vane, zrovínka otvírám svou tajnou skrýš.“ Cermak pootevřel zásuvku u stolu: na dně zásuvky ležely, srovnány jedna vedle druhé, půllitrové láhve, zabalené do ručníků a převázané gumičkami. Jedna z lahví stála otevřená na stole – gin Jim Beam.

Udall a Moskowitz seděli na spodním lehátku s plnými skleničkami v rukách. Naproti nim seděl v křesle rozvalený a nevýslovně smutný Okamoto.

Van Meer se pohnul ke dveřím. „Já asi nejsem ten pravý host, Tony. Za prvé je to proti předpisům…“ Cermak mávl svou tlustou tlapou. „Proboha, Vane, konec světa taky není regulérní!“ Vzal ze stolu kelímek, nalil ho po okraj a podal van Meerovi. „Kopněte to tam a pustte z hlavy alespoň na půl minuty tu zkurvenou válku.“

Van Meer vyprázdnil svůj kelímek na jeden zátah. Gin klouzal svou horkou pěšinkou dolů a dosáhnuv žaludku, lehce explodoval. Van Meer si uvědomil, že by měl Cermaka a ostatní na místě seřvat, jenomže zároveň chápal, že ti chlapci vidí věci z naprosto jiného úhlu. A navíc měl proti nim zásadní výhodu: on věděl, jak se věci mají ve skutečnosti. Oni nikoliv.

„Jezte, pijte, veselte se,“ ozval se tiše Okamoto. „Nebot zítra všichni lidé na světě zemřou. Dost možná, že až pozítří. To neví nikdo jistě.“

Udall mu vzal skleničku z ruky. „Už jsi měl dost, Chipsi.“

„Zítra nebo pozítří si zahraju na pánaboha,“ pokračoval chmurně Okamoto. „Konáš jen svou práci, Chipsi,“ řekl Moskowitz anáhle bojechtivě dodal: „Uděláš jim akorát to, co oni už udělali nám.“ Okamoto potřásl odmítavě hlavou a povstal. „Tak nějak si nedokážu představit, že se všechny ty moskevské hospodyňky a školní děti a průvodčí tramvají někde sešli a společně stiskli ten červený knoflík. Přeji dobrou noc, pánové.“

Okamoto zmizel za dveřmi, Cermak pokrčil rameny a povšiml si, že van Meerův kelímek je prázdný. „Chovám hlubokej obdiv k lidem, který si uměj poradit s dobrým chlastem,“ prohlásil, sáhl po jedné zabalené láhvi v zásuvce a podal ji van Meerovi. „Užijte ji, dokud můžete, Vane.“

„To je od tebe… velmi štědré.“

Cermak ukázal prstem na naskládané láhve. „Žádnej z vás nebude žít tak dlouho, aby je stačil všechny spořádat. Ani já ne. Tak proč bych nebyl krapet štědrej?“ Přiklekl k zásuvce, zaštrachal mezi lahvemi, vytáhl láhev s dlouhým hrdlem a rozbalil ji. Byl to Cháteau Lafite-Rothschild, ročník 1959. Fantastický ročník

1959. Fantastický ročník, vzpomněl si van Meer a vrhl překvapený pohled na Cermaka, který melancholicky studoval láhev.

„Tohle je moje lahvinka pro štěstí, Vane. Bral jsem si ji vždycky na všechny hlídkové plavby a řek jsem si, že ji otevřu, kdybysme jednou dostali rozkaz odpálit rakety. Byla to taková pojistka, že ji nikdy nebudu muset otevřít.“ Pohlédl na van Meera s křivým úsměškem. „To se povedlo, ne? Lahvinka pro štěstí, když vám štěstí došlo.“

Van Meer sáhl po darované láhvi ginu, zabalené do ručníčku, a rozloučil se. „Děkuji ti, Tony.“ Po krátké pauze dodal: „Možná vidíme věci černěji, než ve skutečnosti jsou.“

Zaskočil k sobě do kajuty, aby uložil láhev do zásuvky šatníku, vyšel znovu ven a pustil se do systematické obhlídky jednotlivých úseků ponorky. Povšiml si, že se nálada na lodi začíná měnit. Ne všude panoval stoický klid nebo vystrašenost. Některé muže posedla válečnická horečka: vypočítávali, jak dlouho to může trvat, než odpálí všechny rakety a provedouvšechny únikové manévry, a také jak dlouho to může trvat, než by dosáhli břehů Latinské Ameriky. Vypadalo to, že jediný Chips Okamoto považuje svůj úkol za začátek konce celého světa, za zkázu všeho, co znal a miloval.

Na ošetřovně narazil van Meer na Schulmana, který se připravoval na nejhorší a vybaloval všechny nejdůležitější léky a obvazový materiál. Schulman nahlížel do připraveného seznamu léků a přes horní obroučku brýlí mrkl na van Meera. „Zkusil jste si někdy představit evakuaci třeba Manhattanu, Vane? Během první hodiny ucpou auta všechny mosty a tunely. Z města by se člověk dostal jedině pěšky, a ani tím si nejsem tak moc jist.“ Podíval se na nálepku na lahvičce s lékem a odškrtl si další položku v seznamu.

„A kromě toho, i když se té bombě zrovna vyhnete, vyhrajete jen něco málo času.“

„V jakém smyslu?“

Za tlustými skly brýlí připomínaly Schulmanovy oči zraky výra.

„Dejme tomu, že přežijete první destrukční vlnu. Dříve nebo později se radioaktivní spad dostane do potrawin a každá sklenice mléka, každé vejce nebo pečené kuře vás pošoupne blíž k hrobu.“

Van Meer se neovládnul. Chňapnul po Schulmanovi a vší silou mu stiskl paži. „Doprčic, doktore, vždyt je to jen cvičení!

Pamatujete si vůbec, že jsme na cvičení? Žukov do něho nepatří, samozřejmě, ale hra na kůzlátka není zase nic tak neobvyklého.

Admiralita se pokusila cvičení zrušit, odvolat, ale Harris přestal věřit příkazům z pobřeží. Jedná jako paranoik. Kriste Ježíši, pochopte, že už je to za námi! Odzvoněno, pochopte! Zbývá udělat jediné a to nejjednodušší: vynořit se, vzít Chicago do vleku a namířit si to do Charlestonu.“

Schulman setřásl van Meerovo sevření. „Nemůžete se podívat pravdě do očí, co, Vane?“

„Ježíšmarjá, doktore…“

„Poslyšte, Vane, nenapadlo vás, že bych dal také přednost tomu, aby to bylo cvičení? Dám všechno, co mám, tomu, kdo mě přesvědčí, že jsme stále ještě na cvičné plavbě a že Jeanne je doma v bezpečí.“

Zarazil se a potřásl hlavou. „Jedná se zřejmě o jeden zvedlejších účinků vašeho equavilu. Nechcete nebo nemůžete vidět… realitu.“

Van Meer se začínal cítit jako Alenka v říši divů. Dokonce i s pomocí equavilu bylo nesmírně obtížné nepodlehnout masové sugesci, šířící se jejich lodí…

„Jste se svým názorem na palubě jediný,“ uzavřel Schulman. „Tkví to tedy ve vás.“

Van Meer se odvrátil, příliš znechucen a rozčarován, než aby v hádce pokračoval.

Když byl už téměř ve dveřích, Schulman náhle dodal: „Harris řekl, že jsou na palubě agenti. A má pravdu. Nevěříte?“

„Z čeho tak usuzujete?“

„Testoval jsem funkci Geigerova počítače na zádi. Loď vykazovala radioaktivní zamoření.“

Po Harrisovi druhý paranoik, zděsil se van Meer. „Předpokládám, že také víte, kdo to udělal.“

Schulman lišácky přikývl. „Náš hydrotechnik Bailey. Kdo jiný? Měl k tomu nejlepší příležitost, když dělal testy chladící vody reaktoru. A všichni víme, že k tomu měl i důvod.“

„Bylo to z nedbalosti, doktore.“ Schulmanovi se zúžily panenky.

„To si nemyslím. Jsem přesvědčen, že to udělal záměrně.“

„Jak silné bylo záření?“

„Slabé. Provedl jsem s Geraniosem odmoření prostorů. Jenže příště to může být horší.“

Proč mi to neohlásili? podivil se van Meer. A potom zapochyboval, zda je to celé pravda. Koutkem oka zahlédl, že nade dveřmi začalo něco blikat… Poplachová světla!

Tryskem doběhl do řídicího střediska a Constanza mu ohlásil novinu: „První ťuk, Vane. Hlasitý a jasný.“ Krátký vysoký tón, který ťuknul o kovový plášt ponorky jako pingpongový míček, jim oznámil, že byli odhaleni: v krátké době mohou očekávat torpédový útok. A všichni, s výjimkou jednoho člověka na palubě, jej doopravdy očekávali.

Ve skutečnosti neznamenalo ťuknutí nic víc a nic méně, než že někdo v okolí má zapnutý pátrací sonar a snaží se je s jeho pomocí za každou cenu najít.

36.

Tak takhle vypadá bod, odkud není návratu, pomyslel si Renslow.

Rozhodne o celé mé další kariéře.

„Vy jste Renslow,“ oslovil ho admirál Cullinane podmračeně a podal mu ruku. „Velitel Modré posádky na Aljašce, nemýlím-li se?“

Renslowovu pozornost na chvíli upoutalo hemžení dole pod nimi v sále, a ještě více nepřetržitý tok symbolů a značek, zjewujících se jako duchové mezi obrysy kontinentů na zdánlivě pohyblivých stěnách rozlehlé místnosti. Potom přikývl a přijal nabízenou pravici.

Cullinane byl o podpatek nižšího vzrůstu než Renslow a o trochu víc zaoblenější v pase, jak to přináší věk a sedavé zaměstnání.

Šedivé vlasy měl zastřižené na ježka. Renslowa si prohlížel bystrým přátelským pohledem. Renslow k němu rázem pocítil důvěru: muž, nabitý energií a zdravým sebevědomím.

Od průhledné stěny pozorovacího modulu se odtrhl neznámý člověk a přistoupil k nim. Cullinane je navzájem představil kývnutím hlavy. „Pane Wardene, seznamte se s kapitánem Renslowem, velitelem Modré posádky na Aljašce. Pane kapitáne, toto je Caleb Warden, prezidentův poradce v otázkách národní bezpečnosti.“

Cullinane neznatelně přimhouřil oči a Renslow pochopil, že se má mít na pozoru.

Warden byl zavalitý tělnatý chlápek růžovoučké tváře, působící mladistvým dojmem, nebýt povislých váčků na spodní čelisti, jež prozrazovaly jeho pokročilejší věk. Spíše se sunul, než kráčel, a ačkoli mu dle Renslowova odhadu nemohlo být víc jak slabě přes čtyřicet, stačil si už osvojit honosně namyšlené manýry královny vdovy. Oči měl pátravě pronikavé a Renslow pod jeho pohledem přešlápl z nohy na nohu.

„Potěšení na mé straně, veliteli,“ pravil rozmázle Warden.

Admirál Howland využil nastalé pauzy. „Už mě nepotřebujete, Stewe. Situace je mi jasná. Dole čeká náměstek ministra zahraničí. Jdu za ním a budu mu k dispozici.“ Obrátil se ke kapitánovi Piercovi. „Byl bych rád, kdybyste mě doprovodil, kapitáne. Ponorková flotila je v tom až po uši, a uvítá každý dobrý nápad.“ U dveří se ještě otočil. „Máte mou plnou podporu, Stewe. To nešťastně narozené děťátko svěřuji plně do vaší péče.“

Dveře se za ním neslyšně uzavřely a v modulu zůstali Renslow, admirál Cullinane, Warden a poručík Chavez, admirálův pobočník, u ovládacího pultu. Ach ano, a ještě doktor Hardin, s nímž už měl Renslow tu čest. Ne že by o ni stál.

Renslowa napadlo, že mezi horečnou aktivitou, která se počala odvíjet dole v sále, a neustále přibývajícím počtem hlavounů z ministerstva obrany musí být přímá souvislost. A muselo se semlít něco většího. Už od prvních okamžiků svého příjezdu na Flag Plot si Renslow povšiml napjaté atmosféry. Vypadalo to tak, že všichni mají plné ruce práce, admirál Cullinane plnou hlavu starostí, a tu se zčistajasna objeví nějaký Renslow a oni ho okamžitě přivedou na velitelské stanoviště… Pocítil, jak mu celým tělem projela mrazivá vlna. Aljaška!

Cullinane odstoupil od ovládacího pultu a přišel dozadu, následován Wardenem a Hardinem. Ukázal Renslowovi na jedno z křesel a řekl: „Přišel jste nám něco sdělit ohledně Aljašky, veliteli?“

„Šla ke dnu, vidte?“ vyhrkl Renslow.

Cullinane se na něj účastně podíval. „Ještě nevíme, veliteli. Ale vaše informace nám mohou pomoci vyznat se lépe v situaci.“

Renslow se chtěl pokusit o přesné formulace, ale hned od počátku to nezvládl. „Jestli není ještě na dně, admirále, je každopádně ve smrtelném nebezpečí.“

Warden ho napjatě pozoroval. Hardin bubnoval nervózně prsty na opěradlo křesla. Cullinane se perfektně ovládal. „Z čeho tak usuzujete, veliteli?“

„Je to v té barvě, kterou ji zevnitř natírali během posledních oprav,“ hrčel překotně Renslow.

Cullinane zamrkal a pravil zdvořile: „V barvě?“ Renslow si postačil všimnout ironického úsměvu na Wardenových rtech. Musí jim připadat jako naprostý blázen…“Aljaška jako každá ponorka je zcela uzavřený systém,“ začal náhle logicky chrlit Renslow. „Pro nátěry použili barvu nového složení, která nebyla dostatečně otestována. Barva odpařuje toxické látky, jenž jsou nebezpečné za jakýchkoli okolností. O specifických okolnostech daného cvičení ani nemluvě.“

Cullinane mu vpadl do řeči: „O jakém cvičení to mluvíte, veliteli?“

Renslow se nadechl. „Posádka byla záměrně zmanipulována tak, aby uvěřila, že se nachází na prahu třetí světové války. Pouze kapitán, jeho zástupce a lékař vědí, že se jedná o cvičení.

Plavidlo je vyzbrojeno čtyřmi cvičnými strategickymi raketami, jež má odpálit, jakmile k tomu dostane rozkaz.“

Warden si nápadně odkašlal. „Hezká ukázka úrovně utajení v námořnictvu, není-liž pravda, admirále? Se stejným úspěchem si můžete dát místo okenic síť proti mouchám.“

Cullinane ho ignoroval a naklonil se prudce k Renslowovi: „Který z těch tří vám to vyzradil?“

„Žádný,“ odpověděl váhavě Renslow.

„Nezáleží na tom, jak jsem se to dozvěděl, pane. Alespoň teď to není to nejdůležitější.“

Od ovládacího pultu promluvil poručík Chavez. „Pane admirále.

Přijal jsem zprávu od velitele jedenáctého námořního okruhu.

Trieste Three je v přístavu San Diego. Velitel chce vědět, zda ji má připravovat pro plavbu na východ.“

Cullinane zavrtěl hlavou. „Ne. V operačním prostoru je pro ni mělko.“

Takže šla skutečně ke dnu, blesklo Renslowovi hlavou. Cullinane jako by mu četl myšlenky. „To jsou předběžná bezpečnostní opatření, veliteli. Říkal jste nám něco o barvě.“ Cullinane pokynul Hardinovi, aby soustředil pozornost. Zato Warden zavrtěl hlavou a ušklíbl se.

Renslow si odkašlal a začal uceleně a logicky vyprávět o tom, co se mu podařilo zjistit: o Gradowovi a jeho útoku proti vlastní ženě, o incidentech mezi dělníky v loděnici, o primitivních pokusech s myškami, které prováděli v továrně Pigment…

Cullinanenaslouchal pozorně a soustředěně a přerušil ho jen dvakrát, aby si ujasnil přesný smysl sdělovaných informací. Když se Renslow nakonec odmlčel, zvrátil se Cullinane hluboko do křesla, zamnul si bradu, upřel pohled stranou a znehybněl. Bylo patrno, že potřebuje nějakou chvíli, aby strávil celý dosah Renslowova sdělení. Nastalé ticho přerušil Warden širokým úsměvem v tváři.

„Veliteli, tohle je tedy ta nej-fan-tas-tič-těj-ší… bezesporu ta nejfantastičtější historka, jakou jsem kdy slyšel.“ Otočil se ke Cullinanovi. „Doufám pevně, že z toho neberete vážně ani slovo.“

Cullinane vzhlédl k Hardinovi. „Jaký je váš názor, doktore?“

Hardin střelil okem po Wardenovi. Ruce se mu lehce třásly a v obličeji mu stál pot. Hardin byl muž středu. Renslow pochopil, že mezi Wardenem a Cullinanem zuří tichý boj a že je krajně urputný.

„Po pravdě řečeno nevím, co si o tom mám myslet, admirále.

Samozřejmě vím, co je to psychóza, uměle vyvolaná chemickými prostředky.“

Renslow si povšiml, že Cullinanovi se mihl tváří stín znechucení.

„Pane doktore, obtěžoval byste se laskavě a prokonzultoval věc s vašimi odbornými spolupracovníky? Potřeboval bych vaše předběžné závěry,“ admirál se podíval na své hodinky, „během hodiny.“ Hardin vytřeštil oči. „Nemohu to stihnout do Washingtonu a zpět během jedné hodiny –“

„Sejděte dolů do haly a vytelefonujte to, doktore. Mají tam prověřené bezpečné linky.“ Hardin přikývl na souhlas, šlehl okem po Wardenovi a zmizel v zadních dveřích. V tu chvíli se ozval hlas z reproduktoru: „Pane admirále, o Žukovovi nemáme stále žádnou aktuální zprávu.“

Cullinane se naklonil nad mikrofon ovládacího pultu. „Zkuste to znovu přes Blandiniho. Ať se ho znovu pokusí lokalizovat, jestli může.“ Náhle se otočil k Wardenovi. „Něco nového na diplomatické frontě? Ministerstvo zahraničí nemá nic?“

Warden pokrčil rameny. „Jestli nemá, bude brzo mít. Vždycky, když je někde skřípnem, začnou Rusové okamžitě ječet.“

„Počítám, že tentokrát si své protesty pětkrátrozmyslí, než s nimi přijdou na trh,“ pravil Cullinane zadumaně.

„Tak či onak, s tím si musíte poradit vy aministerstvo zahraničí.“

Warden uchopil svou diplomatku. „Samozřejmě, admirále. Děkuji vám za důvěru.“ Hlas mu přetékal sarkasmem. „Jsem rád, že jste nám přijel zvednout náladu,kapitáne. Nebýt vás, bloudili bychom tu jakoslepí v hloží.“

Jakmile za Wardenem neslyšně zaklouzly dveře, pocítil Renslow téměř fyzicky, jak v modulu opadlo napětí. Tady nešlo jenom o Aljašku. Řidicí modul byl napěchovánkonfliktem dvoumužů silné vůle,jejichžprofesionální reputace byla v sázce. Renslow si uvědomil,jaknerad by tedstál na admirálověmístě.Jenže– není na tomRenslow koneckonců stejně? Warden Renslowovým informacímnepřikládalvíry, aniž vůči němu překypoval projevy sympatií…

„Došla zpráva z velitelství strategického letectva, admirále,“ ozval se tichý hlas v reproduktoru.

„MIROS dostal povel k pátrání laserem z nízké oběžné dráhy, v modrém spektru. Během třiceti minut bude napozicia odvysílá počítačový obraz kritickéhokvadrantu.“

Renslowa polilo horko. MIROS. Silně utajovaná pozorovací a výzvědná družice vojenského letectva, o níž u námořnictva dohromady nikdo nic pořádného nevěděl. Jednou se jim o ní zmiňovali nainstruktáži. Družice vybavená laserem pro vyhledávání objektů v modrém spektru, její signály byly schopné pronikat hluboko do nitra oceánu… Jak hluboko, jim nikdo neřekl. Jenže to znamená, že Aljaška už možná leží na dně a s ní sto čtyřicet jeho nejbližších přátel a kolegů. Anebo je nasazení družice jen další z řady preventivních opatření?

Ozval se Chavez: „Hornet nám odvysílá výsledky každého přeletu družice– souhrn všech negativních nálezů.“

Cullinane přikývl na souhlas. „Kdyby něco objevili, okamžitě se na ně napojte. Zařidte, ať nám to odvysílají živě sem na obrazovku do modulu.“

Tady se hraje o něco víc než jen o Aljašku, začínalodocházet Renslowovi. Co s tím má k čertu společného Žukov?

Cullinane se odtrhl od pultu, přešel kolem Renslowa a svalil se do nejbližšího křesla v pozadí modulu. Ve tváři měl vepsány stopy hluboké únavy. Renslow se ani nepokoušel odhadnout, jak dlouho je už Cullinane na velitelském stanovišti.

„Davide, ať mi pošlou sendvič a kafe.“ Potom vrhl pohled směrem k Renslowovi. „Dáte si taky něco, kapitáne?“ Zamyslel se a po chvíli dodal: „Klidně si objednejte. Mám takovou tuchu, že si tu s námi nějakou chvíli pobudete. A měl bych vám asi povědět pár zajímavých drobnůstek…“

Hardin se vrátil za hodinu. V ruce svíral haldu poznámek a tvářil se vyplašeně. „Prodiskutovali jsme to s mými kolegy na pracovišti a vyžádal jsem si názor dvou prominentních psychobiochemiků, z nichž jeden je nositelem Nobelovy ceny.“

„K věci, doktore,“ přerušil ho Cullinane rázně. Hardin se zatvářil dotčeně. „Jsou toho názoru, že verze kapitána Renslowa je ve skutečnosti možná. Dr. Paley navrhl prowést podrobnou enzymatickou analýzu a –“

Cullinane se otočil k Renslowovi. „Máte vzorky té barvy?“

„U kapitána Pierce jí mají celý galon.“

„Dobrá, pošleme pro něj. Pane doktore, váš tým si teď vezme tu barvu a protáhne ji veškerými laboratorními rozbory, jakých je vůbec schopen. Co kdybychom povolali také dr. Paleyho? Má právo přístupu k utajovaným informacím?“

„Mám takový dojem, že –“

„To je fuk. Vydejte mu jednorázové povolení jménem velitele námořních operací. Povězte mu všechno, co potřebuje vědět. Ten rozbor chci mít za každou cenu, a to během několika hodin. Nikoli dní!“

„Udělám vše, co je v mých silách,“ prohlásil Hardin a vyrazil ke dveřím. „Doktore?“Hardin se otočil. „Prosím.“

„Udělejte podstatně víc.“

Reproduktor opět promluvil. „Pane admirále, máme tu zprávu od kapitána Blandiniho. Do oblasti se blíží sovětská hladinová loď.

Sonar indikuje přítomnost další řadové sovětské ponorky v oblasti. Identifikovaná jako Vyšinský, modifikovaná třída Alfa.“

Cullinane se přemístil k Chavezovi. „Spojte se s ministerstvem zahraničí. Řekněte jim, že nám Rusové budou za chvíli nabízet pomoc. Ať odmítnou všechny jejich nabídky. Ať varují Sověty, aby se drželi zatraceně stranou, jestli nechtějí přijít k úrazu při záchranných operacích, které hodláme podniknout.“

„Budeme chodit po tenkém ledě, pane admirále.“

„To mi nemusíte dvakrát připomínat.“Otočil sek Renslowovi. „Musíme vycházetz předpokladu, žemáte prostě pravdu. Hardinovi to bude trvat několikdní, než bude schopen nám předložit nějaký slušný výsledek.“

„Pokud jde o tu barvu, jsem si naprosto jist,“ odpověděl Renslow a náhle dodal změněným tónem: „Aljaška utonula, mám pravdu?“

„Chápu vás. Máte na palubě řadu přátel,“ řekl Cullinane s účastí. Přešel zpět od odpočivného rohu modulu, pohodlně se usadil. Renslow zaregistroval, že admirál stárne od minuty k minutě. „Obávám se,“ zasípaladmirál unaveně, „že musíme vycházet z toho nejhoršího předpokladu.“

„To jest, že Aljaška šla ke dnu a je nezvěstná?“

„To není ten nejhorší předpoklad,“ pravil Cullinaneuvážlivě. „Ještě horší předpoklad je ten, že Aljaška jev pořádku a začala se před námi schovávat. Že celáposádka, od důstojníků až po mužstvo, upadla do stavu těžké psychózy, vyvolané chemickými látkami, a že…“ Zde se Cullinane přerušil a zahleděl na Renslowa.

Renslow na zlomek vteřiny zahlédl v admirálových očích záblesk hrůzy.“… a že tato posádka je přesvědčena, že třetí světová válka už vypukla a že oni, tedy Aljaška, obdržíběhem nejbližších několika hodin příkaz k raketovému útoku.“ Udělal ještě jednu pauzu. „V tuto chvílito ještě neví nikdo než my, kapitáne. Ale obchází mě hrůza při pomyšlení, co asi udělají Rusové, až se domáknou pravého stavu věcí.“

37.

Čtyři hodiny poté, co se ozvalo osudné ťuknutí a co podnikli únikový manévr, odvolal Harris torpédový poplach. Žukova se jim nepodařilo zaměřit a Harris byl nucen přiznat, že nemá ani tu nejmenší představu o tom, zda se sovětská ponorka vzdálila, či zda leží někde nablízku a číhá na Aljašku, až se projeví.

Americké ponorky Trident se sice vyznačují supertichým chodem, jenomže kdyby byl Žukov skutečně za rohem, mohl by bez potíží zachytit i tlukot jejich lodní vrtule.

Van Meer se právě chystal opustit řídicí středisko, když Olson, držící sonarovou hlídku, ohlásil: „Provoz na hladině.“

Harris vyhlásil už podruhé režim absolutního klidu. V průběhu příští hodiny ohlašoval Olson jedno za druhým jména plavidel, soustřeďujících se nad jejich hlavami. Určil přítomnost letadlové lodi Hornet, nacházející se ve vzdálenosti asi dvou mil. Hornet byla původně mateřská letadlová loď z dob druhé světové války, kterou později přestavěli pro boj s ponorkami. Z dálky se k nim velkou rychlostí přibližovaly také torpédoborce třídy Spruance Kinkaid a Elliott, patřící k 2. flotile. Kdesi za nimi se pohybovaly sovětské traulery, o nichž neměli ve fonotéce záznam a nemohli je tudíž identifikovat. Nakonec lokalizovali ještě Vyšinského, sovětskou ponorku třídy Alfa.

„Snaží se zaujmout bojovou sestavu,“ poznamenal Harris a svraštil obočí. „Horší taktiku ani nemohli zvolit – shluknou se do houfu, když mohou každou chvíli očekávat jaderný úder.“

„Stačí jedna raketa a odskáčou to všichni,“ souhlasil živě Constanza.

Van Meer si bez námahy domyslel, co se nahoře děje. Aljaška odmítla reagovat na volání Chicaga o pomoca hned nato vyhledala útočiště pod inverzní vrstvou. Celý vtip byl v tom, že Chicago se svým poškozeným hydrolokátorem je beztak nemohlo lokalizovat. Věci se měly s největší pravděpodobností následovně: bezprostředně po kolizi se Chicago pokusilo navázat spojení s Aljaškou, a když ta neodpovídala, spojilo se Chicago se základnou v Norfolku a nahlásilo, že Aljaška šla pravděpodobně ke dnu. A nad nimi se mezitím soustředila záchranná plavidla:

Američané pátrají po Aljašce a Sověti přispěchali na pomoc Žukovovi.

Van Meer přejel, pokolikáté už, pátravým pohledem po přítomných:

Harris měl výraz zvířátka, zahnaného do úzkých, a jeho stísněnost se přelévala na Constanzu,Spencera a další členyposádky.

Rozváděts nimidiskusi nemělo smysl. Alespoň ne zde a ne v tuto chvíli. Všichni do jednoho se zhlíželi v Harrisovi jako v neomylném proroku… Harris se rozhodl, že se s využitím příkrovu inverzní vrstvy pokusí odpoutat od všech hladinových plavidel. „Máme své zvláštní poslání. Nemůžeme riskovat, že se dostaneme do nějakého zbytečného konfliktu s těmi nahoře.“

Spencer, držící službu u kormidla, si ulehčeně vydechl. „Trůněj si tam nahoře jako kachny na rybníce.“

Van Meera píchlo u srdce. Harris se rozhodl opustit operační oblast Aljašky a záchranná jednotka, kterou jim vyslali na pomoc, po nich bude v těchto vodách marně pátrat…

V důstojnické jídelně, o něco později, je Harris zasvětil do svých dalších plánů. „Máme vyhlášený druhý stupeň pohotovostimodrý. Situace nad námi se může každou chvíli radikálně změnit, a to bez jakéhokoli předchozího varování. A potom,“ roztáhl paže v odevzdaném gestu, „potom po nás začnou pálit vším, co jim přijde pod ruku.“ Kysele se ušklíbl. „A budou to oni, kdo zaútočí první.“ Opřel sedo opěradla a odmlčelse, jako by chtěl ostatním poskytnout prostor k vyjádření. Van Meer horečně rozvažoval, k čemu Harris spěje. Nakonec toza všechny vyslovil MacGowan. „Chcete tím naznačit, kapitáne, že se to všechno může semlít tak rychle, že nám z velitelství ani nestačí vyhlásit červenou pohotovost, anebo dát přímo příkaz k raketovému útoku?“

Harris přikývl s uspokojením na souhlas, zjevně potěšen tím, jak rychle ho posádka pochopila. „Přesně tak, MacGowane. Naše družice mohou teoreticky zaměřit rakety okamžitě po tom, jakmile je protivník odpálí. Zbude nám tedy patnáct minut, maximálně půl hodiny na to, abychom provedli odvetný úder. Jenže– to všechno je jen krásná teorie. Prakticky to může všechno vypadat úplně jinak.“

V jídelně se rozhostilo tísnivé ticho. Udall zbledl, a když promluvil, chvěl se mu lehce hlas. „Co tedy navrhujete, kapitáne?“

Harris se naklonil v křesle kupředu. „Jestli k tomu dojde, budeme se muset rozhodnout sami. To znamená – vybrat si svůj vlastní čas k akci a vést náš boj na vlastní pěst. O tom, co se děje nahoře, se budeme dovídat z relací, které nám budou vysílat. Jestliže bude vysílání přerušeno nebo jestli jednoduše ztratíme spojení anebo jestli se obsah zpravodajství radikálně změní, pak nemusíme mít pochybnosti o tom, co se tam nahoře odehrálo.“ Temně se pro sebe usmál. „A nikdo nám nebude muset radit, jak na to máme odpovědět.“

Van Meerovi se zdálo, že mu zamrzají vnitřnosti. Washington konečně přišel na to, že se mu celé cvičení vymklo z rukou, a radiotelegraficky zrušil celé cvičení. Jenže Harris odmítl uvěřit rozkazu svého velitelství. A stejně tak posádka. Velení lodi se rozhodlo pro raketový útok na vlastní pěst – a za každou cenu.

Většina důstojníků v jídelně naslouchala Harrisovým vývodům s ochotným souhlasem. Jen Messier si podržoval v tváři neproniknutelný kamenný výraz, a Okamoto se tvářil naprosto popleteně.

Náhle se ozval Moskowitz. Van Meer si povšiml, že Moskowitz má pod světlem stropní lampy temeno úplně zpocené. „A já si myslím, že nemáme právo zaútočit, pakliže k tomu nedostaneme… od někoho… přímý rozkaz.“

Do věčnosti skanuly dvě vteřiny napjatého ticha. Pak už byl Harris na nohou a tloukl pěstí zběsile do stolu. „Jenomže přesně o tom je tady řeč, pane! Nezbude už, jednoduše řečeno, nikdo, kdo by nám ten rozkaz vydal, rozumíte tomu?“

„Myslím, že poručík má pravdu,“ vmísil se rychle van Meer.

„Nemáme právo odpálit jadernou nálož, aniž bychom k tomu dostali jasný přímý rozkaz. Ještě stále je tu možnost, že bojová pohotovost a všechny poplachy budou nakonec odvolány.“

„To je váš názor?“ optal se Harris a odfrkl nosem. „Jakmile odpálíme rakety, nikdo už je živou mocí nevrátí zpět,“ pokračoval van Meer vehementně.

„Vane,“ opáčil Harris výhružně, „jestliže obdržíme zprávu, že bojová pohotovost byla zrušena, budeme také vědět, kdo nám tu zprávu posílá, nebo snad ne? Ale ani v tom případě se nevrhneme do akce bezhlavě. Určitou rozumnou dobu vyčkáme, jestli neobdržíme další zprávy. Probereme si je a pečlivě vyhodnotíme.

Sami si uděláme přesný obraz o situaci.“

Van Meer doufal, že se mu podaří uhrát den či dva, než se zešílevší Harris a zmanipulovaná posádka rozhodnou k jadernému útoku na vlastní pěst.

„Netušil jsem,“ pravil náhle MacGowan s očima probodávajícíma van Meera, „že důstojnická jídelna je debatní demokratický klub.“

„Van dobře ví, kdo je tu velitelem,“ pravil Harris měkce. V očích měl zvláštní výraz a van Meer se snažil uhádnout, co za ním vězí.

A náhle to věděl. Harris nenávidí a smete každého, kdo se mu postaví do cesty.

Harris z ničeho nic rozpustil poradu a pokynul van Meerovi rukou, aby setrval. Chwíli si prohlížel desku stolu, jako by se vyhýbal střetu s van Meerovým pohledem. Potom úskočně zvedl zrak. „Vane, nadhodil jsem taky možnost, že máme na amerických lodích sovětské agenty.“

„Co tím chceš říct?“ zeptal se mechanicky van Meer – a náhle mu to došlo. „Doktor mi ohlásil, že na Aljašce došlo k radioaktivnímu zamoření.“

„Dali jsme vydrhnout a dekontaminovat paluby.“

„Ale zapomněl jsi mi to oznámit.“

Van Meerovi stoupla do tváří červeň. „Měl jsem za to, že ti to nahlásil doktor Schulman.“

Harris bez komentáře přikývl. „Co dohromady víš o Baileym?“

Van Meer upadl do rozpaků. „Jestli se mě ptáš, zda je Bailey sovětský agent, pak odpovídám: nemyslím si to.“

Harris se zatvářil vychytrale. „Nebyl bych si tím tak jistý. Ani já ani ty o něm nevíme víc, než co má zapsáno v kádrových materiálech. Agentem může být klidně on.“

„Co hodláš udělat?“ zeptal se van Meer opatrně. „Dám ho sledovat,“ usmál se Harris chladnokrevně. „Můžeme jich mít na palubě i víc, a v tom případě je Bailey všechny zná. Podáme mu provaz a počkáme si, až se na něm sám oběsí!“

Pokýval spokojeně hlavou. „Zpravidla se agent odhalí sám.“

Chtělo by to sklepení, spoře osvětlené čadícími loučemi, pomyslel si van Meer hořce. Tam by Harrisovy věty nevyznívaly zdaleka tak neskutečně jako pod studeným střízlivým osvětlením důstojnické jídelny. Rád by věděl, zda Harrisova slova byla míněna jako varování také na jeho adresu. Van Meer se Harrisovi postavil už dvakrát. Potřetí by se mu to mohlo stát osudným.

Musím něco podniknout, přesvědčoval sám sebe zmateně, kráčeje chodbami směrem ke své kajutě. Zatím jsem získal určitý odklad, i když, soudě podle všeho, nikoli nadlouho. Nemám žádné spojence, vyjma labilního doktora Schulmana… a možná také Messiera. Ne že by Messier nevěřil tomu, co se na lodi odehrává – věří, ale nikoli na sto procent. To už je za dané situace určitá výhra. Tak či onak, Messier nepodlehl davové psychóze, zavládnuvší na palubě Aljašky, tak plně a bezvýhradně jako zbytek posádky. Messier je do jisté míry imunní, možná v důsledku vrozeného cynismu. Anebo přijímá všechno s poněkud větší rezervou, než je v kraji zvykem… Rozhodl se, že si s elektrotechnikem promluví.Vracel se spoře osvětlenými chodbami kolem kajutposádky a náhle se zastavil u dveří velké ložnice.V jedné z kójí se hrály karty.

Ve slabém světle lampičky rozpoznal Leggetta, Geraniose, Clingera a McCuna. Věděl dobře, že by neměl postávat za dveřmi, aby ho mužstvo nenačapalo, jak je odposlouchává, ale nedalo mu to a zůstal stát.

„To je všechno, co mám,“ slyšel Leggetta. „Dvě stědoláčů.“

„Estlije chceš ještě někdyuvidět, musíš vyvalit dalších sto,“ promluvil McCune.Přidal se Geranios. „Slyšels, Leggette. Esli je chcešzpátky, musíš přihodit stovku.“

„Panebože,to je celejmajlant,“ namítl stísněně Leggett.

Clinger se uchechtl. „Snad si nemyslíš, že je stačíšještě někde utratit?“ Van Meer se vtlačil hlouběji do stínu. Celou konverzací prostupoval jakýsi zlověstný tón. „Mám jenom tenhle prsten,“ ozval se Leggett. Abynerušili ostatní světlem, spustili z horní palandy pokrývku tak, že zakrývala prostor jejich kóje. „Dej ho sem.“

„Nemůžu ho sundat, je zaříznutý do prstu.“

„Ukaž ruku.“ Nastala pauza, v níž si hráči zřejmě prohlíželi prsten jako Leggettovu sázku do hry. „Dobrá, jedeš dál. Všichni jedou?“ Ozvalo se souhlasné mručení. „Můžete se jít vyplakat na klády, cucáci. Hlásím dvě esa. Dej sem bank.“

Z kóje se ozvalo šustění přemísťovaných bankovek. „A co ten prsten, Leggette?“

„Neblbni, brácho. Říkal jsem ti, že ho nemůžu sundat. Budeš si muset počkat.“

„Počkat? A zrovna tobě, ty hajzliku?“

Van Meer poznal Geraniasův hlas. „Klidně natáhniruku. My už ti ho sundáme.“

„Co chcete udělat? Kriste Ježíši!“

Van Meer se vrhl kupředu. Geranios byl předákemúseku.

Leggett zaječel.Van Meer strhl pokrývkuz okraje horní pryčny. Na posteli seděl McCune s výrazemzadostiučinění. Clinger zíral s otevřenou pusou na Geraniase.

Geranias stál a v ruce svíral malý chirurgický nožík. Leggett seděl v předklonu a tupě si prohlížel levou ruku.

Na pokrývce postele, oddělen od ruky čistým řezem, ležel Leggettův prsteník a na něm tenký zlatý prstýnek, lehce zbarvený krví.

O hodinu později seděl van Meer v kajutě na svém lůžku, unavený a otřesený. Geranios byl uvězněn a izolován. Schulman odvedl čistou práci a zastavil Leggettovi krvácení. Van Meer po chvíli váhání sáhl do kapsy, vytáhl tubičku od aspirinu, sňal víčko a nasypal si do dlaně dvě tabletky equavilu. Dostal chuť je zapít whisky. K čertu s vedlejšími účinky.

Stál zrovna nerozhodně uprostřed kajuty, v levé ruce tabletky s lékem, v pravé skleničku s whisky, když se ozvalo nenadálé zaťukání na dveře a dovnitř vpadl Schulman, aniž vyčkal vyzvání.

Van Meer přikryl instinktivně levou dlaní sklenici s whisky a nechal tabletky klesnout ke dnu.

Schulman se posadil do křesla a vzdychl. „Jak hodláte naložit s Geraniosem? Před soud ho nedostanete dřív, dokud se nepřežene ta válka.“ Uchechtl se. „Jenže pak už dáte stěží dohromady nějaký kloudný soudní dvůr.“

Ohledně „zuřící války“ měl van Meer už něco na jazyku, ale spolkl to: za dané situace nemělo smysl Schulmana ještě víc dráždit. „To je Harrisův problém,“ pravil smířlivě. „Však on už něco vymyslí.“

Schulman pohodil hlavou a zvědavě k němu vzhlédl svýma zúženýma očkama. „Víte jistě, že Leggett neohrožoval Geraniose? Nevytáhl na něho nůž nebo podobně?“

Van Meer zavrtěl hlavou. „Chápu vás, doktore. Geranios je váš předák. Je to normální, že se ho pokoušíte obhájit.“

„Asi už to měli mezi sebou rozdané dlouho,“ pravil Schulman zamyšleně a upřel unavené oči na van Meera. „Jedno je jisté: na Aljašce není tak těžké upadnout v nemilost. Po vás pase Harris.

Na mě zase něco chystáConstanza. Myslím, že mi nemůže odpustit můj židovský původ.“

„Z čeho usuzujete, že po vás Constanza jde?“ Schulman se naklonil kupředu a řekl pološeptem. „Panebože, nevšiml jste si, jak po mně mžourá?“ Van Meer zavrtěl odmítavě hlavou. „Máte prostě brouka v hlavě, doktore.“

„Já ne. Ale Constanza určitě.“

Schulman spustil oči a povšiml si láhve s whisky, stojící na podlaze u van Meerových nohou. „Dobrá kvalita,“ pokýval souhlasně hlavou. „Protože jste si ji na loď jistě nepřinesl sám, musel vám ji někdo dát. Cermak?“

„Přesná úvaha.“ Van Meer odšrouboval víčko a podal láhev doktorovi. „Zavdejte si. Cermak tvrdí, že s přihlédnutím k mezinárodní situaci patří tvrdý alkohol k rychle se kazícímu zboží.“

„Půjdu za ním a řeknu mu –“

„Aby vám věnoval taky jednu? Zakroutí vám krkem. Kdyby se to rozkřiklo, zabaví Harris všechen chlast,co najde na palubě.“

Schulman si zkušeným pootočenímzápěstí nalil přesnou dávku do skleničky, jedním rázem ji vypil a olízl si rty. „Ta má ale říz. To není jako ty pančované slivky, co prodávají v krámě.“

Van Meer seděl a už nepil. Jen čas od času se zadíval na skleničku, kterou držel stále ještě ze setrvačnosti v ruce.

Tabletky equavilu se v ní už rozpustily a čirost nápoje se sotva znatelně zakalila.

„Víte,“ rozkládal Schulman zeširoka, „pamatuju doby, kdy jste si pro své prýmky musel sáhnout až na dno půllitrové sklenice s whisky.“ Van Meer zvedl hlavu. „Jak to?“

„Když vás povýšili, vzali vaše nové frčky a strčili je do půllitru. A půllitr zalili whisky až po okraj. Než jste se k nim propil, byl jste namazaný jako tágo a ty frčky vám museli připnout ostatní.“

Doktor si ztěžka vzdychl. „Pak přišel někdo s tím, že půllitr whisky je potencionálně smrtelná dávka, a tak to zatrhli. To je celá ta potíž s naším námořnictvem: ztratilo úctu k tradici. Ve Washingtonu si myslí, že můžou nahraditpravého námořnického ducha penězi. Jenže to nefunguje, Vane.

Člověk potřebuje taky ideál, a ne jenom prachy.“

Schulman povstal a už se měl k odchodu, když si povšiml van Meerovy plné skleničky. „Snad to nenecháte vyschnout, Vane?“

„Ztratil jsem chuť,“ odpověděl van Meer a hlavou mu kmitl sotva zformovaný nápad. Schulman se málem rozčilil. „Přeci nevylejete takovou dobrou whisky do umyvadla?“

Van Meer k němu natáhl ruku se skleničkou. „Přihnul jsem si už z láhve, než jste přišel.“

„Jste dobrý člověk, Vane.“ Schulman přijal nabízenou sklenici a znovu se svalil do křesla. Pomalu a s chutí začal potahovat ze sklenky. „Říkal jsem vám někdy, že mám sestru, která učí na Harvardské univerzitě? Musím pořád myslet na to, že jestli zasáhnou přístav v Bostonu, zemře v ten okamžik i Marta.“

„Povězte mi něco veselejšího, doktore.“

O pět minut později dorazil doktor Schulman svou whisky a zašklebil se. „Nic už není, jako bývalo. Ani dobrá whisky. Už i tahle má tu mizernou příchuť.“

38.

Pokoj v hotelu Tabard Inn byl sice zařízen poněkud staromódněji, než je běžné v moderních hotelích, o to byl však prostornější a útulnější. Renslow byl rád, že dal na Chavezovo doporučení. Musel se pousmát, když si připomněl, za jakých okolností tu kdysi bydlil Chavez…

Vtiskl hotelovému poslíčkovi do dlaně spropitné, hodil swůj kufřík na postel a otevřel ho. Obsah kufru byl zabalen s nevšední pečlivostí. Jedna z výhod soužití s Elizabeth byl její dobrý zvyk neptat se a nestěžovat si, když jí Renslow oznámil, že musí okamžitě odjet. Naopak, Elizabeth se ochotně ujímala balení a zajišťovala mu hotelové rezervace. I tentokráte je společné přípravy k Renslowovu odjezdu sblížily a Renslowa napadlo, jak by to bylo příjemné, kdyby sejejich manželství mohlo udržovat na této úrovni… Jenže tak tomu nikdy nadlouho v minulosti nebylo a také nebude. Alespoň ne do té doby, dokud se v jejím životě bude vyskytovat Harris.

Zapnul televizor, a aniž vyčkal obrazu, odebral se do koupelny s holicím strojkem v ruce. Koupelna byla zařízená ve starém slohu a po jednom otočení se z kohoutku vyhrnula horká voda. Renslow se vysprchoval a oholil, vrátil se do pokoje a oblékl si letní šaty, jež mu Elizabeth pečlivě složila do kufříku. Na stolečku našel od ruky umně vyvedený jídelní lístek. Přejel jej očima: s ohledem na skvělou pověst místní kuchyně se ceny nezdály nijak přemrštěné.

Renslow se usadil do křesla a právě se začal vžívat do bohapustého děje na televizní obrazovce, do nesmyslné motocyklové honičky dvou kalifornských policajtů, když se ozvalo zaklepání na dveře. Žádnou hotelovou službu nevolal, a proto překvapeně povstal. Mohl by to být také Cullinanův posel…

Elizabeth měla na sobě tvídový cestovní kostým a přes rameno lehkou leteckou tašku. Byla bezvadně nalíčená, ostatně jako vždy, jen oči se dívaly chladně, a jaksi ostražitě. „Mohu dál?“

Ustoupil stranou. Elizabeth prošla kolem něho dovnitř, vybrala si vzdálenou polstrovanou židli u okna, usadila se a upřeně jej pozorujíc si začala stahovat rukavičky. „Admirálův pobočník mi řekl, že tě najdu tady.“

Renslow zatoužil po tom, aby zmizela tak náhle, jako se objevila.

Neměl zapotřebí, aby ho někdo rozptyloval, právě teď, kdy má starostí víc než nad hlavu.

„Proč jsi sem jezdila, Liz?“

„Zachtělo se mi,“ opáčila obratem.

„Mám na palubě Aljašky také několik přátel.“ Rozhlédla se po pokoji a ustavila pohled na Renslowově lůžku. „Zeptala jsem se předem. Mají volné pokoje, takže tě nebudu obtěžovat.“

Nebyl si jist, zda v jejím hlase nezaslechl slabé zaváhání. Třeba od něho očekává pozvání ke společnému pobytu. Ačkoli – není to moc pravděpodobné, uzavřelsvou krátkou úvahu Renslow.“Xo se staráš o Aljašku?“ pravil nepřístupně.Jako by práskl bičem.

„Šla ke dnu, není tomu tak?“

„Jak tě to napadlo?“

„Za prvé jsi vystřelil do Washingtonu jako splašený, aniž jsi se zmínil jen slovem,“ rozkládala pomalu a přitom ho pozorně sledovala, jako by čekala na jediné nepatrné gesto, jež by potvrdilo její předpoklady, „a za druhé – něco už se také šušká.“

„Neuplyne den, aby nepřišly nějaké drby.“ Vzdychl. Odhrnula rukou záclonu z okna. „Moc hezký výhled ti teda nedali.“ Vrátila se k němu pohledem. „Když odjíždíš na moře, vím, že odjíždíš do bojových podmínek. Jenže na břehu máme stále mír a ostatní normální manželské páry mezi sebou hovoří, víš?“ Oči se jí naplnily zmatkem a rozhořčením. „My manželky vždycky víme, když se něco stane. Nevíme sice přesně co, ale víme, že se něco děje. Dokonce se povídá, že tahle hlídková plavba má být velmi krátká. Některé ženy už volaly na základnu, ale tam je jednoduše odbyli.“ Po chvíli mlčení dodala: „V tom si vojenské námořnictvo nepočíná zrovna moc chytře.“

„A ty jsi také znepokojená?“

„Samozřejmě. Znám hodně těch žen i mužů.“

„A některé z nich lépe než ostatní.“

„Jak dokážeš být jemnocitný,“ opáčila zlobně.

Zvedla se, vyňala z tašky papírový sáček a položila jej na postel. „Nikdy jsem o sobě netvrdil, že trpím útlocitem,“ odvětil podrážděně. Proč ksakru nezůstala sedět na zadku v New Londonu?

Teď už na ní bylo patrné, že se rozzuřila. „My si nemůžeme říct ani dobrý ráno, abychom se u toho nepoštěkali, co, Ale? Dobrá, hned tě uklidním. Bojím se o Stephena Harrise. Kdysi pro mě něco znamenal. Bojím se také o Mikea Constanzu a Tonyho Cermaka– Milly Cermaková je moje nejlepší přítelkyně. A měli jsme doma na návštěvě Okamotovy a také Billyho Spencera se ženou. To všechno jsou také moji přátelé.Anebo mi chceš upřít i je?“

Cítil dobře, že má Elizabeth pravdu, a právě proto,jakousi zvráceností lidské duše, ho to proti ní popouzelo. „Strávím tu jen jednu noc,“ pravil smírně. „Admirál si mě přeje zpět brzy ráno a mám si prý vzít s sebou holicí potřeby. Možná že tam uváznu na několik dní.“

Zbledla a chytila se dlaněmi za hrdlo. „Takže přece jen ztroskotala,“ vyjekla stísněným hlasem. „Nic takového jsem neřekl,“ odbyl ji krátce. „I kdyby to byla pravda, nemám právo ti to říct,“ pravil a byl hrdý na svou formulaci, kterou si mohla vyložit, jak se jí zlíbí.Soustředěně ho pozorovala: byla na rozpacích, zda mu má věřit či ne. „Zůstanu tady ve městě,“ prohlásila nakonec, „a nechám u vás na štábu svou adresu.“

U dveří ještě zaváhala: „Udělala jsem, co bylo v mých silách.

Ale.“ Renslow jasnozřivě pocítil, že právě teď nastal ten okamžik, kdy by jí měl povědět tucet věcí, které mu dávno ležely na srdci a které by mohly změnit všechna příští léta jejich soužití. Jenže na to byl příliš unavený a příliš nesoustředěný: jak už to bývá, právě teď měl plnou hlavu jiných starostí.

„Vybrala sis špatnou chvíli,Liz.“ Oči se jí zúžily do štěrbin.

„S tebou bylo vždycky těžké natrefit na ten správný moment, Ale.“

A pak už byla ze dveří a po chodbě se ozýval jen rychlý klapot podpatků, tlumený hotelovými koberci.

Měl bych se za ní rozběhnout, napadlo ho, ale nechal ten poryv odumřít. Až někdy jindy. Za pár dnú. Až bude mít za sebou tu hrůzu se zmizením Aljašky. Až se věci usadí… Rozhlédl se roztržitě po pokoji a na posteli si všiml papírového sáčku, který tam Elizabeth zanechala. Uvnitř našel ručně zdobenou peněženku z pravé kůže. Byla to dobrá řemeslná práce starého ražení. Na dně sáčku ležel lístek s narychlo načrtnutými řádky: „Díky za všechno. Howie Gradow.“ V rohu pokoje stále blikala televize.

Policajti zmizelia nahradil je ulízaný hlasatel s večerními zprávami. Vzápětí naskočil obraz několika vojenských plavidel, kotvících v loděnicích v Charlestonu. Renslow skočil k přístroji a zesílil zvuk.

„…zdroje informují, že ve stejné oblasti se kolize účastnila ještě jedna ponorka. Ministerstvo válečného námořnictva odmítlo potvrdit či vyvrátit podezření, že Aljaška byla potopena a že další ponorka utrpěla těžké škody. Náš zpravodaj Chuck Humbrick je už v Charlestonu, kde hovořil osobně s manželkami několika členů posádky Aljašky, a také s paní Luisou Blandiniovou, ženou kapitána ponorky Chicago, ponorky, o níž se předpokládá, že byla tím druhým americkým plavidlem, které se zúčastnilo střetu…“

Na obrazovce se střihem objevila paní Blandiniová. Mladý reportér jí vrážel do tváře mikrofon a svým rozmázlým jižanským dialektem se dožadoval posledních novinek o Chicagu. Renslow se na Luisu Blandiniovou pamatoval z jednoho oficiálního večírku asi před dvěma lety: černovlasá paní jemných rysů, s krátkými poryvy nervózního smíchu a neurčitými odpovědmi. Oči paní Blandiniové přebíhaly nejistě z mikrofonu na reportéra a nemohly se ustálit.

Nakonec se pokusila o náznak úsměvu a prohlásila, že pokud tomu rozumí, tak je na palubě Chicaga všechno v pořádku. O žádné kolizi jí není nic známo, Pokud jde o ni, ví tolik, že každé vojenské plavidlo, opouštějící přístav na hlídkovou plavbu, se podrobuje přísnému režimu, a tudíž také ony, manželky členů posádky, nedostávají žádné další informace a žádné také nedostanou, dokud se jim muži nevrátí z moře zpět…

Paní Blandiniová jednoduše papouškovala oficiální verzi, kterou jí někdo nadiktoval. Renslow byl vzteky bez sebe: někdo z těch proklatých politiků, kteří mají přístup do Situační haly, něco vyžvanil. Navíc ho překvapil patos, s jakým to paní Blandiniová přednášela. Jako by nestačilo, že muži byli posíláni na moře s vědomím, že se tak či onak vypravují do války a nikdo z nich neví, jaký to vezme konec! Ne, to jim musí navíc ještě strašit manželky. Renslow tušil, že se něco takového za zády posádek děje, ale měl o tom jenmatnou představu: Až teprve smutné a vylekané oči paní Blandiniové mu daly procítit tragickou skutečnost. Teprve po chvíli si uvědomil, že Elizabeth musí pokaždé prodělávat obdobné martyrium. Jenže v jednání paní Blandiniové bylo ještě něco jiného, co Renslowa zaráželo, jakýsi tragický podtext a nedořečenost. Náhle jej napadlo, že paní Blandiniová se od svého manžela zřejmě dověděla víc, než jí oficiálně přísluší. Věděla víc, než směla vypovědět. Renslow by na to vsadil jeden svůj plat. Je docela možné, že Cullinane a ostatní důstojníci ve Flag Plotu s Blandinim hovořili přes rádio. Chicago je součástí cvičení. Blandini byl možná na Aljašce osobně a dodal o ní zprávu na pevninu. Jenže vysocí činitelé ve Flag Plotu se Blandiniho třeba neumějí pořádně vyptat. Nedokáží položit ty správné otázky.

Nikdo z nich nezná Zlatou posádku tak dobře jako Renslow.

Rozhodně ne ten budižkničemu Hardin, který si myslí, že se v posádce vyzná, má-li ji nacvakanou na svých děrných štítcích a testdiagramech. Jediný člověk toho času na pevnině, který je schopen správně vyhodnotit údaje, jež Blandini sdělí o stavu Aljašky, je on – Renslow. A Renslow je také jediným člověkem, jemuž bude posádka Aljašky důvěřovat, pakliže se velitelství podaří navázat s Aljaškou kontakt.

Renslow popadl svůj kufřík a přihodil do něj pár čistých spodků.

Ve dveřích si na vteřinu vzpomněl na Elizabeth. Až s ní příště bude mluvit, nesmí jí zapomenout říct, že v tu kritickou noc v hotelu Tabard Inn nakonec nespal.

39.

O dvě hlídky později zaregistroval sonarový hydrolokátor další ťuknutí. Na lodi vyhlásili druhý torpédový poplach. Aljaška provedla nový úhybný manévr a našla si úkryt pod hlubší inverzní vrstvou. Vznášeli se těsně nad mořským dnem a opět se pohroužili do naprostého mlčení. Po hodině měl van Meer kapesník mokrý, že ho mohl ždímat jako čerstvě vymáchanou košili,po čele mu nepřetržitě stékaly nové a nové pramínky potu.

„Situace na sonaru?“ otázal se Harris chraplavě. Olson kroutil nevěřícně hlavou. „Napřed míle daleko ani hlásku, a potom nás nachytají v podvlíkačkách! Když jsme se sem hnuli, nebylo po nich ani stopy.“

„Můžou být někde na číhané,“ uzavřel Harris. Van Meer soustředil veškerou energii na to, aby si udržel jasnou hlavu a chladný úsudek. Sám sebe musel neustále přesvědčovat, že nahoře na hladině se neděje nic neobvyklého, snad jen s tím rozdílem, že tam hlídkují americké záchranné lodě a snaží se je vší mocí najít, zatímco na Aljašce vše vypadá tak, jako by co chvíli měly vypuknout bojové akce.

Ping! V kajutě se ozvalo další ostré ťuknutí. Van Meerovi cuklo v tváři.

„Olsone!“ řekl Harris. „Nic, nic! Nic tam není,“ opakoval Olson zmateně. „Vsadím na to krk.“

„Nejde jen o tvůj krk, Olsone. Jde o nás o všechny!“ Harris pokývl směrem k van Meerovi. „Ať první důstojník nechá prohledat celou loď.“

Jestliže ťukání nepřicházelo zvenčí, muselo přicházet odněkud zevnitř. Někde uvnitř ponorky ťukal kov o kov a vydával stejně ostrý zvuk: ping!

Za hodinu se v kajutě objevil Meslinsky. V ruce svíral kovový křížek, zavěšený na zlatém řetízku. „Tady je, mrcha. Byl omotaný kolem zábradlí na žebříku. Stačilo, aby někdo vylezl na žebřík a loď byla zrovna v náklonu, a řetízek se začal otloukat o nožku zábradlí. Ping!“

„Komu to patří?“ zeptal se Harris. Otočil křížek v ruce, přečetl si nápis, vyrytý na rubu a semknul rty. „Meslinsky! Najděte Baileyho a vyřidte mu, ať se u mě okamžitě hlásí.“

Za několik minut vtáhl Meslinsky do řídiciho střediska vzpouzejícího se Baileyho. „Ty pracky okamžitě pryč, Bestie.“

Meslinsky kroutil Baileymu paži za zády. Teď ho pustil a hrubě postrčil kupředu. Bailey zakopl a brejle mu div neulétly z nosu.

Bailey si je posunul zpět anapřímil se před kapitánem. Harris mu nastavil křížek před oči.

„je to vaše?“ Bailey zamrkal. „Ano, pane.“

HarriS spustil křížek na řetízku a prsty jej rozhoupal. Křížek udeřil o kovovou vzpěru a zazvonil. Nebylo to naprosto stejné ťuknutí, ale od zvuku, který slyšeli v hydrolokátoru, se nijak podstatně nelišilo. Bailey zblednul jako stěna.

„Dva torpédové poplachy,“ procedil Harris skrz zuby. „Věděl jste, že to bude působit stejný zvuk?“

„To si pište, kapitáne, že to věděl,“ vpadl Meslinsky. „Drž hubu, Bestie. Tak co, Bailey?“

Bailey naprázdno polknul. „Ne, pane.“ Harrisův hlas zazněl ostřeji. „Nikdy bych do vás neřekl, že jste věřící, Bailey.“

Harris probodával Baileyho očima. Ticho, které vypuklo v kajutě, by se dalo krájet a všichni pozorovali Baileyho.

„Byl jsem vychován jako katolík, pane,“ odpověděl Bailey s dávkou trucovitého odporu v hlase. Znovu křečovitě polkl. „Ve skutečnosti jsem však víru dost zanedbával, s výjimkou posledních několika dnů.“

Meslinsky se otráveně odvrátil: „Kristepane…“

„Věděl jste, že každý je povinen chovat se tak, aby nezpůsobil ani ten nejmenší hluk, ano či ne?“

„Ano, pane.“

Harris pomnul křížek v prstech a náhle jej podal Baileymu s výrazem znechucení. „Vaše svoboda pohybu se omezuje na ložnici mužstva, jídelnu a pracoviště. To je prozatím vše, Bailey.“

Harris pokynul van Meerovi a ten odvedl Baileyho do prostoru ložnic. Když tam dorazili, prohodil van Meer: „Ani já jsem netušil, že jste věřící, Glenne.“

Baileyho oči se za skly brýlí zakalily. „Taky že jsem před touhle plavbou nebyl. Ale přísahám Bohu, že jestli se kdy vrátím do Států, začnu chodit pravidelně na mše.“

„Popadl tě strach z toho, co se děje nahoře?“

„Děsí mě to k smrti, veliteli.“

Van Meer se rozhodl, že bude reagovat naprostostejně jako ostatní členové posádky. Jako by válka byla na spadnutí a konec světa měl nastat každým okamžikem.

„Jestli si proti nám začnou, zaplatí za to krvavou daň.“

Bailey pohlédl van Meerovi do očí. Po zpoceném nose mu brýle sjely opět dolů. Posunul si je zpět a zaklel: obroučky měl slátané ostrým drátkem a píchl se do prstu.

„Řeknu vám to takhle, veliteli: jestli dojde k tomu, že odpálíme rakety, v ten moment jsme to už prohráli. Možná že vám to všechno dohromady dává nějaký smysl, ale já v tom žádný nevidím.“ Odmlčel se a potom zakoktal: „Už se ani pořádně nevyznám v tom, co cítím.

Ale mám v sobě něco, co lační po cizí krvi.“ Náhle se mu rozšířily oči. „Bestie se mě chystá zabít. Kouká mu to z ksichtu.“

„To si jen namlouváš, Glewne,“ pokusil se van Meer o útěchu, ale vyznělo to falešně. Sám měl z Meslinského stejný dojem.

Když ho oslovil lodní intercom, cuknul sebou: „Kapitán van Meer se dostaví do velitelovy kajuty.“

Harris ho očekával. Pokynul mu, aby se posadil, a ukázal prstem na útržek posledních zpráv, ležících před ním na stole. Van Meer po nich sáhl a přelétl je očima. Byla to sekvence z nahrané pásky, poslední přehled zpráv, který měli obdržet z těžce zkoušeného Washingtanu.

Asuánská přehrada byla bombardována a delta Nilu zatopena… obrovské ztráty na životech… Tel Aviv byl zničen jadernou bombou, kterou do města propašovali palestinští teroristé…

Sověti okupovali jugoslávské pohraničí „na ochranu Srbů, našich slovanských bratrů a soudruhů“… povstání levičáckých extremistů ve Francii bylo potlačeno, ale Paříž je v plamenech… Spojené státy předaly Sovětům ultimátum na obranu zákonných práv legitimní jugoslávské vlády… stíhací letouny amerického námořnictva ostřelují postupující předsunuté sovětské jednotky v Íránu… čínská pozemní vojska pronikla osmdesát kilometrůdo hloubi Sibiře, aniž se setkala s vážnějším odporem… letecký koridor do Západního Berlína byl uzavřen sovětskými stíhačkami a východní Německo vyhlásilo mobilizaci…

„Jedna strana se rozhodne pro preventivní ůder,“ prohlásil Harris zvolna, jakmile van Meer dočetl svitek zpráv. „A nebudeme to my.“

Poslední slova pronesl s hořkostí v hlase.

Ať už zněly docházející zprávy jakkoli nepravděpodobně a falešně, bylo jasné, že jim Harris věří. Za těch několik dní, co strávili na moři, byl van Meer svědkem toho, jak se Harris postupně mění: rozvážný a racionálně uvažující velitel ponorky se měnil ve válečníka plného zášti a podezřívavosti vůči celému okolnímu světu. Mstitel, chystající se ke skoku… Ale nedosti na tom.

Harris se stal výsměchem sobě samému, parodií na velitele vojenské ponorky v kritickou a rozhodující chvíli…

Harris sáhl po mapě Atlantiku a rozvinul ji před sebou na stole.

„Jsme teď na naší předepsané pozici.“ Ukázal prstem na mapě. „Ale vzhledem kobdrženým– nebo také neobdrženým– zprávám z Washingtonu navrhuji, abychom se přesunuli sem.“ Přejel prstem po mapě a do tváře se mu vloudil zchytralý výraz. „Barentsovo moře. Severně od ostrovů Nová Země. Počítám, že pro zahájení našeho útoku je to nejlepší poloha.“

Van Meer se zhrozil. Záchranná plavidla je budou hledat kdesi v tom prostoru, kde Aljašku registrovala naposledy. Jestliže Harris zamíří do Barentsova moře, bude úkol pátracích jednotek o to těžší, ne-li nemožný, mají-li je najít a zastavit.

„Je silně pravděpodobné,“ zkusil to van Meer, „že narazíme na ruské útočné ponorky nebo na ponorky, hlídkující u pobřeží.“

„Podstatně riskantnější by bylo, kdybychom se pokusili proniknout do Baltu,“ opáčil Harris ironicky. Van Meer pocítil, jak mu vlhne podpaží. „Nic takového jsem nenavrhoval,“ pravil smírně. „Chtěl jsem jen podotknout, že byste měl Atlantikem křižovat několika klamnými manévry a ne se pouštět přímo do Barentsova moře.“

Harris se znovu sklonil nad mapou. „To se rozumí samo sebou.“

Aspoň tak, pomyslil si van Meer. Takhle se alespoň udrží o něco déle v dané oblasti. „Jestli se věci mají tak, jak to stojí v relacích –“

Harris bouchl pěstí do stolu a mapa se svezla na podlahu. „Co tímhle krucinál chceš říct– jestli se věci mají jako v relacích?

Nečetl jsi všechny zprávy? Já jsem si žádné bojové pohotovosti nevymyslel.“ Harris pozoroval několik vteřin van Meera žhoucíma očima, potom se sehnul pro mapu a znovu ji rozvinul na stole.

„Jestli chceme s naší ponorkou něco dokázat, musíme si setsakramentsky jasně vysvětlit, o co nám jde a co chceme.“

Hlas se mu náhle zlomil do podezřele vemlouvavého tónu. „MacGowan měl pravdu: loď není žádný demokratický klub. Nepokoušej se mi ho tu zavádět.“

„O nic takového se nepokouším,“ pravil van Meer tiše a ucítil, jak se mu pohnul žaludek. Harrissovy oči byly oči člověka, který podléhá svému šílenství– a který si je toho kdesi na dně duše krajíčkem zdravého rozumu vědom.

Van Meer se otočil a vyšel z kajuty. Přepadl ho intenzivní pocit vlastní osamocenosti a více než dosud cítil, jak zoufale potřebuje alespoň jednoho spojence. Ale i kdyby se mu podařilo takového najít, zdaleka ještě nevěděl, jakým způsobem by se jim mohlo podařit zastavit Harrise a zbytek posádky. Po cestě do jídelny prošel opět prostorem ložnic a znovu se zamyslil nad proměnami, jimiž procházela posádka Aljašky. Mnoho chlapců si přehodilo přes otvory svých kójí pokrývky, aby si vytvořili vlastní soukromí. Na protějším konci dlouhé ložnice někdo foukal na harmoniku a táhlá melodie se žalostně nesla ponurým, purpurově osvětleným prostorem.

Van Meer si připomněl korálkové přívěsky, jimiž se ověnčil McCune jako ten poslední hipík. Kraťasy džínů, zarůstající brady, vzrůstající napětí, paranoia… Posádka se postupně začíná podobat… čemu vlastně?

Van Meer se rozhodl. Pokusí se promluvit s Messierem.Inženýr elektrotechnik mu přece naznačil, že si s ním přeje soukromě mluvit, a navíc se zdá, že Messierje tím všeobecným šílenstvím zasažen o něco méně než ostatní. A kromě toho je Messier v dobrých vztazích s Olsonem. To znamená, že by mohli společně získat kontrolu nad hydrolokátorem, neboť Olson je velitelem i na sonarovém úseku. Nejobtížnější však bude první krok, pokusit se oba přesvědčit, že zprávy, docházející na Aljašku, byly ve skutečnosti předem instalované a ukryté na palubě Aljašky. Jenže aby je o tom dokázal přesvědčit, bude ty prokleté pásky muset napřed sám najít.

U vzdálenějšího stolu jídelny hrálo několik mužů karty. Na stole ležely peníze. Van Meer se otřásl hrůzou: o co se asi bude hrát tentokrát? Nalil si šálek kávy, posadil se ke stolu a zaposlouchal se do hovoru kolem. Už to nebyla ta posádka, kterou znal. Všichnihovořili přidušenými hlasy, čas od času se ohlédli po ostatních, oči přivřené do štěrbin a čekali ve střehu.

Nejblíže seděli Baker, Longstreet a Fuhrman, všichni tři rakeťáci. Longstreet šeptal tak, aby ho všichni slyšeli. „Co mě nejvíc zaráží, je, že to přišlo tak najednou.“ Zavrtěl nevěřícně hlavou. „To mi neleze do hlavy. Když jsme vyplouvali, mluvilo se o tom, že zahájí to jednání SALT tři, nebo jak se tomu nadává, a taky se jednalo v OSN…“ Hlas mu odezněl do prázdna. Baker si s tím zřejmě nelámal hlavu. „Tak si s tím nedělej vrásky. Až přijde rozkaz to spustit, tak to spustíme, a je po ptákách. Na druhej den se můžeme procházet po celý zeměkouli, bude jenom naše.“

„Esli se ti bude ještě zamlouvat, chlapče.“

Do jídelny vešel Okamoto. Longstreet se posunul u stolu a Okamoto si přisedl. Van Meer si povšiml, že Chips vypadá naprosto zbědovaně. V obličeji měl napjatý výraz a oči pronásledovaného zvířete. Soustředěně usrkával svou kávu a do hovoru nezasahoval.

„Tak se mi nazdává, že tu nikdo nemá řádný ponětí o tom, jaký petardy si tu na Aljašce vozíme,“ protáhl Fuhrman. „Jinak by se tu nepoflakovali kolem, jako by se nechumelilo.“ Při těchto slovech Okamoto náhle ožil a na okamžikpřipomněl van Meerovi starého Chipse, fandu na elektroniku, jak ho znal ještě před několika dny. „Tady nejde jenom o jaderné pumy,“ pravil bezbarvým tónem.

Longstreet si ho nechápavě prohlížel. „Jak to?“

„Aljaška jako taková je puma sama o sobě. Kdybychom najeli prudce do pobřeží nebo kdyby do nás někdo prudce vrazil, explodujeme celí jako bomba a vymažeme z mapy nejbližší město. Jaderné hlavice s tím nemají vůbec nic společného.“

Longstreet potřásl hlavou. „Žes to před námi tajil, Chipsi?

Nevěděli jsme, že konvenční výzbroj má takovou ničivou kapacitu.“

Okamoto do sebe obrátil svou kávu a zesinal. „Nikdo tu nemluví o konvenční výzbroji. Také raketové motory jsou samy o sobě bomby. Každý obsahuje dvanáct tun výbušného paliva, které se stabilizuje převážně nitroglycerínem. To máte dohromady bratru tři sta tun nitroglycerínu.“ Okamoto se odsunul i se židlí od stolu. „Přeju všem sladké sny.“

Van Meer dopil kávu a chystal se k odchodu. Chodba se náhle zaplnila běžícími, mlčícími muži, spěchajícími na svá bojová stanoviště. „Červený poplach,“ ucedil jeden z nich, míjeje van Meera. „Vyhlásili červený poplach.“

Magneťák ukápl další ze svých jedovatých slin, blesklo van Meerovi hlavou. Rozběhl se směrem k bitevnímu centru. Po cestě zahlédl Schulmana, jak zmateně postává ve dveřích ošetřovny.

Schulman po něm hmátl rukou a zastavil ho. „Řekněte, že to není pravda, Vane! Viďte, že je to všechno z té proklaté pásky. Tak řekněte něco, pro boha živého!“

40.

Středa, 1. července

DEN OSMÝ

Cullinanův hlas zaslechl Renslow, už když se prodíral polovinou hlavní chodby střediska Flag Plot. „Do prdele,“ zařval admirál, „najděte mi toho chlapa, kterej si pouští hubu na špacír, a já ho dostanu před tribunál, i kdyby to byl ministr našeho slavného vojenského námořnictva!“

Renslow pootevřel opatrně dveře do Operační haly. Cullinane trůnil za dlouhým konferenčním stolem malé zasedačky, vztekle drtil tlustý doutník mezi zuby a u ucha svíral telefonní sluchátko. „Odkud rekrutujete ty vaše podělaný tajný vočka?“ řádil jako pominutý. „Z nabídkového katalogu?“ Praštil sluchátkem do vidlice a zahleděl se na Renslowa. „Předpokládám, že už jste to slyšel celé i s přílohami, nebo ne?“

„Znám Blandiniho osobně,“ řekl Renslow. „Předpokládal jsem, že by se vám to mohlo hodit, a tak jsem tady.“ Cullinane přimhouřil oči. „Jak dobře ho znáte?“

„Na akademii jsme chodili do steiného ročníku. Byli jsme přátelé.“ Cullinane se zvedl ze židle a pokynul Renslowovi, aby ho následoval. „Snaží se s ním navázat radiotelefonický hovor.

Možná z Blandiniho dostanete něco, s čím by se mně nesvěřil.“

Renslow následoval Cullinana. Vstoupili do komunikačního centra, jemuž dominovala čelní stěna, posetá deseti monitory. Renslow si povšiml několika telekomunikačních přístrojů, které už odněkud znal: vysílačku pro ultradlouhé vlny, databanku přijímaných signálů, terminály… Na druhém konci místnosti byl ve skleněné ochranné krychli zabudován panel, sestávající sez pěti bloků, v každém bloku bylo po jednom monitoru, zdířky pro připojení sluchátek a mikrofon, trčící z prostředka panelové desky.

Cullinane mrkl na Renslowa a ušklíbl se. „Přál bych vám vidět někdy NORAD. To je teprve věc!“

U jednoho z bloků seděl Warden. „Půl hodiny už tu tvrdnu kvůli tomu popovídání.“ Na tváři měl úsměv, ale hlas prozrazoval otrávenost.

Skleněné dveře se za nimi nehlučně zavřely a ve stejný moment se ozval hlas z reproduktoru. „Máme spojení s Chicagem, pane admirále. U aparátu je kapitán Blandini.“

Cullinane sklouzl do nejbližšího křesla, pokynul Renslowovi, aby se k němu připojil, a naklonil se k mikrofonu. „Kapitáne Blandini. Hovoří admirál Cullinane. Slyšíte mě?“

V reproduktoru slabě zapraskalo. „Jasně a srozumitelně.“ Renslowa vždy znovu překvapovalo, nakolik elektronika vymaže z hlasu hovořící osoby jeho charakteristické zbarvení. Enzio Blandini byl robustní chlap, který spíš vrčel, než mluvil. Ale z reproduktoru vytékal jeho hlas jako vyžehlený, bez barvy i síly. Možná se na tom podílely nějaké odrušovače šumu…

„Kolik času jste strávil na palubě Aljašky?“

„Asi půl druhé hodiny, pane.“

„Měli nějaké provozní potíže?“

„Ne, pane. Hovořil jsem tam dost dlouho s kapitánem Harrisem a důstojníkem Stroopem. Nikdo z nich se o nějakých potížích nezmínil.“

„Kde je Aljaška teď?“ V Blandiniho hlase bylo cítit napětí. „Aljaška zmizela z naší operační oblasti, pane.“ Pauza.

„Anebo šla ke dnu. Jenže jsme nenašli žádné úlomky ani olejové skvrny. Nevypustila žádnou poplašnou signalizační bóji ani barevný značkovač.“

„jakým dojmem na vás působil kapitán Harris?“

I přes elektronicky bezbarvý tón Blandiniho hlasu bylo možno vycítit opatrnické zaváhání. „Nevím, co máte na mysli, pane.“

Wardenovi buď zaskočilo, nebo si odkašlal. Cullinane nasadil ostřejší tón. „Nechoval se podivně? Neshledal jste na lodi něco podivného?“ Blandini se zjevně cítil zahnán do úzkých.

„Každý kapitán má svůj vlastní rukopis, admirále.“

„Maria panno, tohle je neoficiální rozhovor, kapitáne! Ty úhybné manévry si nechte až pro vyšetřovací komisi.“ Blandiniho hlas zazněl ještě o poznání odtažitěji. „Nevím, co tím míníte, pane.“

Cullinane se znechuceně ohlédl po Renslowovi a ten se naklonil k mikrofonu. „Enzio, tady je Al Renslow. Máme důvody se domnívat, že Aljaška zmizela záměrně.“ Udělal pauzu, aby poskytl Blandinimu čas strávit všechny možné důsledky sdělované informace. „V jakém technickém stavu byla ponorka, když jsi ji viděl? Chci slyšet poctivou odpověď.“

„Ty mi ale dáváš zabrat, Allarde.“ Blandiniho hlas zněl o poznání uvolněněji. Byl zřejmě rád, že nemusí odpovídat přímo admirálovi. „Neptal bych se tak na rovinu, kdyby nešlo do tuhého. Na tvé odpovědi závisí mnohá další důležitá rozhodnutí.“ Všichni přítomní cítili, že Blandini svádí boj se svým svědomím. Po chvíli odmlčení se ozval znovu. „Vyžaduji na své lodi tvrdou disciplínu, Ale. Vždycky jsem slýchával, že Harris dělá totéž.“ Další odmlka.

Renslow si dokázal živě představit Blandiniho, jak krčí bezmocně rameny. „Upřímně řečeno, vypadalo to tam jako v chlívě. Nástroje rozházené po stolech, nesvinuté a porůznu zapomenuté mapy. Kolem prádelny poházené prádlo. Většina mužů neměla předepsanou uniformu. Kdybych měl v tu chvíli převzít velení na Aljašce, přivázal bych nejmíň tucet chlapů ke stožáru.“

„Jaký je morální stav posádky?“ Tentokrát Blandini nezaváhal. „Dobrý. Vzhledem k okolnostem cvičení tam vládne trocha napětí, ale řekl bych, že dobrý.“

„Co Harris?“

„Bere cvičení velmi vážňě,“ odpověděl rozmyslně Blandini. Avšak něco tam zůstalo nedořečeného.

„Můžeš to upřesnit?“

„Myslím, že jsem se vyjádřil jasně.“ Blandini začal znovu zamrzat. Chování svého kolegy nebyl zřejmě ochoten rozebírat podrobněji. „Jak vypadal, Enzio?“

Znovu ten pocit, že Blandini tam kdesi v hlubinách krčí rameny.

„Víš dobře, Ale, že se pod vodou regule co do formálního oblečení tak striktně nedodržují.“

Renslow si dal záležet, aby položil důraz na každé slovo.

„Myslím, že ses vyhnul mé otázce, Enzio.“ Blandini z ničeho nic vybuchl. „Vypadal příšerně! Vlasy jako hnízdo, na bradě struhadlo, uniforma zadělaná… Stačí ti to?“

„Co ostatní důstojníci?“

„Jaký pán, takový krám!“ Znovu se odmlčel, jako by nabíral dech, a pak se ještě vrátil k Harrisovi. „Harris má pověst důstojníka, který jedná s mužstvem i s důstojníky na rovinu. Tentokrát jsem měl dojem, že si snad buduje jakýsi vlastní dvůr i s dvořanstvem. Pěstuje si oblíbence.“

Renslow ucítil, jak mu někdo bere za paži, a ohlédl se. Cullinane mu přisunul po stole lístek. „Enzio, viděl jsi van Meera, zástupce kapitána?“

„Jen krátce, ale vypadal– jak bych to řekl – jako ten nejzdravější muž na palubě.“ V tónu, jakým to řekl, byla patrná úleva. Jako by byl Blandini rád, že může říct pro změnu také něco příjemného. „Bylo v jeho chování něco zvláštního?“

„Nic. Vypadal tak normálně, až to bylo nápadné.“

Renslow hodil očkem po Cullinanovi. Admirál se tvářil překvapeně, až šokovaně. Ani Renslowovi to nedávalo smysl: jestli měl někdo podlehnout panice, měl to být v první řadě van Meer.

„Mohl bys krátce shrnout situaci na Aljašce?“

Do Blandiniho hlasu se opět vrátila potlačovaná zlost. Cítil, že mu vnucují úlohu Jidáše. „Dobrá, když to Chcete mermomocí slyšet: celá Aljaška vypadá jako velký bordel, který se rozhodl, že si uspořádá na moři piknik. Stačí?“

Náhle zahřměl Cullinane: „Proč jste to včas nehlásil?“

Blandini vydychl tak hlasitě, že to bylo i v reproduktoru jasně slyšet. „Co to po mně chcete, pane admirále? Abych se stal donašečem? V tu dobu jsem samozřejmě nemohl tušit, že je Aljaška, respektive celé cvičení ohroženo.“

Renslow zdvihl ruku, aby Cullinana zarazil. Na to bude dost času později. Teď bylo důležité dozvědět se o Aljašce co nejvíce.

„Řekl jsi, že Harris bere cvičení velmi vážně?“ Blandini reagoval udiveně. „Byl naprosto a smrtelně vážný. Neroztál ani na minutu, ani když jsme spolu mluvili mezi čtyřma očima. Teda, mám-li být upřímný, byl upjatý a ustaraný až přespříliš. Chápu, že to zní podivně, vezmeme-li v úvahu charakter celého cvičení, ale představa…“

„Nezdálo se ti, že by mohl být pod vlivem drog?“

„Kriste Ježíši, taková otázka!“ Blandini musel utrpět skutečný šok. „Ne, to nemohu říct. Ale na druhé straně… nezdál se tak docela ve své kůži.“ Odmlčel se a náhle vybuchl: „Jenže docela normálně nevypadal ani jeden z nich.“

Renslow se opřel do opěradla. „Dík za upřímnost, Enzio. Bylo to mimo protokol. Máš moje slovo.“

„Díky a konec.“

Renslow začal bubnovat prsty po stole v hlubokém zamyšlení.

Trvalo chvíli, než si uvědomil, že s ním admirál mluví. „Jaké jsou vaše závěry, kapitáne?“ Renslow přikývl. „je to v té barvě.

Nový nátěr vnitřku uvolňuje výpary, které vám zneurotizovaly velitele lodi a posádku.“

Warden si odfrkl. „Přesto si myslím, že je to ten nejpitomější nápad, jaký jsem kdy slyšel.“ Renslow se k němu zprudka otočil.

Ten chlap se mu nelíbil od samého počátku, a čím víc ho poznával, tím mu byl odpornější. „jsou jen dvě alternativy, pane Wardene.

První je ta, že paranoidní kapitán a jeho bláznivá posádka se i s ponorkou ukryli pod teplotní inverzí a čekají na další rozkazy.

Jestli se vám to nelíbí, je tu ještě druhá možnost: kromě toho, že Žukov rozpáral Chicago, poslal ke dnu z pilnosti ještě Aljašku. Je-li tomu tak, pak je to spíš starost vaše než válečného námořnictva.“Warden zdvihl oči ke Cullinanovi a ten se na Renslowa zamračil.

„Ty alternativy byly pojmenovány správně.“

Někdo zaklepal na tlustou plastikovou stěnu. Poručík Chavez tam živě gestikuloval směrem k admirálovi. Cullinane stiskl tlačítko a část stěny se nehlučně odsunula, tvoříc úzký průchod.

Chavez vstoupil a kývnul směrem k Wardenovi a Renslowovi. „Jedna ze sonarových hydroakustických bójí Horneye zaChytla akustický odraz od předpokládané pozice Chicaga. Počítače dešifrovaly odraz jako charakteristiku Aljašky.“

„Kde přesně leží?“ Chavez rozhodil bezmocně rukama. „Kontakt byl příliš krátký a pouze jeden.“

„Vrátila se znovu do úkrytu pod inverzi,“ prohlásil Renslow klidně.

Warden stiskl rty. „Budete mi to muset vysvětlit polopatě, veliteli, jako malýmu klukovi.“

„Sedí jako kachňátko v teplé kapse pod souvislou vrstvou podstatně chladnější vody. Každý signál z aktivního sonaru se od této vrstvy buď odrazí, nebo bude odkloněn.“

Warden se tázavě zadíval na Cullinana. „Je to normální postup po případné kolizi?“

„Obávám se, že nikoli,“ odpověděl Cullinane rozpačitě. Warden se spokojeňě usmál. „V tom případě se zase já obávám, že je to spíše váš než náš problém.“

„Je to problém nás všech, pane Wardene,“ řekl Cullinane rozzlobeně a otočil se k Renslowovi. „Váš také, veliteli. Od této chvíle jste členem mého štábu. Nikdo jiný toho neví o Aljašce a její posádce tolik co vy.

A když na to přijde, jste stále ještě jejím alternativním velitelem, kapitáne.“

Cullinane se měl k odchodu a Warden ho zarazil. „Budete mě prúběžně informovat. Oba dva.“ Poslední slova vyzněla bezmála jako výhrůžka.

Když byli venku, prohodil Cullinane k Renslowovi. „Stihl Jste si udělat nepřítele, veliteli. Jestli se Wardenovi zachce dát si k snídani vaše játra na smetaně,nebudu mu v tom moct zabránit.“

„Obávám se, že ani mně náš národní poradce nepadl zrovna do oka,“ odsekl Renslow, a v náhlém popudu dodal: „Je to blázen.“

Cullinane použil o odstín ostřejšího tónu. „Podceňovat politiky z Pennsylvania Avenue se nevyplácí, veliteli. Blázni jsou nebezpeční tím, že jednají nepředloženě. Jenže Warden není žádný blázen a z téhož důvodu je dvojnásob nebezpečný. Je totiž záludný, Své sedlácké manýry nasazuje pokaždé, když potřebuje ukolébat protivníkovu ostražitost. Začnete ho považovat za naivního venkovánka a zapomenete na to, že měl funkci na univerzitě, že byl prezidentem automobilky United Motors, že pracoval v Yonkersově institutu…“ Cullinane se musel hořce usmát. „Jakmile si dáte pohov, utluče vás čepicí. Ten jeho humpolácký přízvuk zmizí jako mávnutím proutku a uslyšíte tón ostrý jako břitva. Za celou tou fasádou se totiž skrývá železně logický, chladně kalkulující, ďábelsky vychytralý a nejbezohlednější politický rváč,jakého jsem kdy potkal. Nepleťte si ho s žádným Honzou z Balíkova.“

„Nemáte z něho náhodou nahnáno vy sám, admirále?“ optal se Renslow žertem a sám se podivil, jak málo humoru v té otázce shledal. Cullinanovi ztvrdly oči. „Nikdy nepochybujte o svých nadřízených, veliteli. Pokud jde o vás, doufám, že to s Wardenem zvládnete.“

„Musí mít spoustu nepřátel,“ pokračoval Renslow neústupně. Cullinane se z ničeho nic ušklíbl. „Někdy mi to vypadne z paměti. Máte pravdu: má hordy nepřátel, počínaje ministrem zahraničních věcí nahoře a písařkami dole konče. Má jen jednoho dobrého přítele – prezidenta Spojených států amerických.

A jak vidno, to docela stačí.“

Vše podstatné bylo řečeno. Renslow se odmlčel a pokusil se soustředit myšlenky. Když vyšli z Operační haly, uchopil ho Cullinane za rameno: „Nějak jstezmlkl, veliteli. Nesmíte si toho Wardena brát tak blízsko k srdci.“

„Nejde mi to z hlavy,“ odpověděl Renslow. Cullinane se zastavil a vyčkávavě ho zkoumal pohledem. „co řekl Blandini o van Meerovi?“

„Že dělal dojem nejzdravějšího člověka na palubě. Z toho, co o něm víme, by tomu mělo být právě naopak.“

41.

Van Meer vpadl do ošetřovny a zavřel za s sebou dveře.

Schulmann vypadal stále zmateně a vystrašeně asi jako svatý Mikuláš s prošedivělým plnovousem.

„Vyhlásili červený poplach, Vane. A červený poplach byl zapsán na pásce. Jedná se přece o ten zapsaný červený poplach, viďte?“

Van Meer si uvědomil, že tentokrát musí hrát na ostří nožepřitom krajně obezřetně a navíc v časové tísni: za chvíli se musí hlásit v řídicím středisku.

„Co si myslíte vy sám, Abe?“ Schulman přiložil bříška prstů ke spánkům a začal si je masírovat. „Musím si to rozmyslet, Vane.“

Znovu se zadumal a nakonec vzhlédl, jako by viděl svět poprvé.

„Všechny ty zprávy a poplachy– všechny byly z pásky?“ Van Meer přisvědčil. „Ale ta srážka, Žukov…“

„Skutečnost. Tvrdá skutečnost a souběh okolností.“ Schulman si zhluboka povzdechl.

„Musíte mi trochu osvěžit pamět. Všechno to tam mám uložené, ale jaksepatří zmatené. Nedovedu si z toho vybrat, co je skutečnost a co jen zdání.“ Van Meer to ze sebe naráz vychrlil: připomněl Schulmanovi instruktáže, jichž se jim dostalo u admirála Cullinana, a dále postupný obsah všech zpráv, předem zaznamenaných na magnetofonových páskách. Schulman mu kývnutím stvrzoval každý jednotlivý bod, jak mu vyvstával v paměti, a dělal si v hlavě pořádek.

„Čím to může být, že vás jediného to nepostihlo?“ Van Meer vytáhl obočí. „Equavil. Ať už je příčinou té dávkové psychózy cokoliv účinkuje equavil jako neutralizátor.

„Vysadil jsem ho na několik hlídek a začínal jsem bláznit jako všichni ostatní.“ Nadechl se a dodal: „Několik jsem vám jich cvrnknul do vaší whisky.“

Schulman otevřel doširoka oči a zarazil se. „To ale znamená, že příští zpráva, kterou dostaneme z pásky, bude rozkaz k raketovému útoku!“

Van Meer měl pod vlivem Schulmanových slov co dělat, aby se sám ovládl. Pociťoval příliv stupňující se vnitřní paniky: někdo musí učinit něco, co zabrání Aljašce v odpálení jaderné nálože. Jenže na celé lodi připadali pro tento úkol v úvahu jen dva lidé:

Schulman a on. „Naprosto správně. Celá posádka je přesvědčena, že svět vyletí v příštích několika hodinách do vzduchu – posádka sama, jejich příbuzní, známí, přátelé…“

Schulman do sebe obrátil kávu a ruka se mu přitom chvěla. „Povím vám jedno: jakmile obdrží hoši rozkaz k odpálení, udělají to.

Jeden každý z nich. A co je horšího– udělají to s gustem a pocitem úlevy. Bude se jim to zdát lehčí než nekonečné napjaté čekání.“

„To je válečná psychóza,“ přikývl van Meer zamračeně.

„Washington si to tak přál, a má to mít.“

„Washington nám musí odvysílat další rozkaz o zrušení celé operace.“

Alespoň u Schulmana jsem vyhrál, pomyslil si van Meer s úlevou.

Doktorova hrůza z poznané pravdy a panický strach z následků byly skutečné. „Jenže posádka takovému rozkazu neuvěří, doktore. A už v žádném případě Harris.“

„Tak co k čertu podnikneme? Nemůžeme tu jen tak nečinně sedět!“

Van Meer se uchechtl, avšak pravé veselosti v tom bylo pramálo.

„Zbývá jediné – zmocnit se lodi. Posádka není tak úplně jednotná – někteří byli psychózou zasaženi více, jiní méně. Z nich například Messier. A také ještě pár hochů od raket. Možná by se dalo mluvit s Olsonem.“

Jenže Schulman byl proti. „Obávám se, že my dva nejsme právě ti nejvhodnější kandidáti na vůdce vzpoury, Vane.

A budeme potřebovat nějaké lepší argumenty než pouhé vyprávění o předem nahraných páskách. Na Harrise tohle už nezabere.“

Schulrman se otřásl. „Harris! Sklouzl do svého jaderného peklíčka až příliš hladce.“ Na to van Meer neměl odpověď. Harris se ve skutečnosti nikdy blíže nepoznal. Do sebe uzavřený muž, který se se svými problémy nikdy nikomu nesvěřoval. Muž sám pro sebe.

Neustálé vypětí na hlídkových plavbách střídané s nudou a otráveností– to všechno se muselo časem někde projevit. Kromě toho dosáhl právě věku, kdy se muži ptají sami sebe, kam dospěli, pro co budou dále žít… kladou si otázky po smyslu vlastního života.

A tu předním vyvstane smysl i cíl v celé jeho velikosti! Je možné Harrise za těchto okolností vůbec zastavit?

„Jsou ještě jiné varianty, doktore. Kupříkladu bychom mohli Harrisovi podstrčit tabletky s equavilem.“ Schulman se zavrtěl na židli. Hrníček s teplou kávou choval v dlaních na klíně jako miminko. „To nebude jednoduché. Stal se podezřívavým. Je paranoidní… Kromě toho se obávám, že někteří členové posádky včetně Harrise propadli psychóze nenávratně. Utrpěli ten nejtěžší šok v životě a svět se jim zhroutil před očima. Nebudou prostě psychicky schopni podstoupit další šok.“

„Přesto to musíme alespoň zkusit, doktore. Předepište mu equavil jako lék, pod falešnou záminkou.“

„Je až nezdravě zdravý.A posledních pět let nemá v lékařské kartě jediný záznam.“

„Co kdybychom začli od toho magnetofonu?“ změnil náhle van Meer téma. „Harris se dokonce chystal povědět vám, kam ho umístili.“

Schulman se nemohl zatvářit utrápeněji. „Nemám potuchy, kde může být. Podruhé jsem se ho už nikdy nezeptal.“

„Velitel van Meer. Na kapitánský můstek!“

V řídicím středisku mu Harris věnoval pohled, který nepřipouštěl dvojího výkladu: ten pohled se rovnaldalšímu hřebíčku do rakve van Meerova komplexního hodnocení. Ach, najít tak někoho, kdo by si dal tu práci a byl schopen zaznamenat vývoj událostí na palubě Aljašky od chvíle jejich vyplutí z Charlestonu, povzdychl si ztěžka van Meer.

Mrknutím oka si ověřil pozici Aljašky na automatickém ukazateli pozice. Aljaška pronikla sice hlouběji do Atlantského oceánu, nicméně se stále ještě nacházela v hranicích svého operačního prostoru. Avšak uplynou ještě jedna či dvě hlídky a Aljaška vkročí beze stopy do nekonečných vod světového oceánu… V určitém smyslu bylo koneckonců jedno, jestli se Harris rozhodne odpálit své rakety zprostředka Atlantiku, či jestli je poveze za stejným účelem až do Barentsova moře. Jaderné střely Trident III, jež nesou na palubě, mají dolet přes čtyři tisíce kilometrú. Na celé zeměkouli by se stěží našel jediný cíl hodný toho jména, aby ho Aljaška nebyla schopná účinně zničit rovnou z tohoto místa.

Avšak salva, odpálená z Barentsova moře, podstatně zkrátí čas, během něhož budou Sověti ještě schopni útok zaregistrovat a připravit odvetná opatření. I když, po pravdě řečeno, o jaké účinné odvetě tu ještě může být řeč?

Najednou se ozval Olson: „Máme spojení!“

Během půl sekundy měl za zády van Meera i Harrise. „Kdo to je?“

Olson jen potřásl hlavou. „Na to, aby mi dal čitelný autogram, je autor moc daleko.“ Po chvilce váhání dodal: „Myslím, že je to rybička, kterou jsme už jednou zachytili. Drží se pěkně zpátky, tak akorát na hranici slyšitelnosti.“

„Budou nás sledovat,“ pravil Harris zadumaně. „Opouštíme naši operační oblast. Bude je zajímat, kam máme namířeno.“

„Můžeme je setřást,“ nadhodil van Meer.

Harris mu věnoval neproniknutelný pohled. „Nejsem si tak úplně jist, že o to tolik stojíme.“

Po hodině odvolal Harris „červenou pohotovost“ a van Meer se vydal na obhlídku lodi, aby zjistil náladu mužstva. Několik námořníků psalo dopisy, aniž ve skutečnosti věřilo, že dopisy dojdou svých adresátů.Jiní hráli bridž. Dritz, radiooperátor, který snil o tom, jak si jednou založí vlastní prodejnu audiovizuálních přístrojů, seděl u stolu a listoval katalogy stereopřístrojů. Každý prolistovaný katalog podával Russovi, sedícímu naproti. Russo byl patrně jediným členem posádky, jemuž nerostly vousy. Většina ostatních námořníků vypadala už dávno jako zdivočelý kmen na válečné stezce. Russo vypadal pouze zbědovaně.

„Je prakticky nemožné udržet s nima krok,“ stěžoval si Dritz.

„Uvádějí na trh pořád nové a nové modely, zejména v de luxe třídách. Pohádkové věcičky za bájeslovné ceny. Zařídit si jen docela malej krámek stojí dneska celej majlant.“ Náhle se zarazil a ruce mu uvázly ve vzduchu nad otevřenou stránkou čtyřbarevného katalogu. Do očí se mu vloudil nepřítomný pohled. Van Meer pochopil, že Dritz už svému snu nepřidává pravé víry a zařadil jej do katalogu svých nesplněných přání: zítra nebo pozítří se už sotva najde ulice, kde by se zachoval byť i ten nejmenší krámek, a i kdyby se nakrásně zachoval, nenajde se do něj dost živých kupců…

Dritz se opět probudil k životu, poslal Russovi přes stůl další katalog, nachýlil se kupředu a s pohledem klouzajícím do stran pošeptal Russovi: „Ne abys o tom někomu vykládal, Russo. Ještě mi můj nápad někdo ukradne…“

Van Meer pokročil kupředu a poklepal Russovi na rameno. „Za pět minut u mě v kajutě, Russo.“ Dritzovi věnoval jen krátký pohled a zatvářil se, že nevnímá, jak Dritz úkradkem uklízí ze stolu haldu svých odborných časopisů.

O chvíli později pokynul van Meer Russovi, aby se posadil na pohodlné křeslo v důstojnické kajutě. „Kdy si myslíš, že tě povýší, Russo?“

Russo zdvihl překvapeně obočí a van Meerovi bylo jasné, co mu táhne hlavou: červená bojová pohotovost – a mrtvý námořní důstojník si s ním chce povídat o jeho budoucím povýšení…

„Život jde dál a válečné námořnictvo má své regule, válka neválka, kamaráde,“ připojil van Meer, aby ho uklidnil.

Russo mu byl sympatický. „Je to dosttěžký udržet krok s novým nádobíčkem, co?“ Použil záměrně téměř stejných výrazů jako před chvílí Dritz, aby Russovi došla shodnost obou situací.“Ano, pane,“ odpověděl Russo opatrně. Neměl nejmenší představu o tom, k čemu celý rozhovor spěje. „Pokaždé, když se vrátíme do loděnice, čeká tam na mě něco fungl novýho.“

„Znáš tu na lodi veškerou elektrickou instalaci? Kabely, antény…?“

Russo živě přikývl. „Ano, pane. Kdykoli nám sem prsknou něco novýho, musím o tom vždycky vědět.“ Van Meer spokojeně přikývl.

Právě proto si vybral Russa, a nikoli Dritze. Nikoli radista, ale radiomechanik se musel podrobně obeznámit se vším lodním elektrozařízením a výbavou a naučit se s ním zacházet tak, aby znal dokonale jejich funkci, jakož i způsob napojení na ostatní elektroinstalace pro případ, že by někde selhaly vodiče nebo kabely.

„Nu, a máme něco nového na palubě? Myslím pro tuto plavbu?“

Russo se znovu nastražil. Zástupce kapitána si ho chce zřejmě přezkoušet. „Echosondu BQQ-6, nejnovější model, dále nový…“

Van Meer zdvořile naslouchal a nepřerušoval ho, zatímco Russo probíral bod za bodem nově instalované aparáty na Aljašce. „…a pak ještě nové kabelové vedení, které někam vede, ale zatím jsem neměl čas se mrknout, kam vlastně.“ Russo vysvětlil poslední větu poněkud nervózně, s odstínem provinilosti v hlase. „Nemyslel jsem si,“ pokračoval omluvně, „že by za daných okolností bylo zvlášt důležité.“

„Za daných okolností,“ opakoval po něm mechanicky van Meer. „Jsi si tím jist, Russo? Nikdy předtím jsi tu ty kabely neviděl?“

„Naprosto jist, pane.“

Van Meer se zvedl z křesla. „Pojd mi je ukázat.“

42.

Cigaretový dým vznášející se v zasedačce Flag Plotu se dal krájet. Renslow poposedával nervózně na židli, poněkud nesvůj mezi tolika příslušníky nejvyšší námořní elity. Admirál Cullinane trůnil v čele dlouhého konferenčního stolu a nervózně ohryzával tlustý nezapálený doutník. Po jeho pravici seděl admirál Howland, velitel námořních operací, po levici pakporučík Chavez.

Renslowovi se Chavez zamlouval: mladý pobočník, hořící touhou dostat se na moře, kterému se jeho sen rozplýval neustále pod rukama z té jednoduché příčiny, že se ve své funkci „štábních krys“ mimořádně osvědčil a stal se nepostradatelným. Na protější straně stolu zaujaly místa – jako sešikovaní protivníci– doktor Hardin (s několika členy svého týmu), dále pan Warden a kapitán Oxley. Ten Oxley, o němž Warden ne bez dávky humoru prohlásil že ho dočasně jmenoval členem svého týmu „do funkce tlumočníka, pro ten pád, až se vy hoši od marínyzačnete vohánět svou technickou hatmatilkou.“

Cullinane se naklonil k Renslowovi a zašeptal: „Podařilo se vám najít vaši ženu?“ Renslow potřásl hlavou. „Počítám,že se usídlila u rodičů v Alexandrii, ale služka mi to do telefonu neustále zapírá.“

„Kdybych vám mohl být jakýmkoliv způsobem nápomocen, dejte mi prosím vědět.“ Cullinane se opřel do opěradla předsednického křesla, rozhlédl se svým jestřábím zrakem a zaklepal na stůl. „Pane doktore Hardine, začneme od vás když dovolíte. Máte připravenou tu zprávu o té barvě?“ Renslow se mohl na moment popást na Wardenovo výrazu. Warden se na okamžik zatvářil dokonale přihlouple, než se mu podařilo srovnat obličej zpět do normálu.Doktor Hardin si zřejmě až do posledního okamžiku nechal výsledky testů pro sebe. Hardin povstal, provedl obvyklou eskamotáž s brýlemi na nose a nakonec otevřel složku, připravenou před sebou na stole. „Provedli jsme několik laboratorních pokusů s opicemi rhesus, a to expozicí vůčivlivům zaschlé i mokré barvy. Provedli jsme celkem dva kontrolní testy, přičemž jsme klece obložili panely z jiné lodi, ale natřené stejnou barvou zhruba před měsícem a od té doby schnoucími. Během čtyřiadvaceti hodin vykázala všechna pokusná zvířata neklamné známky psychotického chování.“

Hardin přerušil svůj výklad, věnoval Wardenovi skelný pohled a znovu se pohroužil do svých papírů. „Abychom to prokázali nezvratně, museli bychom provést ještě séríi náročných zkoušek, ale i tak je dostatečně zjevné, že předmětná barva vykazuje v průběhu schnutí chemické změny. Výpary z nátěrů, které zasychaly jeden až dva týdny, jsou podstatně toxičtější než výpary z barvy čerstvé.“ Hardin vystřelil další ze svých vylekaných pohledů směrem k Wardenovi.

Tak proto držel výsledky testů v tajnosti až do poslední chvíle, hvízdl si pro sebe Renslow. Tyhle Jobovy zvěsti Wardenovi na náladě nepřidají… Už se chystal jízlivě pousmát, když jej zamrazilo až do morku kostí: Aljaška je na moři už déle než týden. Ať už se na její palubě odehrává cokoli, bude se to v průběhu příštího týdne ještě zhoršovat.

„Co chemická stránka věci?“ zeptal se Cullinane. „Od výrobce jsme získali technologický popis výroby. Jsme si téměř jisti, že potíž spočívá v sušicích přísadách.“

„Dali jste vyšetřit dělníky z Electric Boat?“ dovolil si Renslow otázku. Hardin přikývl. „Hovořili jsme s doktorem Sanchezem, který je prohlížel. Sanchez potvrdil, že všichni vykazují symptomy paranoidní schizofrenie. Jejich rekonvalescence však probíhá uspokojivě rychle.“

Za dlouhým stolem se rozhostilo tísnivé ticho, které narušil až Cullinane. „V tomto případě se obávám, že korvetní kapitán Renslow měl se svou teorií absolutní pravdu.“ Kývl směrem k Renslowovi. „Dlužíme vám poděkování.“

„Neupírám kapitánu Renslowovi nárok na poděkování,“ vmísil se zamračeně Warden, „ale podstatně prospěšnější by bylo, kdybychom se soustředili na to,co podnikneme od této chvíle dál.“ Pohled, kterým obdařil Hardina, si teplotou nezadal s ledem. Renslow by se vsadil, že Warden už koutkem mozku kalkuluje, jak podrazit Hardinovi nohy.

Má-li nakonec někdo vypadat jako blb, bude to v každém případě dr. Augustus Hardin, a nikoli Caleb Warden.

„Mohl byste nám shrnout celou situaci, doktore,“ požádal Hardina Cullinane. Hardin si otřel čelo kapesníkem. „Je třeba to chápat tak, že v důsledku relací, jimž posádka naslouchala z předem zapsaných magnetofonových záznamů, si všichni na palubě utvořili nezvratný názor, že svět se nachází na pokraji války, a to takové, která překoná jejich nejhorší obavy. Ve své víře, že mají co činit s nejskutečnější skutečností, jsou utvrzováni účinkem jedovaté drogy, obsažené ve schnoucí barvě. Paranoidní vědomí bude jevit tendenci přikládat více víry magnetofonovým záznamům než rozumnému výkladu. S absolutní platností.“

„A co vaše pojistné ventily – Harris, van Meer a doktor Schulman?

Ti přece vědí, že se jedná o test posádky.“ Hardin se zatvářil nešťastně. „Buď již ztratili vládu nad lodí a posádkou, anebo – což se mi jeví logičtější – na ně výpary z nátěrů zapůsobily neméně účinně než na ostatní. Bylo jim jasně sděleno, že cvičná plavba byla celá zrušena a že se mají vrátit na základnu v Charlestonu. Odmítli potvrdit byť jen přijetí zprávy. Také odmítli pomoci Chicagu, ačkoli o to byli požádáni. Za normálních okolností,“ Hardin udělal pauzu, aby svým slovům dodal váhy, a pohlédl přitom na Cullinana, „za normálních okolností by to byl neodpustitelný přestupek.“ Nadechl se a s váháním pokračoval.

„Jestliže tedy vyjdeme z předpokladu, že Aljaška nešla ke dnu, ale pokračuje v akci, pak zbývá jediný výklad: posádka si vyložila kolizi mezi Chicagem a Žukovem jako první střet v celé řadě následujících válečných akcí.“

„Nemohu s vámi plně souhlasit, doktore,“ nevydržel to Renslow.

Všichni se k němu otočili. Cullinane a Howland s výrazemúdivu, Warden se zjevným nepřátelstvím. Jen Hardin se zatvářil potěšeně. Poprvé za dobu, co ho Renslow znal, vyvolal otevřený nesouhlas s Alardinovým názorem Hardinův vřelý souhlas. „Pokud jde o van Meera,“ připojil Renslow spěšně, „znám ho osobně a považuji ho za naprosto solidního a spolehlivého důstojníka.

Depresí trpí v důsledku přestálé velké osobní tragédie, ale tím to také končí. Četl jsem relace, jež nám došly s jeho podpisem, a musím přiznat, že za daných okolností jsou maximálně logické, a rozumné. Ten člověk se nás dostupnými prostředky snažil varovat, a to tak, aby přitom neztratil své postavení druhého nejvyššího velitele na Aljašce.“

„Chápu plně pohnutky důstojníka, snažícího se obhájit čest svého kolegy,“ vmísil se Warden s hraným sentimentem. „Byl jsem ne tak dávno svědkem toho, jak se kapitán Blandini zastával Harrise. Jenže situace je natolik vážná, že si stejnou benevolenci podruhé nemůžeme dovolit.“

Warden kývl na Oxleyho a ten mu podal tlustospis. „Případ řečeného van Meera je varovným příkladem do budoucnosti,“ pokračoval Warden, listuje ve stránkách spisu. „Nechápu, jak mohlo válečné námořnictvo nepodchytit některé aspekty už v prvním stadiu kádrové práce. Zprávy o jeho způsobilosti k výkonu obtížné služby vyznívají průměrně. Máme důvod se domnívat, že má podíl na úmrtí své manželky v důsledku vlastní nedbalosti. Byl v péči civilního psychiatra z důvodu těžkých depresí, a během posledního půltuctu měsíců se ládoval pilulkama jako rabín v ghettu.“

„Nehovoříte k věci, pane Wardene,“ uslyšel se Renslow dřív, než si uvědomil, co říká. Warden zrudnul zlostí a mocně se nadechl.

Renslow jej předběhl: „řekl jsem, že jsem četl jeho první zprávy.

Je pravda, že při jejich odeslání porušil platnou subordinaci, ale nenajdete v nich ani písmenko, které by ho usvědčovalo z nějaké bláznivosti či ztráty úsudku. Já jsem se snažil podtrhnout fakt, že právě léčiva, která užívá,“ Renslow položil důraz na slovo „léčiva“, „ho mohly uchovat jako jediného zdravě myslícího člověka na palubě.“Warden zahrabal ve svém tlustospise, vytáhl z něho list a podal jej Renslowovi. „Je to váš podpis, kapitáne?“ Renslow přikývl.

Warden si vzal papír zpět a zamával jím nad hlavou. „Kapitán Renslow měl kdysi možnost doporučit van Meera jako velitele lodi.“ Zkoumavě se zahleděl Renslowovi do očí. „Ale nedoporučil, víte?“

Renslow se začervenal. „Nemyslím si, že je to teď důležité.“

Cullinane se náhle otočil k Hardinovi. „Blíže má ta medikace blokující účinek proti škodlivým výparům?“ Hardin nakrčil ramena.

„Ověřujeme si to. Je možné, že ta droga váže anorganické látky, unikající z nátěru.“

„Je mi jedno, co tam vyzkoumáte,“ pravil Warden suše. „Nehodlám ponechat osudy světa v rukou tak labilního individua.“

Renslow si Wardena ostře změřil: ten chlap přišel na tuhle poradu s předem připraveným plánem. Warden nebyl z těch, kdo se nechá nachytat na švestkách, aniž se napřed nepokusí zmlátit hlídače.

Cullinane pokračoval nevzrušeným tónem: „Aljaška se odmítla podřídit příkazu k návratu. To je teď to jediné a nejpodstatnější, s čím si musíme poradit. Chtěl jste něco říct, doktore Hardine?“

„Teď jde v první řadě o to, aby odmítli dále plnit zadaný program. Musíme najít zpúsob, jak ty nahraný záznamy zdiskreditovat. Počítám, že se posádka domnívá, že příkaz k návratu byl trikem ze strany nepřítele. To by odpovídalo jejich paranoidnímu stavu mysli. Bohužel, poté, co jsme pro ni vyhlásili nejvyšší bojovou pohotovost, bude krajně obtížné přesvědčit je o opaku, totiž že se svět ještě neřítí do válečné pasti.“

„Červená pohotovost už byla bohužel vyhlášena, poznamenal temně Cullinane.

„Musíme se o to alespoň pokusit,“ pravil Hardin zoufale, jako by se chytal poslední slámky. „Pokusím se angažovat jejich manželky.

Až odvysílají zprávy zeživota svých rodin, jež budou v plném rozporu s tím, co posádka slyšela z pásků. Až odvysílají intimní rodinné údaje. Tím přesvědčíme příjemce, že vysílání je autentické.“

Sakra, to je nápad, pomyslil si Renslow. Hardin v jeho očích o drobet povyrostl.

„Kdyby i to selhalo,“ pokračoval Hardin, „zbývá nám jediná naděje – pokusit se nějakým způsobem proniknout do světa jejich současných představ. Bude potřeba sestavit scénář, který bude zobrazovat svět takový, jaký se jim nyní jeví, a na tomto základě je postupně dovést k myšlence, že za daných okolností nemá význam, aby pokračovali ve své misi. Přiznejme si, že jsme zatím nevymysleli nic dostatečně přesvědčivého, co by je odvrátilo od splnění jejich pochmurného úkolu.“

„To všechno je hezké, ale málo platné,“ přerušil jej Renslow.

„Naším prvním úkolem je Aljašku vůbec najít.“

Cullinane souhlasně přikývl. „Jenže oceán je velký, kapitáne.

Rozhodili jsme po hladině sonarové bóje. Vrtulníky spouštěly pod vodu hlubinné echosondy. Výsledkem veškerých snah byl jeden, slovy jeden kontakt! Toť vše.“

„A co Žukov?“ optal se Renslow.

Cullinane ho obdařil roztržitým pohledem. „To je další věc, která mi dělá starosti, kapitáne. Chicago ztratilo Žukovovu stopu bezprostředně po kolizi. Po Žukovovi jako by se slehly vody.

Znamená to jediné: Žukovovy motory pracují daleko tišeji, než jsme předpokládali.“

Renslow se otočil k Wardenovi. „Podalo ministerstvo zahraničí v souvislosti se srážkou oficiální protest?“

Wardenovi se zablýsklo v očích. „To se mě ptáte, nebo mi to sdělujete? Zapište do protokolu: ministerstvo zahraničí podalo v souvislosti s kolizí ten nejostřejší protest. Možná se vám to nebude zamlouvat, kapitáne, ale jedna kolize na moři neni zdaleka dúvodem, aby Spojené státy vstupovaly do světové války.“

„Vzdalujeme se od předmětu diskuse,“ vmísil se tiše Cullinane.“Omlouvám se, admirále,“ opáčil Warden. V hlase mu doznívalo chraplavé napětí a Renslow mohl s uspokojením konstatovat, že se mupodařilo tnout do živého. „Myslím, že semusíme rozhodnout o tom, co podnikneme, až se nám Aljašku podaří lokalizovat.“

Ve Wardenově hlase bylo něco, co přinutilo Renslova zadržet nevolky dech a co vyvolalo v celé zasedací hale vyčkávavé mlčení.

„Námořní manévry doktora Hardina,“ pohodil Warden hlavou směrem k Hardinovi, který vypadal v mžiku na mrtvici, „tedy celé cvičení se vymklo z rukou,a to s těžkými důsledky. Výsledkem je, že se nám po světovém oceánu potuluje neznámo kde nejmodernější zbraňový systém světa, řízený psychotickou posádkou, která věří, že válka je za rohem. A jak nám pan admirál Cullinane několikrát s oblibou zdůrazňoval, tento zbraňový systém funguje nezávisle.

Jinými slovy, nemusí čekat, až prezident Spojených států stiskne červené tlačítko. Systém si na rozhodování vystačí sám.“ Zdlouha se zahleděl na Renslowa s výrazem převahy v očích. „I když připustíme, že Aljaška má stále na své palubě jednoho zdravě usuzujícího muže, nemění to dle mého názoru situaci, zvlášť když tím zdravým je řečený van Meer.“

„Bezpochyby nám chcete nabídnout nějaké řešení,“ nadhodil Cullinane s výrazem předjímavého očekávání.“

„Aljaška odmítá vrátit se na základnu, či alespoň odpovědět na naše dotazy,“ pokračoval Warden nevzrušeně.

„Jestliže se dopustí jaderného napadení, zahájí třetí světovou válku.“ Na ticho, jež se rozhostilo v zasedačce, jste si mohli sáhnout prstem.

„Váš návrh?“ opakoval výzvu Cullinane. „Jestliže Aljašku najdeme a jestliže nám odmítne vrátit se na základnu,“ pokračoval Warden tvrdě, „nezbude nám nic jiného, než ji vlastními silami potopit.“

43.

Kabeláž vedla k ozvěnovému hloubkoměru, instalovanému v malé kajutě, přilehlé k vlastní radiokabině. Van Meer vyčinil formálně Russovi za to, že přehlédl nově instalované vedení, a přitom doufal, že Russo pustí v návalu jiných starostí celou věc ihned z hlavy.

Při další hlídce si van Meer došel pro Schulmana a oba se vydali společně k hloubkoměru. „Jak je možné, že si ho Russo nevšiml?“ divil se Schulman. „Je to starý model. Takhle to vypadá jako rezervní hloubkoměr.“ Van Meer se poprvé po mnoha dnech zasmál.

„Rád bych se mu podíval na zoubky.“

Schulman se zatvářil pochybovačně. „Přání bývá otcem myšlenky, Vane. Jste si tím tak jist? Co když je to ve skutečnosti normální rezervní hloubkoměr?“

Van Meer se naklonil a jal se zkoumat přístroj z těsné blízkosti.

Jindy bylo možné sejmout přístroj z podložky jeho prostým odšroubováním, jenže tady si van Meer povšiml tenoučké kovové linky, podél níž byl přístroj k podložce dodatečně přivařen.

Posunul páčku hloubkoměru do polohy „zapnuto“. Na ciferníku ukazatele se rozsvítilo červené světýlko, avšak ručička hloubkoměru se ani nehnula.

„Sázím deset ku pěti, že pod tím nevinným ciferníčkem se ukrývá náš přehrávač a že je nějakým vodičem napojený na naši radioanténu.“

Schulman měl tvář nevěřícího Tomáše. Van Meer ukázal prstem na tenkou vrstvičku svařeného kovu. „Jenže bez kyslíkového hořáku se dovnitř nikdy nedostaneme, a ten zase nezískáme, aniž bychom museli zodpovědět tucet všetečných otázek.“

Van Meer se zamyslel. Nějaký šikovný důvod by se koneckonců našel, jenže času není nazbyt. Bylo by také možné zamknout přístupové dveře k celému úseku, ale v tom případě bude manipulace s hořákem krajně ztížená.

„Sežeňte mi pilku na kov, doktore.“

„Co chcete udělat?“

„Přepilovat kabelové vedení.“ Van Meer chladněuvažoval. Vyhrají tím nějaký čas, tolik potřebný odklad. Na druhé straně si však kapitán může vykládat náhlé přerušení veškerého spojení s vnějším světem tak, že došlo k nejhoršímu. Ale jestliže se to provede šikovně, nebude pro nikoho snadné přepilovaný kabel odhalit. Nejspíš by na to mohl přijít Russo nebo Dritz, jenže ti mají spoustu jiné práce. Do ruky jim hraje i to, že o tenhle hloubkoměr nemá nikdo zájem, protože je na lodi něčím novým a zbytečným. O nefungující hloubkoměr, instalovaný u radiokabiny, se budou zajímat až úplně v poslední řadě.

Schulman se vrátil a v ruce třímal pilku. Van Meer stačil sotva nasadit k prvnímu řezu, který se lehce zakousl do vnějšího nátěru kabelu, když se lodí rozezněl signál „všichni na bojová stanoviště.“ Van Meer sprostě zaklel, odložil pilku za jeden z demontovaných radiopřijímačů, setřel ze stolu několik drobtů odpilovaného nátěru a vyrazil směrem k řídícímu středisku.

Harris se skláněl nad Olsonovými zády u odposlechového hydroakustického pultu. „Náš přítel se vrátil,“ zamumlal temně.

„Přibližují se,“ oznámil Olson. „Za chvíli vám povím, o koho jde.“

K pultu přistoupil Constanza, tvář zbrázděnou obavami. „Slyšel jsem, že Sověti vyvinuli novou detekční techniku. Jestli je to pravda, pak je nemůžeme setřást, ani když vypustíme několik falešných vábniček.“

„Nikdo taky netvrdí, že je chci setřást,“ usekl Harris, plně soustředěný na obrazovku lokátoru. Světlo obrazovky mu osvětlovalo odspodu zelinkavým přísvitem tvář a propůjčovalo jeho ostře řezanému obličeji zlověstný jestřábí výraz. „Až vám poskytne autogram, Olsone, dejte mi vědět. Musím mít jistotu.“

Harris se vrátil k řídicímu panelu. Van Meer si jej dobře prohlédl, když se míjeli. Lícní kosti mu výrazně vystoupily, oči zapadly hlouběji do důlků a horečnatě žhnuly. Zdálo se, že si Harris poprvé od vyplutí přistřihl bradku. Límec měl rozepnutý a kolem čela ovázaný kapesník, aby mu pot nestékal do očí.

Jestli někdy vyváznou z téhle šlamastyky se zdravou kůží, dá si van Meer tu práci a zjistí, proč se všichni na lodi tak neskutečně potí, nehledě na stálou, automaticky regulovanou teplotuHarris přecházel kolem řídicího pultu, u něhož se lopotili kormidelní poddůstojníci. Nervózně se zastavoval, a znovu přecházel, hluboce pohroužený v myšlenkách. Náhle lusknul prsty, několika rychlými kroky přešel ke Spencerovi u kormidla a přikázal: „Malý přední chod!“

Van Meer zachytil Spencerův udivený výraz. Také ostatní přítomní námořníci si vyměnili překvapené pohledy. Všichni byli přesvědčeni, že Aljaška je schopna ujet bez námahy jakékoli pronásledující ponorce. Namísto toho jí Harris umožní, aby se za nimi pohodlně plížila.

O minutu později identifikoval Olson neznámé plavidlo. „Kontakt na kursu nula tři nula, kapitáne. A je to Žukov!“

Harris přikývl, spokojeně se usmál a rozhlédl se kolem, jako by chtěl říct: Vždyť jsem vám to povídal. „Zafixuj ji, Olsone, a nacpi údaje do zaměřovacího počítače. Vzdálenost, rychlost, kurs, azimut, náměr…“

Van Meer chvíli zíral a pak pocítil, jak se mu zježily všechny chloupky na zádech. K čemu se to, pro boha živého, Harris chystá?

Harris se naklonil ke svému mikrofonu na ovládacím pultu. „Přední torpédovna! Nabít jedničku a čtyřku!“

44.

Čtvrtek, 2. července

DEN DEVÁTÝ

Toho dne časně dopoledne v hotelu Tabard Inn si Renslow udělal konečně jasno v případu Žukov. Celá záležitost mu nedávala spát od okamžiku, kdy Warden před tváří nejvyšších důstojníků válečného námořnictva ve Flag Plotu nechal vybuchnout svou dobře časovanou bombu. Nikdo neměl sebemenší představu o tom, co se vlastně se Žukovem stalo: potopili ho, či pouze dočasně zneškodnili? A jestliže Žukov nadále plní své bojové úkoly – kde se nachází právě teď? Na tuto nejdůležitější otázku nedával nikdo odpověď. Situace byla o to složitější, že sovětská strana zatím nepodala americkému ministerstvu zahraničí žádný protest, týkající se námořního incidentu, ačkoli Sověti zpravidla neváhají reagovat šachmatem, kdykoli k něčemu podobnému dojde…

Objednal si kávu a bílé pečivo a pomalu se probíral zprávami a komentáři, zveřejněnými na prvních stránkách dnešních novin, pojednávajícími o dvou amerických a jedné sovětské ponorce, které se střetly v mezinárodních vodách.

SRÁŽKA PONOREK UPROSTŘED OCEÁNU!

Cullinane se ještě zapotí, než se mu podaří odhalit zdroj indiskrece, který umožnil zveřejnění těchto materiálů v tisku.

Pravda, deníky vařily ve velkém hrnci, ale z pusté vody, a zrníčka faktů se krčila až kdesi hluboko u dna. Poznámka komentátora pro vědu a techniku byla věnována zvyklostem života na ponorkách typu Trident a možným důsledkům, plynoucím z takzvané „ponorkové nemoci“. Autor však opomněl poznamenat, že obě ponorky opustily mateřský přístav před necelými desíti dny.

„Ještě kávu, pane?“ Renslow natáhl svůj šálek.Servírka mu jej dolila, přičemž ještě stačila přehlédnout titulky novin a prohodit: „Víte, že mi to nedává smysl? Proč by se ty holky trkaly?“ Renslow něco zamumlal v odpověď a servírka se s chichotem přesunula k druhému stolu. Děvčeti nemohlo být víc než patnáct. Renslowa překvapilo, jak si ta dívčina rázem polidštila taková monstra, jakými jsou moderní ponorky. Proč by se ty holky trkaly? Proč by to ty ponorky dělaly? Ponorky samy o sobě nedělají nic, pomyslel si znechuceně Renslow. To jejich kapitáni, děvčátko. Ještě chvíli nad tím bloumal, potom noviny odhodil a vydal se k telefonním budkám v hotelové hale. Pár úředníků z federální vlády ve Washingtonu mělo ve zvyku přicházet do práce dokonce včas, a Renslow věděl z předchozí zkušenosti, že T. W.

Schwarting je jedním z nich. Vytočil samostatné Schwartingovo číslo a ten se mu vzápětí ozval. Schwarting byl mile překvapen.

Jak brzo za ním může Renslow zaskočit? Ihned? Dobrá, tak v deset.

Domluveno. Ani se neobtěžoval zeptat, co Renslowa přivádí.

Renslowa se zpožděním napadlo, že on není jediný, kdo čte denní tisk. U budovy ministerstva zahraničí naskočil do modrého autobusu a po cestě do Langley se snažil vzpomenout, co vlastně o Schwartingovi ví. T. W. Schwarting, absolvent akademie, ročník starší než Renslow. Deset let služby na torpédoborcich, než jej naverbovala CIA. Ale na akademii byli docela dobří přátelé…

Zarazil se. Byli skutečně? Čas má tu příjemnou vlastnost, že ohlazuje hrany minulých událostí, ale pravda je taková, že se Renslow na akademii s nikým zvlášťě nepřátelil. Na druhé straně je také pravdou, že Thomas Schwarting nemá jediný důvod, proč by neměl Renslowa kamarádsky příjmout…

O třicet minut později se autobus přehoupl přes Řetězový most a zamířil k severu po silnici č. 123 do Marylandu. Když dorazili do Langley, malého nenápadného městečka, povšiml si Renslow silničního nápisu „CIA – PRVNÍ VPRAVO“. Ještě před několika málo lety zde stála tabule s nápisem SPRÁVA DÁLNIC, činěco v tom duchu. Projíždějící řidiči se chechtali, až se zalykali, a CIA, ústřední zpravodajská služba, se nakonec rozhodla přiznat barvu.

Budova, v níž CIA úřadovala, nebyla na pohled nijak honosná. Něco na zpúsob „federální moderny“. Budovy podobného typu Renslow s oblibou nazýval bednama, a rozhodně nic tak hrůzyplného a odporného jakosprávní budova FBI.

Stráž u vchodu zkontrolovalaRenslowovi osobní doklady, informátorka zavolala nahoru Schwartingovi a vydala mu identifikační odznak pro návštěvníky, s velkým čitelným číslem.

„Noste ho viditelně po celou dobu pobytu v budově, prosím,“ vyprovodila Renslowa oslnivým úsměvem. „Tak, aby každý na první pohled uhádl, že jsem jeden z tamtěch, ne jeden z vašich co?“ otočil se ještě Renslow.

Slečna vytočila koutky úst vzhůru, ale neodpověděla.

Schwarting byl dole ve vteřině. Měřil snad dva metry deset a hubenější byl než slalomowá tyčka. Měl výraznou tvář, ospalé oči a kolem rtů mu pohrával zřejmě nikdy nemizející úřední úsměv.

Účes na hlavě mu podstatně prořídl, a to málo, co mu zbývalo, bylo silně prošedivělé.

„Rád tě vidím, Ale.“ Renslow se podepsal do knihy návštěv. „Nemám to sem daleko. Jestli jsi nestihl snídani, můžeš si dát u nás kafe“

„Nemusel ses obtěžovat až dolů,“ namítl Renslow. „Stačilo poslat sekretářku.“ Schwarting se vzlykavě uchechtl. „Vtipálek Al. Sem mají návštěvníci přístup výhradně na základě osobních známostí.“ Provedl Renslowa předpokojem a mávl vesele směrem k sekretářce, svižně ťukající do stroje. Dívka je oba ignorovala.

Když dosáhli jeho vlastní úřadovny, spustil se Schwarting zvysoka do tlustě čalouněného otáčivého křesla s vysokým opěradlem.

Renslow se usadil na židli vedle mohutného psacího stolu a poprvé se rozhlédl. Tak tomuhle říkám kancelář, povzdechl si nikoli bez závisti. Vysoké měkké koberce ode zdi ke zdi, nádherný a ještě drahý nábytek, na stěně několik Hogarthových reprodukcí, vsazených domasívních mahagonových, zlatě zdobených rámů. V rohu na stolečku počítačový terminál s rychlotiskárnou a obrazovkou.

Renslow spustil oči na psací stůl: psací souprava, jednoduchý blok a telefon. Víc nic.

„Přijimací kancelář pro hosty, nemám pravdu?“

„Přece nebudu dělat pořádek v tom bordelu na svým stole pokaždý, když si někdo vzpomene, že chce vidět mou maličkost,“ usmál se Schwarting překvapivě chlapeckým úsměvem. „Kanclíky, kde skutečně pracujeme, nejsou zdaleka tak výpravné, Ale.“ Ukázal na moderní kávovar, stojící na stolečku v rohu místnosti. „Dej si u nás kafe.“

Renslow si nalil a vrátil se na svou židli. „Alespoň tu máš správné obrazy:’Návrat marnotratného syna‘.“

„V tom jsem měl vážně kliku. Když už hovoříme o návratech, vrátil jsem se k jedné staré nerezavějící lásce. Příští měsíc čekej svatební oznámení.“

Na moment se zastavil. „Jak se vede Elizabeth?“

Renslow zaváhal s odpovědí a pak řekl: „Normálně.“

„Potíže, co?“

Chvíli jeden druhého pozorovali a Renslow si najednou uvědomil, že nemá představu, jak přejít k věci a získat informace, které potřeboval. Schwarting nebyl o nic méně přátelský a srdečný, než jak si ho Renslow pamatoval, a přesto jako by mezi nimi někdo spustil matný závěs, který nevíte jak rozhrnout. Tohle je osud zaměstnanců výzvědných služeb. Jestliže mají zakázáno hovořit o své práci s vlastními manželkami, nemůžete čekat, že se před vámi zhroutí a začnou si vylévat srdce před bývalým školním kámošem, který se jim jednoho dne zčistajasna snese do kanceláře.

„Promiň, Ale, rád bych si s tebou poklábosil, jenže zrovna dneska ráno nemám času nazbyt,“ pravil Schwarting omluvně.

„Máme problém,“ oznámil Renslow.

Ze Schwartingowy tváře se pomalu vytratil úsměv. „To mi nemusíš dvakrát vykládat. Dneska večer bude každý v týhle zemi vědět, že máme něco nepříjemnýho na krku.“Renslow nehnul brvou. „Co máš konkrétně na mysli?“

„Doprčic, nedělej ze mě troubu. Z námořnictva tečou informace víc než z děravýho hrnce. I ten poslední pisálek ve Washingtonu už ví, že se na Aljašce něco stalo.“

„Včera to bylo ve zprávách,“ řekl Renslow klidně. „Šla skutečně ke dnu?“

„Promiň, Thomasi,“ řekl Renslow pomalu, „ale to ti nemůžu říct.“

„No, je mi jasný, že se jí přihodilo něco vošklivýho. Protože náhodou vím, že vy chlapci od maríny si kvůli nějaký prkotině hned tak nenaděláte do kalhot.“

Naklonil se přes stůl k Renslowovi a zabodl do něho svůj kostnatý ukazováček. „Podívej, Ale, jsi tu proto že se potřebuješ něco dozvědět. Já taky. A ujišťuju tě, že to není z čiré zvědavosti.“

„Já myslel, že vy víte všechno z první ruky?“ Schwarting zavrtěl vážně hlavou. „Máme svoje kontakty, ale v tomhle případě mají naše zdroje u námořnictva svý huby zavřený na tři zámky.“

„Krucinál, Thomasi, já přeci…“

„Nech si to, Ale. Ty chceš informace ode mě. Já chci informaci od tebe. Férovej kšeft nebo utrum.“

„Kdybych šel úředním postupem, tak se to stejně nakonec dozvím.“

„Jo, jenže až bude po funuse. Kdybys měl dost času, jistě bys raději volil úřední postup,“ řekl Schwarting bez obalu.

„Není na dně,“ šeptal Renslow sotva slyšitelně. „Ale-aspoň si to myslíme. Jenže nevíme, kde je.“ Schwarting ho chvíli upřeně pozoroval. „Děláš si ze mě srandu.“ Renslow prožil chvilkovou agónii a pak se rozhodl.“Nezradíš mě?“

„I kdyby se mě ptal sám náš pan ředitel.“

„Dobrá,“ rezignoval Renslow, a na nic se už neohlížeje, vrhl se po hlavě do překotného líčení událostí kolem Aljašky. „Do pr-de-le,“ odslabikoval svědomitě Schwarting.

„Kdyby mi to vyprávěl někdo jiný, řek bych mu, aťsi jde dělat srandu ze svý babičky. Čím vám můžu pomoct?“

„Vedete osobní kádrové spisy na každého sovětského vojenského velitele, který něco znamená, že ano? Vedete také námořníky?“

Schwarting významně zamrkal. „Máme jich v evidenci víc, než je jich uvedeno v moskevském telefonním seznamu. Gorškov bude příští rok v důchodovém věku – ale do výslužby ho nepustí. Grišanov byl povýšen. Je to bývalý náčelník politické správy. Tyhle informace jsou pro nás důležité a hoši z vaší námořní výzvědné služby by je měli mít všechny pod palcem.“

„Možná mají, ale nevědí, co potřebuju vědět já,“ nadhodil Renslow. „Nesledují a neznají lidi na nižších stupních velení.

Dospěli jsme k názoru, že Aljaška si zahrála’mořská kůzlátka‘ s jednou ze sovětských ponorek třídy Viktor III. Akustická charakteristika, kterou pořídila ponorka Chicago, odpovídá sovětské útočné ponorce Žukov. Potřebuji všechno, co máte o kapitánovi Žukova.“

Schwarting se zvedl z křesla. „Podiváme se, co o tom ví náš’mladej‘.“ Přešel k terminálu v rohu místnosti, odemkl jej, přepnul dva spínače a chvíli počkal, až se objeví obraz. Přitáhl si pod sebe židli, posadil se a vyťukal na klávesnici několik znaků. Na obrazovce se objevilo sdělení:

CLEAR BUFFER. CODE 1 J.

SOONEST.

„Nejmíň deset mých kolegů mě vzteky sežere. Právě jsem jim vymazal jejich programy z vyrovnávací paměti. Kódem nejvyšší priority.“ Vyťukal další sérii znaků, a po chvilce zaklel.

„Nevadí, zkusíme něco jiného.“ Znovu zvolil několik symbolů na klávesnici a opřel se do opěradla. O chviličku později začala na obrazovce naskakovat písmenka. „Tu to máme. Měl jsem jít hned ze začátku do politického souboru.“

„Jestli to chceš pomalu, řádku za řádkou, odmáčkni mezerník,“ poradil mu Schwarting, když mu Renslow začal číst přes rameno.

Bylo tam všechno. Údaje z osobního života, z vojenské kariéry, politická charakteristika, psychologický profil – a dokonce prognóza služebního postupu. Proč se o toho člověka CIA tak intenzivně zajímá? Četl dála odpověď našel na dalším řádku. Stiskl mezerník proud údajů se zastavil.

„Co znamená proboha tohle?“ podivil se upřímně. Schwarting si přečetl poslední data a pokrčil rameny: „Pozůstatek z éry uvolňování mezinárodního napětí. Pamatuješ?“

Renslow nechal celou charakteristiku doběhnout do konce a pak Schwartingovi oznámil: „Potřebuji jednu kopii.“

„Proč mě rovnou nepožádáš, abych sedl holým zadkem do mraveniště?

Podívej, Allarde, tak dobří kámoši jsme zase nebyli.“ Renslow se pokusil něco namítnout, ale Schwarting se z ničeho nic usmál.

„Počkej, řekl jsem to ze srandy. Krucinálfagot, koneckonců to má posloužit dobré věci, ne? Jen to nezapomeň spálit, až to nebudeš potřebovat. Musím tu ještě deset let vydržet, než získám nárok na důchod, víme?“ Naklonil se nad klávesnici a vyťukal PRINT 2.

Tiskárna serozhrčela a Renslow s potěšením pozorov3.

, jak se ze stroje hrne překotným tempem tištěná zpráva na dlouhém pásu papíru. Schwarting odtrhl potřebný kus sestavy a přeložil ji.

„Strč si to do trenýrek a já tě provedu vrátnicí.“

„Poslyš, Tome, jsem ti vážně zavázaný,“ pokusil se Renslow o nefalšovaný procítěný tón.

„Potopte toho Žukova i s jeho kapitánem. Čím bude starší, tím bude nebezpečnější.“

Renslow zavrtěl hlavou. Tohohle ptáčka chci živého.“

Na oběd pro ně Cullinane rezervoval stůl u Hogata. Admirál měl na sobě civilní oblek a tvářil se v něm jako hromádka neštěstí.

Renslow se pohodlně usadil a admirál objednal každému dvojité martini „bez“. Časným odpolednem byla jídelna poloprázdná.

Cullinane upil ze skleničky a oznámil: „Ta porada na ministerstvu zahraničí byla děsná. Warden trval na tom, aby si zavolali sovětského velvyslance a všechno mu vycinkali na rovinu… tedy téměř všechno.“

„Možná to brzo budeme nuceni udělat,“ nadhodil Renslow znepokojeně.“Tohle nerad slyším,“ zdvihl Cullinane zamračeně obočí. „Snad si nepředstavujete, že jejich generálové budou plakat dojetím, až jim budeme přinášet své omluvy, zatímco Aljaška po nich bude odněkud pálit svými raketami?“

„Snad si nemyslíte, že nakonec může dojít až na ten úděsný obchod, jak ho popsal Kahm ve svém prognostickém scénáři – jedno naše město výměnou za jedno jejich?“

„Bernard Kahm měl tučnou prdel i mozek,“ usekl Cullinane. „Přece nepředpokládáte, že by náš prezident připustil zničení některého amerického města – nebo více měst – náhradou za každé sovětské město, které díky našemu omylu zasáhneme a vymažeme z mapy?

Takovou pitomost může ztláskat jen kancelářský teoretik.“

Cullinane do sebe hodil zbytek drinku. „říkal jste, že máte něco zajímavého?“

Renslow sáhl do aktovky a vytáhl velkou hnědou obálku. Admirál ji otevřel, vytáhl útržek vytištěné sestavy a rozložil jej. „Zdá se, že jste měl tentokrát šťastnou ruku.“

„Sergej Polnykov,“ citoval Renslow zpaměti. „Čtyřicet let.

Narozen v Leningradu, vychován u nevlastních rodičů. Člen pionýrské organizace. Doporučen Komsomolem do námořní akademie.

Člen společnosti L. N. Tolstého. Ženatý. Po absolutoriu sloužil tři roky na ponorkách třídy Hotel, a dále dva roky jako pobočník admirála Golgiho. Jeden rok jako zástupce velitele ponorky a odtud rovnou pověřen velením Žukova. Předběhl tím dalších sedmdesát tři kandidátú, kteří byli v pořadníku před ním. Golgi má teď nějaké politické potíže, a proto si na Polnykova dávají obzvláštní pozor. Považují ho za horkou hlavu a nebezpečného hocha, i když momentálně po jeho skalpu nikdo akutně nebaží.

Patří k mladé generaci ostrostřelců. O americkém válečném námořnictvu má velmi nízké mínění a několikrát se v tomto duchu vyjádřil na stránkách sovětského odborného časopisu.“

„Pěknej hajzlík,“ ucedil Cullinane. „Nedočetl jste to do konce,“ napomenul ho opatrně Renslow. „Už několikrát byl ve střetu s našimi ponorkami, z toho dvakrát vyprovokoval srážky přes výslovný zákaz svých nadřízených.“ Renslow se naposled nadechl.

„A máme dostatek důvodů předpokládat, to byl on, kdo nám před několika měsíci potopil Blondina.“

Cullinanovy rysy ztvrdly. Otevřel opětovně skládanku a důkladně si pročetl její poslední část. „Na palubě Blondina jsem měl přátele,“ pravil zamyšleně a pokýval hlavou. „Jaký je váš názor, kapitáne?“

„Polnykov se nezajímal o Chicago. Myslím, že dostal rozkaz hlídat Aljašku, protože operoval ve stejné oblasti jako ona. Je docela možné, že se jim donesly nějaké zprávy o tom, že Aljaška vyplouvá k nějakému zvláště utajovanému cvičení.

Nevylučuji, že do Chicaga mohli vrazit čirou náhodou a neúmyslně, ale soudě podle Polnykovovy pověsti bych vsadil na to, že škrábl Chicago schválně. Zmizení Žukova lze vysvětlit tak tím, že došlo k jeho poškození a že dostal příkaz vrátit se domů.“

„Jenže nemáme ani ten nejmenší důkaz, že Žukov kolizi přežil,“ namítl Cullinane. „Neexistuje ani jedna indicie, svědčící o nějakém poškození většího rozsahu, nebo dokonce potopení. Vsadím se, že Polnykov by řádil jako pominutý, kdyby se po střetu našlo na jeho ponorce to nejmenší škrábnutí. Myslím, že by to vzal jako osobní pohanu, V tom případě by si to šel znovu vyřídit. Ne,“ potřásl Renslow hlavou, „Aljaška je tam stále a vede si krajně podivně. Ani náznak toho, že by chtěla pomoct poškozenému Chicagu a ani ta nejmenší chuť vrátit se do mateřského přístavu.“

Cullinane mávl na číšníka a objednal si další drink. „Takže – jaký je váš závěr?“

„Odhadl bych to takhle: Žukov utrpěl během kolize nějaké šrámy, ale Polnykov přesto pokračuje v pronásledování Aljašky.“ Cullinane s tím zjevně nesouhlasil.

„Připouštím, že Žukov utrpěl při střetu nějaké škody, ale vsadil bych se, že se z téhož důvodu vrací do přístavu, pravděpodobně na některou základnu v Baltickém moři. Tím pádem se také definitivně odpoutal od Aljašky.“

„Vycházíte z předpokladu, že se Aljaška nadále zdržuje v původní operační oblasti,“ namítl Renslow, „jenže je stejně dobře možné, že se pohybuje přibližně ve stejném směru jako Žukov.“

Cullinane se zamyslel a Renslow si dokázal velmi přesně představit, jak se admirálovi před jeho vnitřním zrakem pomalu odvíjí mapa světového oceánu. Nakonec Cullinane zvedl oči a pohlédl zpříma na Renslowa. „Vám ve skutečnosti nejde ani tak o to, co podniká Žukov, viďte kapitáne? Vy se obáváte něčeho jiného.“

„Řeknu to takhle: mám silné tušení, že jestli najdeme Žukova, nebudeme muset dlouho pátrat a budeme mít také Aljašku.

A lokalizovat Žukova by neměl být takový problém – jestli je pochroumaný, bude tropit pod vodou pěkný rámus…“

Cullinanovi se náhle rozjasnila tvář. „Promiňte, kapitáne. Místo abych vás bedlivě poslouchal, musím pořád myslet na toho Wardena.

Máte pravdu – daleko jednodušší bude vypátrat poškozeného Žukova než Aljašku, která se před námi vší mocí schovává.“

„Přesně tak,“ přitakal Renslow. „Správně jste připomněl, admirále, jak nekonečný je oceán. Máme větší naději na úspěch, jestliže budeme pátrat po obou lodích zároveň.“

45.

Van Meer stiskl víčka, vytlačil z očí slaný pot a opět ustavil zrak přes Olsonovo rameno na obrazovku hydrolokátoru. Žukov manévroval velmi ostražitě: snížil rychlost natolik, aby se téměř rovnala rychlosti Aljašky a aby ji přesto polehoučku dobíhal.

Soudě podle všeho si kapitán Žukova lámal hlavu, proč Aljaška zvolnila tempo a co má vlastně za lubem.

„Můžeme jí ujet,“ nadhodil tiše van Meer.

Harris, s očima přikovanýma k obrazovce, potřásl odmítavě hlavou.

„Vůbec jí nehodlám ujet. Chci naopak zjistit, co tu pohledává.“Kdo je tu vlastně v roli kočky a kdo tu dělá myš? Van Meer zvážil situaci a usoudil, že kočkou je tu Aljaška. Žukov byl jednoduše zvědavý a chtěl si ještě jednou zahrát „kůzlátka“. Kapitánovi Žukova unikla jen jedna podstatná maličkost: nemohl tušit, že má co do činění s americkým kapitánem, který je přesvědčen, že právě vypukla válka.

Harris znenadání ožil: „Podíváme se jim na zoubek. Ať předvedou, co umějí.“ Vrátil se dozadu a usadil se do kapitánského křesla těsně za Clingerem a Sandemanem. „Únikové manévry, Clingere. Vzor jedna.“

Van Meer setrval u sonarové obrazovky a stěží potlačoval vzrušení. Clinger uvedl Aljašku do série zběsilých obratů. Žukov je věrně opakoval. Nakonec se Clinger utrhl prudkým sestupem a sklouzl s Aljaškou pod inverzní vrstvu. Harris dal vypnout motory a Aljaška zemřela v říši ticha. Žukov jen na moment zaváhal, a potom se spustil za nimi. Van Meera napadlo, že kapitán Žukova má sice nervy jako provazy, ale že opatrností neoplývá: právě jim předvedl celou škálu manévrovacích schopností nové sovětské ponorky. I když, po pravdě řečeno, Harris provedl přesně totéž.

„Takže,“ pravil Harris zamyšleně, „takže jsme si ověřili jejich detekční a manévrovací schopnosti. Teď bychom se mohli podívat, kolik mají pod kapotou koní.“

Aljaška vyrazila plným chodem vpřed. O chvíli později počala zářivá tečka na obrazovce postupně ztrácet na svítivosti: Žukov nestačil držet krok. Nebylo ani divu – co do rychlosti neměla Aljaška pod vodou sobě rovné…

Harris přikázal snížit rychlost na polovinu a Žukov se rázem přiblížil na dosah. Kdybychom byli skutečně ve válce, napadlo van Meera, šla by buď Aljaška nebo Žukov už před několika hodinami ke dnu.

Harris se ocitl po van Meerově boku a van Meer mu zkusmo řekl:

„Chtějí si zahrát kůzlátka.“ Harris se zamračil. „Dneska. Bůhví co si usmyslí zítra.“ A potom dodal jakoby pro sebe. „Nač čekat?“

Když se Žukov přiblížil na vzdálenost několika málo kilometrů, Harris se otočil k van Meerovi. „Převezmeš velení v přední torpédovně. Nechci, aby to tam právě teď někdo zmršil. Taková šance se nenaskytne dvakrát.“

Van Meer se protáhl úzkým průlezem a vydal se do přídě lodi s tlukoucím srdcem. Harris se tedy rozhodl. Harris se rozhodl torpédovat Žukova… V koutcích úst ucítil slanou příchut a setřel ji hřbetem ruky. Co ksakru můžu ještě podniknout, přemýšlel zoufale. Harris se vyjádřil jasně: „Nechci, aby to někdo zmršil.“

U předních torpédometů našel Meslinského, jak se spolu s dvěma operátory lomozí s přípravou torpéd jedna a čtyři. „Co tomu říkáte, veliteli? Provedeme první odběr krve.“

„Správně, Bestie,“ potvrdil van Meer a pečlivě sI hlídal hlas, aby se mu nezachvěl. Upřel oči na indikátory Mk stotřicítky – počítače a zaměřovače. Byl to nejnovější zdokonalený typ, který registroval náměry, vzdálenost a rychlost cíle v poměru k vlastnímu pohybu i okamžitou pozici plavidla a předával je do malé paměti, zabudované do každého torpéda.

Jakmile Olson přepojil spínač na svém sonarovém pultu, celý systém přešel na automatický režim – ledaže by se operátor rozhodl převzít zaměřování do vlastních rukou. V tom případě bylo možno přepojit na „ruční řízení“.

Z reproduktoru se ozval řinčivý hlas: „Vzdálenost cíle dva kilometry. Přibližuje se.“

Van Meer měl za zády Meslinského, který klel z plna hrdla: jedno z torpéd se zaseklo v loži, kterému se běžně říkalo „kolíbka“.

Zatímco s ním Meslinsky svou gorilí silou zápolil, van Meer se rozhlédl. Bestie byl příliš zaměstnán svým problémem, než aby stačil sledovat dění kolem. Van Meer popadl malý křížový šroubovák a rychle povoloval šroubek za šroubkem na krytu jedné ze zásuvek, obsahující změť elektroniky. Kdyby se mu tak podařilo alespoň na okamžik přerušit obvody… Tiše klel a zbrocen vlastním potem povoloval horečně šroubky na obvodu krytu.

Šroubovák mu nervozitou vyskakoval z drážek. Poslední šroubek byl utažen napevno a nešlo s ním pohnout. Van Meer se nadechl, zaťal dlaň do držadla šroubováku, prokluzujícího ve zpocené ruce, a učinil poslední pokus. Za sebouslyšelnepřetržitě nadávajícího Meslinského. Opřel se vší silou, nedbaje na bolest v kloubech. Šroubek selehcepohnul, až povolil. Van Meer popadlskřínku za vnější kryt a trhl zásuvkou k sobě o dobré dva centimetry. Ciferníky na panelu a bodové světelné indikátory se náhle zatměly. Van Meer okamžitě zasunul skříňku zpět do původní polohy a začal horečně nasazovat a utahovat šroubky. Musí to stihnout dřív, než se sem přižene operátor z kontrolního střediska, který si bezpochyby povšiml náhlého výpadku. Z reproduktoru se ozval Harrisův navztekaný hlas: „Na počítači se něco podělalo, Vane. Musíme to odpálit ručně.“

Van Meer přejel rukama po ovládacím pultu a přepnul spínače na ruční řízení. Z lodního intercomu mu nynídiktovali zaměřovací údaje: vzdálenost, náměr,rychlost a hloubku. Van Meer nastavoval ručně na zaměřovači diktované hodnoty, přičemž každou z nich o něco posunul a zkreslil v zoufalé víře, že se mu Meslinsky nekouká přes rameno.

„Nacpeme jim to přímo do chřtánu, Vane.“ Harrisův hlas zněl odosobněně a nezúčastněně, zdaleka nepodoben hlasu člověka, který se právě vydává na svůj vlastní pohřeb. Zahájili odpočet. Vteřiny ubíhaly a zdálo se, že neberou konce. Napětí stoupalo a van Meer cítil, že nemá daleko k mdlobě. Nakonec přišel rozkaz: „Odpálit torpéda jedna a čtyři.“

Aljaška se lehce otřásla, jako by se zbavila břemena, smrtonosné projektily se vydaly na svou pouť…

„je to perfektní past,“ řval nadšeně Meslinsky. „Jako při lovu na medvědy: jeden vpravo a druhý vlevo. Ti parchanti nemají šanci.“ Van Meer slyšel, jak mu za zády ztěžka oddechují operátoři. Torpédovnou se šířil štiplavý pach potu. Jestliže jsem měl jen trochu šťastnou ruku, vybuchnou torpéda o něco dříve, než dosáhnou cíle, zadoufal van Meer.

Z dáli se ozvala tlumená exploze. O půl minuty později zaslechli druhou.

Náhle pocítil, jak mu na rameno dopadla čísi těžká ruka a její prsty se mu zaryly hluboko do masa.

„To jsem blázen,“ šeptal Meslinsky. „Jedno torpédo minulo cíl.

Věřil byste tomu? Jedno z nich se netrefilo!“

Jenže to druhé ano, pomyslil si van Meer ztěžka. Vnitřnostmi se mu počala šířit vlna podivného chladu. Za tohle všichni krvavě zaplatíme, byla poslední van Meerova myšlenka.

46.

Poručík námořního letectva Timothy Epping se opřel o kryt vrátku na okraji vzletové paluby letadlové lodi Hornet a obhlížel kolkolem jiskřící prostory bezmezného oceánu. Hladina Atlantiku byla nezvykle klidná a vysoké červencowé slunce se v ní odráželo rudými pablesky. Na obzoru se v horkém vzduchu avodních výparech chvějivě rozplývaly kontury tří eskortních torpédoborců.

Když nebe skví se co stříbra lesk a moře blyští vycíděnou mědí… vytanuly Eppingovi v paměti prastaré verše a marně se namáhal vzpomenout, kdo je jejich autorem. Stáhl z hlavy leteckou čapku a setřel si pot z horního rtu. Košili měl přilepenou na zádech a nenápadné svědění v podpaží bylo neklamnou známkou blížícího se zánětu potních žláz: Dal by měsíční plat za to, kdyby v tu chvíli mohl být někde jinde– zkrátka kdekoli jinde, kde se teploty nebudou šplhat přes pětatřicet ve stínu… Epping se sehnul a dotkl paluby: o nic chladnější než pláty na rozpálené peci. Palubní mužstvo, vysvlečené do kraťasů či dokoncedo trenýrek, jako by tu výheň nevnímalo.

Chlapci nakládali do Eppingova letounu hydrolokační sonarové bóje pro další pátrací let nad prohledávanou oblastí. Během dopoledne rozesel Epping tyhle pípací bójkyna několika stech čtverečních mílích, a odpoledne jevypsán ještě nejmíň na dwa lety.

Ještě dalších sedmnáct vrtulníků typu Sikorsky sezabývalo stejnou činností na širých oceánských pláních– rozhazovalo odposlechové bójky. Někdo něcov tomhle bohem zapomenutém koutě Atlantského oceánu zoufale hledá, napadlo Eppinga. Scuttlebutt byl sice toho názoru, že hledají potopenou Aljašku, ale Eppingovi se to nezdálo. „Na mrtvou loď nepůjdeš se sonarovou bójkou,“ vyhlásil jasně svůj názor dnes ráno v důstojnické jídelně. „Hledáme něco, co je ještě živý a co sebou pěkně svižně mrská.“

Eppingovo snění s otevřenýma očima přerušil vzdálený tlukot rotoru helikoptéry. Ve vlhkém a parném ovzduší se ten důvěrně známý zvuk rozléhal, jako by někdo tloukl baseballovou pálkou o mokré prostěradlo. Epping zvedl oči a sledoval, jak se k Hornetu blíží další z pátracích vrtulníků: stroj se zavěsil nad přistávací plochou, počkal, až mu z věže dají pokyn, a měkce dosedl na palubu. Dva hoši z palubního mužstva vyběhli ke stroji s pružnými lany, aby vrtulník připoutali k palubě. Listy vrtule se elasticky ohýbaly dolů, rychlost otáček rotorů klesala a listy klesaly pod vlastní tíží, takže se chlapci pod nimi museli přikrčit.

O chvíli později se z palubního reproduktoru ozval povel:

„Poručík Epping a poručík Talbot ke stroji.“ Epping si narazil čapku hluboko do čela, aby mu štítek alespoň trochu stínil oči, a vydal se ke svému stroji. Tam už čekali Talbot a dva elektronici. Vyšplhali se s Talbotem do kokpitu a elektronici se usadili v sedačkách za nimi. Epping se ujal řízení. Talbot se uvelebil v sedačce jako druhý pilot, shodil čapku, nasadil si miniaturní sluchátka a prohlásil: „Další rozvážka mlíka, co?“

Epping se nenamáhal s odpovědí. Z toho horka mu hlava jen třeštila. Ohlásil se letovému dispečerovi na věži, nahodil startér a bolestně se zašklebil, když motor nabral otáčky a začal výt nesnesitelně vysokým, ječivým tónem. Palubní mužstvo uvolňovalo připoutaný podvozek. Listy rotoru se jim protáčely nad hlavou jako obrovský větrák, ale úlevu od sálajícího horka přinášely pramalou.

Konečně obdržel povolení ke startu. Zatáhl za řídicí páku a vrtulník se zvedl do vzduchu. O několik minut později byl Hornet jen nepatrnou skvrnkou na modrobílé pláni oceánu.

Nabrali rychlost, zamířili k jihozápadu a za padesát minut dosáhli předepsaného kvadrantu. „Čokoládku?“ Talbot mu zamával před očima tabulkou čokolády, ale Epping zavrtěl odmítavě hlavou – z toho věčného horka se mu dělalo špatně od žaludku. Talbot pokrčil rameny, svalil se zpět do křesílka a jal se hodovat.

Během další půlhodiny se spustili níže k hladině a počali shazovat bóje. První řadu bójí rozhodili v severovýchodním kursu a otočili, další čtyři bóje rozeseli opět v jihozápadním směru, jenže o něco výše, rovnoběžně s první řadou. Čas od času přepojil Epping sluchátka na monitorovací přijímač umístěný v ocasní části vrtulníku a zaposlouchal se do kakofonické změti podmořských zvuků, snímané právě shozenými bójkami a vysílané zpět do éteru.

Asi po hodině křižování zachytil ve sluchátkách charakteristický tlukot lodní vrtule, ale elektronici shodně prohlásili, že jsou to motory jednoho z doprovodných torpédoborců.

Talbot klímal se zavřenýma očima a se sluchátky na uších odposlouchával v polospánku signály z monitoru. V jednu chvíli vyskočil na sedadle, vytřeštil oči a Epping se okamžitě připojil k odposlechu: chvíli mu trvalo, než pochopil, že to ze svého dýchacího otvoru zpívá dlouhým táhlým tónem velrybí samec své vyvolené milostnou serenádu.

Epping se zhroutil zpět do sedadla s pocitem, že tohle odpoledne bude stejně nudné a promarněné jako dnešní ráno.

„Na něco jsme narazili,“ prohlásil pojednou zcela bdělý Talbot a ťukal si prstem na sluchátka. Epping znovu sepnul spínač monitoru a zaposlouchal se. Příjem signálů z poslední shozené bójky byl jasný a nerušený. Naslouchal soustředěně několik vteřin a přepnul na vnitřní okruh. „Slyšíte to, chlapci?“

Romero, jeden z techniků na zadních sedadlech, se ozval: „Jo, přehráváme si to.“ Po krátké chvíli dodal: „Je to třída Victor III. Podle zvuku to vypadá, že má nějaké potíže s redukčními převody.“

Epping naklíčoval volací znaky Horneta. „Zde Bíládvojka, Bílá dvojka. Gray Warrior, Gray Warrior, ozvěte se.“

Hornet se ozvala vzápětí a Epping ohlásil: „Máme kontakt.“

Nahlásil Hornetu přesné souřadnice a specifikoval: „Vypadá to na Victora III, který má nějaké potíže. Můžete monitorovat bójku C-7?“

Uplynulo několik minut a Hornet se ozvala znovu: „Bílá dvojko, potvrzujeme kontakt. Je to Žukov.“ Talbot zatahal Eppinga za rukáv. „Je tam ještě něco. Na šestce.“ Talbotovi hořely vzrušením tváře. Epping přepnul frekvenci na bójku číslo šest a okamžitě zpět na Horneta. „Máme další kontakt, na C-6. Příjem.“

„Rozumím.“ Opět několik minut a pak: „Je to třída Ohio. To je Aljaška.“

Že jde o Aljašku, potvrdili se zpožděním jen několika vteřin také elektronici ze zadních sedadel. Epping se šťastně zakřenil na Talbota a zároveň si uvědomil, že bolesti hlavy pominuly jako mávnutím proutku. Teď dostal tu pravou chuť na táfličku čokolády a rád by věděl, jestli má Talbot ještě nějaký ždibec v zásobách.

Epping začal pendlovat mezi šestou a sedmou bójkou, poté s vrtulníkem vykroužil piruetu a zamířil zpět na předepsaný kvadrant. Praskavý zvuk na C-sedmičce začal slábnout a zároveň ho zachytila C-šestka. Od šestky se pak Aljaška ozývala ve stále stejné intenzitě, jako by plula v soustředných kruzích. „Bílá dvojko, zde Gray Warrior,“ uslyšel Epping ve sluchátkách volací znaky Horneta. „Z šestky máme velmi špatný příjem. Nepřestávejte ji monitorovat a pořizovat záznam.“

„Rozumím.“ Chvíli poslouchal teď už známé charakteristiky a zamračil se. „Gray Warrior, zde Bílá dvojka. Zdá se, že se mezi oběma plavidly zkracuje vzdálenost. Jako by Žukov naháněl Aljašku a Aljaška se rozhodla si na to počkat. Nedává mi to smysl. Moment, něco se děje!“

Přerušil relaci a soustředil se na akustické drama, odehrávající se na šesté bójce. Znovu jasně zachytil šum lodních vrtulí obou ponorek a potom něco, co mu v uších zaznělo jako dvě hluboká vzdychnutí. Sotva se vzpamatoval, uslyšel měkoučký, vířivě drnčivý zvuk. Torpéda! blesklo mu ještě hlavou a dolní čelist mumimoděk povolila. Kriste Ježíši, jedna z nich vypustila dvě torpéda! Bylo dílem několika vteřin, než mu v uších explodoval bolestivý výbuch. Epping si trhem serval sluchátka z uší a zíral přímo před sebe, s očima rozevřenýma dokořán. Ze sluchátek v klíně k němu proniknul dalšídrsný výbuch a pak náhlé ticho, jako by se při přehrávce přetrhla magnetofonová páska.

„Šestka je vyřazená,“ ozval se Talbot stísněně. „Ta druhá pumelice ji dostala.“ Epping pohladil řízení vrtulníku, Sikorsky se opřel do svých lopatek a v ladném půlkruhu zamířil k východu.

Skrz plexisklo po pravé ruce uviděl vodní plochu v okolí šesté bójky. Hladina vířila v křečích mohutné podmořské exploze.

„Nalétnu blíž,“ vykřikl Epping do intercomu a současně uvrhl stroj do pravotočivé vývrtky.“Panebože, koukni se tamhle,“ křiknul Talbot, vykloněný z křesla kupředu. Z vroucí hladiny pod nimi se náhle vyloupla zaoblená špice ponorky, a za ní se znenáhla vynořil celý obrovský trup, jenž se vzápětí začal bezmocně kolébat na vzedmutých vlnách. Nízká, hydrodynamická nástavba a světlíková okna na bocích nemohly nechat nikoho na pochybách: byla to třída Victor III.Epping si ve zlomku vteřiny nasadil sluchátka a přepnul na Hornet. „Gray Warrior, tady Bílá dwojka. Victor III se právě vynořil na hladinu. Zdá se, že potřebuje pomoc.“ Z Hornetu přišel vzrušený povel. „Udejte její přesnou polohu. Nenavazujte spojení!“ Po krátké pauze Hornet pokračovala: „V rádiu jsme zachytili kódovaný nouzový signál. Hlídková plavidla hlásí, že sovětská rybářská loď změnila kurs a zamířila k místu nehody. Podle našeho odhadu připluje na místo za tři hodiny. Dobrá práce, dvojko. Setrvejte na místě co nejdéle.“

„Něco je slyšet na sedmičce,“ ohlásil Talbot. Epping přepnul rázem na bójku C-7. Zdálo se mu, že uslyšel Aljašku, ale trvalo to jen několik vteřin. Pak zvuk odumřel, až zanikl.“Co se to k čertu děje,“ domáhal se vysvětlení zmatený Talbot.

„Zdá se, že zmizela nadobro.“ Epping probodával očima rozvlněnou mořskou hladinu, jako by chtěl proniknout zrakem pod povrch a zahlédnout tam Aljašku. „To nebyla Aljaška, Ernie,“ zamumlal Epping v odpověď a v tu chvíli pocítil, že se mu bolesti hlavy vrátily znásobeným náporem zpět. „Byla to volavka. Falešná zaváděcí bójka, kterou za sebou Aljaška vyhodila, aby zmátla stopu.“

„Jenže kam se teda schovala?“ chtěl vědět neodbytný Talbot.

„A proč vypouští volavky?“

„To by mě také zajímalo,“ odpověděl Epping a po chvíli zamyšlení dodal: „A taky bych rád věděl, kam se vlastně poděla?“

47.

Renslow praštil telefonem a zašmátral po cigaretách. Kapsy měl beznaďějně prázdné. Namátkou sáhnul po první zásuvce v Cullinanově stole, narazil na krabici s doutníky, s uspokojením jeden vytáhl a zapálil stolním zapalovačem. Přitom si stačil povšimnout, že se mu ruce chvějí potlačovaným vztekem.

Elizabethina otce neměl nikdy zvlášť v lásce, tchán se k němu choval odměřeně. Talmadgeovi pocházeli z Jihu a mohli se vykázat působivým rodokmenem, říznutým vojenskými tradicemi. Starý pán neopomněl využít každé příležitosti, aby dal zeťovi najevo, že se jeho, Talmadgeova dcera vyvdala pod své možnosti. Dnes ráno hovořil Renslow s Harley Talmadgem po sedmi letech poprvé.

Talmadge připustil, že se Elizabeth usídlila v jejich domě, avšak okamžitě dodal: „Poradil jsem jí, aby s vámi přerušila veškerý styk. Dcera se moudře rozhodla uposlechnout mých rad.“ Tchánův tón nemohl nechat nikoho na pochybách, jak silnězetě nesnáší.

Renslow stále ještě prázdně zíral na dohořívající doutník, když se rozletěly dveře, dovnitř vpadl Cullinane, a zhodnotiv pohledem situaci, prohlásil: „Je milíto, jestli vás ruším, ale budu potřebovat svou úřadovnu.“

Renslow povstal. „Děkuji vám, pane admirále. Bylo to jediné místo, odkud jsem si mohl v klidu zatelefonovat.“

„Mohl bych požádat o jeden doutník, než mi je všechny vykouříte?“ nadhodil zdvořile Cullinane. Renslow mu jeden podal a připálil.

Cullinane se svezl do svého pracovního křesla a zapíchl své zkoumavé oči do Renslowa.

„Se mi zdá, že vy, aktivní důstojníci, si dokážete poradit se vším, s vyjimkou vlastního soukromého života. Proč si berete za manželky ženy, které vás chtějí mít pro sebe víc, než jim můžete dopřát?“

„Elizabeth se nikdy nesmíří s tím, že námořnictvo má na mě přednostní nárok. Myslím, že se cítí odstavená na druhou kolej.“ Cullinane souhlasně přikývl. „Je to problém jednostranně zaměřené pozornosti: vy totiž nepřestanete být námořníkem ani na dobře rozjetém mejdanu. Nezřídka se přihází, že lidi z posádky a vaši přátelé pro vás znamenají víc než vlastní manželka. Proč by se to manželkám mělo líbit?“

„Nemyslím si, že by mi byl někdo bližší než Elizabeth,“ protáhl zamyšleně Renslow. „Ale mám takové tušení, že neznám způsob, jak ji o tom přesvědčit.“ Náhle se na admirála usmál. „Vy jste ale ten poslední znalec, k němuž bych se obrátil o radu, admirále.“

„Svatá pravda,“ přikývl admirál beze stopy dotčenosti v hlase.

„Jenže já dobře věděl, jak by to dopadlo. Proto jsem se podruhé neoženil. Kdyby Marilyn nezemřela, dříve nebo později bychom se stejně rozvedli. V určitém smyslu bylo dobře, že to dopadlo právě takhle. Jinak bych nebyl tím, čím jsem.“

„To nemyslíte vážně,“ protáhl váhavě Renslow. „Naprosto vážně,“ potvrdil Cullinane s kamenným výrazem. „Vím zatraceně dobře, k čemu jsem se narodil – narodil jsem se k tomu, abych byl zatraceně dobrej námořník.

Celý můj život směřoval k tomuto cíli. Kdyby se bývala pokusila mi v tom bránit, určitě bych ji za to nenáviděl.“ Cullinane se zarazil azměnil tón. „Jsem zvědav, na koho svalíme odpovědnost za tenhle průser, až se z něho vysekáme.“

Renslow poposedl na židli, neměl rád, když se mu nadřízení svěřovali se svými problémy. „Jsem si naprosto jist, že vám nikdo nebude nic vyčítat, admirále. Lépe jste ani postupovat nemohl.“

„Nebuďte naivní, veliteli.“ Cullinane vstal, přešel celou místnost a rozkročil se před rozměrnou nástěnnou mapou Atlantského oceánu. „Na ministerstvu zahraničí nejsem zapsán mezi oblíbenci a nemám také nejlepší pověst u celé řady vlivných senátorů. Takže jakákoli šermovačka s Wardenem mi akorát ještě víc podtrhne nohy.“ Otočil k Renslowovi zachmuřenou tvář. „Jenže ať mě spere ďas – Warden a celá ta jeho banda si nezaslouží slitování! Jsou zamilovaní jako kluci do svých megatunových hračiček a do svých historických rolí. Jenže zapomínají na to, že historické role mohou hrát jen tak dlouho, pokud vůbec jaká historie trvá. Právě jejich politika ji totiž může přivést k ráznému konci.“

Renslow zaraženě mlčel, nevěděl co odpovědět. Z rozpaků je vytrhl bzučák intercomu na stole. Cullinane se natáhl a stiskl tlačítko.

Z reproduktoru se ozval pobočníkův hlas: „Je zde kapitán Oxley, pane admirále. Musí vás prý osobně vidět v neodkladné záležitosti.“

„Maur poslal svýho hlídacího psa,“ ušklíbl se Cullinane směrem k Renslowovi, ale do mluvítka řekl: Pošlete ho ke mně.“

Ve dveřích se objevil kapitán Oxley, s tváří vykrouženou do sebevědomého úsměvu. „Pan Warden mne požádal, abych vás laskavě doprovodil na ministerstvo zahraničních věcí, pane admirále.“

„Předpokládám, že se neobtěžoval svou žádost formulovat písemně,“ pravil vyčkávavě Cullinane. „Žádost formuloval velitel námořních operací,“ opáčil Oxley, aniž se mu podařilo beze zbytku potlačit škodolibý tón. Cullinane upadl v nemilost, napadlo Renslowa.

Howland se ani neobtěžoval mu osobně zavolat. Cullinane si povzdechl a obrátil se k Renslowovi. „Celá záležitost se už zvrhla v čistou politiku, kapitáne. Příštích osmačtyřicet hodin budu trávit tím, že budu odstrkovat civilisty a udržovat je v co největším odstupu od červeného tlačítka.“ Zarazil se a zahleděl upřeně na Renslowa. „Budete muset převzít operativní velení nad pátrací akcí po Aljašce. Víte o tom víc než kdokoli jiný.

Prosadím to u admirála Howlanda.“ Renslow srazil podpatky.

„Rozkaz, pane.“ Cítil, jak celý ztuhl. Příliš náhle a příliš mnoho odpovědnosti najednou.

„Můj vůz čeká venku,“ ozval se Oxley.

„Kapitáne Oxley,“ pravil Cullinane měkce, „mám svůj vlastní vůz a vlastního šoféra a my oba víme, kde je ministerstvo zahraničí.“

Otočil se na podpatku, sáhl po admirálské čepici na věšáku, narazil si ji na hlavu a trhnutím srazil hluboko do očí. Ohlédl se po Oxleym s pohrdavým výrazem a zmizel ve dveřích.

„Nedůtklivej namyšlenej pruďas,“ poznamenal Oxley skřípavě, jakmile byl admirál z doslechu. „Však oni mu přistřihnou křidýlka, než se den sejde s večerem.“

„Příliš brzo převlékáte kabát, kapitáne. Zatím jste stále ještě zaměstnancem válečného námořnictva.“ Oxley se uchechtl, popošel několik kroků, rozvalil se v Cullinanově křesle a zhoupl se.

„Tuhle zemi neřídí válečné námořnictvo, Renslowe. Když na to přijde, neřídí námořnictvo ani samo sebe, jestli si myslíte, že se na Cullinanově hřbetě vyvezete nahoru, pak jste vsadil na špatného koně.“

„Admirál Cullinane je můj velící důstojník.“

„Za tuhle oddanost si moc nekoupíte. Na zahraničních věcech se Cullinane nečíslí mezi nejpopulárnější admirály.“ Oxleyho malá očka se ještě více zúžila. „Jestlipak víte, že kdyby dokázal držet jazyk za zuby, mohl být dávno velitelem námořních operací?“

Renslow se optal co možná neutrálně: „Opravdu?“

„Renslowe, musíte mít uši nastražené, oči na stopkách – a pak se i něco dozvíte.

Cullinana přeskočili hned po tom, co se vyslovil proti nasazení ponorek třídy Ohio.“

„To slyším poprvé,“ zašeptal Renslow a nemohl potlačit zvědavost v hlase. „Samozřejmě,“ pravil Oxley přezíravě. „Starej pán ho osobně odepsal. Nejenom že váš dobrý admirál Cullinane byl proti výrobě ponorek Ohajo, ale i proti nasazení vícenásobných raketových jaderných hlavic. V té době ztratil u ponorkářů spoustu dobrých přátel.“

„Ale, ale,“ vypadlo mimoděk z Renslowa. Proti své vůli musel obdivovat Oxleyho informovanost.

„Přesně tak,“ přikývl teatrálně Oxley. „Cullinane přišel s teorií, že nové bojové hlavice jsou příliš přesné, aby se hodily pro odvetný úder. Že prý budou padat už jen do prázdných odpalovacích sil – zatímco protivníkovy rakety už budou dávno ve vzduchu. Navrhoval, aby se investovalo do systémů včasného varování a do obranných systémů, založených na hlavicích s velkou prostorovou účinností,“ zakroutil Oxley nevěřícně hlavou.

„Dovedete si představit, jaký poprask vyvolaly tyhle názory v námořnictvu a jak to poškodilo pozici námořnictva ve všeobecné rvačce o prachy při zajišťování obrany USA?“

Renslow se pokoušel zachovat klid: tohle nemůže mít Oxley z vlastní hlavy. Určitě někoho papouškuje. A jestli se Renslowovi podaří Oxleyho ještě víc rozehřát, mohl by ten kariérista vykecnout ještě víc…

Rozhodl se Oxleymu lichotit tak dlouho a tak silně, pokud mu to jeho lidské síly dovolí. Oxley se skutečně rozjížděl. „Tahle malá nehoda je pro nás velkou příležitostí, kapitáne, jestliže dokážeme hrát správnými kartami.“ Zkoumavě se podíval na Renslowa, zaváhal a nasadil skromný vemlouvavý tón. „Kdybyste prokázal panu Wardenovi určitou službu, dokázal by to zcela jistě ocenit.“ Usmál se náhle: „Mohl byste fungovat jako… systém včasného varování. Zkrátka byste mu mohl poskytovat takové kvantum informací, jaké sám považujete za nezbytné.“

„To nebude tak složité,“ pravil Renslow rozmyslně a obdařil Oxleyho ochotným úsměvem. „čím menší kvantum ta kurva dostane, tím lépe.“

Oxley vyskočil jako uštknutý a zbrunátněl v obličeji. „Jsem hodnostně vyšší, pane námořníku. Ať už tady, nebo na ministerstvu, zkrátka kdekoli – všude mám vyšší hodnost než vy.

Přesvědčíte se o tom na vlastní kůži dřív, než vám to bude milé.“

V tu chvíli se ve dveřích objevila hlava pobočníka Matthewse.

„Promiňte veliteli, hledám admirála.“

„Odjel na ministerstvo,“ oznámil mu Renslow. „Pověřil mě dočasným řízením celé operace.“

Matthews vypadal nadmíru vzrušeně a také zděšeně. „V tom případě byste se měl odebrat do Situační haly. Aljaška právě provedla torpédový útok a rozstřílela Žukovovi zadek.“

Renslow se nadechl. „Potopili ho?“

„Řádně ho zmrzačili. Přišel o všechnu zátěžovou vodu ve vyrovnávacích nádržích. Nemůže se ponořit. Teď je na hladině, parádně pomačkaný a jeho kapitán řádí jako pominutý.“

„Co Aljaška?“

Matthews se zamračil. „V tom zmatku ji ztratili.“

Renslow se rozběhl, mávl na Matthewse, aby jej následoval, a Oxleyho zanechal jeho osudu.

Harris vypálil první ránu, blesklo mu ještě hlavou.

První ránu ve válce, která se celá zrodila a až dosud probíhala výlučně jen v Harrisově fantazii.

48.

„Pouze jeden torpédový zásah, Vane,“ vzdychl Harris nevěřícně a v očích nedokázal utajit zrnka klíčícího podezření. „To se nemělo stát. Zvláště když jsi byl u torpédometů ty.“

Stáli spolu v rohu řídicího střediska a Harris tlumil hlas, aby je ostatní nemohli zaslechnout. Zbytečná starost, pomyslel si van Meer: stačili odpálit všeho všudy jednu salvu, ale ta měla na posádku opojnější účinek než několik panáků neředěné whisky každému.

Constanza se nepřetržitě šklíbil a tloukl Spencera rozjařeně po zádech. Sandeman a Clinger se neustále navzájem překřikovali a na všechny strany rozdávali vítězné úsměvy. Dokonce i Gurnee se dnes tvářil nezvykle spokojeně.“Tak co mi odpovíš, Vane?“

„To je otázka nebo obžaloba?“ opáčil van Meer rezervovaně a nasadil mírně popuzený výraz. Teď už si nemohl dovolit nechat se zahnat do kouta. „Neodpovídám ani za nespolehlivě fungující počítače ani za vadně vyrobená torpéda.

Půl poslední světové války jsme vítězně vyválčili s torpédy, která bud padala rovnou ke dnu, anebo, když už se nakonec trefila do cíle, vůbec nevybuchla.“ Pohlédl Harrisovi upřeně do očí a ten sklopil zrak. „Nevadí,“ uzavřel Harris smířlivým tónem.

„Bylo to nejspíš poprvé a také naposledy, co jsme stříleli torpédy. Příště na ně už vypustíme rychlejší ptáčky.“ Otočil se a přešel k mapě, rozložené na stole. Van Meer ho následoval.

Harris se sklonil nad mapou, zapíchl palec do místa, v němž se nacházela Aljaška v momentě provedení torpédového útoku, a malíčkemtéže ruky odpíchl vzdálenost k jejich současné pozici.

Okamžitě po odpálení torpéd provedla Aljaška prudký manévr a sklouzla dolů na tři sta metrů. V případě potřeby mohli sestoupit o dalších tři sta, avšak dostali by se na hranici tlaků, znamenající mez pevnosti ponorky. Stačila by dírčička zvící špičky jehly, skrytá kdekoli v plášti plavidla, a oceán by se vevalil dovnitř příbojem a rozerval Aljašku na kousky.

„Žukov nepochybně odvysílal volání o pomoc,“ přemýšlel Harris nahlas. „Některá z jejich lodí musela volání zachytit. Tím pádem ale počítejme s tím, že jim Žukov udal také naši pozici a kurs.Věnoval van Meerovi kyselý úsměv.“Takže na Barentsovo moře můžeme v klidu zapomenout.“

„Máte nějaký alternativní návrh?“

Harris se chytrácky ušklíbl. „Lepší než ten původní. Vrátit se na naši výchozí pozici do původního operačního prostoru. Tak si myslím, že od nás budou očekávat všechno možné, jenom tohle ne.“

A to platí nejenom o Sovětech, zvážil van Meer bleskově situaci, ale bohužel také o našich. Jediné plus, které pro ně z torpédového útoku na Žukova vyplynulo, spočívalo v tom, že Aljaška prozradila svou okamžitou polohu, a pátrací plavidla a letouny amerického námořnictva si mohly domyslet, kam asi Aljaška směřuje. Jak Američané, tak Rusové si nejspíš správně domysleli, že Aljaška pluje do Barentsova moře.

Harris si van Meera zkoumavě měřil. „Ty s tím nesouhlasíš, Vane?“

„Jsem toho názoru…, že váš návrh má určitou logiku,“ odpověděl van Meer, neodtrhuje pohled od mapy.

„Tvůj souhlas mi dodává sebedůvěry,“ protáhl Harris sarkasticky, nespouštěje z něho oči. „Během příštích dvou až tří hlídek toho spolu hodně zažijeme a byl bych rád, kdybychom se na sebe mohli navzájem stoprocentně spolehnout.“

Van Meerovi opět proběhla útrobami známá vlna chladu. Musí se dostat k hloubkoměru! Čím dřív, tím lépe. Musí přetnout kabely a vyřadit ten prokletý magneťák z provozu.

O několik minut později mu Harris zmizel z dohledu. Van Meer se rozběhl do elektrotechnického úseku. V radiokabině seděl Dritz a právě vytahoval zásuvku s vysílačkou a svítil si do ní baterkou. Pracovní stůl měl pokryt bílým suknem, nebylo pochyb – Dritz se chystal k její celkové demontáži.

„Nějaké potíže, Dritzi?“ Dritz sebou překvapením trhl a zatvářil se otráveně. „Běžná údržba,“ odpověděl neochotně. „Teď je na ni ta nejvhodnější chvíle, co říkáte, veliteli?“

Van Meer jen krátce a mechanicky přikývl a pro sebe neslyšně zaklel. Dritz musel prožívat těžký nervový šok, avšak nepatřil k těm, kdo si jej odreagovávají u partičky karet nebo nad dobrodružným románem. Naopak – Dritz nacházel útěchu ve své práci, u svých elektronických serepetiček, které donekonečna rozebíral a pulíroval, dokud mu nehrály jako švýcarské hodinky.

Van Meer pochopil, že se musí smířit s tím, že Dritz stráví ve své dílničce celý zbytek směny.

Zato v ložnici mužstva byl rozjetý malý mejdan. Ukázalo se, že propašovat na palubu alkohol dokázal kromě Cermaka ještě někdo jiný. Kolem stolu kolovala poloprázdná láhev. Van Meer se stáhl do pozadí,aby mohl v skrytu sledovat dění na ubytovně. V zadní části ložnice se dala dohromady separátní skupinka. V matné záři sporého osvětlení blikaly obličeje námořníků v euforických poryvech, vyvolávaných vzpomínkami na úspěšně vypálenou první ránu. Jen Scoma zůstával stále jaksi nepřesvědčený, ačkoli také sdílel všeobecné vzrušení. „To je všechno hezký, ale stejně nemůžeme vědět natuty, že se Žukov zahrabal do dna.“

Leggett teď patřil k těm, kdo byl ochoten vsadit se s kýmkoli, že ví na minutu přesně, kdy už celý ten podělaný svět vylítne do vzduchu, a ani nyní se nezapřel: „Chceš se vsadit, Scomo? Vo pětku.“

Napůl zpitý McCune prozpěvoval fistulkou a luskal přitom prsty:

„Nám prdel nenatrhnou, to si pište, nám teda ne!“

Ozval se poněkud zaražený a odmítavě se tvářící Longstreet. „To je ale pitomá sázka, Leggette. Než zjistíš, jak to s nima dopadlo, budem sami v hajzlu.“

Longstreetových poznámek si nikdo nevšímal. Několik mužů zatáhlo závěsy od svých kójí a vystavili tak Longstreeta mimo svůj kruh.

„Hej, šoupni sem ještě tu flašku!“

„Pánové, a jakej to bude teprv tanec, až odpálíme naše doutníčky!“

Van Meer se pustil uličkou mezi kójemi napříč ložnicí, když se ze spodní postele vysunula ruka a chytla ho za nohu. Byl to Geranios. Od případu s uříznutým prstem setrvával ve své kóji a nyní mu něco podával. Mluvil podivným, do výšky přiškrceným hlasem. „Dejte si taky čouda, veliteli. Je to perfektní svinstvo.“ Van Meer se sehnul a rozsvítil bodové osvětlení kóje.

Zpod ztěžklých víček na něj ospale mžouraly Geraniosovy oči. V ruce svíral Geranios hašišovou dýmku.

„Za tohle můžeš přijít o všechny frčky,“ varoval ho van Meer nekompromisně. Geraniosovi se po tváři rozplizl nehezký úsměv.

„Esli mi zaručíte, že se toho dočkám živ a zdráv, tak to beru i s chlupama, veliteli.“

Na protějším konci ubytovny se rozlehly rozjařené výkřiky.

Prostředkem uličky si s námahou razil cestu kapitán Harris.

„Že jsme jim to ale dali sežrat, kapitáne, co?“Harris odpověděl stejně rozverným tónem: „Ať sI všichni zapíšou za uši, že narazili na jedničky!“

„Mrskněme jim tam ještě jednu rybičku!“

„A kdy už dojde na naše dravé ptáčky, kapitáne?“ Harris se spokojeně usmíval. „Budou zatraceně litovat, že si s náma vůbec kdy něco začínali, nemám pravdu?“ Ze všech kójí se ozval sborový souhlasný řev.

Van Meer se stáhl ještě hlouběji do stínu. Harris rozjařeně hlaholil jako trenér vítězného fotbalového mužstva v šatně po zápase. Obzvláště rozvášněni byli úspěšní střelci-torpédáři: konečně se dočkali a vypálili svou první ránu.

Van Meer trpělivě naslouchal. Byl příliš zkušeným velitelem, aby se dal oklamat jen vnějšími projevy. Za vším tím demonstrativním nadšením vyciťoval pečlivě skrývané obavy a strach. V hloubi duší si všichni uvědomovali, o jak velkou sázku se zde hraje: než se po příští službě probudí, mohou být všichni totálními sirotky – bez rodičů, přátel, manželek a dětí. Zbude jim splnit jen poslední smutný úkol – odpálit jaderné nálože a zemřít.

Van Meer se otočil a vydal směrem k ošetřovně. Schulman mu kývl na pozdrav, sáhl do lékárničky, odzátkoval lahvičku s čistým lihem a nalil si panáka. Ruce se mu při tom třásly.

„Viděl jsem vás před chvílí v ložnicích. Byl jsem tam také, jenže nemám takovou výdrž jako vy. Bože na nebesích, slyšel jste našeho kapitána? Ten nebude dlouho váhat – ať už ten příkaz z magnetofonu dostane nebo ne. A jestli rozkaz k jadernému útoku na nahrávce není, usoudí Harris, že naše velení bylo likvidováno, a vydá rozkaz sám, na vlastní odpovědnost.“

Van Meer přijal nabídnutou skleničku a nehlučně se sesul na bílou vyšetřovací židli. „V radiokabině se na nedohlednou dobu usadil Dritz. Pokud tam bude sedět, nemáme šanci dostat se k hloubkoměru. Dritz si bude léčit splín, to znamená, že bude rozebírat všechna svoje hejblátka do posledního šroubu, a až je bude mít pěkně rozložená, začne je všechna pečlivě skládat zpět.“

Schulman zamrkal očkama: přemýšlel tak usilovně,že mu na čele vystoupily žíly. „Co ještě můžeme podniknout?“

Van Meer pohodil hlavou, jako by chtěl setřást příval bezmoci a pocit beznaděje. „To, co jsme podnikali. Zkusím zjistit, kam až ty kabely vedou. Je tu ještě druhá možnost – vyčkat. Dritz se nakonec musí unavit a půjde si lehnout.“

„Anebo to celé rozdělá a pak požádá Russa, aby to dal po něm dohromady.“

„Momentálně nemůžeme dělat absolutně nic. Nezbývá, než to risknout a čekat.“ Vyprázdnil naráz skleničku a podvědomě sáhl po láhvi, aby si znovu dolil. V polovině pohybu se zarazil: i kdyby vypil celou láhev naráz, nebude to mít žádný utěšující účinek, na to měl nervy až příliš podrážděné. „PoSádka je celá nažhavená a nemůže se dočkat příkazu k raketovému útoku.“

Schulman si urousaným kapesníkem setřel z čela pot. „Mně se zdá, že do toho tak docela žhaví nejsou. U mnohých je to přirozená reakce, jak nepropadnout absolutní letargii. Tohle našim hlavounům nahoře, co si celé to proklaté cvičení vymysleli, prostě nedošlo. Kdybychom skutečně prožívali narůstající politickou krizi, nevyvíjely by se události tak překotně.

Mezinárodní napětí by rostlo postupně po celé týdny, možná i měsíce. Všichni by měli jaksi dost času na to, aby se smířili s nevyhnutelným. Jenže naší posádce žádnou možnost prožít si zvolna se odvíjející předehru neposkytli. Svět se jim zhroutil před očima doslova během několika málo dní.“

„Je toho víc, co naši pohlaváři nedomysleli,“ postěžoval si s hořkostí van Meer. Odložil skleničku na stolek a zvetl se k odchodu.

„Posádka je rozdělená na dva tábory, Vane.“ Schulman si hnětl nervózně klouby na rukou a nakláněl se celým tělem kupředu, aby svým slovům dal většího důrazu. Van Meer cítil, že si ho Schulman přeje podržet nablízku, že se bojí své samoty, naplněné obavami a trudnomyslností, s níž se sám nedokáže vyrovnat. „Na jedné straně tu máme hurávlastence,“ pokračoval Schulman, „kteří se do toho vrhnou buďz vlastního nefalšovaného přesvědčení, anebo prostě proto, že vědí, že se to od nich očekává. Na druhé straně tu máme jednotlivce, kteří se nechtějí jakoovce smířit s tím, co mají vykonat či co se od nich očekává v příštích hodinách či dnech…“

Van Meer ponechal doktora Schulmana jeho úvahám, ještě se ve dveřích otočil a ohlédl se po hluboce otřeseném lékaři. „Kdy jste se naposledy dosyta vyspal, doktore?“ Schulman se znaveně usmál.

„Kdo může dneska klidňě spát, Vane?“

Než dorazil do své kajuty, stačil si van Meer povšimnout, že dveře Okamotovy kajuty zůstaly nedovřené. Do spoře osvětlené chodby dopadal z vnitřku kajuty ostře ohraničený pruh světla a zase mizel v pravidelných intervalech, jako by se uvnitř houpala závěsná lampa. Jenže Aljaška si tiše hověla v hlubinách a nehnula se ani o vlásek. Van Meer u pootevřenýchdveří lehce zaváhal a potom zaťukal. Žádná odpověď. Čím déle van Meer rozpačitě stál, tím více chloupků se mu ježilo vzadu na šíji. Potom se rozhodl: jedním máchnutím rozrazil dveře – a strnul na prahu. Tělo se houpalo s železnou pravidelností sem a tam. Okamoto provlékl řemen kolem trubky, táhnoucí se těsně pod stropem kajuty, kolem krku si zasekl smyčku aodkopl stoličku. Van Meer vstřebával zrakem hrůzný výjev v naprostém ochrnutí smyslů. Po chvíli se náhle probudil k životu, postavil stoličku blízko k tělu a vyskočil nahoru. Levou rukou objal Okamotovo tělo kolem pasu a nadlehčil je, pravou rukou zašmátral v kapse po kapesním noži.

S námahou se mu podařilo jej jednou rukou otevřít. Horečnými tahy začal přeřezávat osudný řemen. Když řemen konečně povolil, spustil van Meer nešťastníkovo tělo opatrně na podlahu.Začal volat o pomoc a zároveň si zblízka prohlížel Okamotovu tvář.

Slova se mu zasekla v hrdle: Okamoto si skokem ze stoličky nezlomil vaz, nýbrž se pomalu uškrtil. Strop kajuty byl natolik nízko, že se Okamoto musel ze stoličky spíše sesunout než seskočit. Zároveň se jeho chodidla ocitla jen několik centimetrůnad podlahou. Pár mizerných centimetrů – a Chips by byl ještě naživu.

V záchvatu náhlé slabosti se van Meer opřel zády o stěnu. Chips patřil podle Schulmanova svérázného rozdělovníku do druhé skupiny mužů na palubě k těm, kdo se nedokázali vyrovnat ani s tím, co už se stalo, ani s tím, co mělo teprve přijít.

Jak dlouho jsem stál ochromen ve dveřích, neschopen jediného smysluplného pohybu?

49.

Od severovýchodu přicházely čerstvé poryvy chladného větru, rozrážely souvislou vrstvu vlhkého oparu, převalujícího se nad hladinou, trhaly z něho bělavé chuchvalce kondenzovaných par a unášely je s sebou přes nedohledné prostory oceánu. Slunce vystoupilo nad horizont a začalo ukusovat z téhož mlžného příkrovu, jako by uždibovalo z dortu, a měnilo jej v bílé zářivé obláčky.

Kapitán Aaron Oscodar, velitel křižníku Halsey, si sundal z nosu brýle a zamumlal: „Dohlednost třicet metrů.“

„Snížit rychlost, pane kapitáne?“ Korvetní kapitán Downs stál po Oscodarově boku, pln ochoty okamžitě vyhovět sebemenšímu velitelovu přání. Downs patřil k těm podřízeným důstojníkům, jejichž úslužnost hraničila s podlézavostí. Právě tato Downsova vlastnost Oscodara krajně dráždila a udivovala ho tím spíše, že Downs požádal nedávno o přeložení.

„Nikoli, pane Downsi,“ vzdychl Oscodar. „Jestliže budou Sověti u Žukova první, předloží nám parádní účet. Tak jako tak to bude zlé, což si jistě dokážete živě představit.“ Koutkem oka zachytil škodolibý kormidelníkův úsměv. Kormidelníka zmrazil pohledem a soustředil zrak před sebe, do téměř neprostupné mlhy. V příští vteřině vypadl křižník z mlhy na otevřené moře, příď se ostře zakusovala do mírně zvlněné hladiny a od obou boků odstřikovaly vysoké sloupce vodní tříště. Děláme dobrých třicet pět uzlů, odhadl Oscodarzkušeným zrakem. Letadlová loď Hornet byla od Žukova vzdálena podstatně více. Halsey tam bude určitě dřív. Žukov se jim objevil na radarové obrazovce už před hodnou chvílí, avšak trvající hustá mlha znemožňovala vizuální kontakt. Na můstku zachraptěl lodní intercom: „Můstek, zde radar. Před námi loď – vzdálenost dvě míle.“

„Střední chod, pane Downsi.“ Oscodar upřel oči k obzoru, ale ať napínal zrak sebevíc, neviděl při nejlepší vůli široko daleko nic než pustou vodní pláň.

„Ještě deset mil a budeme stáčet k východu, kapitáne,“ pokračoval intercom. „V náměru čtyřiceti stupňů máme na radaru neznámý objekt. Mohla by to být nákladní loď.“ Po krátké pauze se intercom ozval znovu: „Rychlost neznámého plavidla je nejméně dvacet pět uzlů.“

„Tak to nebude obyčejná nákladní loď,“ ozval se důvtipně Downs.

Co mě to napadlo, že jsem měl námitky proti Downsovu přeložení? pomyslil si hořce Oscodar. Ať už ho nahradí kdokoli, nemůže být nikdy horší…

„Neznámé plavidlo dosáhne cílového prostoru přibližně za hodinu třicet,“ ozval se ještě radar.

Jejich plavba nyní připomínala jízdu automobilem v podzimních mlhách: co chvíli se v plné rychlosti hroužili do neproniknutelně šedé stěny, aby z ní vzápětí proskočili do volného prostoru, do prosvětlené tůně, načež je protilehlá mlžná stěna o moment později opět pohltila jako všeobjímající duch oceánu… Avšak mlžné bariéry byly čím dál tím tenčí a po několik posledních minut už nepředstavovaly pro křižník reálné navigační nebezpečí: teď už pouze znepříjemňovaly plavbu, nic víc.

Ticho prořízl výkřik jedné z hlídek: „Lod na pravoboku!“

Oscodar sáhl po dalekohledu a současně se skokem přemístil na pravý bok. Z mlhy vyvstávala temná silueta nízkého plavidla, o jehož povaze nemohlo být pochyb: hroziwé obrysy ponorky.

„Malý přední chod, pane Downsi,“ přikázal Oscodar. „Postavte nás bokem na vzdálenost sto padesáti metrů a vyhlašte poplach pro družstvo záchranářů.“ Mlha se rozptýlila v jemný opar. Oscodar počal rozeznávat postavičky stále ještě zahalené do pláště šedé mlhy a vylézající jednu za druhou z předního poklopu ponorky Žukov. Tu Oscodara zamrazilo: Žukov nebyl zahalen mlhou, ale dýmem. Žukov hořel.

Už si toho povšiml také Downs. Nahlas začichal a vrhl pohled na Oscodara. „Hoří elektrické zařízení.“

„Pluje na hluboký ponor,“ pravil Oscodar zvolna, sňal z očí dalekohled. „Pravděpodobně nabírá vodu. Musíme ji podchytit nafukovacími vaky.“

Downs dal znamení lodmistrovi. O několik vteřin později se z paluby křižníku začaly spouštět dva motorové záchranné čluny, plně obsazené žabími muži. Oscodar je sledoval starostlivým pohledem. Teď dosáhly Žukova a jejich posádky se začaly šplhat na oblou palubu ponorky.

„Výbuch torpéda jim musel ustřelit vodu z přečerpávacích nádrží,“ nadhodil Downs a Oscodar automaticky přikývl, zapomenuv pro tuto chvíli na svou nechuť vůči Downsovi.

„Soudím podle náklonu, že se moc dlouho na hladině neudrží.

Musíme požádat Horneta, aby sem dopravil nafukovací vaky.“

„Už jsem tak učinil, kapitáne,“ ohlásil Downs tónem hrdého sebevědomí.

Jen hlášení z intercomu ušetřilo Downse břitké odpovědi.

„Letadlo od jihu, kapitáne. Kontakt za několik vteřin.“

Vrtulník s nafukovacími vaky, usoudil Oscodar. Vzápětí zaslechl tlukot vrtulníkových rotorů. Z oblačných cárů se náhle vyloupl vrtulník třídy Sea King – Král moří, sledován ještě čtyřmi navlas stejnými bratříky, Pět helikoptér se houpavě zavěsilo nad Žukova a z jejich útrob začaly na mořskou hladinu vypadávat velké oranžové balíky. Žabí muži z Halsey se vrhli do vod, střelhbitě přitáhli plovoucí balíky k bokům ponorky a počali je upevňovat podél celé délky trupu plavidla. Jiní vyhazovali lana od záchranných vaků na palubu.Tam je zachycovali námořníci ze Žukova a uvazovali ke všem pevným záchytům na obšívce ponorky.

„Už by odtamtud měli vypadnout,“ vyhrkl nervózně Downs. „Záď rychle klesá. Panebože, tam se musí hrnout voda jako protrženým stavidlem.“

Žabí muži se jako na povel obrátili a začali usilovně plavat od potápějící se ponorky. Nad hladinou se rozlehla řada po sobě jdoucích ran, znějících jako salvy z malých kanónú. Oranžové balíky se s výstřelem nafukovaly do tvaru křiklavě barevnýCh jitrnic o průměru tří a délce deseti metrů. Některé z nich se pod tíhou potápějící se ponorky, okamžitě pohroužily pod hladinu.

Žabí muži se vrátili zpět k ponorce a pomalu se soukali na její oblý trup. Někteří zůstali ve vodě po jejím boku a pomocí bombiček se stlačeným vzduchem, rychle nafukovali malé záchranné vory, které s sebou přivlekli. Ze zadního poklopu ponorky se dosud valil dým, ale pokud mohl Oscodar soudit, valem ho ubývalo.

Kolem ústí poklopu se shromáždili námořníci ze Žukova a žabí muži z Halsey. Společnými silami pomáhali z útrob ponorky zbylým námořníkům. I na tuto vzdálenost bylo patrné, že lidé ze Žukova jsou bud zranění anebo přidušeni zplodinami požáru. Muži na palubě začali opatrně spouštět raněné na nafouknuté vory.

„Zavolejte sem saniťáka, pane Downsi. Nechte připravit ošetřovnu pro příjem. Kdo je velitelem záchranného družstva?“

„Poručík Schwann, pane.“

Downs zmizel v podpalubí a Oscodar přiložil opět k očím dalekohled, aby mohl sledovat vývoj událostí na Žukovu. Záchranné čluny se vrátily a uvázaly se k ponorce. Rozpoznal v dalekohledu Schwannovu podsaditou postavu v promočeném plášti a vytáhl vysoko obočí, když mu do obrazu vstoupila objemná figura, oblečená do oslnivě bílé uniformy, a zaujala místo na nejvyšším bodě můstku.

Z paluby Halsey se situace jevila tak, že postava v bílém křičí něco bez ustání na Schwanna a co chwíli mu hrozí pěstí. O chvíli později spatřil, jak Schwann skáče do záchranného člunu a bere do ruky malou vysílačku. V tu chvíli také uslyšel jeho hlas z reproduktoru intercomu. „PoručíkSchwann. Dovolte mi podat hlášení, pane.“

„Mluvte, poručíku.“

Schwannův hlas zněl z reproduktoru kovově a nezvykle rozechvěle.

„Kapitán Polnykov se hodlá dostavit na naši palubu, pane.“ Pauza.

„Je rozvzteklený jako ďábel.“

Po Oscodarově boku se zjevil Downs jako neodbytný stín a vzrušeně sdělil: „Máme už na ošetřovně několik jeho lidí, pane kapitáne.

Kdybychom mu neumožnili vstup na palubu, mohl by si to špatně vyložit.“

„Samozřejmě ho přijmeme,“ odsekl Oscodar úsečně a sáhl po bloku, naškrábal krátké sdělení, vytrhl list a podal jej službě. „Řekněte radistům, ať to bleskem odešlou na Hornet s kopiemi pro velitelství ponorkové flotily a pro velitele námořních operací.“ Potom se otočil k Downsovi. „Vy budete jeho oficiální doprovod na naší lodi, pane Downsi. Bude-li si přát navštívit ošetřovnu, doprovodíte ho tam. V opačném případě ho přivedte rovnou sem na můstek. Jinak nemá po lodi volný pohyb.“

Na chvíli se odmlčel a pak dodal: „Vezměte si s sebou jednu ozbrojenou hlídku.“

Downs stál, oči upřené k Žukovu, jenž se kolébal na hladině ve vzdálenosti několika desítek metrů. „Je to zapeklitá situace, pane kapitáne,“ začal a pokýval vážně hlavou. „Jedna z našich ponorek napadla Žukova a –“

„Skutečně, pane Downsi? Jste si tím tak bezvýhradně jist?“ Oscodar obdařil svého zástupce divokým pohledem, odvrátil se a znovu se věnoval situaci na Žukovu.

Poručík Schwann se právě snažil pomoci postavě v bílé uniformě sestoupit do záchranného člunu. Bílá uniforma setřásla prudkým pohybem Schwannovu ruku a seskočila sama do člunu. Člun poskočil vpřed a zamířil k Halsey. Oscodar přešel na druhou stranu můstku, aby mohl sledovat Polnykovův příjezd, a Downs odkvačil, aby se ujal uvítacího ceremoniálu.

Záchranný člun přirazil k boku křižníku, Schwann se chopil spuštěného provazového žebříku a vyšplhal se svižně nahoru.

Vzápětí se na palubě objevil i sovětskýkapitán. Schwann zasalutoval směrem k můstku. Polnykov stál a na pozdrav nereagoval. No nazdar, pomyslil si Oscodar, Můžu jen doufat, že mi Washington odvysílá obratem instrukce, jak mám s tímhle hostem nakládat. Britové mají pro podobné situace přiléhavý výraz: teď polezou tlustý do tenkejch…

Před kajutou se ozvaly kroky a ve dveřích stanul Downs, aby vzápětí ustoupil stranou a udělal místo Polnykovovi. Ruský kapitán byl člověk mohutné postavy, ještě rozložitější než Swann.

Měl chladný, výrazný obličej. Z jeho malých očí šlehaly blesky.

Tvář nepřítele. Nikoli příliš povzbudivá, jen co je pravda, zažehral v duchu Oscodar. Za sovětským kapitánem se objevil Schwann v doprovodu ozbrojené hlídky. Oscodar zastavil pohledem Schwanna ve dveřích, otočil se tváří k Polnykovovi a zasalutoval.

Ruský důstojník pozdrav ignoroval. „Vy jste kapitán této lodi?“

Dotaz zazněl řízně, správnou angličtinou s nepatrným cizím přízvukem.

„jsem kapitán Aaron Oscodar. Těší mne, že vás mohu přivítat na naší palubě, kapitáne Polnykowe.“ Polnykov se pousmál a odhalil oslnivě bílý chrup. Jako ocelové řezáky, napadlo mimoděk Oscodara. Velmi symbolické pro celou situaci.

„Samozřejmě znáte mé jméno,“ promluvil Polnykov. „Musíte přeci vědět, koho honíte v mezinárodních vodách jako divou zvěř.“

Oscodar se podvědomě rozhodl zahrát si na překvapeného. „Vaše jméno mi sdělil poručík Schwann. Ale máte pravdu – v případě bojových akcí se samozřejmě dozvíme základní údaje o kádrovém obsazení cizích plavidel.“

Polnykov odhalil opět chrup. „To je to správné slovo! Ůtok proti plavidlu Sovětského svazu v mírových podmínkách není nic jiného než aktem války.“

„Chcete snad tvrdit, že se ho dopustila americká loď, kapitáne?“

Polnykovova tvář pokud možno ještě více potemněla. „To si nechte na jindy, kapitáne. Naše akustická rozpoznávací zařízení nejsou o nic horší než vaše. Měli jsme dost času na to, abychom…“

Zarazil se a pokračoval:“Plavidlo Spojených států se dopustilo nevyprovokovaného přepadu mé ponorky, kapitáne, přičemž hladinová plavidla vojenského námořnictva Spojených států amerických poskytovala této akci krytí shora. Vše je bezesporu nepřátelský čin.“

„Jestli se nemýlím,“ pravil Oscodar jemně, „byla všechna cizí plavidla včas varována, aby nevplouvala do této oblasti oceánu.

Ignorujíce toto varování jste záměrně vpluli do oblasti amerických námořních operací. Důsledky jsou politováníhodné, avšak nikoli z naší viny.“

„Atlantik není americký rybník,“ opáčil tvrdě Polnykov. „Vaše Aljaška –“

Polnykov přerušil svou řeč, nebot kapitán Oscodar se od něho náhle odvrátil, když u vchodu na můstek zahlédl vytřeštěného radistu. „Promiňte, pane kapitáne,“ zasalutowal radista a předal Oscodarovi svitek se zprávou. Oscodar přelétl radiogram očima a jen zadoufal, že se mu podařilo nedat na sobě znát výraz šokovaného překvapení. Odpojil kopii, předal ji Downsovi a originál si zasunul do kapsy. „Zařidte potřebné, pane Downsi. Vy a poručík Schwann.“ Netrpělivě ukázal rukou směrem ven, v naději, že Downs si právě došlou zprávu přečte nikoli na můstku, ale až na horní palubě.

Oscodar se otočil zpět k Polnykovovi a založil si ruce za záda.

„Pane kapitáne. Zachránili jsme vaši poškozenou loď, které hrozilo bezprostřední potopení. Navrhuji, abychom za této obtížné situace zapomněli na naše rozpory a snažili se jeden druhému pomáhat.“ Nasadil v tváři co nejmírumilovněyší výraz. „Jsem ochoten okamžitě vyslat naše havarijní družstvo na pomoc při opraváh vaší poškozené ponorky.“

Polnykov se ledově usmál. „Žádnou pomoc nepotřebuji. Naši jsou už na cestě sem. Mohu pouze konstatovat, že jste násilím unesli několik členů naší posádky a držíte je nyní na své lodi.“

Oscodar dal svému vřelému úsměvu poněkud vychladnout. „Náš lékař mne informoval, že několik vašich námořníků je ohroženo na životě v důsledku otravy dýmem, pane kapitáne. Jestliže zůstanou naživu, bude to zásluhou naší včasné pomoci. Obávám se, že kdybychom jim bývali nepomohli, ztratil byste nejenom je, ale i svou ponorku.“

Náhle se otočil, přešel na opačný konec můstku, nalil z kávovaru dva šálky kávy a jeden podal Polnykovovi. Polnykov zjevně zaváhal, poté sáhl po podané kávě a posadil se do křesla, jež mu Oscodar nabídl.

„Zmínil jste se o Aljašce, kapitáne,“ začal Oscodar. „Znamená to, že jste jí byl dostatečně nablízku, abyste ji mohl identifikovat.“ Nechal větu doznít a potom to zkusil: „Nebo ji dokonce ohrožovat?“ Zamával rukou, aby Polnykovovy protesty potlačil v zárodku. „Obě strany si rády zahrají’mořská kůzlátka‘, pane kapitáne. Já osobně s tím samozřejmě nesouhlasím.

Možná byste chtěl učinit něyaké prohlášení, pokud jde o vaše setkání s Aljaškou?“

Než promluvil, Polnykov se zamyslel. „Vaše Aljaška se chová tak trochu záhadně. A co si máme myslet o náhlém nasazení celé řady vašich hladinových plavidel? Co si máme myslet o rozhazování desítek hydroakustických bójí v okolí mé ponorky? Je přirozené, že to všechno musím považovat za útok proti mé lodi.“

„Chci od vás jen jednoduché prohlášení,“ trval Oscodar na svém.

„Prostý výklad sledu událostí, jak se jevil vašemu pohledu.“

Polnykov studoval Oscodarův obličej v hlubokém zamyšlení. „Dobrá.

Jestliže je vaše ponorka schopna vystřelovat po mé lodi torpéda, nešla v žádném případě ke dnu. Přesto však máte v tomto směru nějaké pochybnosti a pokoušíte se něco vypátrat.“ Polnykov náhle otevřel doširoka oči a vypálil: „Aljaška je váš Bludný Holanďan.

Samec samotář. Utrhla se vám ze řetězu!“

Oscodar mobilizoval veškerou duševní energii, aby si uchoval sebevládu. Polnykov ho chvíli pozoroval, načež vstal, hodil do sebe zbytek kávy a spokojeně se otočil se stěží potlačovaným úsměškem v tváři. „Přeji si, aby se moji lidé vrátili na svou ponorku – nebo na naši nákladní loď, pakliže to lékaři shledají nezbytným. Zdržovat je zde déle by bylo hrubou provokací.“

Oscodar se nyní blížil – u vědomí, že nesmí nechatPolnykova odejít – k nejzávažnějšímu rozhodnutí v celé své dosavadní vojanské kariéře. Prstem dal nenápadně znamení ozbrojené hlídce. „Jakmile připluje vaše nákladní loď, sdělíme jí, že jste u nás vyhledal azyl. Zkrátka – že jste se rozhodl emigrovat.“ Šálek se roztřískl na podlaze. Po celou jednu vteřinu byl Oscodar přesvědčen, že se na něho Polnykov vrhne. „Co tím chcete říct?“ zařval Polnykov strašným hlasem.

„Že dokud neobdržím rozkazy k vašemu propuštění, setrváte na naší lodi.“ Polnykov postoupil se zaťatými pěstmi o krok k Oscodarovi.

Na bílé látce jinak neposkvrněné uniformy zanechala rozlitá káva ošklivou tmavohnědou skvrnu. Strážný postoupil znepokojeně kupředu, ale Oscodar jej zadržel zvednutím ruky.

„Jsem sovětský důstojník a občan SSSR,“ pokračoval Polnykov v ohlušujícím výbuchu oprávněného rozhořčení. „Toto je válečný akt.

Až se to dozvědí představení –“

„Přidělíme vám kajutu, odpovídající vaší hodnosti, kapitáne,“ pokračoval Oscodar se zdrženlivou přívětivostí. „Zraněné členy posádky předáme vaší nákladní lodi. Mezitím bude vašim představeným sděleno, že jste požádal o politický azyl. Až do dalšího rozhodnutí naší vlády budete hostem na této lodi.“

Ve dveříh se objevil Downs a Oscodar kývl jeho směrem.

„Doprovodil byste laskavě kapitána do jeho kajuty?“

Po pět vteřin hleděl Polnykov Oscodarovi upřeně do očí, poté se bryskně otočil a vydal se mlčky za Downsem. Strážný se šoural za nimi v závěsu. Oscodar naslouchal vzdalujícím se krokům, pokud neodumřely, otočil se a jal se pozorovat Žukova, převalujícího se ztěžka ve vlnách na podpůrných oranžových nafukovacích vacích.

Po boku ponorky byl opět uvázán záchranný motorový člun a nad ním se po kluzké palubě ponorky pohyboval v doprovodu šestice ozbrojených námořníků Schwann. Většina mužů ze Žukova už byla dopravena na palubu Halsey. Oscodar ani neočekával nějaký podstatný odpor. Ze záďového poklopu sevyvalila mračna dýmu. Ponorka byla neobyvatelná. Schwann a jeho hoši teď tak či onak fungovali jako záchranné havarijní družstvo a nikoli jako zajišťovací hlídka, jíž ve skutečnosti byli.

Jestliže se ukáže, že Aljaška skutečně torpédovala Žukova, pak má Polnykov pravdu a americká strana se dopustila nepřátelského válečného aktu. To platí plně i pro násilné vniknutí na palubu Žukova, jehož se právě teď dopouští Schwann se svým družstvem.

Příkré schůdky, vedoucí na můstek, náhle zadrnčely a ve dveřích se s pobledlou tváří objevil Downs. „Zavřel jsem ho ve své vlastní kajutě. Izoloval jsem ho od jeho lidí, aby po nich nemohl podat zprávu ven.“ Downs se kousal do rtů, ale neovládl se a vybuchl s očima nepříčetně rozšířenýma. „Pro Kristovo smilování, kapitáne, tohle je šílenství!“

Oscodar sáhl do kapsy uniformy, vytáhl odtud poslední zprávu a znovu si ji přečetl. Zprávu podepsal korvetní kapitán Allard Renslow, muž, jehož Oscodar sotva znal, avšak byla také kontrasignována velitelem námořních operací a velitelem atlantské ponorkové flotily.

„Pro tenbokrát a zcela výjimečně,“ pravil Oscodar zvolna, „mi nezbývá, než vám dát plně za pravdu, pane Downsi.“

50.

Okamotova smrt hluboce otřásla celou posádkou. Neuplynula však ani hodina a ponorkou se už začala šířit fáma, že Chipsova sebevražda nebyla ani tak sebevraždou, jako pečlivě připravenou a kamuflovanou vraždou. Připravil ji a provedl sovětský agent, dlící na palubě lodi, aby zabránil torpédovému útoku.

Okamotovo tělo zabalili do plátna, vsunuli do plastikového pytle a uložili do volné mraznice na zeleninu až do konečného rozhodnutí: buď bude později pohřbeno do moře, nebo dovezeno na základnu, pakliže se Aljašce podaří na ni kdy vrátit.

Využíwaje svého práva, vystoupil Harris s krátkým kázáním namísto nepřítomného kněze. Posádka se shromáždila ve velké jídelně.

„Položil svůj život na oltář vlasti stejně, jako by padl pod nepřátelskou kulkou. To jim neprojde! V žádném případě jim to neprojde! Náš Chips nezemřel zbytečně. Kousek z něho žije v každém z nás, kdo jsme ochotni zemřít za svou vlast.“

Při těchto slovech přešláplo několik mužů z nohy na nohu a někdo si odkašlal. Do toho vpadl Leggett a svým zpěvem, překvapivě melodickým a dojímavým. Zazpíval hymnu vojenského námořnictva.

Když dozpíval, pohroužili se všichni do tiché minutové modlitby.

Okamotovo tělo spustíme do moře při první příležitosti, rozvažoval van Meer. Při našem prvním vynoření. Jenže to nebude tak brzy. Rozhodně ne dřív než za několik dnů. Dost možná že už nikdy.

Při příští hlídce požádal van Meer Olsona, aby za ním zašel do jeho kajuty. Constanza měl službu, ale Schulman byl přítomen a seděl na spodním lůžku. Když se Olson dostavil, pokynul mu van Meer, aby za sebou zamkl dveře. Olson zamkl a van Meer mu posunkem naznačil, aby se posadil na připravenou židli. Olson pohlédl na Schulmana, zpět na van Meera a pozvedl tázavě obočí.

„Něco je v nepořádku, veliteli?“

„Jak dlouho už mě znáš, Rayi,“ začal van Meer ponuře.

Zdálo se, že se Olsonovi ulevilo. „Pět nebo šest let, pane.

Sloužil jsem ještě na starém Tecumsehovi, když jste tam nastoupil jako zbrojní důstojník. Na Aljašku jsme byli převeleni společně.“

Van Meer přikývl. „Vzpomeneš si, že bych ti za tu dobu někdy zalhal?“ Olson potřásl odmítavě hlavou. „Nikdy, pane.“ Do hlasu se mu vloudil lehounce upjatý odstín.

„Dobrá. Co nyní uslyšíš, také není lež,“ pokračoval van Meer, pozoruje s napjatým soustředěním Olsonovu tvář. Jestliže se mu podaří přesvědčit Olsona o skutečném průběhu a stavu věcí, ušetří si značnou část budoucích potíží. „Nejsme na pokraji žádné války, Rayi. Žádná válka se momentálně nekoná. Všechny zprávy, které nám docházely, a všechny poplachy, které jsme v jejich důsledku vyhlásili, byly falešné. To všechno bylo jen předem plánované vojenské cvičení.“

Olson mlčel a díval se upřeně van Meerovi do očí. Oblečen byl stále ještě do džínových kraťasů, na nohou měl kecky a kolem čela potítko z froté látky. Se svou špinavě plavou bradou a knírem vypadal jako stárnoucí kostnatý Viking. Nakonec sklopil zrak.

„Tohle jste přehnal, veliteli. Trochu příliš silná káva.“ Prudce se zvedl k odchodu, avšak van Meer mu stejně prudce přikázal:

„Sednout, Olsone.“ Byl to spíš rozkaz než výzva a Olson se automaticky znovu posadil s pohledem upřeným na Schulmana, jako by u něho hledal dovolání.

Schulman pokýval hlavou na souhlas. „Velitel mluví pravdu, Rayi.

To celé až dosud bylo cvičení a vy jste byli jeho součástí. A je také pravda, že se celé cvičení vymklo kontrole.“

Škála emocí, jež se vystřídala na Olsonově tváři, byla téměř kompletní a van Meerovi se zdálo, že se mu mezi přehršlí výrazů podařilo zachytit také záchvěv naděje, podvědomé přání, aby měl van Meer pravdu.

„Rayi,“ pokračoval smírně van Meer, „vzpomínáš si na úterý, týden před vyplutím Aljašky, v New Londonu? Vzpomínáš si na svůj zvláštní úkol?“ Olson přikývl na souhlas a van Meer se pustil do rekapitulace událostí od onoho úterý: charakterizoval účel celého cvičení, zmínil se o vmontovaném magnetofonovém přehrávači, o došlých zprávách, o narůstajícím vědomí toho, že se něco osudově zvrátilo ve svůj protiklad. O půl hodiny později kroutil Olson stále ještě pochybovačně hlavou.

„Chtěl bych tomu uvěřit! Ježiši Kriste – chci uvěřit!“ Udeřil se pěstí do kolena, vzhlédl a potřásl hlavou. „Ale musíte mi to dokázat, veliteli. Chci důkaz. Zaťím tu stojí jedno vaše slovo proti všemu tomu, co se až dosud odehrálo, a jak mám já vědět, jestli to, co jste mi tu vykládal, je skutečná pravda, nebo jestli jste se jednoduše psychicky nesesypal pod tíhou okolností?“

„Můžu ti to dokázat,“ prohlásil van Meer hlasem plným sebedůvěry, kterou pohříchu postrádal. „Ale až do té doby budeš držet jazyk za zuby. Mlčet jak hrob. Doktor a já bychom taky mohli skončit v želízkách – nebo dopadnout ještě hůř.“

Olson pokrčil rameny. „Jsem ochoten zapomenout na všechno, co tu bylo řečeno. Tím se na věci nic nemění.“

Když je Olson opustil, prohodil Schulman přemítavě: „Rozhodně to nebylo marné, Vane. Počítám, že mu dochází, že se všechno seběhlo podezřele rychle. Že krize neměla logiku postupného narůstání.

A kromě toho spousta lidí bude chtít uvěřit, že se jedná o cvičení. Budou tomu chtít uvěřit až zoufale. Jenže k tomu potřebujeme špetku štěstí. Nějakou vnější událost, která by naši věc podpořila. A nesmíme zapomínat, že až do té doby budeme narážet na odpor těch, které se nám nepodaří přesvědčit. Budou nás považovat za zrádce.“

Ach bože, nemám v sobě tu strhující aureolu rozeného vůdce, pomyslil si s hořkostí van Meer. Tu vnitřní sebejistotu a vnukání vědomí vlastní síly, jimiž vládne Harris. Dříve nebo později přijde okamžik, kdy se většina posádky bude muset rozhodnout, komu bude věřit – Harrisovi nebo van Meerovi. V tom případě bude potřebovat pomoc. Pomoc několika lidí, kteří budou stát neochvějně při něm…

S Messierem šlo vše daleko snadněji. Možná se na tom podepsal jeho vrozený cynismus. Nevěřil ani na dobro, skýtané pánembohem, ani na vrozenou dobrotu lidstva, a tak měl v hlavě dostatek místa pro chladné nezávislé uvažování. Anebo je také možné – vzpomněl si van Meer na svou úvahu před několika dny že Messier je od přírody imunní vůči působení té věci… ať už se nazve jakkoli.

Messier se jednoduše na chvíli soustředěně zamyslel, přikývl a prohlásil: „Vždycky se mi zdálo, že to s tím úterkem smrdí.“

Ukázalo se, že Messier měl své pochybnosti po celou dobu plavby, nechával si je pro sebe, a teď byl dvojnásob rád, že se nemýlil.

Ve dveřích se otočil. „Až bude zapotřebí, abych vám pomohl,dejte mi klidně vědět.“

S Udallem bylo překvapivě daleko těžší pořízení. Ku konci van Meerova zevrubného výkladu pohlédl na svého velitele s výrazem politování. „Žukov byl skutečný, Vane.“

„Byly to hrátky, Jeffe. Kůzlátka! Poněkud těsnější trkání, než na jaké jsme byli až dosud zvyklí, pochop to.“

Udall zakroutil znovu zamítavě hlavou. „Podívejte, Vane, nemáte ani za mák důkazu. Dostali jsme zprávy z velitelství. Víme, že nás Žukov sledoval. Víme, že se nad námi soustředila hladinowá flotila…“

„To všechno jsem ti vysvětlil,“ přerušil ho van Meer.

„Vaše slova proti faktům, Vane.“

„Je zde také moje slovo,“ vmísil se Schulman. Udall se otočil k Schulmanovi s otevřeně nepřátelským výrazem.

„Proč bych vám měl důvěřovat víc než veliteli, doktore? Kdyby nic jiného, tak s Vanem jsem se plavil už dřív.“

Van Meerovi se zdálo, že Udall sedí rozkročmo na plotě a nemůže se rozhodnout, na kterou stranu seskočit. Buď – anebo. Zkusí to ještě jednou: „Jeffe…“ Udall se náhle hlasitě zasmál a luskl prsty. „Už to mám! Vy mě zkoušíte. Je to zkouška – co jiného?

Kapitán si řekl, že nikdy nemůže být dost opatrný, a testuje posádku!“

Van Meer mobilizoval všechny síly, aby v obličeji udržel výraz hráče pokeru. Udallem už si byl téměř jist, ale teď musí z hroutící se situace zachránit, co se ještě zachránit dá. Vynutil na tváři úsměv. „Brawo, Jeffe! Prošel jsi s červeným diplomem.

Skvělé! Ale musím tě důrazně požádat, aby sis obsah našeho rozhovoru ponechal striktně pro sebe. Jasný?“

Udall byl navýsost spokojen sám se sebou. „Samozřejmě, veliteli.

Chápu. Umím držet jazyk za zuby.“

Po Udallově odchodu prohlásil Schulman s těžkým povzdechem: „Musíme být opatrnější a dávat si pozor, s kým hovoříme.“ Van Meer nadzdvihl obočí. „Jenže Udall nám našel východisko. Jakmile se nám nepodaří někoho přesvědčit,prohlásíme to za test důvěry a zavážeme ho mlčením.“

„A až se to donese Harrisovi?“

„Musíme jednat rychle a… doufat.“

Na stolním telefonu se rozsvítilo světýlko. Van Meer zvedl sluchátko, chvíli naslouchal a pohlédl na hodinky. „Mám se dostavit do řídicího střediska. Mám takový dojem, že se Harris rozhodl vynořit.“ Pohlédl s nadějí na Schulmana. „Musíte se do toho pustit sám, doktore. Dritze musíte z jeho komůrky nějak vystrnadit. Kde je pilka, víte. Dveře od radiokabiny se dají zamknout, tak se zamkněte a nedejte se vyrušit. Russo má službu v kuchyni, takže by to teď mohlo klapnout.“

V kajutě zanechal poblednuvšího Schulmana a spěšně se vydal k řídicímu středisku.

„Musíme nahoru,“ oznámil mu Harris zamračeně, jakmile van Meer vstoupil. „Blíží se čas další relace.“

Van Meer bleskurychle uvažoval: jakmile se přiblížíme k hladině, spustí přehrávač automaticky svou další relaci. A tentokrát to bude sekvence, obsahující rozkaz k odpálení raket.

Je třeba hrát o čas, je třeba dát Schulmanovi šanci přerušit kabel, vedoucí do přehrávače.

„Nemáme žádné údaje, které by nasvědčovaly tomu, že Žukov je definitivně ze hry, nebo že šel ke dnu. Může docela dobře číhat někde nahoře a čekat, až se objevíme.“

Harrisovi pohrával kolem rtů jeho neodbytný ironický úsměv.

„Dobře, Vane. Kdybys byl na mém místě ty, co bys udělal?“

„Držel bych se v hloubce,“ odpověděl van Meer, dívaje se stranou.

Obával se pohlédnout Harrisovi do očí. Obával se toho, co by v nich mohl uvidět. „Alespoň do té doby, než bychom se odsud dostali na dostatečně velkou vzdálenost.“

Harris pokýval s úsměvem hlavou. „Moc ti to nemyslí, Vane. O Žukovovi nevíme skutečně nic jistého. Nevíme, jestli se roztrhl nebo rozpadl – to všechno bylo překryto výbuchem torpédové nálože. A nezůstali jsme na místě dost dlouho, abychom se o tom mohli ujistitvyhledáváním hmotných důkazů, úlomků, dílů a podobně. Jenže na jedno můžeme vsadit na sto procent: že je přinejmenším těžce pochroumaný. Na to můžeš vzít jed.“ Náhle se napřímil.

„Každopádně není naším úkolem bojovat s nepřátelskými ponorkami.

Naše poslání je jiné.“

Harris se otočil a přešel ke Spencerovi. „Hloubka šedesát metrů, Spencere.“

„Hloubka šedesát metrů, pane kapitáne.“

Van Meer se mrkl kradmo na hodinky, ještě nějakých pět minut a Schulmanovi se podaří přeřezat kabely u přehrávače. Tím pádem už nemohou obdržet žádnou novou zprávu. Pohybem ruky si setřel pot z čela a napjatý jako struna sledoval měnící se údaje na hloubkoměru. Odečet se ustálil na šedesáti a van Meer se přistihl při tom, že chvílemi přestává dýchat.

Vzápětí vrazil do střediska Weppler, druhý radista, třímaje v ruce známý svitek. V tváři byl popelavě šedý. Harris převzal zprávu, přečetl ji a podal van Meerovi. První řádka obsahovala jen dvě slova – BUNKER HILL. Bunker Hill bylo krycí heslo pro Aljašku. Constanza si stoupl za van Meerova záda a četl mu přes rameno. Dešifrovaná zpráva obsahovala prosté sdělení: „Setrvejte v bojové pohotovosti. Dohodnutý rozvrh relací se ruší.“ Znamenalo to jedno: příkaz k palbě mohou od této chvíle obdržet v kterýkoli moment. Zatím mají zůstat připraveni pod hladinou – a čekat.

O pár minut později došla potvrzující zpráva téhož obsahu.

Van Meer si uvědomil, že je po těle mokrý. Něco někde znovu selhalo. Někdo mohl zaskočit Schulmana při jeho sabotáži. Ten někdo už může být na cestě sem, aby ho před Harrisem odhalil.

Cukl sebou a zvolna přejel pohledem po ztichlé kabině řídicího střediska. Všichni přítomní hleděli mlčky na ty dva – na van Meera a na Harrise. Aniž jim to kdokoli jen naznačil, uhádli všichni obsah poslední depeše. Pocítil pod víčky štiplavé kapičky potu a sáhl po kapesníku. Bylo mu málo platné, že byl jedním ze dvou či ze tří lidí na palubě, kdo zná pravý stav věcí. Zhola nic platné. Dříve či později ho smetevlna šílenství, která zachvátí celou jeho posádku. Paranoia. To je to pravé slovo. Smete je všechny: van Meera, Olsona, Messiera, Longstreeta…

„Kontakt, kapitáne! Příliš slabý, abych ho mohl identifikovat.“

Harris se nepřítomně zahleděl na Olsona u odposlechového pultu, pohodil hlavou, zaváhal a pak vydal rozkaz, aby Aljaška sestoupila zpět do hloubky tří set metrů. To nejhorší nás jen o vlásek minulo, oddychl si van Meer. Jenže Harris se dole dlouho nezdrží. Otočil se a vyšel z řídicího střediska. Jakmile se ocitl na chodbě, vydal se spěšně do elektrotechnického úseku, proklínaje celý svět: tahle zpráva už přeci neměla vůbec přijít…

Na půl cesty narazil na Schulmana, který se vracel na ošetřovnu.

Van Meer na něho vyštěkl svůj dotaz a Schulman zbledl vmžiku jako stěna. „Co tím chcete říct, že zpráva došla? Ten kabel jsem přerušil už před hodnou chvílí.“

Van Meer popadl Schulmana za ramena a přirazil jej zády ke stěně.

Na moment ztratil pojem o tom, co činí: před očima mu vyvstávaly obrazy mrtvé Maggie a Okamota… Příliš mnoho zklamání najednou… Je vyčerpán, vyřízen, zneschopněn…

„Nepravý kabel,“ zasípal sotva slyšitelně. „Přeřezal jste ten nepravý kabel!“

51.

Pátek, 3. července

DEN DESÁTÝ

Konferenční sál byl nabitý reportéry, za nimiž se podél zadní stěny ježily televizní kamery. Leccos už prosáklo v podobě šuškandy mezi odbornou veřejnost, ta se dostavila v hojném počtu, patřičně navnaděna. Hlawní Chod nebude tak kořeněný, jak si to pánové od tisku představují, ušklíbl se pro sebe Renslow. Když nastal čas, povstal, odkašlal si, přečetl s výraznou artikulací krátké prohlášení, posadil se a odevzdaně se zahleděl do sálu před sebou: očekával palbu otázek.

V náhle vyvstalém lese mávajících rukou mu padl do oka asi třicetiletý reportér: snad pro jeho nezvyklou hubenost a dlouhou špičatou bradu, tvarem nikoli nepodobnou zralé paprice.

„Jeff Spann z deníku Fost, pane kapitáne. Právě jste nám přečetl oficiální verzi válečného námořnictva o kolizi naší a ruské ponorky. Řeknu vám to na rovinu: většina zde přítomných má za to, že za tím vězí něco víc. Například, co dělala naše ponorka v dané oblasti?“

„Byla tam na běžné hlídkové plavbě, pane Spanne.“ Spann se zatvářil skepticky. „Proč nezveřejníte název té ponorky, veliteli? Povídá se, že to byla Aljaška, jenomže počátkem týdne kolovaly jiné pověsti, a totiž že Aljaška byla potopena a že na její záchranu byla vyslána hladinová vojenská plavidla.“

„Nikdo z válečného námořnictva USA nikdy neprohlásil, že máme s Aljaškou problémy, pane Spanne. Kdybyste mohl laskavě přesněji specifikovat zdroj vašich informací, mohli bychom si s tím zdrojem poněkud lépe ujasnit naše vzájemné vztahy.“ Sál vybuchl poryvem pobaveného smíchu a Renslow pocítil, že semu odteď bude lépe dýchat. „Jméno lodi vám nemohu sdělit, pokud nebudeme předem oficiálně informovat rodiny příslušných námořníků – členů posádky, a pokud nevyslechneme posádku samotnou.“ Renslow ignoroval Spannovo zoufalé mávání rukou, který se tímto způsobem pokoušel znovu prosadit, a pokynul šedivějícímu reportérovi v levém rohu sálu.

„Jak silně byla obě plavidla poškozena?“

„Jak jsem už oznámil, obě plavidla pokračují v plavbě vlastními silami. Sovětská nákladní loď poskytuje pomoc ruské ponorce.“

Teď už Spann poskakoval na nohou a vykřikoval směrem k předsednickému stolu. „Je to pravda, že Sověti podali oficiální protest?“

„Na to se poptejte na ministerstvu zahraničí, pane Spanne.“

Renslow sklapl hlučně desky, jež měl před sebou rozevřeny na stole. „Lituji, pánové. Nejsem oprávněn vám povědět více.“

Renslow sestoupil z tribuny a otřásl se: nestačil si ani povšimnout, že se mu košile přilepila potem na celé tělo. Nu což, hlavně že to má za sebou.

Spann na něho čekal na chodbě. „A teď neoficiálně, pane kapitáne: pokud vím, sovětská ponorka se jmenuje Žukov a americké námořnictvo drží jejího kapitána v zajetí.“

Renslow na Spanna chladnokrevně pohlédl. „Vy byste rád, abych vám posvětil vaše dohady tím, že je budu komentovat. Tu radost vám ale neudělám, pane Spanne. Nemohu komentovat každý drb, který někde uslyšíte.“

U východu se mu konečně podařilo Spanna setřást. Ať jdou všichni do hajzlu, pomyslel si vztekle, z téhle námořní mašiny tečou informace jak z děravého škopku. Co vlastně dělají naši bezpečáci?

Na parkovišti před Pentagonem se mu nakonec podařilo najít svůj vůz a za trvalého překračování povolené rychlosti dorazil do Flag Plot. V Situační hale už na něho čekal Cullinane, zabořený do křesílka při čelní stěně pozorovacího modulu. Admirál se mračil na barevně pableskující obrazovkové stěny, jako by mu schválně odpíraly poskytnout žádané informace.Když Renslow stanul vedle něho, neobtěžoval se admirál ani otočit hlavu. „Jak to šlo?“

„Jako taneček mezi vejci, pane admirále.

Jistě vás potěší i zjištění, že naše utajované informace jsou utajeny asi tak bezpečně jako mouka v děravém řešetu. Jistý pan reportér Spann věděl o Polnykovovi všechno ještě dřív, než jsem vstrčil nohu do sálu.“

Cullinane se zatvářil pokud možno ještě znechuceněji. „Když byl před několika měsíci Warden jmenován do funkce, napsal o té události tenhle škrabálek pochvalný reklamní canc. Můžete hádat, odkud teď čerpá své informace.“ Admirál převedl zrak opět na mihotavé obrazovky. „Nejsem si jist, že tak úplně souhlasím se zadržením Polnykova.“

V nastalé pauze přeběhl Renslow očima všechny nástěnné obrazovky, ale symbol Aljašky hledal marně. Rozhodl se vzít všechno na sebe.

„Poslal jsem Oscodarovi pokyn, aby Polnykovovi nabídl veškerou myslitelnou pomoc a udělal všechno pro to, aby se Polnykov nedomákl pravého stavu věcí na Aljašce. Někde to kikslo. Náš sovětský přítel není žádný prosťáček: dal si dvě a dvě dohromady a Oscodar se rozhodl, že si ho u sebe pro jistotu ponechá.“

Zawáhal a dodal: „Jestli je někdo vinen, admirále, pak jsem to já. Ale myslím si, že jsme neměli na vybranou.“

„Otázka zní takto: zdalipak nám to projde?“ Renslow se musel usmát. „Tohle je patrně jedna z mála věcí, která nám možná skutečně projde. Polnykov to má rozházené v jejich velení. Dejte mu týden na rozmyšlenou. Nahlédne, že mu nic jiného nezbývá, a sám požádá o azyl.“

„Přál bych si, abyste se trefil.“

Cullinane se zahleděl do přízemí, kde se to hemžilo lidmi.

„Podívejte se dolů – není to impozantní? Před deseti lety se nám o ničem podobném ani nesnilo. Jenže to, co vidíte, veliteli, je pouze načančaná výkladní skříň. Ta skutečně rozhodující velitelská stanoviště jsou o něco menší a jsou roztroušena po obou pobřežích – Atlantiku i Pacifiku. Tohle slouží spíš pro vytírání zraku politikům – těm se líbí, když to všechno hodně bliká a svítí. A chtějí toho stále víc – vícesituačních hal, jako je tato, s blikátky a hejblátky na elektroniku, stále novější a vymyšlenější zbraňové systémy.

Stačil jste si někdy všimnout, jak se politici vzrušují, když jim přednášíme o nových zbraních? Hladově hltají každou novou informaci o jaderných hlavicích, o vyšším smrtícím potenciálu, než měly ty předchozí, a když jim to uvedete přesně v megatunách, můžete je bez velké námahy uvést i do stavu erotického vzrušení.“

Renslow si nemohl vzpomenout, že by kdy viděl Cullinanav tak depresivní náladě.

„To ale neplatí pouze o civilistech.“ Cullinane se ještě více zasmušil. „Máte bohužel pravdu. Dobře si pamatuju, s jakou krvežíznivostí naši lampasáci vždycky počítali mrtvá těla nepřátel ve Vietnamu.“

Renslow nechtěl zacházet v debatě až tak do detailů. „Všichni mají strach ze Sovětů.“

„A Sověti stejný strach z nás. Jsme pro ně nespolehliví, nepředvídatelní… Jejich jestřábi by asi nejraději vyřešili celý problém prvním úderem.“ Cullinane musí prožívat těžký stres, blesklo Renslowovi hlavou, jinak by nevedl takové pohřební řeči.

„Ostatně,“ navázal Cullinane, „jsem přesvědčen, že našim jestřábům by se tenhle postup zamlouval taky ze všeho nejvíc.“

„Ale to jsou fascinující názory, admirále,“ ozval se jim za zády Wardenův hlas. Warden vstoupil naprosto neslyšně a jen bůh věděl, jak dlouho je tajně odposlouchával. Kolem úst mu pohrával úlisný úsměv. „Jistě se na mě nebudete zlobit, když označím váš názor za profesionálně zjednodušený, až naivní.“ Cullinane se ani neobtěžoval otočit. „Naivní? Borgiové museli dříve nebo později dospět ke stejnému názoru – či přání.“

„A v celých dějinách se řadí k nejúspěšnějším politikům vůbec,“ opáčil Warden téměř zvesela. „Dějiny nejsou zrovna vaší silnou parketou, vidte, admirále?“

„Vím jen tolik, že Spojené státy se poněkud liší od Itálie patnáctého století,“ odtušil Cullinane, aniž se namáhal skrýt narůstající podráždění v hlase.“Nerad bych vás zbytečně rozčiloval, admirále, ale něco mě nutí, abych vám připomněl, co pravil jednou Clemenceau, a totiž, že válka je příliš vážná věc na to, abychom ji mohli svěřit do rukou vojákům.“ Warden si odložil aktovku, nalil hrníček kávy, postoupil kupředu až k zábradlí a pustil se do soustředěného studia pohyblivých obrázků na fosforeskujících stěnách Situační haly. V hale opět znatelně narůstalo napětí. Jak tam stáli mlčky vedle sebe, Renslow, admirál a Warden, uvědomil si Renslow, že každý z nich se snaží po svém vyrovnat se vzniklou situací: psychicky i prakticky zvládnout fakt, že jim Aljaška zmizela z očí. Warden si hlasitě loknul kávy a otočil se k nim.

„Tenhle kapitán Oscodar je váš přítel, kapitáne?“ Renslow si všiml, že Wardenův hlas byl náhle prost jakékoli emoce. Byl tvrdý, profesionální… Okamžitě se podvědomě nastražil. „Je možné, že jsem se s ním někde někdy setkal. V žádném případě se však nemohu upamatovat.“

Warden hned neodpověděl. Mlčky se přesunul k zadní stěně modulu a neslyšně se sesul do jednoho z pohodlných křesel. Šíje i hrdlo mu celé zmizely v límci a uzel vázanky mu nyní podpíral bradu.

V této pozici se vzdáleně podobal vodníkovi, trůnícímu na listu leknínu.

„Neberte to jako kritiku nebo výpad, kapitáne, ale přesto si myslím, že jste měl – už jen z pouhé zdvořilosti – konzultovat svá rozhodnutí se mnou, respektive s velitelem námořních operací.

Je vám doufám jasné, že až budeme vracet Polnykova, pakliže ho vůbec kdy budeme vracet, padne veškerá odpovědnost na hlavu vašeho kapitána Oscodara.“ Tvářil se jako dokonalé neviňátko.

„Nepřejeme si, aby se nám opakoval incident, podobný aféře s naším výzvědným letounem U-2, kdy našeho prezidenta nachytali na švestkách a ještě k tomu s máslem na hlavě.“

„Na žádné konzultace nebyl čas,“ odpověděl Renslow zamračeně.

„Kdykoli se přijímá nějaké zásadní rozhodnutí, nikdy není čas na uvážlivý postup, nezdá se vám, veliteli?“To už seděl Warden jen na krajíčku křesla, bojovně nahnutý kupředu, s očima tvrdýma jako diamant, jimiž je oba provrtával.

„Uvědomujete si vůbec, tím chci říct, uvědomujete si plně a hluboce, co se vlastně stalo? Povím vám to: jak Žukov, tak sovětská nákladní loď ohlásili útok ze strany americké ponorky.

Odesílané zprávy byly monitorovány jejich centrem. Jak dlouho myslíte, že to bude Rusům trvat, než přijdou na to,že wáš nejmohutnější zbraňový systém se ocitl v rukách hrstky bláznů?

V tuhle chvíli už musej Sověti vyskakovat hrůzou až do stropu.

Co myslíte, že bude jejich další krok?“

Cullinane si odkašlal a pravil ponuře. „Aljašku jsme stále ještě neobjevili. Nemůžeme dělat prakticky nic.“

„A co hodláte učinit, až ji objevíte?“

„Doktor Hardin vypracoval speciální text radio relace, jímž hodlá Aljašku přivolat zpět. Kromě toho máme k dispozici a také odvysíláme celou řadu krátkých zpráv, adresovaných jednotlivým klíčovým členům posádky. Jsou založeny na informacích, získaných od příslušníků jejich rodin – manželek a podobně. Jsou to rodinná tajemství, známá právě v kruhu rodinném. Tyto důvěrné informace by je mohly přesvědčit o tom, že radiorelace je autentická a byli skutečně posláni na speciální cvičení.“

„Příliš málo a příliš pozdě, veliteli,“ odfrkl Warden.

„O Aljašce jsme měli dva okamžité hydroakustické sonarowé údaje.

Měli jsme ji potopit tehdy a tam.“ Slova splývala z Wardenových úst hladce jako med, jako by jim Warden ani nepřikládal zvláštní váhu.

„S tímto postupem by nikdo nesouhlasil,“ pravil Cullinane ochraptěle. „Nemyslete si, že jsem tuto variantu s prezidentem už nevzal v potaz,“ opáčil Warden výhrůžně. „Jakmile Rusové pochopí, co se na Aljašce odehrává, potopí ji sami. Nebo vyvedou ještě něco horšího.“ Zprudka vstal a potáhl za šosy saka, aby je dostal přes mohutný břich. „Ještě to nevíte, ale záhy se dozvíte.

Sovětský velvyslanec bude dnes ve dvě odpoledne přijat ministrem zahraničí. A ministr si přeje, abyste byli vy přítomni.“ Ještě ve dveřích se otočil a přívětivěusmál tím prohnaným úsměvem zazobaného statkáře. „Byl jsem proti tomu, samozřejmě. Je to v naprostém rozporu s běžným protokolem.

Ale bohužel se zdá, že máte dosud v porotě přátele.“

Sotva Warden zmizel ze dveří, zjevil se na jeho místě poručík David Chavez a kývl na Renslowa. „Máte u nás telefonát na zvláštní lince.“

Renslow seběhl dolů do spojovací kabiny a zvedl sluchátko.

„Renslow u telefonu.“ Chvíli naslouchal a na tváři se mu rozhostil výraz úlevy. „Chci mít okamžitě překlad. Bude-li to třeba, rozdělte to mezi několik překladatelů najednou, ale chci to mít na stole dřív než za dvě hodiny!“

Potom zavěsil.

Sovětský velvyslanec se dočká menšího překvapení. Ostatně – pan Warden taky.

52.

Během příští hlídky držel Harris Aljašku v hloubce tří set metrů a zvolna ji manévroval ven z kruhu, kontrolovaného hladinovými plavidly. Až se příště vynoří, rozvažoval van Meer, odvysílá páska automaticky zbytek rozkazu k útoku – ledaže se bud jemu, nebo Schulmanovi podaří dostat se včas ke kabelům v radioúseku.

Jenže tam právě teď úřadovali Dritz a Russo. Při běžné rutinní kontrole se ukázalo, že vysílačka vykazuje nějakou závadu, a Dritz se chutě pustil do hledání chyby: nejlepší způsob, jak zaměstnat mozek něčím jiným než neustálým přemítáním o událostech, jejichž chod nemůže beztak nijak ovlivnit…

Mezitím se van Meer rozhodl, že rozšíří okruh osob, jimž může projevit důvěru. S několika z nich měl pohovor. Některým brzy namluvil, že se jednalo o prověrku spolehlivosti. S jinými hovořil dlouho a upřímně, vkládaje do svých slov co nejvíce přesvědčivosti, aby se pokusil otřást jejich již pevně zakořeněným názorem na vývoj událostí. Avšak veškeré jeho úsilí bylo podmíněno příliš mnoha „zdali“: zda se mu podaří přesvědčit dostatečný počet mužů, zda zůstanouv hlubině dostatečně dlouho, zda se mu podaří poškodit hloubkoměr a odpojit přehrávač, zda… Vyčerpaně se opřel o stěnu v chodbičce, vedoucí k ošetřovně a snažil pustit na chvíli z hlavy Harrise, posádku a celou Aljašku. S vypnutým mozkem stál několik minut u stěny, opíraje se o ni zapřenými dlaněmi. Náhle si povšiml, že mu dlaně bez ustání kloužou po stěně dolů nikoli však vlastní opoceností, ale díky jakési mastnotě na povrchu stěny…

Jeho první myšlenkou bylo že v hloubce tříset metrů musí nezbytně docházet ke kondenzaci vlhkosti na povrchu hladkých předmětů, avšak vzápětí si uvědomil, že v jeho kajutě jsou stěny naprosto suché. A když na to přijde, v jídelně jsou suché taky. Otočil se a přejel ukazováčkem po povrchu přepážky. Jako by byla potažená kluzkou vrstvičkou tenkého filmu, ale ne olejového, nýbrž… mastného. Přičichl k prstu. Ucítil slabý chemický zápach, palčivý, lehce štípající v nozdrách. Vzpomněl si, že během oprav v doku natírali všechny chodby a průlezy novou modrou barvou.

Takovýpřekrásný modrý odstín měl ten nátěr, barvu jasného nebe na sklonku dne. Přejel nehtem po povrchu. Lakse lehce odlupowal. Barva se zřejmě začala rozkládat buď v důsledku změn v tlaku, nebo pod vlivem kondenzace… Barva.

Všechny problémy s posádkou budou mít svůj původ bud v potravinách, nebo v pitné vodě, nebo… ve vzduchu. Posádka mohla zareagovat na postupný rozklad barvy, uvolňující do ovzduší škodlivé chemikálie, a jestliže se rozklad barvy začne urychlovat, bude se úměrně zhoršovat také zdravotní stav posádky.

Unaveně se usmál. Všechno to jsou jen spekulace. Chybí důkaz. Pro šílenství, jež zachvátilo posádku, může existovat stovka jiných, neméně pravděpodobných vysvětlení. A i kdyby se nakrásně ukázalo, že škodlivinou je barva, co s tím? Co proti tomu může podniknout? Zakázat všem dýchání? Oškrábat všechny stěny? Vmést Harrisovi do tváře své vítězné: já jsem to říkal?

Tohle všechno si budou moct ověřit teprveaž se vrátí do Charlestonu, jestli se tam vůbec vrátí… Odlepil se od stěny a vydal se na ošetřovnu. Schulman seděl za svým stolem, před sebou vysypanou hromádku equavilových tabletek, pečlivě je po dvou přepočítával a odsypával zpět do lahvičky. Van Meer za sebou zavřel dveře a Schulman mu věnoval zkoumavý pohled přes obrubu brýlí. „Koho se vám až dosud podařilo přesvědčit?“

„Určitě Messiera. Dále možná Olsona. Ani Moskowitz není beznadějný, jestli s ním ještě jednou promluvím. Taky některé kádrové ponorkáře-Longstreeta, možná také Fuhrmana a Bakera.“

Schulman dokončil inventuru a shrnul zbytek tabletek do lahvičky.

Upřel oči ke stropu, šeptal si pro sebe vyslovená jména a potom potřásl hlavou. „Chabé, Vane. Příliš chabé. Jsou ochotni vám dát za pravdu nikoli proto, že jste je o své pravdě přesvědčil, ale proto, že po takové pravdě touží. A to se nám nepodaří. Dokud jim nepředložíme alespoň jeden objektivní důkaz, nemáme šanci je získat na potřebných sto procent.“

Van Meer ukázal prstem na lahvičku s equavilem. „Co kdybychom to zkusili s tímhle?“ Schulman jen zamručel a uložil lahvičku zpátky do sejfu. „Nic není horší než jiskřička naděje. Kdybych to naordinoval celé posádce, dostane každý jen velmi slabý odvar.

Mohl bych si vymyslet nějakou obzvláště divokou záminku a předepsat intenzívní léčbu equavilem několika vybraným členům posádky, ale stejně by nějakou dobu trvalo, než by se tabletky ujaly. A my hrajeme zoufale o každou hodinu…“

Uslyšeli ho oba současně: slabý výkřik z prostorů ložnice mužstva. Aniž padlo slovo, vyskočili oba naráz a vrhli se do chodbičky. Posádka se shlukla ve vzdálenějším rohu ložnice a van Meer si musel do středu hloučku prorážet cestu. U jedné stěny se krčili bojovně naježeni Clinger a Perez. Perez svíral v pěsti zavírací nůž. Proti nim stáli na krátkou vzdálenost Longstreet, Baker a Poletti. V popředí stál Baker, s rudě naběhlou tváří a s očima nepříčetně blikajícíma za skly brýlí.Ponorkáři versus rakeťáci, pochopil mžikem van Meer. Nakonec došlo k tomu, k čemu jednou muselo dojít: slabá slupka tolerance mezi ponorkáři a rakeťáky nakonec pukla a Aljaška se ocitla na prahu bratrovražedného boje. Mezi dvěma rozkohoutěnými stranami uviděl van Meer ještě dva další muže: Meslinsky klečel Baileymu na prsou a Bailey krvácel z řezné rány na stehně. Otevřená rána se šklebila těsně pod dolním okrajem jeho krátkých kalhot.

Bailey, ač zraněn se snažil vyprostit ze sevření, divoce sebou zmítal a pokoušel se svrhnout Meslinského, který ho levou rukou škrtil a v pravé svíral lovecký nůž se zakrvavělým ostřím. Tu se první řada přihlížejících náhle zakymácela a z hloučku vyrazil Olson. Skočil po Meslinském přesně ve stejný okamžik jako van Meer.

„Ta jeho držka,“ řval Meslinsky, „ta jeho nevymáchaná držka!“ Van Meer popadl Meslinského za pěst, ve které svíral nůž, a pokusil se mu ho tlakem na prsty vypáčit. Meslinsky se zprudka ohnal a vrazil van Meerovi loket do břicha.

„Pusť ho, Bestie. Pusť ho!“ To křičel z plna hrdla Constanza.

„Rozchod! Všichni na svá místa,“ vyřvával Constanza další povely.

Hlouček se začal rozpadat. Van Meer zahlédl koutkem oka, že Perez složil svůj nůž a zasunul si jej do kapsy kalhot. Něco přitom neslyšně mumlal, oči upřené na Bakera.

Meslinsky se pokusil o druhý úder loktem, ale ruka o níž se opíral, mu uklouzla po krvavých skvrnách na podlaze. Van Meer toho využil a nasadil Meslinskému osvědčený chvat – kladivo.

Olson podtrhl Meslinskému nohy, ten ztratil oporu a znehybněl.

Van Meer zapáčil. Meslinského prsty na Baileyho hrdle se začaly pomaloučku rozevírat. Konečně Meslinsky uvolnil sevření natolik, aby se Bailey mohl, těžce dýchaje, odvalit z jeho dosahu.

Meslinsky náhle změkl jako rosol. Van Meer zkusmo uvolnil nasazenou páku, a když zjistil, že Meslinsky už nic víc nepodnikne, posadil se vedle něho vyčerpaně na podlahu. Meslinsky se odvrátil do rohu a začal vzlykat. Kromě van Meera, Meslinského a doktora Schulmana nebylo najednou v celé ložnici živé duše.U vchodu stáli jako hlídka Olson a Constanza a zaháněli odtud muže, kteří se chtěli prodrat ke svým kójím.

„Co se tu dělo, Bestie?“ otázal se van Meer. Meslinsky se ztěžka zvedl, odšoural se k nejbližšímu spodnímu lůžku, posadil se a složil hlavu do dlaní. „Ten hajzl se někde domák, jak to bylo se mnou a s mou bejvalou ženou. Proč jako podala žádost o rozvod.“

Van Meer zachytil Schulmanův pohled a mrkl na něho, aby mlčel, pro případ, že se Meslinsky na místě rozpovídá. „Nemohli jsme mít děti,“ dodal Meslinsky náhle zlomeným hlasem. „Nebylo to z její viny, ale z mojí.“

Van Meera napadlo, že Bailey to sice odnesl krvácející ránou, avšak že z těch dvou mužů v sobě hlubší zranění nosí Meslinsky.

Spolu se Schulmanem pomohli otřesenému Meslinskému na nohy.

„Neopustíš ložnici mužstva, jedině v případě vyhlášení všeobecného poplachu.“

Meslinsky se náhle otřásl. „Jak se na to koukám já, nebudu tu ani tak dlouho, abyste mi stačili vodpárat frčku. Ani já, ani vy, ani nikdo z vostatních.“

Schulman se otočil. „Kde je Bailey?“

Van Meer sledoval krvavé kapky na podlaze – vedly směrem ven z ložnice. Pravidelná řada kapek končila náhle uprostřed místnosti.

Bailey asi vyděšeně vypadnul z ložnice, ale ne zas tak vyděšeně, aby si nestačil něčím ovázat krvácejicí nohu.

V řídicím středisku naslouchal Harris van Meerovu líčení běhu událostí s narůstající podrážděností. „Oba dva měli být dávno na svých bojových stanovištích. Proč tam ksakru nebyli?“ Otočil se ke Constanzovi. „Dejte prohledat loď. Až najdete Baileyho, přivedte ho spolu s Meslinským ke mně.“

Harris se vrátil k navigačnímu stolu a pokynul van Meerovi, aby přistoupil blíže. „Musíme se dostat tak daleko odsud, abychom ty naše ptáčky mohli nerušeně odpálit.“ Vzal do ruky odpichovátko a odpíchnul s ním vzdálenost napříč mapou. „Počítám, že se musíme dostat až sem.“ Van Meer se sklonil nad mapu a pochopilHarrisův záměr. Znamenalo to, že se odpoutají od lodí, které po nich pátrají po hladině, a vrátí se obloukem do svého původního operačního prostoru. Tímto způsobem se jim zároveň podaří dostat se z dohledu pátracích letadel.

Vrátil se Constanza a oznámil: „Po Baileym není ani stopy, pane kapitáne.“

Harris si Constanzu mlčky měřil. „Je to sice nadmíru rozlehlá ponorka, ale tak obrovská, aby se nám v ní ztratil námořník, zase není.“ Van Meer si povšiml Harrisových rukou: nevědomky rozevíraly a sklapovaly nožky odpichovátka. Šlachy na rukou mu pod kůží hrály jako napjaté drátky. „Dejte dohromady pátrací družstvo a zkuste to ještě jednou, Constanzo.“

Constanza musel zaslechnout v Harrisově hlase něco zvláštního, neboť se bez odpovědi otočil na podpatku a vyrazil spěšně ven.

Harris setrval několik vteřin ve strnulém postoji a potom zprudka přistoupil k sonarovému pultu. Olson si pohrával s přepínači, až našel potřebný rozsah. Najednou se naježil. „Nad námi neznámé objekty, kapitáne. Mohou to být torpédoborce.“

Harris se nahnul, aby si zblízka prohlédl zachycený obraz na terminálu, když se jim za zády ozval palubní intercom: „Muž v čerpadlovém úseku, kapitáne. Má u sebe signalizační pistoli.“

Tak Baileyho našli, napadlo wan Meera. Harris se ani neobtěžoval odtrhnout oči od obrazovky. „Vytáhněte ho odtamtud, Vane.“

Van Meer seběhl o jedno podlaží níže a málem v úzkém průchodu porazil Schulmana, svírajíciho v ruce černý kufřík.

„Co ho to napadlo?“ vykoktal Schulman. „Tam totiž nikdo normálně nechodí,“ vysvětloval mu van Meer. Nad čerpadlovým úsekem byl otevřený poklop. Nad otvorem stáli Constanza a Fuhrman. Otevřeným poklopem vedl dolů ocelový žebřík. Prostor pod ním obsahoval přečerpávací pumpy, vzduchový kompresor a ústřední ventilátorovou jednotku. Svou malou dílničku tam měl také Fuhrman. Zdola se rozléhal jakýsi křik a van Meer rozlišoval střídavě nadávky a neartikulované vzlyky.“Přemlouvali jsme ho, aby vylezl dobrovolně,“ informoval Constanza, „ale nedá si říct. Nechceme dolů nikoho posílat. S tou signální pistolí by mohl být nebezpečný.“

„Měl jste tam sestoupit sám,“ odsekl van Meer. Sáhl po svítilně, visící na stěně, a nahnul se nad otvor. Bailey seděl skrčený u patky žebříku nějakých pět metrů pod nimi. Bělma očí mu blýskala strachem. Hluboká rána ve stehně mu začala opět krvácet a podlaha kolem žebříku byla zalita kluzkou směsí krve a kondenzované vlhkosti.

„Pojd nahoru, Bailey, nebude to tak zlé.“

„Vyližte si prdel, veliteli. Bestie je šílenec – zabije mě.“

„Neměl jsi ho provokovat, Glenne,“ odpověděl klidně van Meer.

„Nahoru mě nedostanete,“ zaječel z ničeho nic Bailey. Dál už mu nebylo rozumět ani slovo – upadl do nesrozumitelného blábolu.

Někdo poklepal autoritativně van Meerowi na rameno a van Meer ustoupil. Kolem něho se jako lasička protáhl Schulman a začal se spouštět po žebříku. Jednou rukou se přidržoval, v druhé třímal svůj kufřík. „Takhle byste ho ven nikdy nedostal, Vane. Promluvím s ním sám.“

Než se van Meer zmohl k protestu, byl už doktor v půli cesty dolů. Van Meer se znovu naklonil nad poklop a posvítil do něj svítilnou. Schulman se právě skláněl nad vystrašeným Baileym.

Nahoru doléhal jen zvuk přidušených hlasů, až najednou Bailey znovu zaječel: „Nikam nejdu!“ V ten okamžik byla na témže místě vidět jen změť dvou zápasících těl. Van Meer už stál na prvních příčlích žebříku, když se zezdola ozval Schulmanův klidný hlas:

„To je v pořádku, Vane. Sedím na něm.“ Následovala ještě jedna krátká rvačka, z níž van Meer pochytil jen Baileyho výkřik „na všechny na vás seru“, a poté náhlé ticho, přerušené Schulmanovým unaveným hlasem: „Píchl jsem mu injekci. Přijdte mi pomoct dostat ho nahoru.“

Asi v polovině délky žebříku uchopil van Meer Baileyho uspané a bezvládné tělo a táhl je vzhůru, zatímco Schulman tlačil odspodu.

U horního otvoru užčekal přichystaný Constanza, který Baileyho vytáhl ven. Van Meer se vysoukal za ním, zatímco se lékař vracel dolů pro svůj kufřík.

Bailey lehce sténal, ale zdál se celkem v pořádku. Van Meer se znovu naklonil nad poklop a posvítil dolů. Doktor měl košili i tvář pomazány krví. „Jste v pořádku, doktore?“

„Napohled to vypadá hůř než ve skutečnosti,“ brumlal ze žebřiku Schulman.

„Většina té krve není moje.“ Doktor dýchal ztěžka, a i odsud bylo patrné, že toho má dost. Když se Schulman ocitl na dosah, protáhl k němu van Meer ruku a pomohl mu nahoru. „Podejte mi kufřík, líp se vám poleze.“

Kdesi se ozval tlumený výbuch a celá Aljaška se měkce zakymácela.

Všichni ztuhli překvapením na místě, jen Constanza se zmohl na hlasitou reakci: „Do prdele,“ ulevil si.

V prvním hnutí mysli van Meera napadlo, že je Sověti bombardují hloubkovými pumami. Vzápětí usoudil, že to budou nejspíš jejich vlastní torpédoborce, shazující do hlubin nevelké nálože, které svými výbuchy mohou pomoci lokalizovat Aljašku zachycováním odražených vln na ponorkových hydrofonech. Van Meer popadl lékařův kufřík, aby Schulmanovi trochu pomohl, a právě se chystal vykročit, když se rozlehl druhý výbuch, tentokráte podstatně silnější. Aljaška se znovu pružně zhoupla. Schulman, který stál v otevřeném poklopu, ještě stačil hmátnout zkrvavenou rukou do prázdna ve snaze se něčeho pevného zachytit. Van Meer pustil kufřík a hrábl po Schulmanovi. Marně. O zlomek vteřiny pozdě.

Schulman mu náhle zmizel z očí a poslední, co z něho van Meer zahlédl, byl výraz nechápavého údivu, vepsaného do doktorovy tváře. Pak už jen srdcervoucí výkřik a vzápětí těžký úder těla, přicházející z hloubi pěti metrů od patky žebříku. Van Meer si bleskurychle lehl na břicho, vsunul hlavu do otvoru poklopu a rukama se zapřel o nejvyšší příčky. Než si to vůbeC uvědomil, měl už nohy pod sebou na žebříku a s pocitem, že se sotva dotkl jeho jediné příčky, stanul v naprosté tmě na spodní palubě.

Zašmátral po Schulmanovi. „Jste v pořádku, doktore,“ zeptal se stísněně. Žádná odpověď. S hrůzou si pojednou uvědomil, že neslyší ani lékařovo dýchání. Nahoře se objevil Constanza a posvítil dolů. Schulman ležel u van Meerových nohou, s tváří otočenou dolů.

„No tak, doktore, řekněte něco,“ řekl van Meer konejšivě vemlouvavým tónem, obraceje zároveň Schulmanovo tělo obličejem k sobě. Uprostřed otáčivého pohybu se zarazil. V nastalém tichu bylo slyšet jen van Meerovo sípavé oddechování skrz pevně sevřené zuby. Schulman se při pádu musel celý překotit hlavou dolů. Hlava narazila přímo na trubku, vystupující vedle žebříku z podlahy a zahýbající v pravém úhlu kamsi do temného přítmí.

Ohbí kolena trubky prorazilo Schulmanovi lebku a zanechalo v ní hluboký, vpuklý otisk.

53.

Wardenův řidič zajel s vozem do podzemních garáží ministerstva zahraničí a předjel před výtahové dveře. Warden se k němu vyklonil ze zadního sedadla. „Přistavíš wůz za hodinu.“ Jeden ze strážných stiskl tlačítko, dveře výtahu se otevřely, Warden vstoupil do klimatizované výtahové kabiny, v mžiku se ocitl v sedmém patře a vstoupil do síní úřadoven ministra zahraničí.

Nemohl si pomoct: rázem upadl do stavu rozjařeného rozpoložení.

Kdesi hluboko dole za sebou zanechal všechnu všednost a špínu ulice. Zde, u dveří moci, stejné jako v hlavních městech ostatních zemí světa se pohybovali muži, kteří promlouvali přitlumenými hlasy a činili rozhodnutí, ovlivňující osudy lidského pokolení… A on, Warden, je jedním z nich.

Ach, přesladká chuti moci… Poskytuješ neporovnatelně opojnější rozkoš, než jakou lze najít na dně lahví s těmi nejvybranějšími druhy likérů…

Farmářský synek odkudsi z bohem zapomenutého koutu Georgie vdechoval s netajeným okouzlenímopojnou atmosféru posledních dnů. Výstup na vrchol byl dlouhý, bolestivý a obtížný, leč Warden nebyl z těch, kdo si za pochodu stýskají… Pozři, sic budeš sám pozřen… Této řeči rozuměl beze zbytku. Zvládl ji ještě jako bosonohý kluk na tátových polnostech. Sám Bůh si ho vyhlédl a předurčil ke vstupu do světa vyvolených, aby tam naplnil své zvláštní poslání. Byla to vize Wardenova raného mládí – avšak, hle jak hluboce oprávněná!

Svižně kráčel předsálím a vychutnáwal klapot svých podpatků na parketové podlaze. Nato vstoupil do předpokoje ministrovy úřadovny. Sekretářka slečna Hobbsová zdvihla oči od svých papírů:

„Ach, pan Warden… Pan ministr je právě v konferenčním sále.

Počkal byste na něho laskavě v jeho kanceláři?“

Slečna Hobbsová patřila k těm spolehlivým, výkonným pracovnicím, které zmoudřely a zešedivěly v dlouholeté státní službě. Až přijde čas, rozhodl se Warden, ponechá si ji také ve svých službách. Tyhle oči, pomyslel si, byly svědkem pádu desítek politiků. A vědí, kde jsou pohřbeny jejich ostatky. To vše by se mohlo v budoucnu dobře šiknout…

„Díky vřelé,“ odpověděl srdečně a následoval ji skrz mohutné, z ořechu vyřezávané dveře do vlastní ministrovy pracovny.

„Udělejte si pohodlí, pane Wardene.“ Stiskla tlačítko, ukryté pod podobiznou prezidenta Monroea. Stěna se otevřela. Z dřevěného obložení se vyloupl malý příruční bar. „Mohu vám namíchat nějaký drink?“ Warden potřásl hlavou. „Vřelý dík, slečno Hobbsová. Na drink je příliš brzy.“ Jakmile se za slečnou Hobbsovou zavřely dveře, zvedl se Warden z křesla, několika spěšnými kroky překlenul vzdálenost k baru a nalil si do skleničky na dva palce bourbonu. Nemusí celý svět hned vědět, že si pan Warden v úředních hodinách rád přihne. Podobné drby se ve Washingtonu skutečně neuvěřitelně rychle – a ochotně – šíří. V jejich rodině dole na Jihu se odjakživa mohutně pívalo, a tvrdý alkohol byl Wardenovi něco na způsob mateřského mléka. Kdyby se Wardenovy slabůstky pro dobrý mok domákli jeho nepřátelé, spustili by nesnesitelný povyk. To ještě když sloužil v Yonkersově institutu blahé paměti, našel se jeden usmrkánek, který měl dostatek nepředvídané drzosti, aby se o Wardenův sklon k dobrému truňku nešetrně otřel… Chlapec toho, bůh je Wardenovi svědkem, bude litovat až do konce svých hořkých dnů…

Otočil se a objal pohledem ministrovu úřadovnu. Hluboké kožené lenošky pod oknem, těžké hedvábné moiré závěsy s exkluzívním vzorem, ministrův pracovní stůl, rafinovaně zdobený, a přesto jednoduchý… Jeho pracovní desku vyleštily v průběhu posledních dvou století dohladka doteky mocných. Neodolal, pokročil ke stolu několika kroky a přejel po něm bříškem ukazováčku. Jako by z jeho povrchu vzlínala vůně moci a dějin. Po jedno období u něho pracoval v oválném prezidentském pokoji John Kennedy. Potom ho Rosalynn Carterová našla v depozitáři Blairova domu a poslala jako dárek předchozímu ministrovi. Tak se to tady aspoň traduje… Obešel stůl a zvolna se spustil do velkého pracovního křesla. Dobrotivý bože, kdyby mě tak mohli vidět kámoši od nás z Georgie. Nebo Fitzsimmonovi z vršku! Ti, co měli ten obrovskej bílej barák a celý kohorty černýho služebnictva. Nikdy pro něho neměli vlídného slova, a dokonce, když už byl zvolen předsedou správní rady First Fidelity Bank, se ani neobtěžovali jednat s ním přímo. Vždycky jen prostřednictvím svých právních zástupců.

A kde jsou dnes? Jeho banka pohltila celé jejich pyšné sídlo i s chlupama. Starý Fitzsimmon se zavřel i se ženou v horním pokoji a pověřil svého synovce, aby převzetí majetku bankou projednal v jeho zastoupení. Namyšlení starousedlí bastardi. Štěkne po nich pes? Copak asi dělá starej Joshua Fitzsimmon, i se svým nosem věčně na nebesích? Kdyby to záleželo jen na Wardenovi, nenechal by možná dojít věci do tak hořkých konců. Jenže na druhé straně – jakýpak ciráty? Vždyť v první řadě to byli oni, kdo ho nikdy nepřijali mezi „džentlmeny“. A oprávněně! Nikdy jím ani nechtěl být. Chtěl být něčím víc – vítězem.

„Dobré odpoledne, Calebe,“ oslovil ho ministr zahraničí unaveným hlasem. Ministr vstoupil do místnostinenápadnými postranními dveřmi. „Zkoušíš, jestli padne?“

Warden potlačil červeň, deroucí se mu do tváří, spěšně se zvedl.

„Vypadalo tak pohodlně a vábně. Neodolal jsem, abych si ho nevyzkoušel.“ Po těch slovech ztuhl. Za ministrovými zády se ve dveřích objevil admirál Cullinane a kapitán Renslow, který za celým malým průvodem zavřel dweře. Ti dva se tu s ním měli setkat, pravda, ale z jakéhosi důvodu se v této budově ocitli dříve než on. O čem si ksakru vykládali s ministrem? Nebude to sice nic příjemného, ale už před nějakou dobou se pevně rozhodl, že jakmile budou mít za sebou celou tuhle proklatou epizodu, bude těmhle dvěma hochům věnovat svou speciální pozornost.

Ministr se posadil do křesla, jež ještě před okamžikem zahříval Warden, a vydal vzdech. Sňal brýle a promnul si začervenalý kořen nosu. „Nikdo, kdo má špetku zdravého rozumu, se neuchází o tenhle úřad, Calebe,“ pravil ministr a Warden pocítil druhý příval červeně v obličeji. Tohle je rána pod pás… Ministr ho pochopitelně nemá v lásce, dokonce nezáwisle na tom, že tu Warden figuruje jako jeho potenciální nástupce. Ministr bude tak jako tak vbrzku rezignovat na svůj úřad.

Jeho přepadlá tvář, potažená voskově bledou a téměř průhlednou kůží, podávala neklamné svědectví o podlomeném zdraví a postupující nemoci…

Warden chápal, že ho ministr nemá v lásce nikoli jen jako osobu, ale jako živočišný druh. Jistě by dal s radostí přednost někomu ze své vlastní třídy: absolventu Harvardské, Princetonské či podobné prestižní univerzity, který se vyjadřuje vybroušenou angličtinou a jE především a na prvním místě – džentlmen. Wardena nejednou napadlo, že se ministr nemohl ve svém úřadu vykázat žádnými oslnivými úspěchy právě pro své pečlivě pěstované ušlechtilé vlastnosti. Nikdy nebyl s to pochopit podstatu cílevědomé reálnosti sovětské diplomacie. Ve své funkci jednal jako dobře vychovaný džentlmen, což jistě docházelo vysokého ocenění v očích Gorkého, sovětského velvyslance ve Washingtonu, avšak bylo určitě vyhodnoceno jako projev slabosti jeho o něco drsnějšími představenými v Moskvě.Pokud jde o Wardena, ten ví, jak si má počínat! Pohlédl s despektem na starého unaveného muže v ministerském křesle, které pro něho bylo zjevně příliš velké. Jen počkejte! Já už budu vědět, jak to křeslo plně využít. Vím, co je k tomu zapotřebí.

Dějiny si mě vybraly jako architekta americké budoucnosti, abych uskutečnil odvěký americký sen…

„Máme k dispozici jen pár minut,“ přerušil Wardenovo snění ministr. „Velvyslanec přichází vždycky včas. Máte nějaké čerstvé zprávy o Aljašce?“

Cullinane si odkašlal a Warden nastražil uši. Zkušenost mu napovídala, že ten starý bastard má něco v rukávě a chystá se to vysypat. „Máme obecnou představu o oblasti, v níž se může nacházet. Budeme-li pokračovat v pátrací akci podle dosavadního plánu, měli bychom ji lokalizovat nejpozději v průběhu příštích dvanácti hodin. Navíc není vyloučeno, že s námi sama, v odpověď na naše výzvy, naváže kontakt.“ Ministr se zatvářil rozmrzele.

„Byl bych rád, kdybych mohl sdílet váš optimismus.“

Warden ho téměř nenechal domluvit. „Jakmile ji najdeme, pánové, je naší povinností ji okamžitě a na místě zlikvidovat. Na žádné jiné řešení není prostě čas.“

„Tomu říkám řešení!“ vpadl Renslow, stěží ovládaje svůj vztek.

„Dokážeme tím jednu důležitou věc, kapitáne,“ opáčil Warden a vypjal se. „Dokážeme Rusům, že jsme schopni bleskurychle zasáhnout proti jakémukoli útočníkovi.“

Ministr vrhl na Wardena pohled plný neskrývaného rozhořčení a už se chystal k odpovědi, když se ode dveří ozvalo jemné zaklepání.

Ministr zvolal „Vstupte“, do kanceláře vplula diskrétně slečna Hobbsová a oznámila: „Dostavil se pan velvyslanec, pane ministře.“

Ministr se zarazil, jako by chtěl ještě něco dodat ke shromážděným, načež pokrčil rameny a kývnul: „Ať vstoupí, slečno Hobbsová.“

Warden téměř poskočil radostí nad tím, že se mu poštěstilo být při tom. V jeho přítomnosti se ministrneodváží k výprodeji amerických zájmů. Vzápětí ho napadlo, že by měl vznést námitku proti přítomnosti Cullinana a Renslowa, ale v náhlém hnutí mysli tu eventualitu zavrhl: porušení protokolárních zvyklostí bude možno v budoucnu přičíst ministrovi k tíži.

„Pane ministře,“ promluvil sovětský velvyslanec, sotva se za ním zavřely dveře, „jsem vám zavázán,že jste mne přijal tak neodkladně.“ Teprve když k ministrovi natáhl ruku, aby se s ním pozdravil, povšiml si, že nejsou v úřadovně sami, a zamračil se.

„Netušil jsem, že mne přijmete v přítomnosti svých poradců. To, co vám hodlám sdělit…“

Warden sebou při označení „poradce“ cukl. Gorkij si bude muset brzy všimnout, že skutečnou moc uplatňuje někdo jiný než ministr.

Věnoval velvyslanci krátký zkoumavý pohled a sevřel rty. Gorkij byl mohutně stavěný v ramenou i kolem pasu a vyzařovala z něj vrozená vitalita, typická pro Slovany. Neústupný chlap, uzavřel své pozorování Warden. Na takové platí jen ještě větší neústupnost.

„Strpení,“ omluvil se ministr. „Admirál Cullinane a korvetní kapitán Renslow sem byli povoláni, neboť disponují informacemi, hluboce relevantními k předmětu našeho rozhovoru. Pan Warden je přítomen z vůle prezidenta Spojených států.“

Gorkij pozvedl ruce. „Protestuji, pane ministře. Činím tak samozřejmě proto, abych učinil zadost protokolu. Jinak budu jednat, jako bychom zde byli pouze mezi čtyřma očima.“ Lehce se ušklíbl pravým koutkem úst. „Vzhledem k okolnostem předpokládám, že si navzájem ušetříme zdvořilostních libůstek.“

Velvyslanec přijal nabídnutou židli a lehce ji odsunul tak, aby mohl hovořit ke všem přítomným. „Abych nezdržoval. Náš chargé d’affaires předal vašemu protokolárnímu odboru oficiální protest SSSR proti naprosto nevyprovokovanému útoku jedné z vašich ponorek proti plavidlu vojenských námořních sil SSSR Mám na mysli vědomé torpédování naší ponorky Žukov vaší ponorkou, kterou jsme až na další identifikovali jako Aljašku.“

Ministr se chystal odpovědět, když jej přerušil Warden,bojovně vykloněný ze svého křesílka. „Až na další?“ Warden udělal pauzu a pak si dovolil malé uchechtnutí. „Očekával bych, že vaše detekční systémy pracují poněkud spolehlivěji.“

Gorkij neodpověděl. Mlčky a upřeně se díval na Wardena a ten ke svému velkému zděšení cítil, že začíná rudnout v obličeji. Ten mizera mě nakonec donutí, abych před ním sklopil zrak!

„Tady není nic k smíchu, pane,“ pronesl nakonec Gorkij. „Tady jde o nepřátelský akt.“ Poté se otočil k ministrovi, který pravil:

„Ještě si musíme vyjasnit, čí strana byla v tomto případě agresorem. Myslím, že to nebude nikterak obtížné.“

Do velvyslancova hlasu se vloudil drsnější tón a Warden si, s jedním obočím vytaženým, uvědomil, že ten člověk stačí souběžně vyjádřit jak své osobní rozhořčení, tak prosadit svůj politický názor.

„Obtížné to nebude v žádném případě, pane ministře. Za prvé se plavidlo Spojených států dopustilo nevyprovokovaného útoku, za druhé se na místě činu vzápětí objevily vaše hladinové lodi, jejichž posádka nezákonně obsadila palubu ponorky Sovětského svazu a zajala a unesla jejího kapitána – to vše je flagrantním a nepopiratelným porušením všech norem mezinárodního práva.“

Velvyslanec se odmlčel a po krátké chvíli dodal: „A pokud jde o mne osobně, naprosto mi uniká vnitřní smysl celé vaší akce.“

„Nad celým incidentem vyslovujeme přirozeně hluboké politování,“ odpověděl ministr.

Warden byl jako na trní: z ministrova hlasu prýštila taková fyzická slabost, že sama o sobě stačila k tomu, aby se Wardenovi začaly dělat mžitky před očima. „Rád bych zdůraznil,“ pokračoval ministr, „že válečná plavidla Spojených států přišla ponorce Žukov okamžitě na pomoc, jakmile se tato objevila na hladině.

Bylo totiž nade vší pochybnost, že na lodi zuří požár a že jí hrozí nebezpečí utonutí. Lidé, kteří se k ní přiblížili a nakonec vstoupili na její palubu, byli členové záchranného družstva, které jsme vyslali na pomoc ohrožené ponorce.“

„Moje vláda nemůže přijmout toto zdůvodnění,“ odvětilvelvyslanec chladně: „Žukov by si s veškerými nezbytnými opravami poradil sám, tím spíše, že na místo činu připlula během hodiny waše nákladní loď. Naše námořní síly pracují na vysoké úrovni, jak je vám patrně známo.“ Gorkij natáhl pauzu, aby dosáhl většího efektu. „V případě potřeby jsme plně schopni obhájit svá práva v mezinárodních vodách, pane ministře.“

Warden zuřil. Tohle u ministra nemůže projít. Před chlapem jako je Gorkij se vám nikdy nesmějí roztřást kolena, jenže náš ministr bohužel projevuje právě v tomto směru politováníhodný talent…

Warden se rozhodl zasáhnout. „Pane velvyslanče, jsem si jist, že jen vrozená diplomatická zdvořilost brání panu ministrovi povědět vám jasně a nedvojsmyslně, že výhrůžky podobného druhu u nás pouštíme jedním uchem dovnitř a druhým ven. Na mě se pravidla diplomatického vyjadřování nevztahují, a jak vidím, ani vy si s nimi neděláte těžkou hlavu.“

Velvyslancův hlas přešel v hrdelní zavrčení. „Je to první případ, kdy byl vysoký důstojník unesen ze svého velitelského stanoviště.

Kdy hodláte kapitána Polnykova propustit?“

„Nic takového nemáme v úmyslu,“ zavrkal Warden, jak nejroztomileji dovedl. „Polnykov požádal o politický azyl a tento mu byl udělen.“ Pravda, nebyl to právě Wardenův nápad, ale o tom se Gorkij nikdy nedozví. A politicky může Wardenovi v budoucnu jedině prospět, budou-li si Sověti myslet, že autorem celého představení byl on, Warden.

„Kdybyste laskavě dovolil, pane Wardene,“ vmísil se náhle ministr překvapivě autoritatiwně a otočil se k velvyslanci. „Co říká pan Warden, je pravda, pane velvyslanče. A pokud jde o nepřátelské akty na otevřeném moři, řízením šťastné náhody se nám dostal do rukou lodní deník ze Žukova.“ Ministr se odmlčel, sáhl do postranní zásuvky svého stolu a vytáhl odtud hromádku fotokopií.

„Toto jsou kopie několika nejzajímavějších stránek ze zmíněného deníku. Nalevo je originál, napravo jeho překlad.“ Ministr předaldokumenty Gorkému, který zběžně prolistoval několik strana viditelně se zakabonil.“To je neslýchané,“ vyrazil nakonec Gorkij hlasem,překypujícím zlostí. „Tím nejnezákonnějším způsobemse zmocníte deníku sovětské ponorky, nejdůvěrnějšího materiálu, a ještě máte tu smělost se tím přede mnou chlubit?“

Warden seděl jako přibitý. Co je ksakru v tom zatraceným deníku?

Tak proto tady zaclánějí Cullinanes Renslowem! Jakýmsi nepochopitelným řízením osudu jim ten deník spadl do klína a dali si sakramentskyzáležet, aby se o tom Warden nedozvěděl…

Dobrá,chlapci, jak si přejete. Máte to u mě schovaný. Nebude dlouho trvat a předložím vám účty…

„Jak se můžete sám přesvědčit,“ pokračoval ministrsvým tiše vemlouvavým hlasem. „Šestnáctého květnasi váš kapitán poznamenal: Setkání s americkou ponorkou nad Bermudským hřbetem, na takových a takových souřadnicích. Běžný spor o přednost v jízděbyl rozhodnut v náš prospěch. Základnu jsme neinformovali.“Po krátkém zaváhání se Gorkij optal: „Co s tím mám já co společného?“

Warden by předpokládal, že ministrův hlas teď budeostrý jako čepel, avšak k jeho velkému zklamání pokračoval ministr tak newzrušeně, jako by šlo o akademickou přednášku. „Pane velvyslanče, váš kapitán Polnykov je nebezpečný člověk, s velmi drsným smyslem pro humor.Právě šestnáctého května ztratilo americké námořnictvo nad Bermudským hřbetemdieselovou ponorku Biowfin – s celou posádkou. Budeme pokračovat v povídání o nepřátelských akcích? Obávám se, a nikolibezdůvodně, že jakmile s tím USA předstoupí před světovou veřejnost, dozná vaše země podstatnou újmu nasvé pověsti. Co odpovíte?“

Věděli to – a neřekli mi, pomyslil si Warden žlučovitě. Na velvyslance měli v rukávě přichystanou dubovou palici a neobtěžovali se o tom Wardenovi zmínitani slůvkem. Gorkij se zdál být zahnán do úzkých. „Nicméně av každém případě budeme požadovat úplné vyšetření případu střetnutí Aljaška kontra Žukov.“

„Toho se vám samozřejmě dostane, ujišťuji vás,“ odpověděl ministr.

„Předpokládám, že jste povolali Aljašku zpět,“ otázal se náhle Gorkij. Warden v otázce okamžitě rozpoznal skryté úskalí a nastražil se. Dejte si pozor, chtělo se mu zakřičet, chystá se vám past!

„Aljaška se vrátí v příslušné lhůtě,“ ozval se Cullinane poklidně. „jste s ní v kontaktu?“

Bezmála dětský údiv sehrál Cullinane na výbornou. „Ale jistě, pane velvyslanče.“

Gorkij vsadil další mlčenlivou prodlevu a poté se obrátil opět k ministrovi. „Budu upřímný. Naše námořní zpravodajské zdroje zaznamenaly v dané oblasti neobvyklou aktivitu amerických ozbrojených sil – neobyčejně intenzivní shazování hydroakustických bójí, časté letecké průzkumy a hlídkové lety, nezvykle intenzivní radiokomunikační činnost, a to jak šifrovanou, tak otevřenou – to vše evidentně adresováno Aljašce.“

Ministr jako by náhle ožil. „Vojenské manévry jsou vnitřní věcí každého státu, pane velvyslanče. O čem hovoříte, je součást naprosto běžného a předem plánovaného cvičení, jehož se účastní také Aljaška. Již před dvěma týdny jsme vás informovali o našem záměru uskutečnit několik odpálení cvičných raket v oblasti jižního Atlantiku.“

„Nám se nicméně zdá, že se Aljaška vzdaluje čím dál tím víc z ohlášeného cvičného prostoru,“ pravil Gorkij zvolna. „Naši specialisté se jaksi nemohou shodnout na tom, co to má všechno ve skutečnosti znamenat, ale v jednom se shodují všichni: situace je alarmující.“

Nyní byla řada na ministrovi, aby se pohroužil v zádumčivé mlčení. „Zdá se, že máte něco konkrétního na mysli, pane velvyslanče.“

„Prosím. Do oběhu byly puštěny určité zvěsti, jejichž účelem je… znepokojit nás,“ prawil Gorkij vážně. „Vypadá to tak, že Aljaška byla pověřena provedením jakésioperace, která má na nás učinit patřičný dojem s tím, že dříve či později budou podrobnosti o této operaci dány indiskrecí do oběhu tak, abychom je nemohli nezaznamenat.“ Ministr pohlédl na Wardena tak významně, že se Warden lehce začervenal. Únik informací byl naplánovanou součástí Operace Fire. Gorkij se náhle prudce otočil v křesle a podíval se Wardenovi zblízka do tváře.

„jsme přesvědčeni, že celá operace je duševním dítětem zde přítomného pana Wardena, což o ní vypovídá samo o sobě mnohé, už vzhledem k tomu, že názory pana Wardena dobře známe z jeho politických projevů, které čteme s nevšední pozorností.“

„Jsem zde jako pouhý pozorovatel,“ pravil Warden stísněně. Ten vychytralý lotr! Zapaluje mu to až nepříjemně rychle, a nebude dlouho trvat a dá si dvě a dvě dohromady…

„Dále jsme dospěli k názoru, že jste s Aljaškou ztratili kontakt,“ pokračoval Gorkij hrozivě, „a že tudíž Aljaška pokračuje v plnění jakéhosi úkolu na vlastní pěst – bez vašeho povolení. Strategičtí odborníci na obou stranách – vaši i naši – si už dlouho lámou hlavu nad tím, jak zabránit vzniku podobné situace a jak jí případně čelit. Umím si docela barvitě představit, jak by asi reagovala vaše strana, kdyby byla situace opačná.“

„Chci vás ubezpečit,“ vpadl Cullinane, „že jsme s Aljaškou v kontaktu a že tudíž žádná podobná situace, jak jste ji tu vylíčil, neexistuje.“

Gorkij přikývl. „Jak si přejete. Avšak vaše a páně Wardenova přítomnost v této místnosti svědčí proti tomu. Musíte nás něčím přesvědčit, že naše obavy jsou neopodstatněné.“

Ministr poprvé vybočil z přísně diplomatického tónu. „Jak byste si to představoval, pane velvyslanče?“

„Požadujeme nějaký zjevný vizuální důkaz, že s Aljaškou je všechno v pořádku, že ji ovládáte a že neoperuje… nezávisle. Postačujícím důkazem by bylo, kdyby se obratem wrátila na základnu, nebo se vynořila a navázala kontakt s některou z vašich hladinových lodí takovým způsobem, abychom jej mohli zaregistrovat i my.“ Po krátké odmlce pokračoval. „Jestliže se vám nepodaří nám takový hmatatelný důkaz poskytnout, budeme nuceni z toho vyvodit pouze jediný a velice nepříjemný závěr: situace se vám vymkla z rukou. Odpovědnost pak padá na vaše hlavy.“

„Mohu vás ubezpečit –“

„Ach, pane ministře,“ zvedl velvyslanec ruce nad hlavu, „ani nevíte, jak rád bych vám uvěřil! Snažte se mi porozumět jasně: vaše neschopnost prokázat, že s Aljaškou je všechno v pořádku, vyvolá přirozeně na naší straně těžké pochybnosti, pokud jde o naši bezpečnost, pochybnosti, na něž budeme nuceni reagovat okamžitým a jednoznačně pozitivním způsobem.“

Gorkij náhle povstal a smetl si z klopy smokingu imaginární smítko. „Obávám se, že dále nemáme o čem diskutovat. Pokud jde o kapitána Polnykova, budu s vámi ve spojení, pane ministře.“

Poté sklopil zrak a dodal: „Chápu způsob vašeho uvažování, ale Polnykov dobře ví, že nemá důvod, aby musel emigrovat a opustit svou značně rozvětvenou rodinu.“

Došel ke dveřím, otočil se, ještě jednou vyhledal očima ministra zahraničí a slabě se usmál. „Během mého pobytu ve Washingtonu jsme se několikrát sešli v přijemné atmosféře a měl jsem dobrý pocit, že se nám dvěma vždy dařilo přispívat, byt i naším skromným dílem, k upevnění bezpečnosti obou našich národů v tomto pohříchu neklidném světě. Jsem povinen vám sdělit, že moji představení jsou toho názoru, že kapitán Polnykov byl vaší stranou zadržen proto, že odhalil něco velmi alarmujícího. Naše země sleduje tento incident s pocity krajního znepokojení, pane ministře. Doufám, že se vám vbrzku podaří rozptýlit naše obavy.“

„Ten zkurvysyn!“ téměř zařval Warden, sotva se za velvyslancem zavřely dveře. „Pokouší se blufovat!“ Ministr zavrtěl pomalu odmítavě hlavou a ještě víc se scvrkl ve svém nadměrném křesle. „Neblufuje, Calebe. Znám ho dobře. Je prostě do krajnosti vyděšený. Ostatně nehodlám popírat, že já také, pánové.“

54.

Schulmanovo tělo zabalili do plátna a plastikového pytle a uložili je vedle Okamotovy mrtvoly v mrazírně. Z důvodů udržení všeobecné morálky Harris rozhodl, že se tentokrát žádný pohřeb konat nebude. Van Meer se s mrtvým rozloučil tak, že si v osamění klekl na studenou podlahu před mrazící komplex a přemítal o vhodných slovech na rozloučenou. Jediná představa, jež mu vytanula před očima, byl obraz mořského racka, plachtícího s doširoka rozpjatými křídly nad vodními prostorami pod jiskřivě modrým nebem a pomalu se stáčejícího ku vzdálenému pobřeží…

Poté už se nemohl soustředit na nic než na palčivé štípání v prochladlých sepjatých dlaních. Nakonec se zvedl a s pocitem neurčitého provinění opustil zmrzlé prostory. Ne, nejsou pod modrým nebem, ale hluboko pod hladinou, a doktor Schulman měl do racka daleko.

O pět minut později, pohodlně usazen nad šálkem horké osvěžujicí kávy, si se zatrnutím vzpomněl na lahvičku s tabletkami equavilu.

Jeho vlastní tubička, kterou přechovával v peněžence, byla prázdná. Opomněl si ji doplnit, tehdy, když Schulman přepočítával tabletky v lahvičce. Van Meer se vydal bezodkladně směrem k ošetřovně. Naštěstí si vzpomněl, kde doktor uchovával klíče od stolu. V tomhle stolku musí být někde uložen lístek s číselným kódem k otevření sejfu s léky.

Za doktorovým stolem seděl Leggett, s kamennou tváří, vědom si své okamžité pravomoci, udělené mu nedávno Harrisem.

„Co pro vás mohu učinit, veliteli?“ ozval se Leggett drze povýšeným hlasem.

„Doktor Schulman mi připravoval lék podle speciálního receptu,“ řekl van Meer ostře. „Recept je v sejfu a je na něm mé jméno.“

Ještě než se Leggett zmohl na odpověď, vytušil van Meer šestým smyslem, že s Leggettem bude těžké pořízení. „Jenže kapitán Harris přikázal, že z lékárničky se nemají vydáwat žádné léky, veliteli.“

Na okamžik pocítil neodolatelnou chuť vrhnout sena Leggetta a vyřídit si to s ním ručně. Ruka se mu už mimoděk sevřela v pěst, když do toho vpadl lodní intercom: „Zástupce velitele kapitán van Meer se dostaví do radiokabiny.“

Začali vyplouvat k hladině. Van Meer to vycítil okamžitě podle změny v podélném náklonu lodi. Harris vedl Aljašku vzhůru na hloubku šedesáti metrů, aby si tu počkal na zbývající část poslední relace – signál k útoku. A není nejmenší pochyby o tom, že se ho dočká…

Harris už byl v radiokabině spolu s Constanzou, Moskowitzem a Stroopem. Dritz seděl u dešifrovacího zařízení a napínal uši do sluchátek, aby zachytil počátek vysílání, a jedním okem sledoval superrychlou tiskárnu po pravici. Náhle strnul napětím. „Už je to tady!“

V tiskárně to zabzučelo a ven se počal sunout potištěný pás papíru. Harris se sklonil nad tiskárnou, ale van Meerovi se podařilo přečíst zprávu přes jeho rameno. První se objevilo kódové heslo „BUNKER HILL“, za ním ověřovací znaky a nakonec vlastní text zprávy: „Budte připraveni v bojové pohotovosti.

Povel k útoku bude následovat. Setrvejte na příjmu.“

Pohlédli jeden druhému do tváře. Van Meer byl s to přesně odhadnout, co komu v tu chvíli letí hlavou. Jedna myšlenka byla všem společná: poslední politická jednání skončila bezúspěšně.

Výměna ultimát, poslední horečné smírné nabídky, poslední mírová shromáždění aktivistů, záhadné přílety a odlety politiků, poslední křečovité záchvěvy diplomatické horečky, marné čekání na odpověď druhé strany, napětí, vybičované do maxima… konec.

Rozkaz k raketovému útoku obdrží až v poslední možné minutě. Až jej obdrží, bude to znamenat, že sovětské rakety jsou již ve vzduchu, že první úder již započal…

Z tiskárny se začalo zlověstně sunout opakování poslední zprávy.

Dritz pojednou nadskočil a strnul na pokrčených kolenou. „Něco to tam ruší… cizí interference.“ Strhl sluchátka z hlavy.

„Někdo se na nás dobývá v hovorovém radiopásmu!“

Constanza vypadal naprosto šokovaně. „Široko dalekotaková vysílačka neexistuje.’Gertruda‘ z pobřeží sem nemůže dosáhnout.“

„Třeba náhodou narazili na zvukový signál,“ zakoktal Dritz.

„Přepojte to na reproduktory,“ přikázal chladnokrevně van Meer.

Dritz skočil k přepínači a radiokabinou se z malého nástěnného reproduktoru počal linout vzdálený slaboučký hlas, zdvojený svou vlastní ozvěnou, která sem doléhala otevřenými dveřmi z výkonnějšího reproduktoru řídicího střediska ze vzdálenosti několika metrů.

Aljašce z velitelství námořních operací. Cvičení zrušeno.

Vyplujte na povrch a ohlaste se. Opakuji: Operace Fire byla zrušena. Vyplujte na povrch a odhlaste se…

Van Meer nevěděl, zda se má začít smát či plakat. Na magnetofonové pásce zbývala poslední zpráva poslední posledňoučká zpráva – a tu se na obzoru zjeví spásná kavalérie a dorazí právě včas! Cítil, jak se pod ním podlamují kolena, a zapátral očima po volné židli. Soustavný nedostatek spánku a do krajnosti vybičované nervové vypětí posledních dnů mu naráz zatížily nohy olovem…

„Pronikli do našich vysílacích frekvencí,“ pronesl Harris hlasem nepřipouštějícím námitek. „Snaží se zrušit rozkazy, platné pro plavidla v atlantské flotile.“

Stroop a Constanza byli naprosto zmateni. Přebíhali očima od reproduktoru na Harrise a zase zpět.

Přes charakteristické kovové zabarvení byl hlas v reproduktoru van Meerovi odkudsi povědomý.

„Následují osobní zprávy pro členy posádky Aljašky.“

„Renslow,“ vydechl Harris, který první rozpoznal mluvčího. „Takže ho dostali!“

… Někdo pronikl do jejich vysílacího pásma… někdo zajal Renslowa a donutil jej… Harrise už nepřesvědčí žádný důkaz.

Harris už vykročil po válečné stezce a nezná návratu. Kdesi v hloubi své neproniknutelné duše Harris po téhle válce dávno toužil…

Hlas v reproduktoru náhle zeslábl. Van Meer jasnozřivě uhádl mechanismus vysílání: do jejich blízkostise snesl americký vrtulník, spustil z paluby do moře ponorný vysílačový převaděč, odvysílal svou zprávu, zvedl se a letěl dál, pryč od nich, aby tentýž pokus o navázání spojení opakoval kdesi dál v pustém prostoru oceánu… Anebo je pátrací letecká skupina už odhalila a další akce budou následovat vzápětí. Další akce?

Myšlenka, která jím pronikla až do morku kostí, byla čirá hrůza.

K jakým až prostředkům může sáhnout americká letecká úderná skupina, aby jim zabránila v dovršení jejich úkolu? A co udělají Rusové, budou-li to oni, kdo lokalizují Aljašku jako první?

Vysílané zprávy přicházely a opět zanikaly a vanMeer se přistihl, že je pozorně poslouchá. Byla v nich určitá logika a van Meera napřed překvapil jejich naprosto důvěrný charakter. Pak mu to došlo: zcela intimní sdělení z rodinného života členů posádky byla vybrána záměrně. Vše bylo zacíleno k tomu, aby vysílání přesvědčilo členy posádky Aljašky o tom, že jsou v kontaktu se členy svých rodin. A všechna sdělení z pevniny zdůrazňowala, že na planetě žádná válka nezuří, že věci stojí na svých místech zhruba tak, jak stály před jejich vyplutím…

K Cermakovi promluvil jeho syn a smutně sděloval, že ho vyhodili ze školy, protože popíjel s kamarády na záchodě alkohol. Další zpráva byla pro Meslinského. Jenny, která ho předtím opustila, mu sdělovala, že s ním čeká dítě. Leggettova manželka svému muži oznamovala, že se jeho přítel domáhá zaplacení dluhu z karet.

Okamotovi poněkud pateticky sdělovali, že ho po návratu na pevninu čeká nejspíš rozvod. Olsonova žena nabádala manžeLa, aby si šetřil zdraví a nezapomínal brát prawidelně pilulky…

A také osobní zpráwa pro Harrise, od dívky Yvonny, která mu sdělovala, že se jí podařilo najít zapalovač se znakem akademie, který Harris ztratil té noci, kdy se spolu loučili v New Londonu před jeho posledním vyplutím…

Intimní a nevinné zprávičky. Přesto to byla většinou taková sdělení, o nichž by každý člen posádky před ostatními raději pomlčel. Pouze Harris mohl vědět (jak se van Meer domýšlel), že o svůj zapalovačskutečně přišel kdesi v Yvonnině posteli tu noc před vyplutím…

Vysílání nepřetržitě sláblo, až vyhaslo docela. Aljaška se musela ocitnout na samém okraji celé pátrací oblasti, na samém okraji intenzívních pokusů je lokalizovat. Vrtulník spustil svou aparaturu v jejich těsné blízkosti jen šťastnou náhodou.

U dveří do radiokabiny se tísnila div ne polovina posádky, napjatě sledující výraz kapitánovy tváře. Harris byl hluboce pohroužen v myšlenkách.

Když poslední záchvěv vysílání definitivně umlkl, obhlédl Harris tváře přítomných námořníků a prohlásil: „Pěkně přesvědčivé, není-liž pravda?“ Řada hlav přikývla v ochotném souhlasu.

„Většina z vás se asi nebude pamatovat na poslední německou protiofenzivu v Belgii na podzim roku 1944. Tehdy do našeho týlu pronikli němečtí vojáci, převlečení do amerických uniforem.

Vypadali naprosto věrohodně. Mluvili dokonale anglicky, bez stopy cizího přízvuku. Způsobili takový zmatek, že tu bitvu Němci tehdy málem vyhráli. A tím možná i celou evropskou válku. Byli jsme právě svědky její moderní werze: bitva o Belgii v modernizovaných podmínkách. Pravím vám, že se jednalo o sestříhaný nešifrovaný záznam. Chcete na to snad naletět?“ Harris přitvrdil tón. „Jenže my máme oficiální šifrovaný rozkaz setrvat v bojové pohotovosti.

A to také uděláme!“

Rozhlížel se kolem a probíral očima jednu tvář za druhou. Jeho obličej byl prostoupen otevřenou upřímností. „Složte si to všechno popořádku dohromady: napřed Žukov potopil či zneškodnil Chicago. Potom se Žukov zavěsil za nás a zřejmě jen dílem náhody do nás nenašil podmořskou střelu. Házeli po nás hloubkové pumy a přímým následkem tohoto bombardování byla jedna ztráta na životě. Kromě toho jsme postupně dostali nejmíň dvanáct šifrovaných relací, v nichž se sledovalo, jak se věci vyvíjejí k horšímu a k nejhoršímu – pokud k tomu nejhoršímu již právě nedošlo.“ Harris se náhle usmál svým okouzlujícím úsměvem.

„Chcete uvěřit náhodným hlasům, sestupujícím z modrého nebe?“Všechno hraje proti mně, zasténal v duchu van Meer. Střetnutí se Žukovem bylo pro Aljašku až příliš danou realitou a bude těžké, ne-li nemožné, přesvědčit posádku o tom, že ve skutečnosti nebyla bombardována, ale naopak, hledána vlastní flotilou pomocí hloubkových sonarových rozbušek. Avšak i kdyby posádka nakrásně uvěřila této verzi, jak ji přesvědčit, že rozbušky vybuchovaly z vůle Američanů, a nikoli Rusů, kteří se je snaží za každou cenu lokalizovat a dostat? Ačkoli pokud šlo o van Meera, ten byl upřímně přesvědčen, že Rusové po nich už dávno přestali pátrat.

A pak tu je to intimní zpravodajství, přehrávka hlasú rodinných příslušníků z přímého záznamu. Jen – bude ještě nějakou chvíli trvat, než si to posádka v hlavách přebere a pochopí, že v tak krátké době není prostě možné zfalšowat nebo sestříhat tak různorodý záznam hlasů, patřících nade vší pochybnost osobám rodinného kruhu…

Náhle se Harris nahnul, zdwihl ze stolu text poslední šifrované zprávy, jež se vysoukala z dešifrovací tiskárničky, a vrazil ji Moskowitzovi pod nos. „Potvrzujete, že jsme tento rozkaz k raketovému útoku obdrželi autentickou cestou, Moskowitzi?“

Moskowitz zaváhal jen na zlomek sekundy – a potvrdil pravost zprávy. Constanza nezaváhal vůbec. Pak se Harris otočil k van Meerovi s očima horečně žhnoucíma.

„Potvrzujete autentičnost tohoto rozkazu, van Meere?“

„Ale ty osobní zprávy z rádia –“

„Seru na osobní zpráwy, pane van Meere. Odpověz na mou otázku!“

Teď už Harris nemluvil, ale řval, mával van Meerovi listem papíru před obličejem. „Potvrzujete pravost tohoto rozkazu?“

Van Meer se zoufale rozhlédl po radiokabině. Nebylo nikoho, kdo by jej podpořil. Alespoň ne veřejně před kapitánem. A potom zachytil sotva znatelné přikývnutí od Olsona.

„Nuže, pane?“ Harrisovy oči žhnuly jako lasery, oči rudé odnevyspání, černá bradka a knír zalité potem v mihotavém světle stropní svítilny…

„Stvrzuji pravost rozkazu k bojové připravenosti,“ pravil van Meer vyrovnaným tónem.

Harris stál jako přimražený, jen papír v ruce se mu křečovitě zachvíval. „Děkuji vám, pane van Meere.“ Znenadání se otočil na podpatku a vrazil do hloučku, jenž se před ním urychleně rozestupoval.

Nazpět ve své kajutě si van Meer s hrůzou povšiml, že se mu do uší vrátil ten nesnesitelně protivný zvonivý tón. Poslední tabletku equavilu polkl už dávno, během minulé hlídky. Netrvalo to dlouho a opět se k němu vrátily nenáviděné mučivé stíny. Kdyby ho tak nenadále neodvolali do radiokabiny, byl by se býval vrhl na Leggetta… Bože nebeský! Svůj boj o zachování duševní rovnováhy a zdravého rozumu bude muset vybojovat sám, bez pilulek. Bude si muset neustále připomínat, že jsou na cvičení, na cvičení, na cvičení, a že jim svět zdaleka není v patách…

Jenže – je to ještě vůbec pravda? Nepošle je nakonec ke dnu jejich vlastní válečné námořnictvo, pakliže se to ukáže jako jediný možný způsob, jak zabránit Aljašce ve vypálení smrtící rány? Odpověděl si jako zkušený důstojník, dokázal domyslet předem. A i kdyby nakrásně zaváhali Američané, pak Rusové určitě nezaváhají…

Jakže to bylo v tom vtipu? Jedná-li někdo v našem moderním světě jako paranoik, není se čemu divit…?

Ozvalo se zaťukání na dveře. Otevřel. Olson se kradmo rozhlédl na obě strany chodby a potom vklouzl neslyšně do kajuty.

„Ta zpráva od Edity,“ pravil zkrátka. „Edita je jediná osoba, kdo ji mohl vyslat.“ Sveřepě zatřásl hlavou. „A odmítám uvěřit, že by bylo možné zfalšovat i ty ostatní osobní zprávy. Jenže kapitán má bohužel pravdu v tom, že i ta šifrovaná je pravá.“ Hlas Olsonovi odumřel do prázdna.

Van Meer sebral všechny své síly. Trpělivě probral před Olsonem podrobnosti průběhu cvičení, připomněl chybějící den při opravách v loděnici, nepravděpodobnost tak bleskurychlého vývoje k definitivnímu konci… Pokud jde o hloubkové výbuchy, myslí si snad Olson, že šlo opravdu o hloubkové pumy, nebo to byly spíš slabší výbuchy, jejichž účelem bylo vyhledat, nikoli zničit Aljašku? Právě Olson by to měl vědět – měl přeci službu na sonaru!

Přerušilo je další zaťukání na dveře. Když je van Meer otevřel, vpadl dovnitř Moskowitz, následován Messierem a Longstreetem.

Zadní konvoj tvořili překvapivě Scoma a Fuhrman.

„Veliteli,“ začal Moskowitz rozpačitě, ohlížeje se poostatních, „mluvili jsme o tom.“

„Myslíme si, že ty osobní zprávy byly pravé,“ vyhrkl Scoma.

Longstreet se připojil poněkud ostražitěji. „Akorát nám nejde do hlavy ten rozkaz k přípravě raketového útoku. Jak to jde dohromady?“ Van Meer krátce zrekapituloval to, co už vyložil Olsonowi. Když skončil, vzdychl a smutně dodal: „Nahoře po nás pátrá naše úderná skupina. Jestliže se jim co nejdříve neukážeme na hladině, pak nás, jakmile nás objeví, pošlou pravděpodobně ke dnu. A navíc po nás pasou taky Rusové.“ Zahleděl se do vyčkávavých tváří malé skupinky. „Nemáme jinou možnost: musíme se zmocnit ponorky,“ prawil zvolna a důrazně. „A to dříve, než stačí Harris odpálit jedinou raketu. Bůh nám bud milostiv – a také celému světu –, jestli se nám to nepodaří.“

Byl to Longstreet, kdo dodal: „A jestliže se mýlíte, veliteli, pak jste nás všechny vydal přímo do rukou nepřítele.“

55.

Oblast, v níž byly rozhozeny sonarové bóje, se zřetelně rýsovala na nástěnných obrazovkách Situační haly. Renslow si byl jistý, že Aljaška nemůže z vymezené oblasti uniknout, aniž ji lokalizují. Renslowovi po boku stáli Cullinane i Warden, oba soustředěni na mihotavé děje probíhající na obrazovkách. Nakonec Warden sešpulil rty, zakabonil se a znechuceně se odvrátil: při nejlepší vůli se nedokázal orientovat v přívalu měnících se symbolů.

„Jak je to dlouho, co jste jim odvysílali ta rodinná sdělení, kapitáne?“

„Už několik hodin,“ odpověděl Renslow. Sám už také několik hodin čekal, kdy se Warden vytasí s další iniciativou.

„Nevynoří se. Na to můžete vzít jed.“

Warden ztěžka vzdychl, odkolébal se k zadní řadě pohodlných křesel, aby se tam definitivně usadil. Mihotavé obrázky ho přestaly s konečnou platností zajímat.

Cullinane stiskl tlačítko mikrofonu. „Chci dostat pravděpodobnostní mapu vývoje situace v okruhu šesti set mil kolem současné polohy Žukova. Za jak dlouho ji mohu mít?“

Z malého reproduktoru nad velínem přišla okamžitá odpověď: „Během několika minut, pane. Máme z té oblasti spoustu údajů.“

„Tak si pospěšte.“

Warden si založil ruce do týla. „To je ztracenej případ, admirále. Ty vaše elektronický serepetičky jsou vám teď platný jako slepýmu křišťálová koule. Jestli nezachytili vaše vysílání, anebo – což bude ještě horší – jestli se neobjeví na vaše zavolání, pak musíme pohledět pravdě do očí: třetí nejmohutnější zbraňový systém světa, třetí nejmohutnější úderná zbraň se dostala naprosto mimo vaši kontrolu.“ Warden sáhl do kapsy, vytáhl párátko a začal se neomaleně šťourat v zubech. „Dříve či později budeme nuceni vydat rozkaz k jeho likvidaci.“

„To je hrozná legrace, že jo?“ vyštěkl vztekle Renslow a otočil se k Wardenovi. „Veškerý smysl existence Aljašky spočíval v tom, že měla zabraňovat vzniku války. Teď se může stát její bezprostřední roznětkou.“

„Máme pro vás tu mapu, pane admirále,“ ozval se reproduktor.

Jedna z obrovitých stěn se rozostřila a o několik vteřin později na ní vyvstalo změtité klubko čar, překrývající původní pozadí.

Uprostřed klubka se nacházela značka Žukova, od níž se na všechny strany rozbíhaly různobarewné čáry. Při dolním, jižním okraji mapybyly hustší, směrem k severu jich ubývalo. Renslow nechápavě zíral na neznámý obraz, než se ho otcovsky ujal Cullinane. „Ty čáry jsou izokřivky pravděpodobnosti. Spojují body o stejné pravděpodobnosti výskytu hledaného objektu. Linie s nejvyšší pravděpodobností výskytu jsou extrapolovány směrem ven.“

To zvedlo z křesla i Wardena, který se přikolébal až k čelní stěně pozorovacího modulu. „Tak se mi zdá, že největší pravděpodobnost nabízí ta modrá křivka. A jestli mě nešálí zrak, pak tam čtu, že pravděpodobnost se rovná šedesáti pěti procentům.“ Potřásl zamítavě hlavou. „Tolik technických vopiček – a pouhých pětašedesát procent naděje, že se vám podaří Aljašku najít?“

„Ty křivky, co vám jdou tak mocně proti srsti, mají tu milou vlastnost, že vytyčují v oceánu zatraceně menší oblast, než v jakém jsme museli pátrat až dosud,“ odsekl admirál naštvaně.

Warden se zachechtal. „To chcete nasázet všechna svoje vajíčka do toho modrýho košíku? Vaše sebedůvěra mě dojímá k pláči, admirále.“

Za nimi zašuměly otvírané dveře a posel se obrátil k Wardenovi.

„Máte u nás hovor na bezpečnostní lince, pane.“

Warden se zatvářil otráveně. Přeze všechno se mu nejspíš nechtělo opustit zajímavou podívanou. „Nemůžete mi to přepojit sem?“

„Jak si přejete, pane.“ Posel zmizel a za chvíli se ozvalo zvonění na místní lince. Warden zvedl sluchátko, nastavil Cullinanovi a Renslovowi záda a ztišil hlas. Renslow využil vhodného okamžiku, dotkl se letmo admirálova rukávu a odvedl si ho na druhou stranu pozorovacího modulu. „Musím se vám přiznat, pane admirále, že ani já vůči těm pravděpodobnostním vzorcům nechovám zvláštní důvěru. Ať už je při zdravém rozumu nebo šílený, Steve Harris bude s Aljaškou někde úplně jinde.“

„Jak to? Vezmeme-li v úvahu místo, kde byl torpédován Žukov, dále dva kontakty, které jsme měli, jakož i předpokládanou rychlost Aljašky, pak nám jako nejlogičtější oblast pátrání vychází právě tahle.“

„Rozumím vám. Právě proto tam Harris nebude. Má na palubě perfektní hydroakustické odborníky. Má dostatečně přesnou představu o tom, jak a kde jsme rozsévali naše sonarové bójky.

A má dost přesnou představu o tom, podle jaké logiky postupujeme pravděpodobně my.“ Cullinane si počal třít bradu v hlubokém zamyšlení. „Máte-li nějaký lepší nápad, kapitáne, ven s ním.“

Renslow se otočil do sálu a mávl směrem k nástěnné obrazovce.

„Jsou tam určité oblasti o nízké pravděpodobnosti výskytu.

Kupříkladu oblast bezprostředně jižněji od místa, kde byl torpédován Žukov. Také Harris si dokáže spočítat, která místa budeme považovat za body s nejnižší pravděpodobností výskytu.“

Cullinane pečlivě studoval obrovskou mapu pod sebou v sále.

„Jenže ty jsou shodou okolností značně vzdáleny od euroasijského kontinentu.“

„Rakety Trident mají tak obrovský dolet, že se Harris nemusí k cílové pevnině nijak zvlášťě přiblížit.

Důležitější je tohle: Očekával byste, že ho najdete tam, kam vám ukazuji?“

„Ne,“ připustil zdrženlivě Cullinane. „Očekával bych, že udělá všechno, aby se dostal od Žukova co nejdále.“

„Správně.

A navíc nemáme tak daleko na jihu žádná hladinová plavidla,“ zdůraznil ještě Renslow. Cullinane si rozpačitě povzdechl.

„Jestli vám dobře rozumím, snažíte se mi šetrně sdělit, že pátrací operace nemá být řízena odsud, ale že se má někdo vypravit přímo na místo děje. Je to tak?“ Odtrhl oči od mapy a pohlédl zpříma na Renslowa. „Vy byste se tam chtěl osobně vyprawit, nemám prawdu?“

Renslow se usmál. „Děsně rád. A navíc to považuji za velmi logické rozhodnutí.“ Cullinane se opět odvrátil, takže Renslow ho mohl sledovat pouze z profilu. „Dobrá. Pověřím vás velením pátrací operace. Jenže jedno musíte mít neustále na paměti: tuhle zemi neřídíte ani vy, ani já, ale jiní lidé. Definitivní rozhodnutí přísluší jim. Vy musíte věřit, že jsou to ta nejlepší z možných.“ Něco v admirálově hlase pobídlo Renslowa, aby se zeptal: „Nemohl byste mi to říct víc polopatě?“

„Dobrá,“ začal Cullinane opatrně. „Chci tím říc toto: jestliže Aljašku najdete a ta vám odmítne vyplout na hladinu, můžete ji k tomu donutit shazováním konvenčních hloubkových pum. Můžete jí ustřelit zátěžové nádrže. Ale nikdo nesmí vydat rozkaz k útoku podmořskými raketami bez přímého rozkazu z Washingtonu. Raketový útok znamená konec Aljašky a smrt celé posádky.“

„Dobře víte, že bych to nikdy neudělal,“ ozval se Renslow zlomeným hlasem. „Ledaže k tomu dostanete rozkaz,“ Odvětil Cullinane sotva slyšitelně. „Pak nebudete mít na vybranou.“

Renslowa zalehla nezměrná únava. „Chápu,“ hlesl téměř neslyšně v odpovědi. „Na letišti v Dullesu čerpá pohonné hmoty dvousedadlový Harrier. Poletí na Hornet. Už jste někdy zažil vertikální start na tryskáči?“ Renslow zavrtěl hlavou. „Tak popadněte svých pět švestek a upalujte tam, jak nejrychleji dokážete. Požádám velitele námořních operací, aby pro vaši operaci vyčlenil Hornet a pár podpůrných lodí.“

„Celá Ta věc zatraceně smrdí a nechtěl bych…“

„Bezesporu. Jenže si myslím, že jste Harrise odhadl správně.“

Renslow se musel usmát. „Nikdy bych si nepomyslel, že přijde chvíle, kdy budu zachraňovat Harrise.“ Cullinane se odwrátil od stěny s tak teskným výrazem ve tváři, až Renslovovi zatrnulo. „Na vašem místě bych se předčasně nepovažoval za jeho zachránce, kapitáne.“ Hlas se mu ještě více přiškrtil: „Stejně dobře se můžete stát jeho popravčím. Jak Harrise, tak všech ostatních chlapců na palubě.“

V tu chvíli zavěsil Warden sluchátko a odkašlal si. Renslow po něm hodil okem a ustrnul: vypadal, jak by v těch několika minutách stačil zešedivět. Warden si olízl rty: „Volal ministr zahraničí.“ Zavřel oči a pokračoval: „Během poslední hodiny opustila sovětská vláda hlavní město Moskvu a přemístila se neznámo kam. Nejspíše na své ústřední velitelské stanoviště. Naše družice zaznamenaly neobvyklou aktivitu v oblasti Kapustina, Jaru, Omsku, Ťuratanu, a také na několika dalších raketových základnách.“

Cullinane ani Renslow se nezmohli na odpověď. Warden zašmátral rukama v obleku, hledaje třesoucíma se rukama cigaretu. „Hodlám navrhnout prezidentovi, abychom Aljašku, jakmile se nám ji podaří najít, okamžitě potopily. Dále navrhuji, jestliže se nám ji nepodaří najít během příštích dvanácti hodin, abychom o tom informovali Sověty. Myslím si, že jestliže na Aljašku zaútočí obě strany najednou, nemá Aljaška ani tu nejmenší šanci.“

„Proč právě dvanáct hodin?“

„Velvyslanec Gorkij nám předal další memorandum. Rusové požadují v průběhu příštích dwanácti hodin hmatatelný důkaz o tom, že se Aljaška buď vynořila a připojila ke své flotile, nebo že byla zničena.“

„To je jejich ultimátum?“ otázal se Cullinane. Warden se pokusil o úsměv. Výsledkem byl jen škleb. „Zdvořilostí zrovna nepřekypovali.“

56.

Podle předchozí dohody se van Meer setkal s Olsonem a s ostatními v chodbičce vedle elektrotechnické dílny. Ještě předtím se opět pokusil proniknout k hloubkoměru, ale Dritz ani Russo nevystrčili z dílničky jako z udělání nos. Už neměl na vybranou: poslal ostatním spiklencům vzkaz a o půl hodiny později postával v chodbičce, s cigaretou sevřenou mezi zuby, a čekal na ně. Modře natřená přepážka přitahovala jeho pozornost jako magnet. Nedalo mu, aby po ní nepřejel prstem, avšak okamžitě ucukl, jako by se spálil. Nátěr byl ještě rozteklejší než tehdy,když si ho všiml poprvé. Ještě pár dnů a barva začne stékat po stěnách dolů. To smutné zjištění mu na náladě nepřidalo.

První se dostavil Olson a van Meer se ho nervózně optal: „Dostal jsi klíče?“ Olson přikýwl. Vzápětí se v chodbičce objevili Messier s Longstreetem. Longstreet, celý rozrušený, si ještě stíral z vousů zbytky večeře. „Kdy naposledy došlo v americkém válečném námořnictvu ke vzpouře?“ optal se divadelním šepotem.

Van Meer semknul rty a nechal Longstreetův dotaz bez odpovědi.

Silně se potil a cítil, že se mu napětím dělá nevolno.

Soustředěně uvažoval. Budou muset vniknout do skladu ručních zbraní v pomocné strojovně, Potom obklíčit Harrise a uvěznit ho.

Potom převzít kontrolu nad řídicím střediskem a zvednout Aljašku na hladinu. Messier si vezme na starost hlavní hnací jednotku.

Moskowitz převezme kontrolu nad radiokabinou, a jakmile se ponorka vynoří, odvysílá její zeměpisné souřadnice. Nakonec musí dokázat udržovat na palubě status quo tak dlouho a do té doby, než se objeví jednotky amerických přepadových sil, jak jednoduché na pohled – a jak složité ve skutečnosti, dokázat udržet chod událostí pod vlastní kontrolou. Nikoli jeden, ale sto, či lépe sto a jeden předpoklad se může kdykoli zvrátit ve svůj protiklad.

Třetí strojník, Dempsey, muž zavalité postavy, který na průmyslovce provozoval závodně gymnastiku, právě rozebíral ve strojovně malý generátor. Van Meer vstoupil a Dempsey vzhlédl od rozdělané práce. „Už mi nezbývá moc času, vidte, veliteli?“ Než stačil dokončit svou větu, nahromadili se za van Meerem ostatní.

Dempsey se zarazil. „Co se děje?“

Na další dotazy mu nedopřáli času. Longstreet ho sevřel zezadu a Fuhrman ho udeřil do hlavy napevno sepjatýma rukama, jako kladivem. Dempsey se svezl nehlučně na podlahu. Svázat jej a vrazit mu do úst roubík bylo dílem několika vteřin. Aby je nemohl sledowat při práci, až přijde k sobě, obrátili ho tváří ke stěně.

Olson přistoupil k těžké kovové skříni, v níž se skladovaly osobní zbraně. Zkoušel netrpělivě jeden klíč za druhým. Po šíji mu stékal v tenkých stružkách pot. Van Meerovi to přišlo divné.

„Jsi v pořádku?“

Olson přikývl. „Žaludeční nervóza. Za chvíli to bude dobrý.

Vzbouřil jsem se totiž poprvé v životě.“ Dveře od skříně najednou povolily. Van Meer začal spěšně rozdávat revolvery a náboje.

Olson zabouchl dvířka, uzamkl je, a pak se z ničeho nic celý zlomila zavěsil rukama na horní hranu skříně. „Krucinál, Rayi, co je s tebou?“

„Žaludek,“ mumlal Olson, „to bude jen žaludek.“ Otočil se k nim tváří, vytřeštil oči a zašeptal odumírajícím hlasem:

„Ježíši Kriste, mně se rozskočí srdce.“ Znenadání se pustil skříně a zavěsil se plnou vahou na van Meera. Ten zamával zoufale na Messiera: „Pomozte mi! Rychle!“

Messier zpanikařil a začal vykřikovat: „Musíme ho tu nechat, Vane. Tady se zdržovat nemůžeme.“

„Potřebuje pomoc,“ zamumlal van Meer. Před očima mu vytanul obraz mrtvé Maggie a mrtvého Chipse.

Maggii by býval mohl zachránit. A kdyby byl nezaváhal, mohl zachránit život i Chipsovi…

Nyní roztrhl Olsonovi na prsou košili a přiložil mu ucho na hruď.

Olson nedýchal. Sevřel mu zápěstí, puls nehmatný. Co že to Olsonowi připomínala manželka během jejich posledního radiového spojení s pevninou? Že nemá zapomenout brát pravidelně léky?

Proč by měl být van Meer jediný, kdo si na palubu propašoval své soukromé léky?

Naklonil se nad Olsonovým tělem, zvrátil mu hlavu dozadu a provedl čtyři krátké vdechy z úst do úst. Poté se vztyčil na kolenou, přiložil bříško dlaně na Olsonovu prsní kost, fixoval je druhou dlaní a ostrými krátkými přítlaky zkusil Olsonovi obnovit činnost srdce. Jednou, podruhé… popatnácté. Znovu se sklonil nad Olsonova ústa.

„Vane,“ ozval se nad ním prosebný Messierův hlas. Vzhlédl. V místnosti zůstali pouze Messier a Longstreet. Ostatní se vypařili. Van Meer potřásl odmítavě hlavou. Ne, nemůže tu Olsona nechat jen tak na pospas. Longstreet vypadal, že se každou chvíli rozpláče. Van Meer se opět pustil do masáže hrudního koše.

Poprvé, podruhé, potřetí… Dempsey, ležící u přepážky, tiše zasténal. Van Meer se ohlédl. Zbyl v kajutě sám. Messier s Longstreetem už vzali do zaječích také. Znovu se sklonil nad Olsonem, když ho ohlušil hlas, suchý jako prásknutí bičem:

„Zbytečně se namáháte, pane. Ten muž je mrtev.“

Van Meer se vzdal dalších pokusů a svezl se napodlahu. Ve dweřích se tyčil Harris. Za ním se tísnili Scoma, Fuhrman a další.

Harris zavrtěl pomalu hlavou. „Moc obezřelý nejste, van Meere.

Tušil jsem, že se o něco takového dříve nebo později pokusíte.“

57.

„Za patnáct minut, kapitáne.“

Než stačil Renslow odpovědět, zmizela snědá arménská tvář poručíka Akadiana z dohledu. Renslow ho ještě zahlédl, jak kluše k několika letounům vyrovnaným na letišťní ploše. Byly to Harriery, proudové letouny, s kolmým startem. Z malé provozní budovy viděl Renslow mihotavá červená světýlka na kontrolní věži, střídavě pohlcovaná noční mlhou. Zazíval a mrkl na hodinky. Cesta z noční směny ve středisku Flag Plot sem mu zabrala hodinu. Teď bylo krátce po druhé a paluby Hornetu dosáhnou v nejlepším případě za tři hodiny letu. Od této chvíle má každá minuta cenu života… Znovu ho přemohlo zívnutí, Nalil si šálek horké kávy a rázem ho vypil. Jedna dávka kofeinu navíc ho už nemůže porazit, beztak se celý chvěje vyčerpáním… Od letiště se ozvaly hlasy.

Hoši od pozemního servisu se bystře otáčeli kolem blyštivého trupu Hawker Siddeley, posledního modelu firmy Harrier, tryskáče s neuvěřitelně krátkou rozjezdovou a přistáwací dráhou, A přitom je tahle mašinka schopná udělat ve vzduchu víc jak tisíc kilometrů v hodině. Kdyby měl ten pilot alespoň přibližnou potuchu, o jak vysokou sázku tu dnes běží, možná by si krapet pospíšil…

„Ještě deset minut strpení, kapitáne,“ zazubil se vedoucí směny.

Renslow přikývl a zapjal si zdrhovadlo zapůjčené letové kombinézy. Zazvonil telefon, vedoucí směny po něm znuděně sáhl, aby vzápětí vyskočil překvapením ze židle. „To je pro vás, pane kapitáne.“

Na druhém konci drátu se ozýval unaveným otcovským hlasem admirál Cullinane. „Velitel námořních operací nám vyčlenil Horneta a dvě podpůrné lodi.Ukažte, co je ve vás, Allarde.“

„Udělám víc, než je v lidských silách, pane admirále.“ Cullinane na druhém konci linky krátce zaváhal a pak dodal: „Je to sice silně proti předpisům, kapitáne, ale mám tu na vedlejší lince někoho, kdo si s vámi přeje mermomocí mluvit.“

Ne, nechtěl se s ní teď bavit. Alespoň do té doby, než bude mít celou tuhle fušku z krku. Ledaže – ledaže by se k tomu už nikdy nenaskytla příležitost…“Elizabeth?“

Elizabethin hlas zněl vzdáleně a cize. Spojení bídné, ale lepší bídné než žádné, zhodnotil situaci Renslow. A není tak ůplně vyloučeno, že spolu dnes hovoří naposledy.

„Otec mi řekl, že jsi volal.“

„No prosím,“ vyhrkl nejapně a začervenal se. „Jsem teď ve Washingtonu.“ V prvním hnutí mysli pocítil neodolatelné nutkání křiknout, přikázat jí, aby neprodleně opustila město, aby z Washingtonu vypadla, jedno kterým směrem a hlavně co nejdále… Vzápětí si uvědomil, že by jí to musel zdůvodnit – a na to neměl právo. Elizabeth by totiž roztočila kola všeobecné paniky aKoneckonců, k čemu by to bylo dobré a komu by to pomohlo?

„je toho hodně, co mám na srdci,“ vykoktal místo toho. „Jenže teď na to není právě vhodná chvíle ani čas…“

„Počkám tady na tebe, dokud se nevrátíš.“ Ve sluchátku zaskřípaly poruchy a Renslow se lekl, že budou přerušeni. „Ani nevíš, co pro mě znamenáš,“ vykřikl do aparátu, z něhož se linulo nevzrušené: „…a také malý Howie tě pozdravuje.“ Hovor se přetrhl. V zápětí se ve sluchátku ozval spojař a nabídl se, že se pokusí spojení obnovit. Na to už bylo pozdě. Do místnosti vstrčil hlavu Akadian. „Držte si klobouk, pane kapitáne. Nad mořem chytneme parádní polízanici.“

Renslow už byl na nohách, mžikem překonal krátkou vzdálenost po betonové dráze a po dlouhém červeném žebříku se vysoukal do zadního kokpitu. Zapadldo sedadla, přes ramena přetáhl řemeny, padák zacvakl bezpečnostní pásy a upínáky stehen, nasadil si kuklu s přívodem kyslíku a připojil se konektorem do zdířky panelu, čímž navázal spojení s pilotem. Ve sluchátkách uslyšel Akadianův hlas:

„Připraven?“

„Jedem.“ Akadian si vyměňoval s věží krátké povely podle předepsané předvzletové rutiny. Tu se letoun zachvěl pod tlakem mocných reaktivních motorů, Akadian nastavil řídicí pákou úhel vzletového tahu, přidal plyn, letoun sebou mocně trhl – a rázem se ocitl v povětří.

Renslow odhadl, že k rozjezdu potřebovali sotva třicet metrů.

Jakmile letoun nasadil k prudkému stoupání, zmizela jim světla letiště z horizontu. Po několika vteřinách se za plexisklem kokpitu míhaly šmouhy šedivých mračen, a pak vypukla noc, černočerná temnota se vzdálenými hvězdami nad hlavou… Světla Washingtonu se propadla kamsi daleko dolů. Mračna pod nimi se rozptýlila a Renslow stačil ještě zahlédnout záře ze zátoky Chesapeake Bay. O dvacet minut později byli nad širým Atlantikem.

Ve sluchátkách opět zaskřípal Akadianův rozpustilý hlas: „Jestli si chcete hodit šlofíka, kapitáne, lepší šanci byste pohledal.“

„Ledaže vám můžu nějak pomáhat.“

„Držet tuhle krávu za rohy není zdaleka tak těžký jako krotit helikoptéru,“ pokračoval s kovovým přídechem sluchátek veselý hlas. „Teda až na nízké rychlosti.

Když má někdo obě ruce levý, tak se s touhle kraksnou vyžahne, než řekne švec.“

Jakmile se pobřežní světla propadla definitivně do tmy, zavřel Renslow oči a pokusil se zdřímnout si. Probudil se prudkými otřesy letadla. Přes průhledný kryt kokpitu se lily proudy deště.

„Nevystoupáme nahoru?“ nadhodil nejistě. „Právě se děje, pane kapitáne. Jen se modlete, aby se ta slota přehnala, než budeme tankovat.“

Renslow by si býval s chutí ještě schrupnul, ale už se mu nepodařilo zabrat. Před očima se mu začaly vybavovat obrázky z akademie. Cheryl měla pravdu: jehozášť k Harrisovi byla silnější než jeho láska k Elizabeth. Třeba to už neplatí v plné míře, ale tehdy to byla pravda. Věci se vám retrospektivně jeví vždycky poněkud zkresleně. Vzpomínal na léta v akademii. Na buzeraci a šikanování ze strany starších spolužáků. Na čaje o páté. A na to, jak si z něho až do omrzení utahovali pro jeho dělnický púvod. A nad tím vším Harris, bezkonkurenční jednička v ročníku… Jenže na druhé straně –

Harris mu svým způsobem také prospěl: Renslow byl neustále nucen podáwat výkon o něco lepší, než by byl býval chtěl… A pak ty zlořečené zkoušky! Zvláštní – je tomu tak dáwno, ale pamatuje si všechno jasně a podrobně, jako by se to seběhlo teprve včera. Ne, Renslow u zkoušek nepodváděl. Naopak, mohl ukázat prstem na celou řadu jiných, kdo opisovali z taháků a dopouštěli se všemožných podvůdků…

Proč se tím najednou obírám? podivil se sám sobě. Koho to dneska zajímá? Ale zajímá, zajímá, Allarde, jistěže zajímá…

Ovanula ho druhá vlna ospalosti a upadl do polospánku. Muži žijí své životy ve stínu a pod vlivem některých drobností, jež se zdají být na první pohled zanedbatelné, a přesto je hluboce zasahují… zkoušky ve škole, náhodný úsměv neznámé krásky, šéfův kravál kvůli prkotině… Kdežto věci podstatné, jako zemětřesení či povodně, upadnou brzy v zapomenutí.

Když se Renslow probudil podruhé, tancoval Harrier jako pominutý.

Nějakou chvíli mu trvalo, než si srovnal v hlavě, že letoun míří na přistání. Vyhlédl ven a zahlédl fosforeskující oceán, převalující se líně pod nimi. Z lodi plující dole jim naproti vyšlehl proud světla a letoun se začal prudce propadat směrem k velkému bílému X, vyznačenému na palubě. Přistáli během několika vteřin. Tady budou čerpat pohonné hmoty, vzpomněl si Renslow.

Dění kolem sebe sledoval v polospánku: ve tmě se pohybovali nějací muži a vykřikovali povely. Než by se nadál, vtlačilo ho přetížení znovu do sedadla a byli opět ve vzduchu. Silný vítr bičoval trup letounu. Ten se na zlomek sekundy nejistě zakymácel nad palubou, ale to už Akadian přidalplyn a celá loď zmizela mžikem z dohledu. Akadian se ohlédl dozadu a zašklebil se: „Tak z tohodle ať mě příště vynechají.“

„Na jeden dotek,“ zazíval mu Renslow ospale v odpověď. „Jako ve fotbale – na jeden dotek.“

Když se Renslow probudil potřetí, měl pocit, že letoun jen visí nehnutě ve vzduchu. Do kokpitu vtékalo plným proudem slunce.

Renslow si ještě stačil všimnout načinčaných kumulovitých oblaků před nimi a příští vteřinu je pohltilo šedobílé neurčito.

„Přistání za patnáct minut,“ křikl Akadian.

Opět vypadli z mračen. Pod nimi zářil Atlantik v plné nádheře a vracel slunci paprsky zpět tisícerými odlesky. Na vodní pláni pod nimi zaregistroval Renslow drobnou skvrnku, která se mu před očima začala zvětšovat. Hornet! A vedle něho dvě malé tečky – torpédoborcová eskorta. Zahleděl se k Hornetu, a potom dál, až ke vzdálenému horizontu na nekonečné vodní pláni. Kdesi v hlubině nad touto bezmeznou plání se skrývá před zraky světa ponorkový raketojaderný systém Aljaška, a její kapitán plní svědomitě své poslání ve válce, která se nekoná. Renslowovým úkolem jeponorku vyhledat. Měl co dělat, aby zvládl záchvat paniky, jež se ho tady v tu chvíli zmocnila. Bože, má k dispozici jen několik málo hodin. Tak zoufale málo…

58.

Admirál Cullinane si odchrchlal, zakašlal a sklapl složku, kterou měl před sebou rozevřenou na stole. Vzduch v zasedačce střediska Flag Plot se kroutil v modravých chuchvalcích tabákového dýmu a stoupal ve spirálách k odsávačům klimatizačního zařízení na stropě. Admirál svraštil čelo směrem k pobočníkovi v rohu místnosti, ten sáhl na ovladač klimatizace přestavil jej do polohy MAX. Jak náčelník štábu vojenského letectva generál Leeland, tak zástupce zemních vojsk generál Smyche bafali z těžkých doutníkůzatímco kapitán Oxley, přilepený jako stín za zády všudypřítomného Wardena, pukal nervózně z překrásně vyřezávané lulky. Cullinane se natočil a máchl rukou směrem k zadní stěně.

Panely se nehlučně rozestoupily a obnažily promítací plátno se zadní projekcí, na něž se přímým přenosem promítaly obrazy z hlavní obrazovkové stěny Situační haly. Cullinane se ujal slova:

„To jsou poslední údaje, jež máme o Aljašce k dispozici, pánové.

Je mi líto že vám nemohu posloužit příznivějšími informacemi.“

„Ani se nedivím,“ zamumlal slyšitelně Leeland. Warden, sedící naproti němu, poťukával nervózně tužkou o stůl, pravda, jen jejím měkkým koncem, osazeným gumou. Ozval se jako první. „Jinými slovy, podstatou toho, co jste se nám tu snažil tak obšírně vylíčit, admirále, je fakt, že nemáte ani potuchy, kde se Aljaška může toho času vynacházet. Aniž byste měl tu nejmenší reálnou naději, že se vám ji podaří lokalizovat dřív, než odpálí svou jadernou nálož. Rozumím tomu správně?“

Cullinane se ovládl. Byl si vědom toho, že v nejbližších hodinách bude muset přijmout celou řadu obtížných rozhodnutí, než aby tu utrácel energii v planých slovních šarvátkách s panem Wardenem.

Ukázal rukou na běžící záznam na plátně. „Máme určitou naději, že se nám podaří Aljašku najít v prostoru, ohraničeném modrou křivkou, pane Wardene.“

„Obávám se, že jsou to velmi nereálné naděje,“ ucedil Warden.

„A já bych zase rád věděl,“ ozval se Leeland, „kdo si dal práci vymyslet celou tuhle šílenost. Musel to být vykradenej ptačí mozek.“ Ustavil oči na Wardena, který seděl právě proti němu.

„Počítám, že to musel být někdo z ministerstva zahraniČí.“

Vmísil se admirál Howland a nehnul přitom brvou. „Vznikly tu určité pochybnosti, zda je protivník důvěryhodně přesvědčen o tom, že jsme skutečně rozhodnuti a připraveni provést v případě potřeby odvetný úder.“

„Kravský hovno pochybnosti,“ ucedil Leeland. Mezipalcem a ukazováčkem žmoulal mohutné cigáro. „Strategické letectvo a tři sta raket třídy Minuteman v betonových silech jsou dostatečně důvěryhodné.“

„Opravdu tomu věříte?“ otázal se Warden co možná bezbarvým hlasem. Leeland odkousl špičku připraveného doutníku a zabodl oči do Wardena. V kuloárech se něco tradovalo o jakýchsi minulých neshodách mezi těmito dvěma pány a Cullinanovi ani nepřipadlo za těžké tomu uvěřit. Leeland si dával záležet, aby nikomu v sále neuniklo, že k Wardenovi láskou neoplývá. „Opravdu tomu věřím, pane Wardene.“

„Jenže ty vaše bombardéry vám můžou lehce sestřelit, pane generále.“ Warden se pokoušel zahnat Leelanda do slepé uličky, jako se mu to onehdy podařilo s Cullinanem. Avšak v Leelandově případě narazila kosa na kámen. „A balistické rakety v podzemních betonových silech lze zničit přímým zásahem,“ pokračoval Warden.

„Sovětské rakety jsou nyní daleko přesnější, než byly před několika málo lety.“

„Parametry sovětských mezikontinentálních balistických raket jsou mi dokonale známy, pane Wardene.“ Warden se hojně potil a Cullinane odhadoval, že i na Wardenovi se počíná odrážet nahromaděné napětí posledních dnů. Anebo se obává, filozofoval Cullinane, že při konečném zůčtování padne veškerá odpovědnost za krach Operace Fire na jeho hlavu?

„Pokud jde o Aljašku, očekává pan prezident netrpělivě vaše návrhy,“ připomněl Warden. Při bližší analýze Cullinana napadlo, že s tím Warden trochu moc spěchá. Něco ho musí notně znepokojovat. Jindy býval hladký jako úhoř a svých cílů dosahoval daleko elegantnějším postupem.

„Vím dobře, co pan prezident očekává, pane Wardene,“ vmísil se znenadání admirál Howland. „Mám k němu také přímý přístup.“

Rozhlédl se kolem stolu. „V jakém stavu pohotovosťi jsou naše ozbrojené síly?“

Generál Smythe si odkašlal. „Všechny pozemní síly NATO budou uvedeny do bojové pohotovosti během příštích dvaceti čtyř hodin.“

Generál vypadal značně vyjukaně.“Co rakety středního doletu?“

„Budou v plné pohotovosti během hodiny, pane admirále.“

„Takže teď už se jenom čeká na prvý úder,“ poznamenal Warden rozhořčeným hlasem. V nastalé pauze se Warden podíval, nikoli bez smyslu pro divadelní účin, na své náramkové hodinky. „Na evakuaci nejvyšších velitelských kádrů do krytů v Mount Weather nám nezbývá moc času. Prezidentův vrtulník je připraven k odletu na leteckou základnu Andrews. Během následujících pětačtyřiceti minut se tam shromáždí jeho štáb a členové vlády. Poté mohou vzlétnout na speciálu Boeing 747. Jakmile budou ve vzduchu, budou všechna strategická rozhodnutí přicházet z jeho paluby.“

Po plných pět vteřin zkoumal Leeland soustředěně špičku svého doutníku a dal si záležet na tom, aby poslední Wardenova slova ostentativně ignoroval. „V tento moment máme ve vzduchu už tři čtvrtiny našeho strategického letectva. Třicet procent našich strategických bombardérů, připravených k útoku, se pohybuje podél protivníkových hranic. Pohonné hmoty jim mohou být doplněny přímo ve vzduchu, takže v případě potřeby vydrží letadla na svých pozicích dalších čtyřicet osm hodin. Všechna betonová sila a osmdesát procent mobilních raketových odpalovacích jednotek mají pohotovost druhého stupně.“

„Co dělají družice?“ chtěl vědět Howland.

„Osm družic typu Diamondback je nad sektorem, v němž jsme naposledy zaznamenali Aljašku. Šest z těchto družic má manévrovací schopnost, to znamená, že je můžeme přesunovat nad kteroukoli žádanou oblast zemského povrchu. Teď je převádíme na takové pozice, že vytvoří neprostupnou síť, do níž se Aljaška nevyhnutelně chytí.“

Vmísil se Smythe. „Měl jsem za to, že pohyblivé jsou všechny družice této třídy?“

Leeland pokrčil rameny. „Dvěma z nich už bohužel došlo všechno palivo. Před měsícem jsme sledovali průběh generální stávky v Íránu a neměli jsme dosud možnost palivové nádrže doplnit.“Náhle se ozval Howland: „Mohou družice pomocí svých laserových zbraní zabránit Aljašce v odpálení raket?“

Leeland udělal obličej. „Jako nápad to není špatné, jenže s tím nemáme žádnou zkušenost. Nikdy jsme se nepokoušeli zneškodnit střelu, letící pod plným tahem motorů. Je to totiž podstatně těžší úkol, než kupříkladu sestřelit jadernou hlavici, vstupující z kosmu do atmosféry, a to i v případě, že by hlavice byla vybavena vlastním pohonem a samostatně manévrovala.“

Tu si opět odkašlal Warden a Cullinane mu věnoval soustředěnou pozornost. Warden jako by se zbavil své počáteční nervozity a přetavil svůj poněkud rozměklý výraz v tvrdou ocelovou masku.

„Odbíháme od vlastního tématu, pánové. Ústřední zpravodajská služba nám ohlásila, že Sovětská vláda a všichni členové politického byra opustili hlavní města. Podstatně omezili některé funkce běžně vykonávané vládou a službami. Moskvu opouštějí také pracovníci ostatních ústředních úřadů. Nemusíme tedy pochybovat o tom, že Sověti uvádějí všechny své ozbrojené síly do stavu nejvyšší pohotovosti. Přístupy k raketovým základnám v Kapustina Jaru, Ťuratamu a v oblasti Smolenska byly naprosto uzavřeny.

Právě jsme se ocitli před hlawní obrovského děla, která na nás míří svým ústím.“

Všichni soustředěně naslouchali Wardenovi a Cullinana napadlo, že se je Warden snaží do něčeho vmanévrovat.

Ticho přerušil až admirál Howland. „Myslím, že každý z přítomných si plně uvědomuje vážnost situace. Ale není třeba panikařit.“

Warden máchl netrpělivě rukou. „Chtěl jsem pouze před náčelníky štábu zdůraznit neodkladnost přijetí okamžitých rozhodnutí.“

Warden si trhavými pohyby začal otírat čelo složeným kapesníkem a Cullinane si náhle uvědomil, že to nedělá pro vnější efekt:

Wardena se zmocnila nefalšovaná horečka. „Marníme tu čas v situaci, kdy právě čas je rozhodujícím faktorem.“

Koutkem oka Cullinane zahlédl, že spojař, skloněný nad ovládacím pultem, sebou pojednou trhl. Rychlotiskárna začala chrlit další zprávu a v nastalém tichuse rozléhalo místností jen zlověstné staccato hrčících klapek.

Tiskárnička zmlkla stejně neočekávaně, jako začala. Spojař vytrhl pás papíru ze stroje a podal jej Howlandovi.

Admirál přelétl zprávu očima, s úlevou se pousmál a pozvedl oči k přítomným. „Torpédoborec Hornet hlásí dva kontakty s Aljaškou. Přesnou polohu ponorky se jim sice nepodařilo určit, ale nepochybují o tom, že se Aljaška nachází v jejich sektoru.“

Několik mužů v sále slyšitelně vydechlo. Potom se ozval Leeland pevným hlasem. „Jakmile se nám podaří Aljašku přesně lokalizovat, navrhuji, aby byl vydán rozkaz k jejímu potopení. Provede Hornet.“

„Myslím, že Hornetu musíme dát napřed šanci navázat s Aljaškou spojení,“ vyhrkl spěšně Cullinane. Jako by mu ta slova někdo rval násilím ze sevřeného hrdla. „Naděje umírá poslední: ještě stále se jim múže podařit zastavit Aljašku, přesvědčit je, že cvičení bylo zrušeno…“ Cullinanovi se nedostávalo slov. Jakmile se odmlčel, rozhostilo se v sále rozpačité ticho.

Howland potřásl sotva znatelně hlavou. „Všichni víme, že jsou to tvoji lidé, Stewe. Jistě tam máš i osobní přátele. Ale kurs sázky je tento: sto čtyřicet tvých námořníků protimiliónům dalších obětí. Jinou možnost nemáme.“ Otočil se ke Smythovi. „Generále?“

Smythe krátce přikývl.

Cullinanovi se zdálo, že mu někdo drtí žaludek. Warden vyhrál.

Od samého počátku to byl on, kdo usiloval o potopení Aljašky, i když z trochu jiného důvodu: chtěl tím zahladit stopy po svých vlastních chybách a omylech…

„Pane Wardene?“ pokračoval Howland. V případě Wardena to byla pouhá formalita, ale vyjádřit se museli všichni.

„jsem proti,“ ohlásil náhle Warden. Napětí u stolu zhoustlo a dosáhlo meze hmatatelnosti. Leeland odložil svůj doutník do popelníku a mlčky civěl. Cullinanowi povolila křeč kolem žaludku, aby byla vzápětí vystřídána pícháním u srdce. Cullinane znal Wardena lépe než ostatní. V hrůze vytušil, s čím teď Warden vyrukuje.“Vaše zdůvodnění, pane Wardene?“ požádal Howland zdvořile.

Warden se zvedl z křesla a pomalu přešel k chvějivému zobrazení na promítací stěně.

„Nesouhlasím z toho důvodu, pane admirále, že uvedená alternatiwa již není účelná v té míře, v jaké snad byla v určitý moment v minulosti. Jsem přesvědčen, že bychom se mohli dopustit nenapravitelné chyby. Aljaška představuje téměř desetinu naší celkové námořní úderné síly. To za prvé. A za druhé, varianta jejího potopení nepřipadá v úvahu ani z praktických důvodů.“

Zdvihl paži a přejel prstem po obvodu modré křivky, ohraničující předpokládaný prostor výskytu Aljašky. „I když se jedná o určitý omezený prostor oceánu, je to oblast krajně rozměrná. Přesně lokalizovat Aljašku se nám nepodařilo, a jestliže si někdo myslí, že se nám to podaří dříve, než Aljaška zahájí útok, plete si své tužby s drsnou realitou.“

Wardenovi se skutečně spustily stružky potu po spáncích a také náprsenka na košili mu počala zevnitř promokávat. Tu se Warden prudce odvrátil od promítací stěny a přehlédl celé shromáždění pronikavým pohledem. Překvapeného Cullinana napadlo, že anděl smrti má podobu sporého obtloustlého chlapíka.

„Myslím, že bychom neměli podléhat vlastním iluzím či nadějím.

Pravda je jediná: Aljaška zahájí svůj útok. A jakmile zaútočí, nemáme na vybranou. Žádné kšeftování s protivníkem, pokud jde o výběr odvetného cíle na našem území, se konat nebude. Snad by to mohlo připadnout v úvahu, kdyby se jednalo o jediný objekt, kdyby nepřítel neměl z čeho vybírat. Jenže cílů, připadajících v úvahu, jsou čtyři stovky! Ale i kdybychom jim měli nakrásně nabídnout jeden jediný kompenzační cíl na našem území, s počtem obětí řekněme milión obyvatel, bude to z naši strany amorální, pokud se nám nabízí ještě jiné řešení.“

Warden přerušil svůj děsivý výklad. Rozhostilo se dlouhotrvající ticho. Nakonec se ozval Leeland: „Čekáme, pane Wardene. Chci to slyšet až do konce a vyslovené nahlas.“

„Ta válka se konat bude,“ řekl Warden skřípavým hlasem. Tvář mu přitom zbrunátněla a ošklivě ztěžkla. „Aljašce v útoku nejsme schopni zabránit. Jakmile odpálí své rakety, jsou kaštany v ohni.

Nikdo je už odtamtud nevytáhne. V každém případě se ocitneme rovnýma nohama ve válce – a válka, to znamená bojovat! Proč tedy nevyužít jediné výhody, kterou při tom budeme mít? My totiž víme, k čemu se Aljaška chystá. Sověti se mohou leccos domýšlet, ale zatím to nevědí jistě. Využijme tohoto časového předstihu v náš prospěch! Jestliže dříve či později budeme muset beztak zaútočit, proč ne raději dříve?“

Leeland se odtáhl i s křeslem od stolu, jako by se chtěl dostat co nejdál od něčeho ohavného. Smythe seděl nehnutě jako přimražený. Howland se zamračeně šklebil, jako by váhal, zda má věřit svým uším. Warden k nim pokročil kupředu, naklonil se a oznámil, s očima žhnoucíma nenávistí. „Preventivní úder, pánové.

Přesnost ponorkového raketového systému Trident je tak vysoká, že jí Sověti nedosáhnou ještě po nějakých pět let. Jsme schopni zasáhnout a vyřadit z boje drtivou většinu jejich pozemních i námořních raketových základen. Je to příležitost, kterou nám vložil do rukou sám Bůh! Jedno mávnutí plamenem očistné pochodně a smeteme ty barbary z povrchu světa!“ Zadýchaně se odmlčel a pokračoval: „To je jedna možnost. Tou druhou je utrpět ztráty ve výši osmdesáti miliónů amerických žiwotů a dát si naši zemi přeměnit v trosky. Zemi, která je jedinou opravdovou nadějí lidstva! Sama Prozřetelnost nám nabízí tuto šanci. Bylo by nemorální, kdybychom se jí nechopili.“

Cullinane zíral na Wardena s otevřenými ústy: ten člověk jim před očima zešílel…

Náhle se vztyčil Howland a stanul tváří v tvář Wardenovi. Generál byl o dobrých dwacet centimetrů vyšší než podsaditý prezidentův poradce a pnul se nad ním jako věž, pod jejiž mohutností se Warden viditelně scvrkával. Cullinane konečně vydechl. Howland se zvedl záměrně – musel si být ze zkušeností vědom zdrcujícího ůčinku své bohatýrské postavy…“Ne!“ zařval Howland. „Nikdy!

I kdybyste mě tupřehlasovali, půjdu osobně za prezidentem. Jako národ jsme se zapřisáhli, že nikdy nezaútočíme první. Takové rozhodnutí nemohu a také nebudu podporovat.“

Smythe jen mlčky přikývl na souhlas, a Leeland řekl: „Jsou tu ještě určité jiné možnosti. Navrhuji, aby prezident použil horké linky, spojil se se Sověty a požádal je, aby nám pomohli zachytit a zničit rakety z Aljašky. Pro ten případ mají Sověti systém velmi efektivních družic. A od té doby by se k nám měli přidružit a pomáhat nám všemi svými prostředky hledat Aljašku.“

„A jestli Sověti vypálí první?“ ozval se Warden vřískavým hlasem.

„Pak jim odpovíme všemi prostředky z našeho arzenálu.“

„Byl jsem to já, kdo chtěl potopit Aljašku, dokud to bylo možné!“ vykřikl Warden. „Všichni jste byli proti – a najednou jste pro. Za několik hodin budete znovu litovat, že jste mi teď nedali za pravdu. Podle vaší varianty použijeme naše zbraně prvního úderu pro druhý úder. To je naprostý nesmysl! Vždycky to byl nesmysl.

Můžeme teď vyhlásit poplach pro všechny naše ponorky s Tridenty na palubě. Máme je na otevřených mořích. Jejich balistické rakety mají vysokou přesnost zásahů. Jsou schopny zničit ruské rakety přímo v jejich podzemních silech.“

Howland začal spěšně skládat své papíry. „Musíme vydat příkaz k potopení Aljašky, Stewe. A musíme požádat prezidenta, aby se spojil se Sověty.“

„Bože na nebesích, copak jste oslepli?“ Wardenův hlas se zadrhl na pokraji pláče.

Generál Leeland se otočil ke Cullinanovi. „Jiné cesty není, admirále. Je mi to zatraceně líto.“

Cullinane ho téměř nevnímal. Měl oči přisáté k Wardenovi, který nad sebou dočista ztratil kontrolu. Obličej měl cihlově červený a na spánku mu divoce pulsovala vystouplá modrá žíla. „Vy zasraný zelený mozky!“ vykřikoval do prázdna Warden. „Znáte propočty našich a jejich ztrát, jestliže udeříme první? Je to jedna ku dvěma! jedna ku dvěma! Dovedete si představitjak to bude vypadat tady u nás, jestliže jim dovolíme, aby udeřili první oni?“

„Pakliže by se k tomu odhodlali,“ pravil klidně Leeland, „naše strategické bombardovací letectvo a jaderné Tridenty na ponorkách to přežijí. A pak by Sověti zaplatili děsivou cenu.“

„Hovno by zaplatili!“ vykřikoval Warden nepříčetně. „Jestliže se toho odvážíme, jsme schopni zničit devadesát osm procent veškerých jejich pozemních i námořních jaderných kapacit. Bože nebeský, mám vám to přeslabikovat jako dětem? Rakety Trident jsou zbraněmi prvního úderu – vždycky byly! Proto jsou tak fantasticky přesné – s tím už byly od počátku projektovány. Ruské rakety teď sedí v jejich silech jako bezmocné kachny. Jestli jim dovolíme, aby udeřili první, pak se naše Tridenty budou strefovat už jen do prázdných jam v zemi! Je to tak těžký pochopit?“

Náhle se Warden zhroutil do svého křesílka, a krev se mu vytratila z obličeje. Chvěl se po celém těle jako osika.

Cullinane z něho nespouštěl oči: robusně stavěný Warden se přeměnil v malé bezmocné dítě. Také ostatní přítomní se náhle zarazili a hleděli na Wardena s neskrývaným překvapením – a odporem.

A teprve v tu chvíli admirál Cullinane poprvé pochopil, jakému pravému cíli měla ve skutečnosti sloužit Operace Fire.

59.

Van Meer měl neblahé tušení, že celá inscenace procesu se bude od samého počátku podobat tanci kostlivců. Meslinsky, s krvavýma očima, van Meera strážil, zatímco Harris nechával přestavovat jídelnu mužstva na narychlo improvizovanou soudní síň. Celá Aljaška zůstávala podle posledních pokynů na příjmu a čekala na poslední rozkaz – k odpálení raket.

Bestie Meslinsky nespouštěl z van Meera oči, ale neztratil s ním ani slovo. Čas od času nakrabatil čelo, jako by se pokoušel vyluštit jakousi hádanku, něco si pro sebe zamumlal, potřásl hlavou, a opět ustavil navan Meera svůj mlčenlivý pohled. Měřil si ho nevraživě, ale také s bázní v očích, co chvíli si odplivl na podlahu a zachraptěl:

„Komunistická svině.“

Uplynula hodina, když na dveře zabušil Clinger. „Pojďme, Bestie.“

Van Meerovi nevěnoval ani pohled. Meslinsky popadl van Meera za rameno a vytáhl ho do červeně osvětleného průchodu, v němž se shlukli zvědaví členové posádky.

Bestie jim oběma prorážel cestu a nakonec van Meera víc vhodil než vpustil do velké jídelny. Jídelna byla cítit potem a dávno neuklizenými zbytky jídla, a byla nabita k prasknutí neholenými a nestříhanými námořníky, navlečenými do otrhaných kraťasů a triček. Muži se tísnili na lavicích, posedávali na stolech a postávali kolem gramofonové skříně v zadním rohu. Van Meer citlivě vnímal nepřátelský šum v sále, tu a tam se k němu donesla nadávka, mezi nimiž rozlišil i zvolání: „Pověste toho hajzla!“

Když se prodíral uličkou mezi shromážděnými muži, ucítil na tváři horkou vlhkost. Vztekle se ohnal po muži, který po něm plivl, ale Meslinsky mu nedopřál času a vlekl ho nemilosrdně dál, doprostřed sálu. Než se van Meer nadál, ocitl se tváří v tvář Harrisovi.

Harris seděl za mohutným stolem a opěradlem židle se opíral o zadní stěnu. Po jeho pravici zasedli MacGowan, Constanza a Udall, po levici Cermak a Stroop. MacGowan se tvářil naprosto vražedně a zhola nepřístupně, Stroop si ho prohlížel spíše zmateně, Udall a Constanza nasadili výraz pokerových hráčů. Cermak se tvářil rozpačitě. Harris svíral v pěsti dřevěnou paličku. Několikrát s ní udeřil o stůl a v jídelně se rozhostilo napjaté ticho. Harris povstal, postavil se proti van Meerovi a začal číst z připraveného listu papíru. „Obviňuji vás ze zločinů proti ponorce Aljaška, taktéž proti její posádce a v této souvislosti rovněž z velezrady vůči Spojeným státům americkým. Vaše jednání naplňuje skutkovou podstatu trestných činů sabotáže, neplnění funkčních povinností na lodi, organizování vzpoury. Jste obžalován ze spoluviny na smrti Raymonda Olsona.“ Na moment se přerušil a zchytralýmpohledem přehlédl shromážděnou posádku. „Dále se vám soud pokusí dokázat, že jste, jak se důvodně domníváme, sovětským agentem.“

Z davu se ozvaly souhlasné výkřiky rozhořčení a Harris se zatvářil spokojeně. Počkal, až rozčilené hlasy utichnou, a pokračoval: „Chcete učinit doznání, pane van Meere? Cítíte se vinen? Nebo nevinen?“ Znenadání se výraz Harrisovy tváře změnil jako mávnutím proutku. Byla přátelská, téměř žoviálně kamarádská.

Jako by někdo v temném pokoji rázem roztáhl žaluzie. Van Meer pochopil, že tomuto soudu se nezavděčí žádnou odpovědí. „Jsem nevinen –“ prohlásil, ale Harris ho rázně přerušil.

„Hlasitěji, pane van Meere!“ A aniž dal van Meerovi tu nejmenší možnost se vyjádřit, opřel se klouby pěstí o desku stolu a naklonil se kupředu tak, že soptil van Meerovi přímo do tváře:

„Co tím chcete ksakru říct? My vám už, panečku, dokážeme vaši vinu. První svědek! Soud volá svědka Dominika Scomu!“

Scoma vystoupil do popředí. Meslinsky do van Meera hrubě strčil a vtlačil ho do připravené židle. Scomovi pohrával na rtech samolibý úsměv. Van Meerovi došlo, že to byl Scoma, kdo první přiběhl k Harrisovi s udáním, že se na lodi něco nekalého děje.

Van Meer se mezitím rozhlédl pomalu po místnosti, avšak při prvním obhlédnutí nezaznamenal nikoho z těch, kdo se s ním podíleli na nezdařeném puči. Budou souzeni později?

Zvlášt? A tu se ho zmocnila jistota, že bude souzen jen on sám, van Meer, pro výstrahu jako exemplární příklad. Lze-li tuto inscenaci vůbec nazvat soudem. Harris se dle všeho rozhodl hodit vojenský kázeňský řád přes palubu. Nedá mu šanci se hájit a neurčil mu ani žádného obhájce ex offo. Já budu soudit celý svět a veškerenstvo o posledním soudu…

Scoma uvedl podrobnosti, týkající se zrodu a počátku vzpoury.

Jako další svědek byl povolán Leggett. Na ošetřovně našel bílý ošetřovatelský plášť a nyní ho nosil jako odznak svého nového úřadu. Leggett uvedl, že van Meer s největší pravděpodobností užíval drogy a že se pokusil tajně vniknout do lékařova sejfu podzáminkou jakéhosi falešného receptu. Dále prohlásil, že provedl inventuru lékárničky a shledal velké nesrovnalosti mezi položkami, uvedenými na Schulmanově seznamu, a skutečným stavem léků. Cermak se mračil čím dále tím víc, až to zřejmě nevydržel:

„Z toho naprosto nevyplývá, že to byl zrovna kapitán van Meer, kdo neoprávněně užíval drogy, které z lékárničky zmizely…“

Před Harrisovým zběsilým pohledem Cermak náhle zmlkl. „Mluvte k věci, Cermaku. Soud se nezajímá o to, co s nimi obžalovaný prováděl. Soud zajímá pouze fakt, že obžalovaný měl k léčivům přístup a že je s největší pravděpodobností odtud vzal.“

Z hloučku se začaly ozývat jednotlivé výkřiky. Další byl povolán Russo, který si stěžoval, že ho van Meer donutil k revizi kabelů v době, kdy byla ponorka uvedena do bojové pohotovosti.

Přišla řada na Longstreeta. Longstreet se na van Meera několikrát podíval. Na Harrisův pokyn začal vyprávět o průběhu příprav ke vzpouře a o van Meerově přesvědčování, že všechno, co se na Aljašce a s Aljaškou děje, je součástí nějakého předem připraveného cvičení. Počet předstupujících svědků narůstal. Van Meer pojednou shledal, že přestal naslouchat jednotlivým svědectvím a že se místo toho plně soustředí na Harrisovu tvář.

Ten člověk ho nenávidí. Ano. Vždycky ho nenáviděl, aniž by k tomu měl sebemenší důvod. Na Harrise se celý život štěstěna usmívala a vždycky měl všechno, co si jen mohl zamanout: peníze, sociální postavení, ale i to, čemu se říká urozený původ…

Vždy platil za kádrového důstojníka, který si ve své vojenské kariéře mohl odjakživa dovolit říkat nahlas, co si myslí, a v soukromém životě dělat, co se mu zlíbí.

Možná že právě v tom je zakopaný pes, rozvažoval van Meer. Jako důstojník se Harris vždy vyjadřoval naprosto otevřeně, až neomaleně. Během své kariéry si jistě stačil nadělat celé šiky nepřátel. Možná že svou roli švarného svobodného hulána hrál v malém městečku až příliš dlouho. Najednou na ni nestačil. Už mu neseděla. I kdyby se teď nakrásně oženil a usadilnikdy se už nezbaví povahy okresního plejboje. Kdy jsme to dostali poslední rozkaz o povýšení? Před měsícem? Harrise tentokrát jaksi pominuli, což nebylo koneckonců u důstojníků nic tak neobvyklého, ale někdo z jeho přátel nahoře mu třeba naznačil, že je to natrvalo…

V nejlepším případě mohl počítat ještě s několika lety aktivní služby ve funkci kapitána. Potom ho převelejí z oceánu do úřednické tůně, kde bude kapitánovat tak nanejvýš psacímu stolu v nějakém kanclíku ve Washingtonu a velet pobočníkovi, jehož hlavní starostí bude flaška něčeho ostrého v šuplíku pracovního stolu, a sekretářce, jejíž hlavní snahou bude odtud zdrhnout a dostat flek na Mare Island, aby měla lepší přehled o tom, co tam vyvádí její amant… Harris už zkrátka vyčerpal svou lepší budoucnost a van Meera nenávidí, protože si myslí, že van Meerovi nějaká budoucnost, jakkoli nesvítá, přeci jen ještě kdesi kyne.

Harris byl teď na nohou, hřímal z plna hrdla a bušil přitom pěstí do stolu. „…obžalovaný doznává, že porušil radiový klid tím, že potvrdil příjem vyhlášeného žlutého poplachu, čímž mohl vyzradit naši polohu nepříteli.“

Sálem se rozlehly hněvivé výkřiky. Přejel pohledem po těch tvářích, všechny mu připadaly zvláštním způsobem groteskní. Musí to být špatným osvětlením, něco se muselo porouchat… Přehlédl celý sál a zjistil, že ze všech rohů místnosti vyrážejí tmavé stíny, prodlužují se a pohlcují pomalu i střed jídelny…

Equavil! Už po dvě hlídky žije bez equavilu. To je začátek konce.

Co asi musí cítit, vidět, vnímat celá posádka, která nebyla vůči tomu zlu, jež prostupuje celou lodí, nikdy imunní.

Uvědomil si, že v jídelně panuje naprosté ticho. Harris se ho zřejmě na něco tázal. Vzhlédl k Harrisovi, který opakoval otázku: může van Meer uvést něco na svou obhajobu?

„Neurčil jste mi obhájce,“ řekl van Meer.

Harris si odfrkl a dloubl Constanzu do žeber. „Vy nepotřebujete obhájce, pane van Meere. Soudě podletoho, co jsme tu slyšeli od svědků, dokážete sám řečnit až uši přecházejí.“ Někdo vzadu vykřikl: „Nechte ho mluvit!“ Harris vytáhl obočí a rezignovaně pokrčil rameny. „Máte slovo, pane van Meere. A raději si pospěšte. Každou vteřinu čekáme rozkaz k zahájení útoku.“

Van Meer se cítil jako obžalovaný v proslulých inscenovaných procesech. Ochotně by se přiznal ke všemu, kdyby měl k čemu.

Odkašlal si a začal hovořit napřed koktavě a neuspořádaně, avšak později už s netušenou výmluvností a vnitřní jistotou. Velmi jasnými slovy popsal přípravy a účel celého cvičení – Operace Fire, připomenul jejich „volný den“ v loděnici a svůj dohad o tom, co se dělo na palubě Aljašky, když byla posádka odvolána.

Odvolal se na nepravděpodobnost a podezřelou překotnost dramatického vývoje událostí k nejhoršímu za tak krátký časový úsek a nakonec s jistotou prohlásil, že všechny zprávy, poplachy a bojové pohotovosti jim byly de facto odvysílány z přehrávače, instalovaného na palubě.

Zde mu Harris vpadl do řeči. „Kdo ještě kromě vás ví o vaší předem nahrané pásce?“

„Vy, já a doktor Schulman,“ odpověděl van Meer pevně. Harris přikývl a krátce zatleskal. „Doktor Schulman je mrtev. Zbýváme dva: vy a já. A já vám tu předevšemi říkám do očí, že jste lhář.“ Náhle vystrčil ukazováček a zaječel: „Máte pro svá tvrzení jediný zasraný důkaz?“

Byla to jediná a poslední šance, jíž se mu ještě dostane, blesklo van Meerovi hlavou. A dal mu ji sám Harris, nemusel o ni ani škemrat. „Hloubkoměr v elektronické dílně. Je to náhradní přístroj, nepoužívá se. Otevřte jej a najdete přehrávač.“

V jídelně zavládlo husté napjaté ticho, které přerušil MecCune protestním výkřikem: „Vyloučeno! Je to zapečetěný přístroj.“

„Otevřte ho!“ trval na svém van Meer.

Harris použil podruhé svou dřevěnou paličku. „V zasedání se pokračuje a bude pokračovat v elektrotechnické dílně.“Van Meer, Harris a ostatní členové poroty se zvedli a začali si razit cestu směrem k dílně. O chvíli později tam dorazil i Fuhrman s kyslíkovým hořákem. V prvních sekundách se van Meer lekl, že se magnetofonová páska uvnitř krytu vlivem vysokých teplot vznítí, pak ale nad tím mávl rukou a soustředěně sledoval Fuhrmana, zkušeného svářeče, jak ve vnější kovové desce provádí čistý obvodový řez. Po pěti minutách napjatého čekání byla deska uvolněna. Fuhrman zdusil plamen hořáku, zatlačil na porušený kryt a sňal vyříznutou desku.

Van Meer nemohl uvěřit svým očím. Uvnitř hloubkoměru bylo jeho standardní příslušenství, obvodové destičky a spirálovitý mechanismus. Žádné cívky s páskou, žádné snímací hlavy, žádný elektromotorek…

Hlouček diváků, tísnících se v chodbičce před dílnou začal nespokojeně reptat. Cermak se tvářil rozčarovaně a jeho tváře nabývaly každou vteřinu zlobnějšího výrazu. V skrytu duše doufal, že van Meer bude mít nakonec pravdu. Nyní se sám přede všemi usvědčil jako podvodník, který rozmetal na prach jejich v poslední chvíli vzkříšenou naději, že neprožívají hrůznou skutečnost, ale pouhý tíživý sen, jehož pravé jméno je ve skutečnosti „vojenské cvičení“.

„Ale ta osobní poselství členům posádky…“ začal van Meer koktavě. „… byla zfalšovaná,“ dokončil větu Harris. „To je jasné nám všem.“ Potřásl hlavou v nechápavém údivu. „Jen jedna věc je mi záhadou, Vane. Proč jsi se zaprodal? Nejde mi to do hlavy. Co jsi tím chtěl získat?“ Hleděl na van Meera s nepředstíraným ohromením.

Všichni se přemístili zpět do jídelny. Harris se dlouho šeptem radil se svými přísedícími, a co chvíli vystřelil směrem k van Meerovi krátký zkoumavý pohled. Poté povstal a promluvil slavnostním tónem: „Soud rozhodl takto: jakmile se Aljaška příště vynoří na hladinu, bude zástupce velitele kapitán Mark van Meer vysazen na nafukovací vor a ponechán svému osudu.“ Poté dodal už neoficiálním hlasem a s lehkým úsměškem na tváři. „Jsme milosrdní, Vane. Předepsaný trest za vzpouru během války je poprava zastřelením.“Závěr celého zasedání byl přerušen vzrušenými hlasy těch, kdo stáli nejblíže vchodu do jídelny. Tam si prorážel cestu davem radista Dritz a mířil přímo k Harrisowi. „Vysílačka právě začala vyťukávat poslední část rozkazu k útoku, pane kapitáne.“

Posádka se náhle rozpadla: každý běžel úprkem na své bojové stanoviště. Také Harris se zvedl a váhavě se otočil k van Meerovi. „Pojdte, pane van Meere. Ještě jednou – a naposledy – vás můžeme upotřebit.“

60.

„Uznávám, že jsou to obrovské vzdálenosti,“ přikývl Renslow, dívaje se na mapu. „Nicméně nás velitelství námořních operací pověřilo, abychom se o to pokusili během,“ mrknul na hodiny, „během příštích šesti hodin.“

Kapitán Hornetu Andrews zavrtěl hlavou a celý se zakabonil.

„Zatraceně velký sousto na to, abychom ho spolkli naráz.

Torpédoborce a vrtulníky budou rozsévat hydrolokační bóje po obvodu celé oblasti, ale tím nanejvýš vyznačíme hranice té ohromné kupky se na, v které máme hledat zlořečenou jehlu. Na důkladné zmapování celé oblasti budeme potřebovat ne méně než osm hodin. Akorát to můžeme krapet urychlit tím, že vrtulníky budou shazovat také hloubkové hydrolokátory.“

Renslow se cítil jako zmlácený a vůbec celkově na dně. Na palubě letounu si několikrát přerušovaně schrupnul, avšak ty mikrospánky mu nemohly nahradit poslední dva dny, kdy si stačil dohromady zdřímnout na nějaké slabé čtyři hodinky.

„Ty bójky budou vysety poměrně řídce, ale co naděláte? Vsadil bych na to, že se Aljaška bude pomalu pohybovat od tohoto bodu k jihu,“ zabodl prst do mapy, „jakmile zjistí, že se naše hlavní úsilí soustředí od této linie k severu.“ Kapitán Andrews studoval chvíli mapu a poté souhlasně přikývl. Se svým pečlivě zastřiženým vousem, jehož původní souvislá ryšavost byla již porušena prokvétajícími šedinami, vypadal daleko angličtěji nežvětšina kapitánů – pravých Angličanů –, s nimiž měl Renslow tu čest se za své kariéry setkat.

„Doprovodná eskorta našich torpédoborců má ve výzbroji protiponorkové střely s příslušným odpalovacím zařízením.

Ponorky, které operují na severním okraji našeho prostoru, jsou vybaveny podmořskými střelami.“ Odmlčel se a vyhnul Renslowovu pohledu. „Obávám se, že naše operace má čistě zabijácký charakter.“

Renslow mlčky přikývl na souhlas. Nechtěl si to vůbec připouštět, alespoň ne v tuto chvíli. Na to bude dost času později.

„Hanebná akce,“ řekl ještě Andrews. Ačkoli to kapitán Andrews nevyjádřil přímo, Renslow vytušil, že se Andrews cítí zmaten a zahanben tím, že vedle něho stojí kapitán, kterému přikázali, aby v případě nutnosti potopil svou vlastní loď i s posádkou.

„Můj úkol pro tuto chvíli zní: najít ji za každou cenu,“ odpověděl prostě Renslow. „Zabijácké rozkazy, pokud je obdržíme, přijdou z Washingtonu.“ Pohlédl na Andrewse, aby zdůraznil význam svých slov. „Kdybyste to laskavě zdělil také ostatním kapitánům.“

Ještě se s Andrewsem několik minut radili o technických podrobnostech operace a poté vyjeli malým osobním výtahem na letadlovou palubu. Bylo časné ráno, slunce se rdělo v mlžném oparu na východní straně a přes palubu se přesmýkaly krátké a ostré poryvy chladného a vlhkého větru. Renslow zadrhl zip své letecké kombinézy.

Andrews přehlédl znalým okem nebe a prohlásil: „Ta okluzní fronta, kterou jste v noci proletěli, se žene na nás. Dostihne nás kolem poledního. Budu nucen stáhnout před ní všechny vrtulníky na palubu.“

„Budou létat tak dlouho, jak dlouho to bude nutné,“ odvětil Renslow tónem, nepřipouštějícím námitek. Andrews pozvedl obočí a našpulil rty. „A co se bude dít dál, jestli se nám nepodaří najít Aljašku v tomto kvadrantu?“

Renslow obzíral doširoka a otevřenýma očima nekonečnou mořskou pláň, pokolikáté již ohromen její nesmírnou rozlohou. Znenadání ho zasáhl vzdušný vír, způsobený rotory startujícího vrtulníku Sea King.Nevědomým pohybem si přihladil pocuchané vlasy. „Na to nechci ani vteřinku pomyslet, kapitáne,“ odpověděl Andrewsovi. „A neradím to ani vám.“

61.

Harris, van Meer a ostatní dorazili do radiokabiny právě ve chvíli, kdy se z přijímače začala soukat první část zprávy – heslo BUNKER HILL. Následovalo krátké zakódované sdělení: ODPALTE RAKETY. Za ním už jen nezbytné verifikační ověřovací znaky.

Harris se otočil k Moskowitzovi. „Přineste svůj zbrojní klíč.“ Moskowitz kývl a zmizel, zatímco Harris si začal razit cestu k sejfu, umístěném v jeho vlastní kajutě.

Cestou mávl mechanicky na van Meera, aby jej následoval.

Meslinsky nečekal a postrčil van Meera kupředu. Van Meer si teprve nyní povšiml, že Meslinsky má za opaskem vraženou automatickou pětačtyřicítku, jako v nějakém špatném krváku. Mohl by se pokusit po ní hmátnout, jenže Meslinsky by mu přerazil ruku dřív, než by se mu podařilo pistoli vytáhnout.

Jakmile dosáhli kapitánské kajuty, poklekl Harris vedle sejfu a na zámku vnějších dvířek vytočil zpaměti svou číselnou kombinaci:

Vnější dvířka se otevřela. Za nimi byla ještě vnitřní dvířka s kombinovaným zámkem. Harris se zdvihl a odstoupil.

„Teď ty, Vane.“ Van Meer ucouvl. „Nehodlám se stát druhým hrobařem planety,“ vyrazil ochraptěle. Meslinsky skočil a pravou paži mu zkroutil za zády a cuknul vzhůru. Van Meer zasténal a svalil se kupředu na kolena. Na spánku pocítil chladný dotek kovu. Meslinsky mu mířil přímo do mozku.

„Jsi prašivý zrádce,“ zavyl Harris. „Měl bych tě dát na místě odprásknout.“ Ohlédl se po Constanzovi. „Ať sem přijde Fuhrman s autogenem.“

Furmanovi trvalo dobrých patnáct minut, než upálil vnitřní dvířka sejfu. Uvnitř našli malou zásuvku. Harris ji vytrhl a vyňal z ní dva zbrojní klíčky,zaletované do plastických obalů. Otočil se ke dveřím a prohodil k Meslinskému: „Vezmi ho s sebou.“

V chodbičce se van Meer zastavil, ale Meslinsky mu vrazil pěst mezi lopatky. Van Meer upadl, děsivou silou byl znovu vytažen na nohy a vláčen do bitevního centra.

Harris přistoupil k lodnímu intercomu.

„Všem, všem! Hovoří velitel lodi. Všichni na svá palebná postavení. Všichni na palebná postavení. Proveďte postup 2 SQ.

Proveďte 2 SQ. Toto není cvičná střelba. Žádná cvičná střelba.

Vše naostro.“

Zazněla siréna bojového poplachu. Harris přistoupil k červené velitelské skříňce a natáhl ruku, aby ji otevřel. Van Meer se instinktivně vrhl kupředu. Meslinsky mu nasadil zezadu chvat a strhl jej zpět. Harris otevřel dvířka velitelské skřínky, připravil si oba klíčky, zasunul je do zdířek a otočil. Poté se obrátil. Van Meer hleděl do očí šílence. Harris je upíral na van Meera, ale nic v nich nenasvědčovalo tomu, že by ho poznával.

Byly to oči slepce. Harris znovu zapjal intercom. „Zbrojní důstojník! Zbrojní systém je aktivován!“

Slyšel litanii posledního soudu. Modlitbu destrukce. „Spencere!

Loď na palebnou hloubku!“

Atmosféra na velitelském stanovišti se poznenáhlu měnila. Až dosud v ní panovalo ovzduší čehosi neskutečného, umělého, pocit napětí a bláznovství. Nyní převládla věčnost, podbarvovaná jen šumivým chodem motorů. Ze strojovny sem doléhaly pouze šeptané pokyny a nade vším kralovaly Harrisovy cílevědomé povely. Posádka se pohybovala svižně a účelně a naučenými pohyby plnila s metodickou přesností předepsané úkony. Nemyslila na nic jiného.

Van Meer se hořce ušklíbl. Ironie posledního dne. Posádka se semkla a jednala jako jeden muž. Vše běželo jako po drátkách.

Pečlivá bojová příprava se vyplatila.

„…navigace připravena… strojovna připravena… všechny střílny v palebném postavení…“

„…v pořádku, pokračujte…“

„…navigace opravuje kurs…“

„…proveďte…“

„…navigace přepojena na elektronický režim…“

„…slyšim, v pořádku…“

„…všechny střílny, navigace připraveny…“

„…kontrola odpočtového času… třináct třicet čtyři… tři… dva…“

„…všechny střílny a stanoviště na odpočtu, pane…“

„…slyším, v pořádku…“

Van Meer sebou škubl a pokusil se vymanit z mohutného sevření.

Meslinského tlapy ho srazily níž a Harris zaregistroval rušivé pohyby a měkce přikázal: „Vezmi ho dolů, Bestie.“ Meslinsky zkroutil van Meerovi paži ještě bolestivěji a vyvedl ho z kajuty.

„…přechod na režim 1 SQ…“

Van Meerovo zoufalství dostoupilo vrcholu. Za několik málo minut se rakety z Aljašky vydají na svoji zkázonosnou vzdušnou pouť.

62.

K polednímu se hradba kumulovitých oblaků přiblížila jako předzvěst postupující fronty a začala se rýsovat na obrazovkách radarů. Horizont na západě zalehla duchna temných mračen. O průběhu pátrání proudila do operačního centra Hornetu od dvou eskortních lodí a několika menších hlídkových ponorek s depresívní pravidelností negativní hlášení. Po Aljašce jako by se moře slehlo. Také všechny hydrolokační sonarové bóje, rozeseté z helikoptér ve vytýčeném kvadrantu, podávaly své negativní zprávy až s nudnou pravidelností.

Renslow seděl hluboko zabořený do křesla a svůj prázdný pohled upíral nehnutě na operační mapu, kterou měl před sebou rozloženou na stolku. Přes plochu mapy byla přišpendlena průhledná tenká fólie. Čas od času se v kajutě objevil kormidelní poddůstojník, aby na fólii vyznačil nové došlé údaje. Postup pátrání byl na mapě průběžně zakreslován modrou fixkou. Renslowovi to nedalo a neustále se v myšlenkách obíral pátracím postupem. Něco mu na něm vadilo, něco mu tam stále chybělo… jenže co? Andrews vyklepl z krabičky cigaretu, zapálil si, několikrát potáhl, zamáčkl ji v patrném nechutenství a přihodil k tuctu dalších nedopalků v popelníku. „Zbývá nám ještě několik hodin.

Potom se musíme vrátit do hlavní oblasti pátrání a připojit se k ostatním lodím.“

Renslow ho poslouchal jen na půl ucha, plně soustředěný na mapu před sebou. „Není nám známo, kdy Aljaška obdrží svůj rozkaz k útoku,“ rozmýšlel Renslow nahlas.

Andrews pokrčil rameny. „A já si myslím, kapitáne, že Aljaška obdržela rozkaz k návratu na základnu a že ho ignorovala.“

Renslow k němu překvapeně vzhlédl, aby si vzápětí uvědomil, že Andrews si tak či onak domyslel alespoň část pravdy o Aljašce.

Asi stejně jako většina ostatních kapitánů z pátracího konvoje.

Nebezpečí, plynoucí z indiskrecí o celé Operaci Fire, narůstalo geometrickou řadou. Páni generálové ze štábů se sakramentsky zapotí, až budou nuceni čelit palbě otázek všetečných novinářů.

Tentokrát nebude únosné opakovat nudně a do omrzení „bez komentáře“, anebo se odvolávat na zaklínací formulku o „vojenském tajemství“. Ponorka, utržená ze řetězu, bude příliš šťavnatým soustem, aby se po něm novináři nevrhli jako smečka hladových vlků…

A tu, z ničeho nic, se mu vloudil do mysli pocit, tušení, snad i víra, že se jim podaří Aljašku objevit dříve, než ponorka odpálí svou osudnou nálož. A zbude tu celá Amerika, zbudou tu i novináři se svými neodbytnými všetečnými dotazy.

„Chci se na náš pátrací model mrknout ze vzduchu,“ prohlásil náhle energicky.

Andrews k němu vzhlédl s výrazem náhlého porozumění: jde o Renslowovu ponorku, o Renslowovy přátele na palubě…

„V tom případě si pospěšte. Letka, která je ve vzduchu, se má za chvíli vrátit.“

Renslow na sebe hodil bundu, narazil si kuklu a za necelou minutu už stál na horní palubě, vzdoruje prudkýmnárazům poryvového větru. Na vzletové dráze tankoval jeden z vrtulníků. Vedle letounu stál mladý pilot a o něčem vzrušeně debatoval s velitelem létání. Co chvíli zamával rukama a ukázal k západnímu obzoru.

„To je můj pilot?“ Andrews přikývl. „Poručík Epping. Jeden z nejlepších.“

Renslow se k němu rozběhl a Epping k němu vztáhl ruku. „Korvetní kapitán Renslow?“ Krátký stisk. „Právě mi volali z můstku.“ Usmál se a odhalil mezeru mezi dvěma předními řezáky. Epping vypadal až příliš junácky. Kdyby ho potkal v civilu, považoval by ho za studenta střední školy.

Technici ukončili tankování a odtáhli hadice. Renslow začal vystupovat po žebříku, v polovině se zastavil, vyklonil se a prohlédl si podtrupovou část. „Máte tam jinou výzbroj.“

Vrtulník Sea King nesl zpravidla dvě akustická torpéda typu Mark46, řadu sonarových bójí a radarovou rušičku. Nyní byl vyzbrojen čtyřmi raketami Agile střelami, naváděnými na cíl pomocí infračervených paprsků, vyzařovaných samotným cílem.

Epping řval, aby překřičel rachot vrtulí přistávajícího vrtulníku. „Ty doutníčky pod trupem nám budou dělat společnost.

V těchhle nejistých dobách jeden neví, co všechno ho může potrefit.“

Renslow přikývl a vyšplhal se na své sedátko. Ocitl se za Talbotem, druhým pilotem. Epping nahodil motory, z ničeho nic je zase vypnul a ukázal ven: „Něco se děje.“

Renslow sledoval směr jeho ukazováčku. Po vzletové dráze k nim přibíhal Andrews. Epping odsunul okénko krytu a natáhl ruku po svitku, který mu Andrews podával. Sám vypadal nešťastně. „Zlé zprávy, kapitáne.“

Epping podal svitek Renslowovi a ten jej bleskurychle přečetl.

Zpráva byla podepsána Cullinanem a nepřipouštěla dvojí výklad:

Jakmile bude Aljaška nalezena, okamžitě ji potopit.

63.

„…zapnout odpalovací obvody…,… zbrojní důstojník k palbě připravit…“

Meslinsky tlačil van Meera dolů z příkrých schůdků. Van Meer pochopil, že ho Bestie vede do přední torpédovny. Před očima se mu tmělo, loket a rameno měl bolestivě vykroucené. Na všechno bylo pozdě. Raketový útok už nikdo nezastaví.

„…všechny úseky se napojují na odpočet…“

Van Meer konstatoval, že všechny průchody jsou prázdné. Celá posádka už zaujala svá bojová stanoviště. Musí to trvat krátce, rozhodl se. Teď nebo nikdy. Vrhl se na kolena, přetočil trup, a vymanil paži z krutého sevření překvapeného Meslinského. Ještě na kolenou popadl Bestii v podkolení, cuknul a vší silou potáhl k sobě. Gorilí muž zařval a svalil se. Jeho pětačtyřicítka zazvonila na podlaze. Van Meer vstal a skočil po pistoli.

Meslinsky se stačil nadzdvihnout, hmátnout po jeho paži a strhnout ho zpět. Místo, aby se snažil vytrhnout, podvolil se van Meer dočasně mocnému tahu Meslinského paží, a jakmile se mu dostal na dotek, kopl Meslinského kolenem do hrudníku. Znovu se obrátil a vrhl po pistoli. Meslinsky ho stačil chytit za kotník.

Van Meer padl plnou vahou na podlahu, přesto rychle natáhl ruku: pistole neležela dál než decimetr od konečků jeho prstů. Tu se mu počala rychle vzdalovat – to ho Meslinsky táhl za nohy zpět.

Když se Meslinsky pokusil přehmátnout rukama, aby van Meera pevněji sevřel, vykopl van Meer obě nohy, odrazil Meslinského a jedním skokem se zmocnil pistole. Poté ho s ní co největší silou praštil do zátylku. Meslinsky klečel na podlaze a sténal. Oběma rukama si svíral hlavu: mezi prsty mu prýštila krev.

Tiše sténal.

Van Meer se rozběhl do přední torpédovny. V hlavě mu nejasně uzrával nápad. Vtrhl do torpédovny a sklouznutím se zastavil. Tři střelci na pozicích otevřeli šokovaně ústa. Jeden z nich se vzpamatoval a vykročil k van Meerovi.Van Meer natáhl kohoutek pětačtyřicítky. Kohoutek zřetelně cvakl.

Van Meer se rozkročil, sevřel pistoli oběma rukama, natáhl paže a chladnokrevně zamířil. Pohodil hlavou směrem k přihrádce se žlutými značkovači.

„Odpalte jeden signál,“ přikázal. Prsa se mu dmula aslova z něj vyletovala jako nábojnice.

Střelec se pohnul, zastavil a zbledl. „Prozradím svou polohu…“

„Odpálit signál! Okamžitě!“

„Je to komunistický špión,“ šeptl druhý střelec. „Ne aby tě napadlo –“

Van Meer neodolal návalu hysterie, a zařval: „Okamžitě! Palte!

Ihned!“

První střelec se loudavě pohnul směrem k přihrádce, s hlavou neustále bázlivě natočenou k van Meerovi.

„…odpočet pokračuje…,… pořadí palby podle vzoru jedna…“

Střelec popadl jedno žluté pouzdro a váhavě vykročil k vystřelovacímu zařízení. Van Meer zpanikařil. Ten chlap to naschvál zdržuje.

„…střely na pozicích podle vzoru jedna…“

Van Meer se vzchopil. Varování zaznělo jako prásknutí bičem:

„Počítám do tří. Pak tě odprásknu. Jedna…“

Muž zaklapl pouzdro do závěru ejektoru. O zlomek sekundy později si už pouzdro razilo cestu k hladině.

„…poklopy střílen odemčeny, raketová lože v automatickém režimu…“

Van Meer se zprudka otočil a vyběhl směrem k velitelskému úseku.

64.

Časné odpolední slunce se rozplizlo v nejasně konturovanou žlutou kouli, stíněnou vířícím kvasem honících se mračen. Skrz oblačnou vrstvu jen úryvkovytě probleskovaly paloučky modré oblohy, ale i ty skvrnky valem mizely pod příkrovem masivních kumulů, jichž přibývalo, jako by je kdosi za obzorem neúnavně háčkoval.

Na plastikový kryt kokpitu zabubnovala dešťová palba.

A jsme v tom až po uši, stačil si ještě uvědomit Renslow, ale to už se Sea King – král moří – zmítal v divokých vichrných poryvech zhoustlého vzduchu. Moře pod nimi se čepýřilo jako čerstvě ušlehaná šlehačka. Z toho kouká parádní vichřice se všemi náležitostmi, blesklo Renslowovi hlavou. Přimhouřil oči a upřel je k obzoru. Hornet a jeho doprovodný konvoj se proměnily v mizející skvrnky na obzoru.

„Za chvíli se budem muset vrátit,“ ozval se Epping. „Lítat v tomhle sajrajtu je jako koledovat si o přesdržku.“

„Znám spoustu příjemnějších zábav než tanec na takovýhle houpačce,“ přisadil si nervózně Talbot. Renslow zkoumal moře.

Pozdním odpolednem se budou lodi zmítat mezi vlnami vysokými jako stodoly a navečer se budou mlátit v prvotřídní bouři. Pohlédl na hodinky: půl druhé pryč.

„Dejte sem navigační mapku.“

Epping mu ji podal přes rameno. Sektor, ve kterém pátrali, byl orámován červenou pastelkou. Sektor číslo osm. Renslow se do něho zahloubal. Před očima mu vyvstávaly obrazy, jak si je pamatoval z nástěnné obrazovky ve středisku Flag Plot, a také údaje z velké mapy z Hornetu. To vše se mu začalo v hlavě uskupovat v jeden velký logický celek.

„Zamiřte víc na jih.“

Epping otočil napůl hlavu. „Dostaneme se mimo náš sektor, veliteli.“

„Správně. Leťte tam.“

Náhle se vrtulníku zmocnil prudký stoupavý proud, mrštil jimi do výše a hrozivě je naklonil. Motory úděsně zaječely. Renslow měl pocit, že mu někdo vrazil pěst do žaludku a vytlačuje mu na jazyk kyselosti z útrob. Začal o překot polykat. První záchvat zvracení se mu podařilo dočasně potlačit.

Epping pracoval horečně s kniplem a pokoušel se uvést stroj do rovnováhy. Vrtulník vyrovnal let a břity rotorů začaly osekávat dlouhé prsty mračen, jež se jako tenké kužely vysouvaly ze souvislé, olověně šedé vrstvy kumulonimbů nahoře. V dálce spatřil jiný vrtulník, který mohl být jejich zrcadlovým odrazem: před postupující studenou frontou jim boční poryvy cloumaly v prudkých skluzech.

Eppingův Sea King se náhle propadl a zezadu se ozval poděšený a bolestivý výkřik jednoho ze sonarových techniků, který se udeřil do hlavy.

„Je to šílenost,“ křičel Epping do mikrofonu.

„Bílá pětka má potíže,“ křikl Talbot a ukázal prstem.

Z temného mračna před nimi vypadl druhý Sea King. Zahoupal se, naklonil na stranu a začal padat střemhlav k hladině, zatímco listy jeho vrtulí rozkolísány tloukly o zředěný vzduch, marně hledajíce chybějící oporu. Epping nasadil k očím dalekohled a mlčky sledoval zápas svých kamarádů na druhém stroji s rozběsněným živlem. „Z prdele štěstí,“ vzdychl nakonec uvolněně.

„Vybrali to těsně nad hladinou.“

Ještě deset minut pokračovali směrem k jihu. „Bude to stačit, veliteli?“

Renslow si uvolnil popruhy, nadzvedl se ze sedadla a naklonil kupředu přes Eppingovo rameno, aby měl lepší výhled přes čelní sklo. Vrtulník vyhodil zadkem jako splašený kůň, nahnul se kupředu a počal padat. Místo obzoru naskočila Renslowovi před očima jen černá voda bouřlivého oceánu. Epping zahrnoval kletbami celý svět a rukama nohama bojoval o vyrovnání stroje. Renslow svíral vší silou Eppingovo opěradlo a nohy tlačil pod jeho sedátko. Jediný způsob, jak se udržet v kabině a nebýt vymrštěn proti čelnímu sklu. Tím se stroj jako zázrakem ustálil a v nastalé chvilce klidu prokouklo průzorem v mracích odpolední slunce. Oceán, kam oko dohlédlo, se mžikem proměnil v nakrabatěnou měděnou desku, osvícenou tisíci reflektorů…

Renslow zadržel dech. „Dalekohled! Rychle!“ Než ho Epping stačil sejmout, vyrval mu jej Renslow z rukou a zaostřil. Před očima mu vyvstala perfektně konturovaná žlutá skvrna. Renslow zabušil Eppingovi po rameni a ukázal mu prstem směr. Mladý poručíkzhoupl stroj a zamířil ke kulaté skvrně. Několik příštích vteřin zbavilo Renslowa pochybností.

„Barevný značkovač,“ vykřikl Epping hlasem, jenž mu přeskakoval rozčilením. „Ježíši Kriste, barevný signál z ponorky!“

65.

„…odpočet jedna minuta…,… všechny systémy na samočinný režim…“

Van Meer svíral pistoli pevně v dlani a pádil chodbou. Na konci dlouhého průchodu zahnul prudce za roh. Proti němu na vzdálenost dvou metrů kráčel Perez. Perez vyvalil oči dokořán. Nabral dech, otevřel ústa a chystal se zaječet. Van Meer provedl výpad a vrazil Perezovi loket do obličeje. Perez se na místě svalil k zemi, svíraje oběma rukama rozdrcený nos.

„…dvacet sekund…“

Van Meer se zastavil ve dveřích velitelského úseku, zamával pistolí a zvolal: Okamžitě to zaražte…“ Někdo ho srazil zezadu.

Van Meer zakopl o lemování, upadl a jeho pětačtyřicítka zvonivě odjela po chodbě z dosahu. Chtěl se po ní vrhnout, ale někdo mu dosedl na záda. Podle váhy to mohl být jedině Meslinsky. To zvíře ho zřejmě celou dobu pronásledovalo.

Harris věnoval van Meerovi jediný zvědavý pohled, odtrhl zrak a nevzrušeně pokračoval ve sledování přístrojů na koňtrolním panelu. V momentě odpálení raket musí být Aljaška v klidovém stavu a v naprosto vyrovnané poloze.

„…osm… sedm… šest…“

„Zastavte to! Pro Kristovy rány, zastavte to! Vždyť to bylo jen cvičení!“ uslyšel van Meer čísi zoufalý hlas, který býval jeho vlastním, a obracel se k Harrisovi, Constanzovi a ještě dalším několika přítomným námořníkům. V marném gestu protáhl ruku ke vzdálené pistoli. Někdo mu na ni bezohledně šlápl.

„Na to už je pozdě,“ prohodil Harris odcizeným hlasem.

„…dva… jedna… pal!“

Něco vzdáleně bouchlo. To se oceán s ťěžkým žuchnutím vevalil do náhle vyprázdněného raketového sila.

„…jednička odpálena… jednička odpálena…“

66.

Déšt houstl a otloukal jako křídly boční okénka kabiny. Renslow nahmatal pomocný popruh a zajistil se v sedadle. Epping byl tak zaměstnán vyrovnáváním stroje, že nic jiného nevnímal. Jednou se dozadu ohlédl. Talbot věnoval Renslowovi provinilý úsměv, Talbot byl vyděšený k smrti. Eppingovi nabíhaly na krku žíly, a na šíji mu nepřirozeně vyskakovaly pramínky střídavě napínaných svalů.

Teď chytili druhou vzdušnou kapsu: stroj se opět propadl, jako by mu podtrhly nohy, a marně tápaje po vzdušné opoře, řítil se k hladině.

„Obracím zpátky k Hornetu,“ křikl dozadu Epping. „V žádném případě! Musím tu značku vidět zblízka, letíme k ní,“ rozkázal Renslow. „To je šílenství, veliteli. Je vám to jasný? Zbláznil jste se!“

„Jestli tu značku ztratíme, nemusíte si dělat starosti jestli se dostaneme na Hornet. Může vám být navěky ukradenej, chápete, člověče?“ zařval Renslow.

Vzduch kolem valem černal, přesto však žlutou skvrnu stále jasně rozeznávali. Renslow plácl Talbota do ramene.

„Ohlašte na Hornet naše souřadnice. Jestli je neznáte přesně, nahlašte jim svůj odhad. Počkejte, až vám potvrdí příjem zpráwy.“

Velký žlutý kruh byl od nich ve skutečnosti ještě značně vzdálen.

Potrvá jim dobrých pět minut, než k němu bezprostředně doletí.

Jakmile se Hornet dozví souřadnice, budou z nejhoršího venku.

Hornet a ostatní eskortní plavidla se stočí příděmi k nim, zašumí zvířené příďové vlny a všechny lodě se k nim rozjedou jako o závod. Potom torpédoborce sevřou kol značky neproniknutelný kruh a vypustí své protiponorkové střely. Nebo to udělají ponorky a odpálí své hlubinné rakety SUBROC. V každém případě je s Aljaškou konec. Zemře sto čtyřicet mužů: Mezi nimi několik jeho přátel.

A také Stephen Harris.

Cullinane měl nakonec prawdu. Od samého počátku si byl vědom toho, že na tuto misi vysílá Renslowa v roli popravčího. Jenže na Cullinana je zbytečné se v této souvislosti vztekat. Renslow si o svou roli koledoval od samého počátku sám.Trpělivě se přibližovali k nepravidelné skvrně, která se rozlila kolem signálního značkovače. „Proboha, koukněte se tamhle!“

Zhruba dvě stě metrů od nich, právě na hranici žlutě vyznačeného pásma, vzkypěla pojednou voda a počala se vařit. Z hlubin vystoupala obrovitá bublina a rozpukla se v pěnivou tříšt.

Vzápětí prořízl kůži oceánu hrozivě zašpičatělý kuželovitý doutník, z jehož ocasu tryskal plamen. Těleso se chvíli zastavilo potácivě nad vodami a proměňovalo je v chuchvalce páry. Zdálo se, že raketa bude tančit na ocase celou věčnost, nevědouc, kam se vrtnout. A pak se dala do pohybu, zprvu neskonale pomalého, avšak stále rozhodnějšího a rychlejšího, až rázem, rychle jako blesk poskočila a se špicí zamířenou k nebesúm zmizela nepřirozeně střelhbitým letem v příkrovu těžkých mračen. Jen plameny trysek po sobě zůstavily v oblačných závěsech řeřavé stopy, až zanikly nadobro.

„Pozdě,“ zachraptěl Epping.

Renslow zíral, s očima přikovanýma k nebi. V hlavě měl pusto.

Stal se člověkem, který spatřil na vlastní oči počátek třetí světové války.

Srdce měl okoralé a neskonale prázdné.

67.

„Dvojka odpálena… dvojka odpálena…“

Muži ve velitelském úseku stáli jako přimražení, s očima přikovanýma k indikátorům měřících a kontrolních přístrojů. Pod nohama se jim co chvíli prolamovala paluba se zhoupnutím a temným žuchnutím, jak „ptáčci“ nehlasně opouštěli jeden za druhým svá hnízda a mířili k nebi. Rakety opouštěly loď naprosto nehlučně a mrtvolné ticho narušovaly jen povely, plynoucí z intercomu.

Čela mužů svítila potem, který jim smáčel trička, a odkapával dokonce ze zlaté náušničky, kterou měl McCune vetknutou v pravém uchu.

Van Meer nespouštěl z Harrise oči. Přes Harrisovu tvář přeběhl sotva znatelný záchvěv, snad stín vzpomínky na něco společně prožitého, ale byl to jen okamžik, přehlušený napětím chvíle a drsnou skutečností zahájeného útoku.

Na všechno bylo příliš pozdě. Rubikon byl překročen a z druhého břehu není návratu. Vojenské cvičení se proměnilo v neodvolatelnou, všudypřítomnou a děsivou realitu celosvětového konfliktu. Už žádné čekání na signály od strategických systémů včasného varování, konec věčným hádkám o riziku lokálních válek, konec nekonečnému přetahování velmocí o získání drobných či větších výhod, už žádné potyčky malých národů kvůli dvěma pídím půdy na společných hranicích, konec spekulacím o tom, která strana má toho času víc jaderných pum, kde a na čem rozmístěných, a která z nich je na tom toho času líp…

A také konec starostem, že se našemu malému opožďují první zoubky, a z čeho zaplatíme hypotéční splátky, a zda se dnes večer dostane na diskotéku a nebude-li tam nával, a už vůbec definitivní konec všem zapeklitým otázkám, mám-li se s ní vyspat dnes, či až zítra a zdali vůbec…?

Dnes v noci se Paříž promění ve vzpomínku, Londýn v trosky, Moskva bude srovnána se zemí a Manhattan bude spáleniště, z něhož budou čnít k nebesům jen ocelové kostry mrakodrapů, podobné zčernalým kmenům po lesním požáru.

Konečně Harris zavrtěl hlawou s výrazem odporu v tváři. „Marné snahy, pane van Meere. Během příštích patnácti minut se na nás vrhnou Rusové. Patnáct minut – víc nám ze života nezbývá.“

Van Meer ležel zchromlý na podlaze, upíral oči němě na Harrise a neodpovídal. Poprvé za mnoho posledních dní nemyslel na Aljašku, ani na osudy jejich cvičné plavby. Jak dlouho tehdy stál na okraji mýtiny a zchromle přihlížel, jak jeho žena Maggie umírá zaživa v plamenech? Deset minut? Patnáct? Jak dlouho se vzduchem nesl její bolestný křik? Až nyní zplna pochopil, že terapie doktora Rosenberga byla nutně odsouzena k neúspěchu: van Meera nikdo nepřesvědčí, že své ženě nemohl v žádném případě přispěchat na pomoc, neboť se všechno seběhlo tak bleskurychle, že nebyl čas zakročit. Jak zvláštní: celý svět měl nyní zahynout za dobu stejně krátkou, za jakou byl zmarněn jeden lidský život, život jeho ženy…

Déle neváhal. Pomaloučku se na podlaze vysoukal na všechny čtyři, vzepřel se plnou vahou o paže a s razancí, jaké by se u sebe nenadál, vykopl oběma nohama vzad. Meslinského zasáhl oběma chodidly přímo do žaludku. Poté se vymrštil celým tělem a vrhl se do chodbičky.

Ještě mu zbývá několik málo minut. První dvě rakety měly vlastně cvičné nálože a také další dvě, připravené k odpálení, jsou falešné. Stále ještě není všemu konec… Za sebou uslyšel těžké údery pádících bot po kovové podlaze. Meslinsky mu byl v patách.

Na konci chodby spíš seskočil, než slezl z příkrého žebříku, dostal se o patro níž a pádil dalším průchodem.

V hlavě se mu zrodil plán, postavený sice na písku, ale pořád lepší špatný plán než vůbec žádný. Raketový úsek Aljašky sestával ze tří podlaží. V horním se nacházela veškerá řídicí a ovládací technika s obslužným personálem. Nejspodnější podlaží sloužilo jen jako opěra pro patky vztyčených raket. V případě potřeby mohly tyto prostory sloužit také jako náhradní ložnice pro mužstvo, ale v praxi nebyly pro tento účel nikdy využívány.

Doběhl k úseku protipožární ochrany, vtrhl dovnitř, z držáků vytrhl na stěně zavěšenou sekyru a vyrazil směrem k raketovému úseku. Ve světle zářivek svítily dolní prostory nemocniční bělobou. Na bílo byly natřenyi pláště raket, táhnoucí se středem úseku v dvou řadách jako pně mrtvého lesa, jako spodní část mohutných kmenů, z nichž každý měl v průměru dva a půl metru omotané kabely a trubkami jako klubkem stočených hadů.

Na protilehlé straně stál u přístrojové stěny osamělý technik a odečítal údaje na cifernících. Když k němu do úseku vrazil van Meer, technik se otočil a nechápavě zíral. Uslyšeli další houpavé žuchnutí a celá Aljaška se lehce otřásala.

„…trojka odpálena…“

Van Meer skočil k patce nejbližší rakety, rozmáchl se sekyrou a udeřil po kabelech, rozbíhajících se od rakety jako kořeny od pařezu, jakmile rozťal provazec kabelů, vylétly mu vstříc jiskry jako vosy z hnízda, ale van Meer nezaváhal a rozmáchl se na podnoží další rakety. Propadl opojné euforii. Nepříčetnosti zoufalství…

Technik na protější straně horečně vykřikoval do příruční vysílačky. Tu se otočil a popadl těžký maticový klíč a vyrazil směrem k van Meerovi. Ten si počkal, a jakmile se mu muž ocitl na dosah, máchl tupou stranou sekyry odspodu vzhůru. Zazněl pronikavý výkřik a řinčení kovu o kov: to velký klíč nalétl na boční stěnu. Technik klečel na kolenou, žalostně sténal a zdravou rukou si svíral rozdrcené předloktí druhé paže, z něhož mu crčela krev. Van Meer pustil technika z hlavy, zaťal ostří sekyry do dalšího klubka kabelů, odskočil a rozmáchl se k dalšímu úderu.

„Budu střílet, van Meere.“

V oválném průlezu protější stěny stál Harris s Meslinským za zády. Van Meer se jedním skokem ocitl v úkrytu za další raketou a sprška jisker, která odtud vylétla, svědčila o jeho neutuchající ničivé činnosti.

Prostorou zahřmělystřely. Nad van Meerovou hlavou se z pláště rakety odštípl velký kus těžkého izolačního materiálu. Van Meer se jedním skokem přenesl přes uličku, dělící obě řady raket. Něco jej tupě praštilo do ramene, avšak nevěnoval tomu pozornost, vrhl se na další kabely. Dosáhl už poloviny celého raketového úseku a postupoval směrem k Harrisovi, který po něm sporadicky střílel.

Po Meslinském ani vidu ani slechu.

Van Meerovi se podařilo poškodit další raketový plášt a právě zaťal sekyru do dalšího, když zahlédl koutkem oka, jak se k němu zezadu plíží Meslinsky, skrývaje se za raketovým sloupovím.

Bestie se k němu přibližoval číhavě jako lesní dravec. Jak podivný les, jak podivné zvíře… Na jakýkoli ústup bylo pozdě.

Právě se rozmáchl na další kabel, když po něm Meslinsky skočil, s pažemi vytrčenými kupředu. Van Meer bleskurychle uhnul a ještě stačil vetnout ostří sekyry do dalších přívodů. Bestie se těžkopádně otočil. Kalhoty měl nadranc, tričko rozervané do nitky. Vpravdě gorilí muž – superhrdina z ilustrovaných rodokapsů. Byl samá špína a po těle mu stékal pot smíšený s krví: průlez, kterým se sem provlékl, byl pro jeho postavu příliš těsný a Bestie si sedřel na několika místech kůži. Čpavý pach jeho těla se mísil s nakyslým zápachem doutnající elektroizolace a ozónovou vůní jiskřících kabelů.

Meslinsky se znovu pohnul. Van Meer se zprudka otočil a máchl po něm v půlkruhu sekyrou. Z druhé strany se jej Harris pokoušel zasáhnout z pistole, aniž by přitom zastřelil Meslinského. Taková hloupost, blesklo van Meerovi hlavou. Co chvíli začnou hynout milióny lidí po celém světě, a Harris si dělá starosti s Bestií…

„Čtyřka odpálena… čtyřka odpálena…“

Van Meer se na zlomek sekundy zarazil. Ta další střela už bude pravá… Znovu se rozmáchl, aby ke svému zděšení zjistil, že ztratil Bestii z dohledu. Vzápětí ho strašná síla sevřela v pase a vyzvedla do výše. Ještě se naposled pokusil zasáhnout Meslinského sekyrou, ale to už pocítil tvrdý náraz svého těla o podlahu, umocněný dopadem Meslinského váhy svrchu. Meslinsky ho přibil zády k zemi. „Ty svině,“ sípěl mu Meslinsky dýchavičně do ucha, „ty zkurvená svině…“

Van Meer ležel několik sekund nehnutě, lapaje po dechu. Meslinsky mu funěl do ucha a odporně páchl dlouho nemytou špínou. Van Meer zapátral po svých rukách a zjistil, že je má uvězněny v sevření mezi jejich těly. Pravá měla něco volného prostoru. Hmátlo něco níže a mocně stisknul. Bestie bolestně zaječel a nadzdvihl se. Van Meer mu vrazil koleno do slabin. Meslinsky zavyl ještě zoufaleji a zaryl mu nehty do tváře. Van Meer se vycukl zpod jeho těla a pokusil se vstát. Meslinsky ho ještě stačil kopnout do boku. Náraz odmrštil van Meera na těleso rakety. Ten zachroptěl bolestí, ale nepřestával mrskat po zemi nohama, aby se dostal z Meslinského dosahu. Marně, nezničitelná bestie Meslinsky byl na nohou a přitahoval si ho paží k sobě. Van Meer mu sekl vnější hranou dlaně po žaludku, využil momentu překvapení, vytrhl se ze sevření a dvěma skoky se ocitl u sekyry, na jejíž ostří právě došlápla Harrisova noha. Van Meer sevřel topůrko, vytrhl sekyru zpod Harrisových podrážek a vrhl se k tělesu šesté rakety.

Dvakrát, třikrát do ní udeřil v naději, že se mu podaří ji zničit. Pak se zmateně otočil po Harrisovi a Bestii.

Meslinsky už byl do půl těla nahý: tričko měl v cárech. Ležel na podlaze, s očima vypoulenýma: Z boku se mu z malé dírečky řinula proudem krev. Na podlaze se rychle rozpíjela rudá skvrna.

Vedle Meslinského stál zadýchaný Harris, se svítícím bělmem v očích a v roztržené košili. Vlasy měl bláznivě rozcuchané a pětačtyřicítkou mířil van Meerovi přímo na žaludek.

„Vzdej se,“ zařval Harris. Van Meer ho neslyšel. Jako by zaslechl jiný křik, srozumitelný pouze jemu. Zvedl sekyru a vrhl se kupředu.

Aljaška se zhoupla popáté. Kulka projela van meerovým bokem jako žihadlo, když prorazila svrchu podkožní vrstvu tuku.

„…pětka odpálena… pětka odpálena…“

Dobře tedy, bliklo ještě van Meerovi hlavou, než cítil, že se uvnitř začíná rozpadat na kousky. Pětka bude první, ale také poslední balistickou raketou, kterou se jim podaří odpálit.

Škoda, že jedna jediná stačí.

Zatímco se pomalu sesouval k zemi, napadlo ho, že se tentokrát zachoval navýsost statečně.

68.

„Letí další,“ oznámil Epping přiškrceným hlasem. Z kypících vod vystoupil smrtonosný projektil a ďábelskou rychlostí zmizel v oblacích. Dokud se nedostaneme blíž, nemůžu s tím absolutně nic udělat, vztekal se v duchu Renslow. Vrtulník se přibližoval k epicentru děje jen zvolna. Ozval se Talbot: „Hornet potvrzuje příjem. Máme odsud zmizet.“ Renslow zaostřil pohled k obzoru.

Tušil, že spatří rychle se přibližující hladinová plavidla pátrací eskadry. Jasně, pokusí se o masový útok protiponorkovými střelami. Vše, co je ve vzduchu, musí zmizet, nebo bude smeteno tlakovou vlnou výbuchů.

Naklonil se prudce kupředu a zavelel: „Letíme dál. Na plný plyn!“

Trhl levým zápěstím a na náramkových hodinkách spustil stopky.

Rytmus odpalování raket z Aljašky je závislý na povětrnostních poměrech na hladině, na rytmu, v jakém se střídají hřebeny a prohlubně vln. Raketa musí prorazit hladinu v určitý vhodný okamžik, v momentě relativního klidu, aby ji přicházející vlna nepřekotila či nevychýlila…

„Třetí!“ zakřičel Epping. Renslow zmáčkl na hodinkách tlačítko START. Věděl, že od této chvíle se na Aljašce rozběhl automatický proces inicializace, zapalování a zahřívání raket s ostrými jadernými hlavicemi. Třetí světovou válku zahájí raketa číslo pět. A oni jsou stále tak daleko, příliš daleko, aby tomu mohli už teď zabránit.

„Nemůžeš tu zatracenou kraksnu popohnat?“

„Dělám, co můžu, ale nemůžem to stihnout,“ křikl Epping v odpověď. Renslow si všiml, že pilotovy lícní kosti vystupují přepětím vysoko z tváře. Jako by Epping poháněl vrtulník k vyššímu výkonu vlastní vůlí.

Z hlubin pod nimi vyhřezla z hladiny čtvrtá raketa, poskočila na místě a rázem se vzepjala vstříc temnému nebi. Renslow zasekl stopky a odečetl frekvenci odpalování.

„Odjistěte střely,“ zařval na Eppinga. Cože?“

„Odjisti naše rakety, krucifix.“

Epping na vteřinu zaváhal a pak na přístrojové desce uvolnil zajišťovací pojistky.

„Zahájíš palbu podle mých povelů.“ Nyní už se o něco přiblížili, vlastně podstatně přiblížili, a mohli si podrobně prohlédnout obrovskou nepravidelnou žlutou skvrnu, která se po rozvlněné hladině šířila od značkovače všemi směry… Renslow napjatě sledoval cukavý pohyb vteřinové ručičky na hodinkách, až zavelel: „Pal!“ Epping sklapl první odpalovací kolík. Pod trupem něco zasvištělo a vpřed s prudkou akcelerací vyrazila, tančíc na vlastním plamenném ocase, střela Agile, střela, která prahne po žáru cizích těles. O pět vteřin později za ní vyrazila druhá. Renslow chladnokrevně odpočítával vteřiny a dal povel k odpálení třetí střely. První Agile opsala nad žlutě zbarveným oceánem dlouhou zmatenou křivku, a aniž by zaregistrovala cíl, zmizela bleskem v oblacích. Příliš brzo, zaklel vztekle Renslow. Střela po sobě zanechala jen klikatou bílou stopu sražených par. Druhá střela mezitím minula kotel kypících vod pod sebou a vydala se na svou, nyní už bezcílnou pout, právě v okamžiku, kdy se uprostřed prudce bublajícího tyglíku objevil nos čtvrté rakety Trident, která s jistotou vyrazila za svými třemi dcerkami do oblak. Moře pod ní se zahalilo hávem bílých par.

„Zatracená kurva!“ zaklel bezmocně Renslow. Načasoval to blbě.

Třetí střela Agile právě směřovala k ohnisku kruhu, když se z hladiny vynořila kuželovitá špice páté rakety Trident. Agile zamířila poněkud vpravo od místa vynoření, když se Trident nadzvedl a vyloupl celým swým mohutným tělem z vody. Pak se s ohlušujícím řevem zažehly jeho motory a od trysek se vyvalil oblak spálených plynů.

„Koukněte – naše děťátko ji zmerčilo!“ zaječel Epping.

Pronásledující střela změnila směr a dlouhý chvost par, kondenzující za Agile, se náhle zakřivil.infračervená čidla Agile ucítila žár raketových motorůTridentu. Trident se na vteřinu zakymácel na svém ohnivém ohonu. Z pod jeho trupu nepravidelně vystřelovaly zplodiny, jak se jeho motory pokoušely udržet v rovnováze celý dlouhý vertikálně vztyčený truprakety v první a nejobtížnější vteřině odpálení. Agile však pokračovala ve své spirálovité dráze a její čenich dosud marně pátral po přesném místě, v němž se nachází horká kořist. To už se Trident počal zdvihat, jako by si spočítal, jak se oprostit od zemské přitažlivosti, a s čím dál tím větší jistotou balancowal na svých oslnivě žhnoucích chůdách.

Renslow zadržel dech. Byla to po čertech slabá šance. Čtvrtá Agile se teprve před několika sekundami vydala na svou pouť k ohnisku děje a nemohla to v žádném případě stihnout. Renslow hleděl s poslední nadějí a vytřeštěnýma očima za třetí střelou, která dovršila svůj spirálovitý běh, uzavřela kruh a náhle se vrhla do chuchvalce vzedmutých par a raketových zplodin nad hladinou.

Několik zlomků sekundy se nedělo nic. Poté se špice rakety, vystupující do výše nad oblaky bílých plynů zachvěla: exploze rozmetala na cáry oblačný háv, halící až dosud tělo rakety.

Výbuch utrhl Tridentu jednu z jeho motorových trysek. Tryska zamířila vzhůru k nebesúm ve vyklenutém oblouku. Z ostatních trysek však stále ještě šlehaly plameny, celý Trident se nachýlil a pustil se v let pod úhlem pětačtyřiceti stupňů. Tu se raketa o něco neviditelného zadrhla: překotila se kolem vlastní osy a nepřetržitě hnána mocným tahem chrlících moborů, zamířila nosem dolů. Špice se zahryzla do hladiny a prokousávala se směrem dolů, tlačena zběsile pracujícími motory. Trident probodl oceán a zmizel z dohledu. Čtvrtá Agile minula celou scénu ve střelhbitém letu, náhle se otočila a zamířila svůj čenich na cáry horkých plynů, rozptýlených v chuchvalcích nad pustou hladinou.

„Dostala ji! Přímo do černýho!“ řval Talbot v neovladatelném záchvatu nadšení.

S hlavou pustou a prázdnou hleděl Renslow na zvolna se uklidňující hladinu oceánu. Agily měli jen čtyři. Všechny už odpálili. S dalšími Tridenty, až se objeví na hladině, už nebude čím bojovat.

Výbuch ho zastihl nepřipraveného. Byl naprosto mimo, když se před ním náhle zvedl oceán a začal stoupat vzhůru v hřibovitém sloupu vodních spoust. Stvol vodního hřibu počal pulsovat a proměnil se v gejzír. A teprve dlouho potom k nim dorazil zvuk: burácivý a dunivý výbuch, který je sevřel v prstech jako hračku a vyvrhl vzhůru do černých mračen.

69.

Právě ve chvíli, kdy své lože opouštěla pátá raketa, svalil se van Meer na podlahu, svíraje si bok. Harrise a Bestii vnímal jako průhledné celuloidové figurky, uvězněné za zamrzlým oknem.

Pak se to stalo.

V blízkosti Aljašky něco prudce rozvířilo vodu a ponorka se zakymácela. Zvenčí sem pronikalo těžké vrčivé chrčení, jako zvuk neobyčejně velkého torpéda. V další vteřině se Aljaška do základů otřásla jako pod úderem mohutného kladiva. Ještě zahlédl Harrise, jak tam stojí s nevěřícně rozšířenýma očima. Loď se prohnula, jako by se chystala prasknout ve švech, sténajících v marném protestu proti krajnímu namáhání.Neviditelná mohutná ruka uchopila van Meera a mrštila jím proti stěně. Potrubí se vytrhlo z držáků a některé trubky popraskaly. Úsekem teď praskalo nazdař-bůh několik paprsků vysokotlaké vody, prýštících z nesčetných prasklin. Sekyra, ležící na podlaze, začala samovolně klouzat a vzdalovala se. Van Meer se chytil nejbližší pevné trubky, aby neodjel za ní.

Příď lodi směřovala vzhůru k hladině pod newídaným úhlem čtyřicetipěti stupňů. A tu pocítil, že stoupají prudce vzhůru.

V následující chvíli se loď nepřirozeně otřásla, zadrnčela a počala se pravidelně houpat z boku na bok. Ocitli se na hladině, v objetí pravidelně se převalujících vln smrtelně raněni. Van Meer vykročil nejistými kroky k východu. Ještě se ohlédl po Harrisovi, nad jeho tělem se skláněl Meslinsky.

Průchody byly ucpány námořníky, kteří si o překot razili cestu k přednímu průlezu. Van Meerovi se podařilo dostat se k příkrým kluzkým příčkám žebříku předního poklopu a vysoukat se na vnější palubu.V příští chvíli už stál rozkročen nad otevřeným průlezem a pomáhal svým druhům na palubu. Ve vlnách kolem lodního trupu poskakovaly hlavy těch, kdo se vrhli v panice přes palubu. Mezi nimi vybuchovaly jako oranžoví čertíci automatické nafukovací záchranné vory.

„Potápí se, veliteli.“ Vyděšený Clinger se křečovitě přidržoval průlezového lemu. Byl promáčený na kůži. Pak jej někdo z těch, kdo se v panice hrnuli ven z jícnu, srazil do moře a van Meer ho ještě spatřil, jak se Clinger pokouší dosáhnout nejbližšího voru.

Vrhli se do studených vln jeden za druhým: Scoma, Longstreet, zahlédl i Sandemana a Udalla, a také Stroop a Moskowitz už zmizeli ve vlnobití.

Van Meer se otočil a sklonil nad průlezem. Dole pod žebříkem bylo pusto. Po Harrisovi a Bestii ani slechu.

Trup ponorky se zvolna, nicméně znatelně hroužil hlouběji do vln.

Van Meer se rozhodl a vrhl poslední pohled na oceánskou scenérii: dmoucí se moře, nízko letící mračna a mezi nimi malá tečka helikoptéry jako silueta odlétajícího ptáčka…

Hlubokým vdechem nabral do plic prosolený mořský vzduch a vrhl se po žebříku dolů. Aljaška klesá sice rychle, ale to neznamená, že tam van Meer nechá Harrise a Bestii. Už nikdy nesmí připustit, aby se opakovaly chvíle jeho tragické nerozhodnosti, jako tomu bylo kdysi s Maggii…

Někdo ho uchopil za paži a prudce otočil k sobě. „Proboha, Vane, kam ještě lezete? Tahle skořápka půjde nejdýl do pěti minut ke dnu.“

Cermak. S krví rozmazanou po čele, s košilí promáčenou jakousi tekutinou – a s lahví v ruce. Latife-Rothschild…

„Dole zůstali Harris a Bestie.“

Cermak si ho pevněji přitáhl a zasyčel mu horečně do tváře:

„Nikdy se k nim nedostanete, Vane. Jdeme ke dnu. Proboha vás prosím, Vane, nehrajte si na hrdinu!“

Van Meer se mu vyškubl a rozběhl se dolů chodbou.

S ulehčením si povšiml, že v podpalubí už není ani živáčka.

Zároveň si stačil všimnout, že se Aljaška pod údery vln převaluje daleko těžkopádněji než před chvílí a že se její záď každou vteřinou propadá hloub a hlouběji…

Oba, Harrise i Bestii, našel v raketovém úseku. Harris ležel pod obrovskou těžkou zásuvkou, plnou vestavěných elektrických, elektronických a olověných článků. Zásuvka vyjela ze svých drážek a přišpendlila Harrise k podlaze, Bestie se nad ním skláněl a zoufale se pokoušel obrovitou skříní pohnout. Van Meer přiskočil na pomoc. Zabrali oba, ale těžká schránka se odmítala poddat.

Sekyra, zaseknutá do smotku potrhaných kabelů! Van Meer si jí všiml první, učinil krok a sehnul se. Meslinsky ho číhavě sledoval.

„Uhni, Bestie!“

Zasunul sekyru pod těžkou schránku a zkusmo zapáčil. Skřínka se o něco pohnula. Vrazil sekyru hlouběji a znovu zapnul vší silou.

Ostrá hrana skřínky se nadzdvihla nad Harrisovo tělo. V tu chvíli se loď naklonila, těžká skřínka našla cestu do svých drážek a s těžkým žuchnutím zajela zpět. Teď byl Harris volný, avšak stále v bezvědomí. Paže mu trčela v nepřirozeném úhlu od těla a na spánku měl ošklivou tržnou ránu. Zvedli ho každý z jedné strany a spěchali s ním k průlezu v přídi.

Po nakloněné palubě se jim v patách šplhala voda. Van Meer usoudil, že nabírají nejen z bezpočtu potrhaných švů a svárů v plášti lodi, ale také zadním průlezem, který se musel výbuchem otevřít. Nasvědčoval by tomu prudce vzrůstající náklon lodi.

Již dosáhli patky výstupového žebříku a právě se chystali zvednout Harrise, když se z nitra lodi ozvalo volání o pomoc.

Van Meer se spěšně ohlédl. Volání se ozývalo z ložnice mužstva.

„Kdo to může být?“ optal se Meslinského.

Meslinsky vyhrkl, aniž na něho pohlédl. „Bailey. Je svázaný.“

Van Meer pohlédl směrem do chodbičky. Dosud bylaosvícena červeným poplachovým světlem. Odsud to vypadalo, jako by v ložnicích zuřil požár. Van Meer odtrhl oči od podivného obrazu a pomalu se vymanil z Harrisova nevědomého sevření.

„Poradíš si s ním, Bestie?“

Meslinsky přikývl s výrazem agónie v tváři. „Rusové ho zabijou,“ pravil ochraptělým rezignovaným tónem.

Van Meer se prudce otočil a zblízka pohlédl do tváře obrovitého muže, jenž tu stál polonahý, zabořený po kotníky ve vodě, která sem, jak se vlny postupně zmocňovaly horní paluby, crčela shora otevřeným poklopem. „Poslouchej, ty pitomče,“ vykřikl vztekle a naposledy, „to celé bylo jen cvičení! Můžeš to konečně pochopit?

Celé to bylo jen cvičení a chraň tě pámbu, jestli tě uslyším ceknout ještě něco jiného!“

Mžikem se obrátil a běžel k úseku ubikací. Uvnitř panovalo temné příšeří. U vchodu zaváhal a snažil se zorientovat. Pak se z rohové kóje ozvalo Baileyho zasténání. Skočil tam a odhrnul závěs. Bailey ležel pod plastikovou matrací, která mu téměř úplně zakrývala ústa. Celá matrace byla převázána provazy, jejichž konce se ztrácely pod lůžkem.

Bailey něco zamumlal, ale nebylo z toho jasné, zda je při plném vědomí a zda van Meera vůbec poznal. Van Meer se pokusil co nejrychleji najít uzle, našel je a počal zoufale vrážet nehty pod pevně utažené smyčky. Nůž! vzpomněl si. Zašmátral po kapsách a vydobyl malou zavírací kudličku. Jakmile se mu podařilo přetnout jeden pramen provazů, všechny ostatní už rázem povolily.

„Rychle, Bailey!“

Bailey se svalil na podlahu, vstal a van Meer ho musel zachytit, aby znovu neupadl. Podlaha pod jejich nohama se nakláněla stále hrozivěji a oba se drželi na nohou jen s krajními obtížemi.

Postrčil Baileyho kupředu a sám vyběhl za ním do spoře osvětlené chodbičky. Voda jim vystoupila do výše kolen. Brodem doběhli k žebříku, vedoucímu do horního podlaží. Van Meer se soukal za Baileym. Když byl Bailey v polovině výstupu, zhasla na lodi světla. Ocitli se v téměř naprostétmě a Bailey panicky zaječel: „Chcípneme tu oba!“

„Lez nahoru, Bailey. Lez, k čertu!“

Bailey se šmátravě hrnul vzhůru a van Meer lezl za ním. Připadalo mu to jako horolezecký výstup. Nahoře se ocitli v důstojnickém úseku a van Meer odtud zahlédl spodní příčle příďového průlezu.

Vrhli se k němu. Van Meer by byl přísahal, že v otevřeném poklopu zahlédl i cípek pošmourného nebe…

Bailey už byl v polovině žebříku. Van Meer mu byl těsně v patách, když se ponorka ještě více propadla. Van Meerovi se v otevřeném poklopu jako v kulatém kukátku mihla před očima plující oblaka.

V první vteřině byla voda, hrnoucí se dovnitř hrdlem průlezu, jen prudce se deroucím potůčkem. V druhé vteřině už byla vodopádem.

Bailey se neudržel na příčkách, příšerně zaječel a začal padat.

Van Meera hloupě napadlo, že se chudák Bailey nahoru už nikdy nedostane. Natožpak on sám.

70.

První stupeň rakety Trident explodoval pod vodou Kdesi pod hladinou oceánu, neznámo v jaké hloubce se dosud rovnoměrný proces spalování proměnil náhle ve výbuch. Na detonaci se podílelo ne méně než dvanáct tun nitroglycerinu a nitrocelulózy, smíšenými s albuminem a chloristanem-HMX, trhavina podstatně ničivější než dynamit.

Exploze a následné tlakové vlny vyhodily vrtulník do výše a Epping měl plné ruce práce, aby stroj vyrovnal. Nyní si hověli na zhoustlém vzduchovém polštáři a vyčkávali. Vteřiny míjely.

Uplynula minuta, druhá. Renslow se snažil rozpomenout, jaká byla perioda mezi odpalováním jednotlivých raket z Aljašky. Nevěděl, Zapomněl.

„Koukněte se,“ ukázal Talbot prstem vpravo dolů. Z hlubin vyvěraly k povrchu obrovské vzduchové bubliny. Potom rozčísla hladinu příď dlouhého tmavéhotělesa, zamířila zprvu šikmo k nebi a pak prudce nalehla na vodu.

Za ní se vysoukal na povrch ponurý trup ponorky. Kolem dlouhého tělesa se rozvířily vlny.

„Aljaška!“ zašeptal Epping v nepřekonatelném údivu. Vrtulník se zhoupl na bok a začal vykružovat nad vynořivší se ponorkou dlouhý oblouk. Renslow zkušeným okem okamžitě zaregistroval potrhanou záď. Určitě nabírají vodu, kalkuloval bleskově, ale nějakou dobu se ještě udrží. Mezitím na ponorce odskočil přední poklop, otevřel se úplně a posádka se hrnula o překot ven. Jeden z námořníků hodil přes palubu složený balík, který se obratem proměnil v nafouknutý záchranný vor. Do sluchátek jim bubnovaly radiové volací znaky. „Sdělte na Hornet, že se Aljaška vynořila a že je těžce poškozená,“ zavelel Renslow nevzrušeným hlasem.

„Útok na Aljašku se odvolává! Není ho zapotřebí.“

„Jak moc se můžu přiblížit?“ optal se Epping. „Jak nejvíc to jde,“ přikázal Renslow.

Vrtulník se spustil níže a Renslow mohl ohledat škody na poničené ponorce podrobněji. Moře kolem se hemžilo plovoucími muži jako hejnem poplašených ryb. Muži se postupně soukali na pestrobarevné vory.

Kroužili nad nimi dobrých pět minut, a Renslow měl co dělat, aby se zdržel přepočítáwání počtu zachráněných námořníků. Náhle ho zamrazilo: záď ponorky se hroužila hlouběji a hlouběji, až zmizela zcela pod vodou a příd se počala zvedat výrazně nad hladinu. Další drama bylo dílem několika vteřin: napřed zmizel pod vodou zadní průlez, po něm se zasyčením také kapitánský můstek a nástavba, až se nakonec sesula pod hladinu i příd, to poslední, co bylo provždy možno z Aljašky zahlédnout. Po několika nekonečných vteřinách se z hloubi vyvalila olbřímí bublina a nad hladinou se rozprostřel klid.

Epping otočil hlavu dozadu. „Veliteli, co bych měl…“

Zarazil se a zmlkl. Za ním, hluboko schoulený ve svém sedadle, seděl korvetní kapitán Allard Renslow a neslyšně plakal.Neděle, 5. Července

71.

Neděle, 5. července

Renslow byl povolán na sezení sboru náčelníků štábů dva dny po ukončení akce podniknuté na záchranu posádky Aljašky. Náčelníci štábů se sešli v zasedačce Pentagonu k neformální schůzce. Mezi pozvanými byli také Cullinane, Hardin – a samozřejmě nezbytný Warden. Když Renslow vstoupil do místnosti, kývl mu Cullinane lehce na pozdrav. Admirál vypadal ustaraně a kabonil se.

Zasedání zahájil několika slovy admirál Howland a pokynul Hardinovi, aby podal zprávu. Hardin zamíchal narychlo papíry, které svíral v ruce, a zahájil výklad, aniž by se jako obvykle ujistil alespoň pohledem, že se může spolehnout na Wardenovu podporu. „Zatím se jedná o průběžnou hodnotící zprávu,“ zdůraznil nervózně Hardin. „V monitorování posádky, pokud se bude nacházet v nemocniční péči, budeme přirozeně pokračovat, a dále potom ještě nejméně rok po jejich návratu do aktivní služby.“

„V monitorování?“ otázal se Cullinane se zdviženým obočím.

Hardin mávl rukou. „Nic, co by bylo navenek nápadné. V současné době je monitorujeme čtyřiadvacet hodin denně v jejich pokojích v nemocnici Bethesday“

„Jinými slovy jste jim v pokojích instalovali štěnice,“ skočil mu do řeči Cullinane. Hardin se zatvářil uraženě. „Je naprosto nezbytné shromáždit a vyhodnotit jejich reakce bezprostředně po skončení cvičení. A je zde také obsažen prvek bezpečnosti a utajení. Naštěstí nám okolnosti hrají do ruky: zdá se, že pokud jde o skutečný sled událostí,všem členům posádky selhává do značné míry paměť. Pamatují si ze všeho jen útržky. Kdybychom mohli činit závěry z naší dosavadní zkušenosti s případem nešťastného Gradowa,“ Hardin se odmlčel a vyhledal očima Renslowa, „může u nich časem dojít k úplné amnézii, jinými slovy, události jim naprosto vymizí z paměti.“

„Věřím, že pan admirál může být koneckonců s celkovým vyústěním našeho malého problému spokojen,“ prohlásil nezávazně lehkovážným tónem Warden. „Alespoň prezident je setsakramentsky rád, že už to máme celé z krku.“

„Pokud jde o váš’malý problém‘, pane Wardene, byl tak malý, že si větší ani nedokážu představit,“ pronesl Cullinane důrazně.

Admirál Howland zavětřil hrozící nebezpečí konfliktu a pokusil se zasáhnout: „Máme na dnešek nabitý program, Stewe. Prosím tě…“ Cullinane se nedal. „Je tu řada věcí, které musí být prodiskutovány. Trvám na tom, aby byly posouzeny zde a nyní.“

Udělal pauzu. „Pokud jde o válečné námořnictvo Spojených států a také mé budoucí působení v něm, mám o tom naprostou představu.

Takže případné hrozby pana Wardena jsou házením hrachu na zeď.“

Renslow Cullinana napjatě pozoroval. Co mínil admirál tím budoucím působením?

„Hrozby?“ ozval se Warden dotčeně. „Nikdy jsem admirála ani v nejmenším neohrožoval.“

„Ohrožujete nás všechny, pane Wardene.“ To už stál Cullinane na nohou a křičel a nakláněl se co nejblíže k Wardenovi. „Ohrožujete nejen svou rodnou zemi, ale celý svět!“

Warden se otočil na Howlanda. „Prosím vás, pane admirále, je to váš podřízený…“

„Myslím, že to přeháníš, Stewe,“ napomenul ho Howland rozpačitě.

Warden se ve svém křesílku napřímil a Renslow si už pokolikáté povšiml, jak se Wardenovi vždycky daří přehrát se na poslední chvíli do jiné role. Ten chlap byl rozený chameleón. Uměl změnit barvu a točit sebez sebemenšího uzardění podle větru jako korouhvička.

„Zasvětil jsem svůj život bezpečnosti této země,“ zahřimal z ničeho nic Warden ocelově pronikavým hlasem. „A nyní, když ministr zahraničí složil svůj úřad, jsem připraven, budou-li tomu prezidentova a boží vůle přát, vykonat pro svou zemi ještě daleko více.“

V sále zavládlo ohromené ticho. Demise ministra zahraničí, přestože se v zasvěcených kruzích očekávala už po nějakou dobu, byla pro všechny přítomné vyjma Wardena naprostou novinkou. Pouze Cullinane se tvářil, jako by se ho to netýkalo.

Náhle to Renslowovi došlo ve všech souvislostech. Jestliže je nyní Warden nejvážnějším uchazečem o post ministra zahraničí, pak se po jeho jmenování jeho pozice ještě nesrovnatelně posílí. A k Operaci Fire se hledal obětní beránek… Nejlogičtějším kandidátem na tuto nezáviděníhodnou roli bude Cullinane, velitel atlantské ponorkowé flotily, vysoký důstojník, který se vědomě dopouštěl urážek na adresu Bílého domu. Pravda, vyšetřovací komise se nesejde dříve než za měsíc, ale každý jen trochu zasvěcený štábní důstojník mohl s jistotou předpovědět výsledek jejího zasedání. První oficiální tiskové zpráwy, vydávané k „incidentu Aljaška“, už začaly zaměřovat svá ostří proti Cullinanovi. Každému bylo jasné, že se Cullinane vědomě rozhodl obětovat svou kariéru.

„Blahopřeji,“ pravil Cullinane jedovatě. „I když se nemohu zbavit dojmu, že to znamená udělat kozla zahradníkem.“

Howland zbledl. „Admirále…“

„Nepochybuji o tom,“ nedal se ničím zastavit rozjetý Cullinane, „že každý z přítomných si už stačil udělat dostatečně jasný obrázek o skutečné povaze a skutečných cílech Operace Fire.“

Všichni k němu vzhlíželi s napjatým, ostražitým očekáváním.

„Co tím chcete říct, admirále?“ odkašlal si Howland.“Že hlavním účelem cvičení nebylo prověřit připravenost a bojeschopnost posádky Aljašky. Že celá akce byla zamýšlena jako provokace, krajně nebezpečná a plná nepředvídatelných rizik.

Jedním z cílů bylo připravit půdu pro případný preventivní úder.

Události se záhy vymkly páně Wardenově kontrole, nikoli však Wardenovým tajným tužbám.“ Warden vyskočil na nohy celý brunátný.

„To je lež! Urážka mého úřadu – a mě osobně! Operace Fire byla naplánována ministerstvem válečného námořnictva, schválena sborem náčelníků štábů, kteří její projekt předložili prezidentovým poradcům. Teprve potom byla schválena a postoupena zpět válečnému námořnictvu k provedení. Na jeho plnou odpovědnost! Nikomu se nepodaří hodit mi to na krk!“

Cullinane si počkal několik vteřin a prohlásil: „Operaci Fire jste celou vymyslil a naplánoval vy, pane Wardene. Za vydatné pomoci a spolupráce doktora Hardina, který si, doufejme, na zrození celé akce vzpomene lépe než vy.“

Hardin zbledl jako stěna. Renslowa napadlo, že bude svědkem srdečního záchvatu. „Já totiž –“ začal Hardin, ale Warden ho v mžiku přerušil: „Jestli hodláte začít vypovídat, pak si to schovejte až na svědeckou lavici. Ta je k tomu jediným příslušným místem.“ Prudce se otočil zpět k Cullinanovi. „A jestli si vy přejete zevrubné vyšetřování, admirále, máte ho mít. Ale upozorňuju vás, že ho nepřežije ani vaše kariéra, ani vaše profesionální reputace.“

Hardin už měl ústa na petlici. Warden sjel pohledem ostatní.

Renslow by byl nikdy neřekl, že obtloustlý podsaditý mužík může vypadat jako vlk.

„Byl jste to vy, kdo si přál, abychom zahájili první úder, pane Wardene,“ pokračoval Cullinane neochvějně. „Měl jsem pouze jeden z mnoha hlasů, které o tom rozhodovaly,“ opáčil Warden. „Byl jste jediným rozhodujícím hlasem,“ šel za svým tvrzením Cullinane.

„Chcete mě snad obvinit z toho, že jsem si přál zahájittřetí světovou válku? Směšné! Absolutní nesmysl!“

„Žádný nesmysl, pouze vaše šílenství, pane Wardene.“

Renslow poslouchal ve fascinovaném očarování. Cullinane překročil všechny meze a pálil za sebou mosty. Warden začal znenadání shrabovat ze stolu své papíry. „Je mi líto, pánové, ale musím konstatovat, že naše schůzka poklesla na úroveň urážek a vyřizování osobních účtů,“ pravil s ponurým výrazem.

„Admirále Cullinane,“ oznámil Howland formálním tónem, „jsem nucen vás vyloučit z dalšího jednání.“ Cullinane se sebral, povstal a vykročil ke dveřím. Renslow se bez dlouhého rozmýšlení pustil za ním. Nikdo jim nevěnoval ani pohled.

Na Chodbě se Cullinane zastavil a otočil k Renslowovi: „A je to celé v háji. Je mi to líto, Ale. Obávám se, že něco z toho padne taky na vás. Warden prahne po vašem skalpu neméně žádostivě jako po mém. To je vám doufám jasné.“

A touto poslední větou se Renslowovi náhle rozsvítilo: Cullinane má pravdu. V první chvíli nevěděl, jak se má k celé nové situaci postavit. Teď pocítil s jistotou, že mu to všechno může být ukradené. Část jeho duše mu zemřela a klesla spolu s Aljaškou na dno oceánu.

„Co hodláte dělat dál, pane admirále?“

Cullinane pohodil hlavou. „Konečně si pořádně zahraju golf. A přečtu spoustu odložených knížek. Na tomhle bojišti jsem už dobojoval.“

Renslow si uvědomil, že znal van Meera pouze zběžně, ale že mu byl sympatický. Měl také rád doktora Schulmana, Chipse Okamota…

Chips dokonce sloužil jeden čas v jeho posádce.

„Ale já ještě ne,“ prohlásil s vážnou tváří.

Cullinane se zastavil. „Nevystrkujte zbytečně hlavu, Ale. Máte u maríny spoustu přátel. Když si nebudete pálit prsty, přežijete i Wardena. Tři čtyři léta vyhnanství a můžete pokračovat v kariéře.“

Renslow se pochmurně usmál. „Držet hubu a krok? Právě od vás zní tahle rada krajně podivně, admirále.“Zhluboka se nadechl. „Odejdu od námořnictva. Mámpro to spoustu důvodů.“ Cullinane si ho zkoumavě prohlédl a nakonec přikývl. „Jestli máte chuť se s nimi ještě utkat, spojte se s nějakou nezávislou nátlakovou skupinou. Jeden takový omeťák mě už včera navštívil. Jeho vizitku najdete u mě v šuplíku.“

U dveří své kanceláře se Cullinane zastavil. „Pro dnešek končím.

Mohu vás někam zavézt?“

„Chtěl jsem jet do nemocnice,“ protáhl Renslow. „Navštívit svoje chlapce.“

„Naše chlapce,“ opravil ho jemně admirál. „Hodím vás tam svým vozem.“

Renslow odkládal setkání s Harrisem, pokud to jen šlo. Když už nebylo zbytí, vstoupil krátce před třetí hodinou do nemocničního pokoje, jenž byl Harrisovik osobní dispozici. Otevřel dveře do předpokoje, a zůstal stát na prahu jako přimražený. Elizabeth se zvedla ze židle. První Renslowovou myšlenkou bylo, že jí to velmi sluší. Upravená, zdrženlivá, žádoucí… Jenže koneckonců to nebylo v jejich životě nic objevného.

„Mohu přijít jindy,“ pravil rozpačitě. „Navštívila jsem každého, koho jen trochu znám,“ odvětila klidně. „Proč bych měla vynechat právě Stephena?“ Podařilo se mu vyloudit úsměv. „Říkáš to, jako bys to považovala za svou povinnost.“ Dbal o to, aby mu v hlase nezazněl ani stín útočnosti. „A není snad?“ odpověděla prostě.

Dveře za nimi se otevřely a ve veřejích se objevilHarris.

Měl na sobě pruhované pyžamo, tmavomodrýplášť a kožené šlapky. Na pravou klopu pláště si nezapomněl připnout stříbrný dubový list – hodnostní označení korvetního kapitána.

Zastavil se uprostřed místnosti ve zdrženlivém odstupu. „Je to od vás milé, že jste přišli.“ Posadil se na pohovku a na odkládacístolek odložil tenkou složku. Po chvíli rozpačitého mlčení si odkašlal. „Už jste obědvali?“

Renslow odpověděl, že nikoli, a také Elizabeth zavrtělahlavou. Strnula v neúčastné obezřelosti a Renslow si pomyslel, že jeho nenadálý příchod ji musel notně zaskočit. Anebo – že by to způsobilo Harrisovo vzezření?

Harris měl vlasy dost přerostlé a černý plnovous překvapivě hustý. Z nějakého důvodu ještě nenavštívil holiče. V každém případě mu to přidává na zajímavosti, pomyslel si Renslow nikoli bez záchvěvu závisti.

„Vaří tu navýsost dobře,“ oznámil Harris. „Kdybyste chtěli, mohu vám z kuchyně něco objednat.“

„To je dobrý nápad,“ pravila Elizabeth přiškrceně. Harris se vrátil do svého pokoje a objednal telefonicky jídlo. Když se vrátil zpět, řekl Renslow opatrně. „Máš tu o sebe dobře postaráno.“

„To ano,“ odpověděl zlehka Harris a zkoumavě si Renslowa prohlížel. „Jsem pro ně velmi důležitá osoba,“ řekl a s náhlou hořkostí dodal: „Teď. Najednou.“

Renslow pohlédl na Elizabeth. Ve tváři měla záhadně neproniknutelný výraz. Renslow by rád věděl, kolik členů posádky už stačila navštívit a co jí napovídali.

„Jak to myslíš?“ otázal se Harrise.

Harris vytáhl ramena do výše. „Jsem teď hrdina, kamaráde. Pravý, nefalšovaný, zlatem ověšený hrdina bez bázně a hany.“

Elizabethina tvář prozrazovala neskrývaný údiv. Renslowova vlastní tvář nemohla vypadat o mnoho jinak. Dveře se rozlétly a do předpokoje vjel servírovací vozík, tlačený bíle oděnou pomocnicí. Pomocnice začala na malém stolku rozkládat talíře.

„Nemíním se tě dotknout, Steve,“ začal Renslow tím nejmírnějším tónem, „ale mně se to celé doneslo v poněkud jiné verzi.

Samozřejmě,“ dodal spěšně, „že to nebylo z tvojí viny.“

Harris na něj upřel nic neříkající pohled. „Mám-li být naprosto upřímný, Ale, nepamatuju si z toho celýho ani ň. Ale všechno je to tady,“ poťukal kloubem prostředníku na složku na stole. „Můžeš se do toho podívat.“

Harris složku zvedl a zalistowal asi půltuctem strojopisných stránek.Bylo to jasné: námořnictvo potřebovalo nutně hrdinu a výběr se ustálil na Harrisovi. Zprávy ostatních účastníků Operace Fire byly zmatené a kusé. Bylo těžké vytipovat někoho, koho by bylo možno postavit před vojenský tribunál a dosáhnout jednoznačného výsledku. Změnili tedy taktiku: nebude se trestat, nýbrž oslavovat. Role hrdiny bude nejlépe sedět Harrisovi – a na tom také zůstalo.

Elizabeth se nesměle vmísila: „Ale povídá se, že van Meer…“

Harris se chopil nože a pustil se do rozřezávání pečeně. „Také jsem zaslechl něco v tom smyslu.“ Zavrtěl hlavou a usmál se.

„Chudák Van. Jestli se někdo nehodí do role hrdiny, pak je to on.

A je to názor nejen můj, ale také mých nadřízených.“

Nic si nepamatuje! zhrozil se Renslow. Amnézie. Diskutovat s Harrisem znamená hádat se s člověkem, který ztratil paměť.

Elizabeth se zvedla k odchodu. „Lituji, Steve, ale už musím jít.“

Podala mu ruku. „Jsem tak ráda, že jsi… to všechno přežil,“

Harris se chystal něco odpovědět, ale Elizabeth už byla za dveřmi. Renslow se za ní otočil. Nebyl si tím zcela jist, ale zdálo se mu, jako by v jejích očích zahlédl slzy. Nemohl si to srovnat v hlavě: Elizabeth, žena tvrdá jako kámen, a slzy? Až dosud měl za to, že jediné emoce, jichž je jeho žena schopna, jsou vztek a zlost.

„Takové jsou ženy,“ zasmál se Harris. „Není nic příjemnějšího než role hrdiny, co?“ otočil se k němu zprudka Renslow. Harris odložil rozmyslně vidličku a nůž a pečlivě si otřel rty ubrouskem. „Co myslíš, že ti na to odpovím, Ale? Měl jsem ji snad odmítnout? Už předtím mě chtěli odepsat a odložit k ledu, tolik jsi snad věděl. Už pro mě měli nachystaný pěkný úřednický stoleček ve Washingtonu. Takzvaný odkládací. Heleď, něco ti povím: nevím přesně, co se tam dole všechno zběhlo – a ani to nechci vědět! Oni budou drbat za ušima mě – a na oplátku já je.

Ruka ruku myje. Kápě kajícníka a ronění slzí ještě žádnýho mrtvýho nevrátily k životu, kamaráde. A když už jsme u toho, nepamatujise, že by ti kdy náš brýlatý přítel Van tak moc přirost k srdci.“

Renslow vyskočil od stolu tak prudce, že se talíř i hrníček vysypaly na podlahu. Harris pošoupl židli od stolu. Renslow si ho chvíli měřil studeným pohledem, pak se beze slova otočil a vyšel z pokoje.

Náhle pocítil vnitřní uspokojení. Možná že po celá ta léta netoužil po ničem jiném, než zahlédnout v Harrisových očích ten narůstající příval strachu…?

„Allarde…“ Čekala na něho ve výklenku na chodbě. Sotva se otočil, ocitla se mu v náručí. „Nevěděla jsem, zda mám plakat, nebo ječet,“ mumlala mu do ramene.

„Nikdy jsi ho neznala,“ odpověděl, „nikdy jsi nepoznala jeho pravou podobu.“

Zavrtěla pomalu hlavou. „V tom to není.“ Bylo cítit, že se soustřeďuje, aby znovu nabyla sebevlády, a když se jí to podařilo, měkce Renslowa odstrčila. „Mluvila jsem s každým, koho jen trochu znám. Většina z nich si prakticky na nic nevzpomíná s výjimkou jednoho, Bestie Meslinského.“ Tvář se jí zkroutila bolestí. „Bestie si pamatuje naprosto všecko. Ten nezapomněl nic.“

Ohlédla se zpět ke dveřím Harrisova pokoje. „Hnusilo se mi, co říkal o Vanovi.“

„Harris nemá srdce,“ odpověděl. „Nikdy ho pro nikoho neměl, vid?“

Renslow opatrně zaváhal. „To musíš vědět ty, Elizabeth. Co myslíš?“

Smutně přikývla na souhlas. „Myslím, že pro nikoho.“ Natáhla si rukavice. „Požádal bys u recepce, aby mi zavolali taxíka?“

„Můžeme jet spolu,“ vyhrkl automaticky. „Myslela jsem, že máš nějakou schůzku.“ Tvář měla odvrácenou, ale Renslowovi se zdálo, že se potají usmívá. „Nic takového, co by se nedalo odložit nebo zrušit.“

„Myslím, že mám chut vrátit se domů,“ pravila klidně.

„Malý Howie tě nechává pozdravovat. Speciálně mi to nakázal.“

Konečně k němu vzhlédla a Renslow ji objal paží kolem ramen v konejšivém gestu. „Je toho spousta, o čem si musíme popovídat.“Elizabeth dlouho neodpovídala. Jen pod rukou cítil, jak v ní zvolna, jakoby tenkým pramínkem povoluje napětí.

„Máme toho spolu hodně co dohánět,“ odpověděla prostě.

Epilog

Z celkového počtu sto čtyřiceti námořníků a důstojníků, tvořících posádku Aljašky, se do jejího potopení podařilo zachránit sedmdesát dva mužů. Poté klesla ponorka ke dnu a spočinula v hlubině téměř tří set metrů. O čtyři dny později lokalizovaly Aljašku záchranné plavidlo Ortoian, speciálně vybavené pro vyprošťování ponorek, a hlubinná sonda Avalon, samohybný batyskaf, schopný pohybu po dně. Bylo zjištěno, že v hermeticky uzavřených komorách přetlakového trupu se ukryly dvě skupiny přeživších mužů. Jednu skupinu se podařilo vyprostit, včetně strojního inženýra poručíka Earla Messiera a radisty první třídy Michaela Dritze. Celkový počet zachráněných tak dostoupil devadesáti šesti. Avalonu se nepodařilo zachránit druhou skupinu lapených mužů dříve, než tato spotřebovala zásoby vzduchu. Mezi nimi zahynuli (mimo jiné): intendant první třídy Joseph Perez, poručík William Spencer, nadporučík Michael Constanza, poručík Frank MacGowan, druhý strojník Frederick Fuhrman, pomocný zdravotník třetí třídy Nicholas Geranios.

Dva měsíce po zkáze Aljašky se v New Londonu a ve Washingtonu sešla oficiální vyšetřovací komise, aby stanovila příčiny, vedoucí ke ztrátě Aljašky, a osoby, nesoucí za tuto ztrátu odpovědnost. Jednání byla neveřejná a ani tisku nebyly podány žádné informace. Se zpožděním tří měsíců byly zveřejněny pro potřebu masově sdělovacích prostředků pouze její některé méně podstatné pasáže. Zpráva podala celkově příznivé hodnocení činnosti a jednání korvetniho kapitána Marka van Meera a MUDr.

Abrahama Schulmana, poručíkav propůjčené hodnosti. Oba obdrželi vyznamenání in memoriam.

Korvetnímu kapitánovi a veliteli nešťastné ponorky Stephenu Poindexteru Harrisovi se dostalo zvlášt uznalého hodnocení a byl vyznamenán Křížem válečného námořnictva USA. O čtyři měsíce později oznámil ke všeobecnému překvapení kapitán Harris, že opouští aktivní vojenskou službu a že vyhlašuje svou kandidaturu na křeslo senátora za stát Massachusetts. Nehledě na slušnou finanční podporu, již se mu ve volební kampani z různých kruhů dostalo, byl kapitán Harris ve volbách výrazně poražen. Volební odborníci připsali jeho drtivou porážku zejména té okolnosti, že se Harrisovi nepodařilo získat hlasy dělnických voličů.

Korvetní kapitán Allard Renslow se vzdal další služby ve válečném námořnictvu USA a stal se členem vedení aktivistické organizace Občanská bdělost. V průběhu občanské kampaně, kterou tato organizace vyhlásila proti jmenování jistého Caleba Wardena do funkce ministra zahraničí, vystoupil Allard Renslow několikrát jako korunní svědek a mluvčí opozice. Po ukončení kampaně adoptovali Elizabeth a Allard Renslowovi pozůstalého Meerova syna Jimmyho a odstěhovali se do Chevy Chase. Jimmy van Meer studuje nyní s vyznamenáním ve vojenském učilišti a po absolutoriu se chystá podat přihlášku k přijímacím zkouškám na vojenskou akademii ve West Pointu.

Caleb Warden nebyl Senátem potvrzen do funkce ministra zahraničí.

Ačkoli se mu podařilo s úspěchem vzdorovat útokům a obviněním, jež proti němu vznesla organizace Občanská bdělost v souvislosti s jeho účastí a podílu na incidentu s Aljaškou, táž organizace následně předložila příslušnému výboru amerického Senátu obsáhlou dokumentaci, z níž nad vší pochybnost vyplynulo, že jmenovaný použil informací, jichž se mu dostalo v souvislosti s výkonem jeho předchozí funkce, k osobnímu obohacení, a to tak, že pro svou osobní potřebu zakoupil akcie společnosti Bulger Engineering bezprostředně před tím, než tato společnost obdržela finančně nesmírně lukrativní vládní zakázku. Pan Renslow z výboru Občanské bdělosti vypověděl, že panWarden byl zpraven o Chystající se vládní zakázce předem, a že měl tudíž možnost ovlivnit rozhodnutí, jímž byl celý kontrakt zadán společnosti Bulger. Caleb Warden se po své neúspěšné kampani vrátil do města Golumbus ve státě Georgia, kde se údajně věnuje sepisování traktátu o politice a náboženství, na jehož dokončení již obdržel od nakladatele miliónovou zálohu.

Admirál Stewart Cullinane odešel dobrovolně do předčasného důchodu, přestože vyšetřovací komise vojenského námořnictva revokovala svou zprávu, obsahující kritické poznámky ohledně admirálovy činnosti během krize s Aljaškou. Poté Cullinane kandidoval ve volbách ve státě New York a získal křeslo v místním zákonodárném shromáždění.

Během jednání senátního výboru o otázce Wardenovy kandidatury na funkci ministra zahraničí svědčí kapitán Jacob Oxley živě ve Wardenův prospěch. Jak už se někdy stává, Oxley se při výslechu před senátním výborem nešťastně prořekl a nechtěně tak potvrdil oprávněnost obvinění, jež před týmž výborem uplatňoval svědek Občanské bdělosti Allard Renslow, v tom smyslu, že se Warden ocitl v postavení „kolize zájmů.“

Kapitán Oxley byl přeložen a slouží jako proviantní důstojník na letecké základně válečného námořnictva v Aganě na ostrově Guam.

Poručík Anthony Cermak odešel do výslužby a otevřel si exkluzívní restauraci „Koňská dávka“ ve městě Carmel v Kalifornii. Ve skleněné vitrině u vchodu je vystavena láhev Chateau Latife-Rothschild, ročníh 1959. Vedle skřínky je uloženo kladívko s malou cedulkou: ROZBIJTE V PŘÍPADĚ NOUZE.

Torpédový střelec první třídy Caesar Meslinsky byl převelen na ponorku Michigan. Později požádal o přeložení na pevninu. Podle nezaručených zpráv tráví většinu volného času v muzeích a veřejných knihovnách. K nejcennějším trofejím své knižní sbírky řadí malou knihu básní, která kdysi patřila do vlastnictví jeho představeného na Aljašce Marka van Meera.

Poddůstojník Ernest Gradow byl propuštěn z nemocničního ošetřování pouhý týden poté, co bylapotopena Aljaška. Jeho manželku Florence propustili z nemocnice o týden později. Ernest Gradow byl zažalován pro trestný čin rozkrádání majetku ve státním vlastnictví, ale soud posléze kvalifikoval celý případ jako prostou krádež. Rozsudek zněl na tři měsíce podmíněné ztráty, s propadnutím veškerého platu a požitků pro stejnou dobu. Přes záznam, učiněný v tomto smyslu v jeho osobních kádrových materiálech, se rozhodl setrvat v aktivní službě u válečného námořnictva USA.

Poručík Jeffrey Udall požádal o uvolnění ze služby a přijal místo u Bechtel Corporation. Později přijal nabídku místa u Consolidated Reactors a vyznamenal se tam při likvidaci havárie, k níž došlo v atomové elektrárně Camden. Během záchranných prací byl vystaven ozáření v dávce nad kritickou hranici, obdržel slušné odstupné a vrátil se opět do státních služeb, tentokrát jako specialista při Státní komisi pro jaderné výzkumy.

Cheryl Learyová se přestěhovala z New Londonu ke svým rodičům do Chicaga. Provdala se za vysoce postaveného reklamního odborníka při chicagském úřadě společnosti Walter Thompson a toho času žije spolu s manželem a jeho dvěma dětmi v Glen Ellynu.

U příležitosti pátého výročí zkázy Aljašky byla v loděnicích Electric Boat Company v Grotonu spuštěna na vodu nová ponorka, pod označením SSBN 742. Pokřtěna byla jménem Aljaška. Z důstojníků, kteří sloužili na původní Aljašce, se nenápadného ceremoniálu iniciace lodi zúčastnil pouze Stephen Harris. Byl hojně fotografován a šéf jeho volebního štábu použil získaných snímků jako předvolebního reklamního hitu při Harrisově druhém, rovněž však neúspěšném pokusu získat mandát ve státní legislatuře.

Nikým nepoznán přihlížel malé slavnosti úplně ze zadní řady jistý Caesar Meslinsky. Po skončení ceremoniálu se Meslinsky poprvé po pěti letech zastavil v baru hotelu Groton Motor na skleničku a zpil se pod obraz. Z baru ho muselo vynášet hned několik mužů najednou.

THOMAS N. SCORTYA FRANK M. ROBINSON Ponorka Z anglického originálu The Gold Crew, vydaného nakladatelstvím Warner Books, Inc., New York 1981, přeložil Jaroslav Rek. Kresba na obálce Miroslav Jiránek.

Typografie Milan Jaroš.

Vydání první. Praha 1988.

Vydalo Nakladatelství Svoboda

**********************

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai