Darren O´Shaughnessy

Darren Shan 01. Madame Okta

PROLOG

Odjakživa mě fascinovali pavouci. Když jsem byl menší, sbírával jsem je. Celé hodiny jsem prohraboval zaprášenou starou kůlnu v zadním koutě naší zahrady a pátral jsem po pavučinách, v nichž ti osminozí dravci číhají. A jen co jsem nějakého našel, odnesl jsem si ho a vypustil ho u sebe v ložnici.

Maminka z toho bývala zlostí bez sebe!

Obyčejně se pavouk tak po jednom dvou dnech někam vytratil a už se neobjevil, ale někdy se zdržel delší dobu. Měl jsem jednoho, který si upředl pavučinu nad mojí postelí a držel tam hlídku skoro měsíc. Když jsem šel spát, vždycky jsem si představoval, jak se pavouk přikrade dolů, vplíží se mi do úst, sklouzne dolů hrdlem a naklade mi do břicha spoustu vajíček. A po nějaké době se pavoučata proklubou a sežerou mě zevnitř zaživa.

Když jsem byl malý, strašně rád jsem se nechával děsit.

A když mi bylo devět, máma a táta mi dali malého samečka tarantule. Nebyl ani jedovatý ani moc velký, ale byl to ten nejbáječnější dárek, co jsem kdy dostal. Hrál jsem si s tím pavoukem skoro celou dobu, co jsem byl vzhůru. Dával jsem mu nejrůznější pamlsky: mouchy a šváby a maličké červíky. Úplně jsem ho rozmazlil.

Jenomže jednou jsem provedl něco hloupého. Díval jsem se na kreslený film, ve kterém jednoho hrdinu vcucl vysavač. Nic se mu nestalo. Prodral se ven z pytlíku, byl samý prach a špína a zuřil jako pes. Byla to náramná švanda.

Tak velká švanda, že jsem to sám zkusil. S tarantulí.

Snad bych ani nemusel říkat, že to neproběhlo nachlup stejně jako v tom kresleném filmu. Pavouka to rozsekalo na kousky. Hodně jsem brečel, ale na slzy bylo pozdě. Můj mazlíček byl po smrti, a to mou vinou, a nic jsem s tím nemohl dělat.

Když rodiče zjistili, co jsem provedl, řádili tak, že div nespadla střecha domu – tarantule je stála dost peněz. Říkali, že jsem nezodpovědný hlupák a že mi už nikdy nedovolí mít zvířátko, i kdyby to měl být obyčejný pavouk ze zahrady.

Tak daleko v minulosti jsem s vyprávěním začal ze dvou důvodů. První vám bude jasný, až se vyprávění rozvine. A tady je ten druhý:

Jde o pravdivý příběh.

Nečekám, že mi budete věřit – sám sobě bych nevěřil, kdybych to neprožil – ale je to tak. Všechno, co v téhle knize popisuji, se stalo, a stalo se to tak, jak to říkám.

Potíž se skutečným životem je v tom, že když uděláte nějakou pitominu, normálně za to zaplatíte. V knihách můžou hrdinové nasekat chyb, kolik se jim zlíbí. Je úplně jedno, co dělají, stejně všechno skončí dobře. Porazí padouchy a škody napraví a nakonec je všechno prostě éňo ňéňo.

Ve skutečném životě vysavače zabíjejí pavouky. Když vejdete na rušnou ulici a nerozhlédnete se, srazí vás auto. Když spadnete ze stromu, zlámete si pár kostí.

Skutečný život je zlý. Je krutý. Kašle na hrdiny a na šťastné konce a na to, jak by věci měly být. Ve skutečném životě se dějí nehezké věci. Lidé umírají. Prohrávají. A často vítězí zlo.

Jednoduše jsem chtěl, aby tohle bylo jasné dřív, než začnu vyprávět.

Ještě něco: doopravdy se nejmenuji Darren Shan. V téhle knize je všechno pravda, ovšem až na jména. Musel jsem je změnit, protože… však to pochopíte, než se dostanete ke konci.

Nepoužil jsem žádná pravá jména, ani své, ani sestřino, ani jména kamarádů nebo učitelů. Žádná. Dokonce vám ani nepovím, jak se jmenuje město a stát, kde žiju. Neodvážím se to prozradit.

Ale to by na úvod mělo stačit. Jestli jste připravení, dáme se do toho. Kdyby to byl vymyšlený příběh, začal by v noci, zuřila by bouře, houkaly sovy a zpod postele by se ozývalo chřestění. Jenomže on to je pravdivý příběh, a tak musím začít tam, kde to doopravdy začalo.

A začalo to na záchodě.

PRVNÍ KAPITOLA

Byl jsem na školním záchodě, seděl jsem a tiše jsem si prozpěvoval. Kalhoty jsem měl natažené. Zašel jsem sem před koncem hodiny angličtiny, protože mi nebylo dobře. Náš učitel pan Dalton je v těchhle záležitostech bezva. Je chytrý a pozná, kdy to hrajete a kdy mluvíte vážně. Když jsem zvedl ruku a oznámil, že mi je zle, podíval se na mě jedním očkem a hned na to, ať tedy jdu na záchod.

„Zbav se všeho, co tě trápí, Darrene,“ poznamenal, „a pak zase hybaj zpátky.“

Kdyby byli všichni učitelé stejně chápaví, jako je pan Dalton.

Nakonec mi tak zle nebylo, ale pořád ani ne úplně dobře. Proto jsem na záchodě zůstal. Slyšel jsem, jak odzvonili konec hodiny a jak se všichni vyřítili ze třídy ven k polední přestávce. Rád bych šel za nimi, ale věděl jsem, že kdyby mě pan Dalton viděl na dvoře tak brzy, nebyl by nadšený. Když ho oblafnete, nezuří, ale ztichne a celé věky s vámi nemluví, a to je skoro horší, než kdyby na vás řval.

A tak jsem seděl, pobrukoval si, díval se na hodinky a čekal jsem. A potom jsem zaslechl, jak na mě někdo volá.

„Darrene! Hej, Darrene! Spad jsi do mísy nebo co?“

Zazubil jsem se. Byl to Steve Leopard, můj nejlepší kamarád. Steve se ve skutečnosti jmenuje Leonard, ale všichni mu říkají Steve Leopard. A nejenom proto, že ta slova znějí podobně. Steve býval to, čemu maminka říkává „nezkrotné děcko“. Kam přišel, tam byl rambajz, zaplétal se do rvaček, kradl v obchodech. Kdysi dávno – byl ještě v kočárku – si našel ostrý klacík a štouchal s ním do kolemjdoucích žen (nebudu vás nechávat hádat, kam mířil!).

Kam přišel, tam se ho báli a nesnášeli ho. Pro mě to ale neplatilo. Byl jsem jeho kamarád už od Mateřské školy Marie Montessoriové, to jsme se prvně potkali. Máma říká, že mě přitahuje právě jeho divokost, ale já si prostě myslím, že je to bezva kluk a je s ním zábava. Má prchlivou povahu, a když mu ujedou nervy, dělá pěkný cirkus, ale v takovém případě já jednoduše odejdu a vracím se, až když se zase uklidní.

Za ty roky se Stevova pověst vylepšila – jeho maminka ho brala ke spoustě dobrých výchovných poradců a ti ho naučili, jak se má ovládat –. ale na školním dvoře je pořád dost profláknutý a nikdo, ani ti větší a starší, se do něj nenaváží.

„Nazdar, Steve,“ odpověděl jsem. „Tady.“ A praštil jsem do dveří, aby věděl, za kterými jsem.

Přispěchal a otevřel si. Když uviděl, že sedím, ale mám kalhoty natažené, usmál se. „Hodil jsi šavli?“ zajímal se.

„Ne.“

„A myslíš, že to na tebe ještě přijde?“

„Možná,“ připustil jsem. A pak jsem se najednou předklonil a vydal jsem hnusácký zvuk. Blééé! Jenže Steve Leopard mě moc dobře znal, než aby se nechal napálit.

„Když už jsi ohnutej, vylešti mi boty,“ navrhl – a zasmál se, když jsem dělal, jako bych mu plival na boty a drhl je kusem záchodového papíru.

„Uteklo mi něco ve třídě?“ zeptal jsem se a zase jsem se narovnal.

„To tak.“ ušklíbl se. „Obvyklý kydy.“

„Už máš ten úkol z dějáku?“ zeptal jsem se.

„Ale ten je až na zejtra, ne?“ zneklidněl. Steve na domácí úkoly zapomíná pořád.

„Na pozejtří,“ opravil jsem ho.

„Jo tak,“ odlehlo mu. „Ještě lepší. Já myslel…“ Zarazil se a začal se mračit. „Hele, počkej. Dneska je čtvrtek. Takže pozejtří…“

„Dostal jsem tě!“ křikl jsem a praštil jsem ho do ramene.

„Au!“ zarval. „To bolí.“ Mnul si rameno, ale mně bylo jasné, že ho to doopravdy nebolelo. „Jdeš ven?“ chtěl vědět potom.

„Spíš mě napadlo, že zůstanu tady a budu se kochat výhledem,“ zapřel jsem se pohodlně na prkýnku.

„Neblbni,“ ucedil. „Když jsem odcházel, prohrávali jsme pět jedna. Teď už to bude nejspíš o šest nebo o sedm. Potřebujem tě.“ To mluvil o fotbale. Hrajeme ho každou polední přestávku. Moje mužstvo obyčejně vyhrává, ale přišli jsme o hodně těch nejlepších hráčů. Dave Morgan si zlomil nohu. Whiteovi se odstěhovali a Sam White přešel na jinou školu. A Danny Curtain přestal fotbal hrát, aby mohl celé poledne dolejzat za Sheilou Leighovou, za kterou pálí. Mamlas!

Já jsem v mužstvu nejlepší krajní útočník. Máme lepší záložníky a obránce a Tommy Jones je nejlepší brankář z celé školy. Jenže já jsem jediný, kdo dokáže hrát dopředu a dát bez zaváhání pokaždé čtyři pět gólů.

„Tak jo,“ vstal jsem. „Zachráním vás. Tenhle tejden jsem každej den dal hattrick. Škoda s tím teď přestat.“

Minuli jsme starší kluky – jako obyčejně byli u umyvadel a hulili – a já jsem spěchal ke skříňce, abych se mohl přezout do kopaček. Míval jsem jedny báječné, vyhrál jsem je v soutěži o nejlepší slohovou práci. Ale před pár měsíci luply tkaničky a po stranách se guma začala odchlipovat. A taky mi vyrostly nohy. Ty kopačky, co mám teď, jsou fajn, ale už to není ono.

Když jsem se dohrabal na hřiště, prohrávali jsme tři osm. Vlastně to není pořádné hřiště, jen dlouhý kus dvora a na protějších stěnách namalované brány. Ten, kdo je maloval, byl kus blbečka, protože na jednom konci udělal břevno moc vysoko a na druhém moc nízko.

„Zádnej strach, bombardák Shan je tady!“ rozkřikl jsem se a vyběhl jsem na hřiště. Hodně hráčů se rozesmálo nebo začalo vrčet, ale stejně jsem si všiml, že spoluhráči ožili a protihráči si začali dělat starosti.

Začal jsem parádně, v jediné minutě jsem dal dva góly. Vypadalo to, že bychom to mohli dotáhnout na remízu nebo i vyhrát. Čas ale letěl. Kdybych přišel dřív, bylo by to v pohodě, ale zrovna když jsem se pořádně rozjížděl, začalo zvonit, a tak jsme prohráli sedm devět. Když jsme odcházeli ze hřiště, vběhl na dvůr Alan Morris, lapal po dechu a byl ve tváři rudý jako rak. To jsou moji nejlepší kamarádi: Steve Leopard, Tommy Jones a Alan Morris. Nejspíš budeme nejdospělejší čtyřka na celém světě, protože jen jeden z nás – Steve – má přezdívku.

„Mrkejte, co jsem našel!“ hulákal Alan a mával nám před nosy ušmudlaným kusem papíru.

„Co to je?“ zeptal se Tommy a pokusil se papír chytit.

„To je –“ začal Alan, ale zmlkl, protože se na nás rozkřikl pan Dalton.

„Vy čtyři tam! Dovnitř!“ zaburácel.

„Už jdeme, pane Daltone!“ zahromoval na oplátku Steve. Steve je oblíbencem pana Daltona a projdou mu i věci, co by nám ostatním neprošly. Jako třeba když při vyprávění občas používá silnější slova. Kdybych já použil ty výrazy, co on, už dávno bych dostal co proto.

Jenže pan Dalton má pro Steva slabost, protože Steve je unikát. Někdy ve škole exceluje a všechno udělá skvěle, jindy není s to napsat vlastní jméno. Pan Dalton říká, že Steve je tak trochu jednostranně fenomenální, což je prý vědecký termín a znamená to, že je blbeček a génius naráz!

Každopádně ani Stevovi, i když je mazánek pana Daltona, by pozdní příchod do třídy neprošel. A tak musel Alanův nález počkat, ať už to je co to je. Trousili jsme se dovnitř, po zápase jsme byli zpocení a utahaní a čekala nás další hodina.

Vůbec jsem netušil, že ten Alanův tajuplný lístek změní můj život navždycky. A k horšímu!

DRUHÁ KAPITOLA

Po poledni jsme měli zase pana Daltona na děják. Probírali jsme dějiny druhé světové války. Mě to moc nebralo, ale Steve si myslel, že to je bezva. Baštil všechno, co mělo něco společného se zabíjením a válkou. Často říkal, že až vyroste, chtěl by být žoldákem – vojákem, co bojuje za prachy. A myslel to vážně!

Po dějáku jsme měli matyku a – k neuvěření! – potřetí pana Daltona. Náš matykář byl nemocný, a tak za něj museli ostatní suplovat, jak nejlíp uměli.

Steve byl v sedmém nebi. Měl svého nejoblíbenějšího učitele tři hodiny po sobě! Pana Daltona jsme na matematiku měli poprvé, a tak se Steve začal předvádět. Vykládal mu, kam jsme se dostali v učebnici, a vysvětloval mu některé složitější problémy, jako kdyby mluvil s děckem. Panu Daltonovi to nevadilo. Byl na Steva zvyklý a věděl docela přesně, jak ho zvládat.

Obyčejně má pan Dalton všechno pevně v rukou – při jeho hodinách je zábava, ale vždycky si z nich taky něco odneseme – Jenže v matematice zrovna moc nevyniká. Snažil se, jak mohl, ale bylo vidět, že toho má fakt nad hlavu, a tak zatímco se pokoušel udržet nad vodou – byl zahrabaný v učebnici, Steve seděl vedle a trousil užitečné návrhy –. my ostatní jsme se začali vrtět a potichu si povídat a posílat si psaníčka.

Já jsem napsal Alanovi a dožadoval jsem se toho záhadného papírku, který přinesl. Nejdřív jej odmítl nechat kolovat, ale když jsem ho zasypával vzkazy dál, konečně to vzdal. Tommy sedí jenom dvě řady od něj a dostal se k tomu první. Rozložil lístek a začal si jej prohlížet. Obličej se mu při tom rozzářil a brada klesla. Brzy, jen co si to třikrát pročetl a poslal to mně, jsem pochopil proč.

Byl to letáček, reklamní poutač na nějaký kočovný cirkus. Nahoře byl obrázek vlčí hlavy. Vlk měl otevřenou tlamu a ze zubů mu kapaly sliny. Dole byly obrázky pavouka a hada a i ti vypadali pěkně zle.

A kousek pod vlkem stálo velkými červenými písmeny:

CIRCO MOSTRUOSO

Pod tím pak menším písmem:

Jen jediný týden můžete vidět circo mostruoso!!

PŘIJĎTE!

PŘEDSTAVÍ SE VÁM

SIVA A SIRSA – BLÁZNIVĚ OHEBNÍ BLÍŽENCI!

HADÍ CHLAPEC! VLČÍ MUŽ! GERTA ZUBATÁ!

LARTEN HROOZLEY A CVIČENÁ PAVOUČICE

MADAME OKTA!

ALEXANDR LUNT! VOUSATÁ DÁMA! RUDY VON RUKA!

RHAMUS PUPKEDUO – NEJTLUSTŠÍ MUŽ SVĚTA!

Níž pod tím byla adresa, na niž lze zakoupit lístky a dozvědět se, kde se představení koná. A úplně dole, hned nad obrázky hada a pavouka, byla výstraha:

NENÍ PRO LEKAVÉ!

PŘIJÍMÁME JEN ZÁVAZNÉ OBJEDNÁVKY!

„Circo Mostruoso?“ zadrmolil jsem si pro sebe. Circo bude italsky cirkus… a to druhé slovo… že by monstrózní? Zrůdy? Panoptikum zrůd! Vážně je to ono? Vypadá to tak.

Začal jsem si letáček pročítat znovu, pohroužil jsem se do prohlížení obrázků a do popisů účinkujících. Přesně řečeno jsem se pohroužil tolik, že jsem zapomněl na pana Daltona. A vzpomněl jsem si na něj až v okamžiku, kdy mi došlo, že nastalo ticho. Zvedl jsem hlavu a spatřil jsem, že Steve stojí vepředu sám. Vyplázl na mě jazyk a zašklebil se. Ucítil jsem, jak mi vstávají chlupy na zátylku, ohlédl jsem se pres rameno – a pan Dalton tam stál, špulil rty a četl si leták.

„Co to má být?“ štěkl a vyškubl mi papírek z rukou.

„Je to letáček, pane,“ vysvětlil jsem.

„Kde jsi k němu přišel?“ chtěl vědět. Tvářil se velice navztekaně. Ještě nikdy jsem ho tak vytočeného neviděl. „Kde jsi k němu přišel?“ zopakoval otázku.

Nervózně jsem si olízl rty. Nevěděl jsem, co mám říct na vysvětlenou. Nechtěl jsem do toho namočit Alana – a věděl jsem, že Alan se sám nepřihlásí: dokonce i jeho nejlepším kamarádům je jasné, že není zrovna největší hrdina na světě. Jenže můj mozek měl zařazeno na tu nejnižší rychlost a já jsem si nedokázal vymyslet žádnou rozumnou lež. Naštěstí se do toho vložil Steve.

„Je to moje, pane,“ prohlásil.

„Tvoje?“ zamrkal pomalu pan Dalton.

„Našel jsem to u zastávky autobusu, pane,“ rozvíjel to Steve dál. „Zahodil to nějaký starší kluk. Připadalo mi to zajímavé, tak jsem to sebral. Chystal jsem se, že se vás na to zeptám na konci vyučování.“

„A tak.“ Pan Dalton se snažil nevypadat polichoceně, ale bylo jasné, že je. „To je něco jiného. Na zvídavosti není nic zlého. Posad se, Steve.“ Steve poslechl. Pan Dalton vzal kousek plasticinu a připevnil jím plakátek na tabuli.

„Kdysi dávno,“ začal a poklepal na plakátek, „se pořádala skutečná panoptika zrůd. Ziskuchtiví lotři drželi v klecích lidi s malformacemi a –“

„Pane učiteli, co znamená s malformacemi?“ zeptal se někdo.

„Se znetvořeními. Vypadali jinak než ostatní.“ vyložil pan Dalton. „Třeba lidi se třema rukama nebo se dvěma nosy; lidi bez nohou; neobvyklí čahouni nebo neobvyklí mrňavci. A tyhle nešťastníky, kteří nebyli jiní než my všichni, jen jinak vypadali, ty ti ničemové vystavovali a říkali jim poutové zrůdy. Vybírali od zvědavců vstupné za to, že mohli ty nebožáky okukovat, a vybízeli je, ať se jim smějí a dobírají si je. Málo jim platili, bili je, dávali jim místo oblečení jen hadry a nikdy jim nedovolovali se mýt.“

„To byla ale krutost, pane učiteli.“ vypískla Delaina Priceová, která sedí skoro vepředu.

„Jistě.“ souhlasil. „Panoptika zrůd byla krutá, obludná. Proto jsem se tak rozčílil, když jsem tohle uviděl.“ Strhl plakátek z tabule. „Zakázali je už před mnoha lety, ale čas od času se proslechne, že se pořádají dál.“

„A vy si myslíte, že to Circo Mostruoso je opravdové panoptikum zrůd?“ zeptal jsem se.

Pan Dalton si znovu pročetl letáček a pak zavrtěl hlavou. „Pochybuji,“ utrousil. „Nejspíš to bude jen nějaký krutý žert. Nicméně,“ dodal, „pokud by to bylo opravdové, pevně doufám, že nikoho by ani ve snu nenapadlo tam jít.“

„Ne, jasně že ne, pane učiteli,“ ujišťovali jsme ho jeden pres druhého.

„Tahle panoptika totiž byla úděsná,“ zakončil. „Předstírala, že jsou jako normální cirkus, ale byla to semeniště zla. Každý, kdo by takové panoptikum navštívil, by byl stejně zlý jako lidé, co je zřizovali.“

„To by člověk musel vážně být úchylný, aby toužil tam jít, pane učiteli,“ souhlasil Steve. A pak se podíval na mě, mrkl a nahlucho, jen rty vyslovil: „Jdem tam!“

TŘETÍ KAPITOLA

Steve přemluvil pana Daltona, aby mu dovolil plakátek si nechat. Tvrdil, že si ho chce připevnit v ložnici na stěnu. Pan Dalton nejdřív nechtěl, ale pak si to rozmyslel. Než mu jej ale podal, odstřihl zezdola adresu.

Po škole jsme se všichni čtyři – já, Steve, Alan Morris a Tommy Jones – sešli na dvoře a lesklý papír plakátku jsme si prohlíželi.

„Určitě to bude jenom vtip,“ prohlásil jsem. „Proč?“ nadhodil Alan.

„Protože vystavovat zrůdy na poutích je zakázaný,“ vysvětlil jsem mu. „Vlčí muži a hadí chlapci; dávno to je nezákonný. Říká to i pan Dalton.“

„Není to vtip!“ nedal se Alan.

„Kdes to vzal?“ napadlo Tommyho.

„Ukrad jsem to,“ pípl Alan. „Je to mýho staršího bráchy.“ Alanův starší bratr Tony Morris byl největší grázlík na škole, dokud ho nevyhodili. Byl veliký a zlý a ošklivý.

„Tys to ukrad Tonymu?“ zděsil jsem se. „A už jsi sepsal závět?“

„Nedozví se, že jsem to byl já,“ bránil se Alan. „Měl to v kalhotách, co máma hodila do pračky. Když jsem to sebral, strčil jsem mu tam místo toho čistej list papíru. Bude si myslet, že se tisk smyl.“

„Chytrý,“ ocenil to Steve.

„Kde k tomu Tony přišel?“ zeptal jsem se.

„Venku na ulici potkali jednoho chlápka,“ vysvětlil Alan. „Jednoho z těch účinkujících. Pana Hroozleyho.“

„To je ten s pavoukem?“ nadhodil Tommy.

„Jo,“ kývl Alan, „až na to, že pavouka s sebou neměl. Byla tma a Tony se vracel z hospody.“ Tonymu ještě není dost let, aby mu v hospodě směli nalít, ale motá se kolem starších kluků a ti mu pití kupují. „Pan Hroozley Tonymu dal ten papír a pověděl mu, že ve městě je kočovný panoptikum zrůd, co po celým světě pořádá tajný přestavení. Říkal, že lístky si můžete koupit, jenom když máte plakátek, a ty že dávají jen lidem, kterým veřej. A že o tom panoptiku nemá kdekomu vykládat. Já se to dozvěděl jen proto, že Tony byl v náladě – jako vždycky, když se napije – a nedokázal držet zobák.“

„Kolik stojí lístek?“ zajímal se Steve.

„Patnáct liber,“ ohlásil Alan.

„Patnáct liber!“ zavyli jsme sborem.

„Nikdo nevyplázne patnáct liber za to, aby se podíval na bandu zrůd!“ odfrkl si Steve.

„Já bych zaplatil,“ namítl jsem.

„Já taky,“ kývl Tommy.

„A já teprv,“ přidal se Alan.

„No jasně,“ souhlasil Steve, „ale my patnáct liber na vyhození nemáme. Takže je to čistě akademická otázka.“

„Co znamená akademická?“ chtěl vědět Alan.

„Že když si ty lístky nemůžem dovolit, je jedno, jestli bysme si je koupili nebo ne,“ vysvětlil Steve. „To je lehký říkat, že by si člověk něco koupil, když ví, že nemůže.“

„A kolik teda máme?“ nadhodil Alan. „Za dva nic.“ vyprskl jsem. Tohle často říkává náš táta. „Já bych šel rád,“ rozesmutnil se Tommy. „Vypadá to náramně.“

„Pan Dalton si to rozhodně nemyslí,“ upozornil Alan.

„Přesně o tom mluvím,“ kývl Tommy. „Když to úča neschvaluje, musí to bejt super. Všechno, co dospělí nesnášej, je obyčejně skvělý.“

„A určitě nemáme dost?“ zeptal jsem se. „Třeba maj dětský slevy.“

„Já mám dojem, že tam děti nepouštěj vůbec,“ prohlásil Alan, ale stejně mi řekl, kolik má. „Pět liber sedumdesát.“

„Já mám přesně dvanáct liber.“ hlásil Steve.

„Já šest liber pětaosumdesát pencí,“ přidal se Tommy.

„A já osum liber pětadvacet,“ oznámil jsem jim. „To je celkem přes třicet liber,“ sečetl jsem z hlavy. „Zejtra dostáváme kapesný. Když to dáme dohr…“

„Jenomže lístky jsou skoro vyprodaný,“ přerušil mě Alan. „První představení bylo včera. Končí to v úterý. Jestli máme jít, musíme zejtra nebo v sobotu, protože jindy nás rodiče večer ven nepustěj. Ten člověk, co dal Tonymu leták, povídal, že na oba ty večery už je skoro vyprodáno. Musíme to koupit dneska večer.“

„No tak je po představení,“ nasadil jsem hrdinský výraz.

„Třeba ne,“ namítl Steve. „Máma má doma v zavařovačce schovaný peníze. Moh bych si něco málo pučit a vrátit to, až dostaneme kapesný.“

„To myslíš ukrást?“ zeptal jsem se.

„To myslím pučit,“ odsekl. „Krádež to je, jenom když to nevrátíš. Co vy na to?“

„Jak ty lístky koupíme?“ nadhodil Tommy. „Zejtra je škola. Večer se nedostanem ven.“

„Můžu se vytratit,“ navrhl Steve. „Koupím to.“

„Jenže pan Dalton ustříh adresu,“ připomněl jsem. „Jak budeš vědět, kam jít?“

„Zapamatoval jsem si to,“ zazubil se. „Tak co, budem tu stát do večera a vymejšlet výmluvy, anebo jdem na to?“

Podívali jsme se na sebe a pak jsme jeden po druhém mlčky přikývli.

„Dobrý,“ uzavřel to Steve. „Makáme domů, já seberu prachy a sejdem se zase tady. Doma řekněte, že jste si někde zapomněli učebnici nebo tak něco. Dáme peníze na hromádku a já dodám zbytek z domova.“

„A co když ty peníze nebudeš moct ukr… – teda si pučit?“ zeptal jsem se.

Pokrčil rameny. „To by byl konec. Ale když to nezkusíme, ani se to nedozvíme. Tak šviháme!“

A tryskem odběhl. Chvilku nato jsme se vzpamatovali i Tommy, Alan a já a vystartovali jsme taky.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Ten večer jsem nedokázal myslet na nic jiného než na panoptikum zrůd. Pokoušel jsem se na něj zapomenout, ale nešlo to, ani když jsem se díval na svoje nejoblíbenější pořady v televizi. Znělo to pošahaně: hadí chlapec, vlčí muž, cvičená pavoučice. Z té jsem byl obzvlášť na větvi.

Máma s tátou si vůbec nevšimli, že se něco děje, zato Annie ano. Annie je moje mladší sestra. Dokáže být maličko otravná, ale většinou je docela fajn. Neběhá za maminkou, nevykládá jí báchorky o tom, jak zlobím, a umí zachovat tajemství.

„Co se ti stalo?“ zeptala se mě při večeři. Byli jsme sami v kuchyni a myli jsme nádobí. „Ale nic.“

„Ale něco jo,“ nedala se. „Celý večer se chováš divně.“

Věděl jsem, že se bude vyptávat pořád dál, dokud se nedozví pravdu, a tak jsem jí pověděl o panoptiku zrůd.

„To zní fantasticky,“ souhlasila, „ale určitě se tam nedostanete.“

„Proč ne?“

„Vsadila bych se, že děti vůbec nepouštěj. Připadá mi to jako věc jenom pro dospěláky.“

„Nejspíš by nepustili pískle jako jsi ty,“ utrousil jsem zlomyslně, „ale nám to v klídku projde.“ Naštvalo ji to, a tak jsem se omluvil. „Promiň, já to tak nemyslel. Jenom se vztekám, protože nejspíš máš pravdu. Annie, já bych dal cokoli, jen abych tam moh jít!“

„Můžu ti pučit svoje šminky,“ nabídla mi. „Když si namaluješ vrásky a tak, budeš vypadat starší.“

Usmál jsem se a pořádně jsem ji objal, což nedělám moc často. „Díky, ségra, ale to bude dobrý. Když se tam dostanem, dobře. Když ne, taky dobře.“

Pak už jsme toho moc nenamluvili. Doutírali jsme nádobí a spěchali zase k televizi. Pár minut nato se vrátil domů tatínek. Pracuje na stavbách hned tam a hned zas tady, a tak chodí pozdě často. Někdy je nabručený, ale ten večer měl dobrou náladu a točil se s Annie na rukou dokola.

„Jestlipak se stalo dneska něco extrovního?“ chtěl vědět, jen co se přivítal s maminkou a dal jí pusu.

„V poledne jsem zase dal hattrick,“ pochlubil jsem se.

„Vážně? No to je paráda. Činíš se.“

Než se tatínek najedl, vypnuli jsme televizi. Má u jídla rád ticho a klid a často se nás u stolu vyptává nebo nám vypráví, co bylo v práci.

Potom maminka odešla k sobě, pořádat alba se známkami. Je filatelistka a bere to velice vážně. Já jsem známky sbíral taky, ale jen když jsem byl menší a pro kdeco jsem se lehko nadchnul.

Nakoukl jsem, jen abych zjistil, jestli nemá nějaké nové známky s exotickými zvířaty nebo pavouky. Neměla. Když už jsem byl u ní, nadhodil jsem něco o panoptikách zrůd.

„Mami,“ začal jsem, „byla jsi někdy v obludáriu?“

„V čem?“ podivila se a dál se soustředila na známky.

„V obludáriu,“ zopakoval jsem. „V panoptiku zrůd. Kde mají vousaté dámy a vlčí muže a hadí chlapce.“

Zadívala se na mě a zamrkala. „Hadí chlapce?“ podivila se. „Co to proboha je, hadí chlapci?“

„To je, když…“ zarazil jsem se, jakmile mi došlo, že sám nevím. „No, na tom nesejde,“ pokrčil jsem rameny. „Bylas tam někdy?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Je to zakázané.“

„A kdyby nebylo a jedna taková pout přijela k nám, šla bys?“

„Nešla,“ prohlásila a otřásla se. „Tyhle věci mě děsí. A kromě toho si myslím, že by to k lidem, co tam ukazují, nebylo poctivé.“

„Jak to myslíš?“ nechápal jsem.

„Jak by se tobě líbilo, kdyby tě strčili do klece a lidi tě okukovali?“

„Já ale nejsem zrůda!“ urazil jsem se.

„Já vím.“ zasmála se a políbila mě na temeno. „Jsi můj andílek.“

„Mami, nech toho!“ vrčel jsem a uhlazoval jsem si šešulku rukou.

„Ty trumbero,“ usmívala se. „No jen si představ, že bys měl dvě hlavy nebo čtyři ruce a někdo tě ukazoval a lidi si z tebe utahovali. To by se ti asi moc nelíbilo, co?“

„To teda ne,“ připustil jsem a šoural nohama.

„A vůbec, jak tě to s tím obludáriem napadlo?“ zeptala se. „Neponocoval jsi a nedíval ses na nějaký horor?“

„Ne,“ bránil jsem se.

„Víš přece, že tatínek nemá rád, když –“

„Neponocoval jsem u televize, přece to říkám, ne?“ zvýšil jsem hlas. Vždycky je to otrava, když rodiče neposlouchají, co jim povídáte.

„No dobře, pane Uražený,“ utrousila. „Nemusíš hned křičet. Jestli ti moje společnost vadí, běž dolů a pomoz tátovi na zahradě s pletím.“

To se mi nechtělo, ale maminka se zlobila, že jsem se na ni rozkřikl, a tak jsem se sebral a šel do kuchyně. Tatínek vcházel zadem a všiml si mě.

„Tak tady se schováváme,“ zasmál se krátce. „Máš dneska večer nějak napilno, koukám, že ani nemůžeš starému nemohoucímu otci pomoct.“

„Zrovna jsem za tebou šel,“ ohlásil jsem.

„Pozdě,“ ucedil a zouval si holínky. „Právě jsem skončil.“

Díval jsem se, jak si nazouvá pantofle. Má nohy jak koráby. Kupuje si šestačtyřicítky! Když jsem byl menší, vždycky jsem si mu stoupl na nohy a on chodil i se mnou. Bylo to jako na dvou dlouhých skateboardech.

„Co budeš dělat teď?“ zajímal jsem se.

„Psát.“ Táta si dopisuje s lidmi z celého světa, z Ameriky, Austrálie, Ruska i Číny. Tvrdí, že mu dělá dobře udržovat kontakty s globálním sousedstvem, ale já si myslím, že to používá i jako výmluvu, aby si mohl zalézt do pracovny a dát si šlofíka!

Annie si hrála s panenkami a tak. Zeptal jsem se jí, jestli nechce zajít ke mně do pokoje a zahrát si postelový tenis – to používáme ponožku místo míčku a bačkory místo raket –, ale měla plné ruce práce s urovnáváním panenek, protože si hrála, že jsou na výletě.

Šel jsem k sobě do pokoje a stáhl jsem dolů štos komiksů. Mám fůru senzačních komiksů, se Supermanem, Batmanem. Spidermanem a Spawnem. Spawna mám nejradši. Je to superhrdina, který kdysi býval démonem v pekle. Z některých Spawnových příběhů jde vážně děs, ale právě proto se mi tak líbí.

Zbytek večera jsem si četl komiksy a řadil je podle čísel. Svého času jsem si je vyměňoval s Tommym, který má obrovskou sbírku, ale vždycky mi něčím polil obálky a nadrobil mezi stránky, a tak jsem s tím přestal.

Většinou chodívám spát kolem desáté, ale ten den na mě máma s tátou zapomněli, a tak jsem zůstal vzhůru skoro do půl jedenácté. Pak si táta všiml, že se u mě svítí, a zašel nahoru. Předstíral, že se zlobí, ale ve skutečnosti se nezlobil. Tatínkovi moc nevadí, když bývám až do noci vzhůru. To spíš maminka kvůli tomu dělá scény.

„A do postele,“ nakázal mi, „nebo nebudeš ráno k probuzení.“

„Ještě chviličku, tati, jen co uložím komiksy do police a vyčistím si zuby.“

„Dobrá,“ kývl. „Ale dělej.“

Nastrkal jsem komiksy do krabice a tu jsem dal na polici, co mám nad hlavou.

Oblékl jsem se do pyžama a začal jsem si čistit zuby. Dával jsem si načas, drbal jsem je pomalu, a tak jsem se dostal do postele skoro v jedenáct. Ležel jsem a usmíval jsem se. Byl jsem hodně unavený a věděl jsem, že usnu za pár vteřin. Poslední, na co jsem pomyslel, bylo Circo Mostruoso. Přemítal jsem, co je asi zač ten chlapec a jak dlouhý vous má vousatá dáma a co asi dělají Rudy von Ruka a Gerta Zubatá.

PÁTÁ KAPITOLA

Druhý den ráno jsme před vchodem do školy s Tommym a Alanem čekali na Steva, ale do zvonění se vůbec neukázal, a tak jsme museli jít dovnitř.

„Vsadím se, že chrní,“ nadhodil Tommy. „Nedokázal lístky sehnat a teď se nám bojí jít na oči.“

„Takový Steve není,“ namítl jsem. „Doufám, že přinese zpátky aspoň ten plakátek,“ utrousil Alan. „I když tam nemůžem jít, rád bych ho měl. Přilepil bych si ho nad postel a –“

„Ty si ho nikam přilepit nemůžeš, magore!“ rozesmál se Tommy. „A proč ne?“ divil se Alan. „Protože by ho uviděl Tony,“ vysvětlil jsem mu. „A jo,“ připustil Alan zachmuřeně. Při hodině mi bylo bídně. Jako první jsme měli zeměpis a pokaždé, když se mě paní Quinnová na něco zeptala, odpověděl jsem špatně. Obyčejně mi jde zeměpis nejlíp ze všeho, protože toho hodně vím z dob, kdy jsem sbíral známky.

„Copak, ponocovali jsme, Darrene?“ zajímala se učitelka, když jsem se spletl už popáté.

„Ne, paní Quinnová,“ zalhal jsem.

„Já myslím, že ano,“ usmála se. „Máš pod očima kruhy, že by se na nich dalo cvičit.“ Všichni se tomu zasmáli, protože paní Quinnová netrousí žerty zrovna často, a zasmál jsem se i já, i když jsem byl terčem toho žertu.

Dopoledne se táhlo právě tak, jak se čas táhne vždycky, když se člověk cítí podvedený a zklamaný. Celou tu dobu jsem si představoval obludárium. Vybájil jsem si, že jsem jedna z poutových zrůd a majitelem panoptika je hnusák, který všechny práská bičem, i když pracují dobře. Všechny zrůdy ho nenáviděly, ale on byl tak veliký a zlý, že neříkaly nic. Až jednoho dne mě přetáhl a najednou to bylo příliš a já jsem se proměnil ve vlka a ukousl jsem mu hlavu! Všichni mi tleskali a udělali mě novým majitelem.

Bylo to moc pěkně vysněné.

A pár minut před polední přestávkou se otevřely dveře – a hádejte, kdo se v nich objevil? Steve! Vedle něj stála jeho matka, něco pověděla paní Quinnové a ta přikyvovala a usmívala se. Pak paní Leonardová odešla a Steve dokráčel na svoje místo a posadil se.

„Kdes byl?“ ptal jsem se zuřivým šepotem.

„U zubaře,“ odpověděl. „Zapomněl jsem vám o tom říct.“

„A co je s …“

„Tak dost, Darrene,“ prohlásila paní Quinnová. Okamžitě jsem zmlkl.

O přestávce jsme s Tommym a Alanem Steva div neumačkali. Křičeli jsme na něj a zároveň jsme s ním cloumali.

„Sehnal jsi ty lístky?“ vyptával jsem se.

„Fakt jsi byl u zubaře?“ zajímal se Alan.

„Klídek, hoši, žádnej spěch.“ Steve nás odstrčil a rozesmál se. „Kdo si počká, ten se dočká.“

„Tak dělej, Steve, nezdržuj,“ cílil jsem se. „Sehnal jsi je, nebo ne?“

„Jo i ne.“ ucedil Steve.

„Co zas tohle znamená?“ odfrkl si Tommy.

„Znamená to, že mám jednu dobrou zprávu, jednu špatnou zprávu a jednu trhlou zprávu,“ odtušil Steve. „Kterou chcete slyšet první?“

„Trhlou zprávu?“ optal jsem se zmateně.

Steve si nás odtáhl na kraj dvora, ujistil se, že kolem nikdo není, a začal šeptem mluvit.

„Peníze jsem sehnal a vytratil jsem se z domova v sedm, když máma telefonovala. Pálil jsem to přes město ke kase, a víte, kdo tam byl, když jsem to našel?“

„Kdo?“ dožadovali jsme se.

„Pan Dalton!“ vyrazil. „A s ním dva policajti. Právě tahali ven z kasy – vlastně to byla spíš taková bouda – nějakýho mrňouse, ale najednou se ozvala rána jako z děla a všechno zakryl velikej oblak kouře. Když se rozptýlil, mrňous byl pryč.“

„A co pan Dalton a policajti dělali pak?“ zajímal se Alan.

„Propátrali boudu, rozhlídli se kolem a šli.“

„Neviděli tě?“ zeptal se Tommy.

„Ne. Dobře jsem se schoval,“ ujištoval je Steve.

„Takže jsi lístky nesehnal.“ utrousil jsem smutně.

„To jsem neřek,“ nesouhlasil se mnou.

„Tak sehnalsje?“ lapal jsem po dechu.

„Už jsem se chystal jít pryč,“ pokračoval Steve, „ale najednou jsem zjistil, že ten mrňous stojí za mnou. Maličkej, na sobě měl dlouhej plást, co ho zakrýval od hlavy k patě. Všim si, že mám v ruce plakátek, vzal si ho a dal mi lístky. Podal jsem mu peníze a –“

„Máje!“ zaržálijsme radostí.

„Nojo,“ rozzářil se. A pak zas zesmutněl. „Jenže v tom byl háček. Přece jsem říkal, že mám i špatnou zprávu, nebo ne?“

„A co to je?“ vyrazil jsem a dostal jsem strach, jestli lístky neztratil.

„Prodal mi jenom dva,“ vzdychl si Steve. „Měl jsem prachy na čtyři, ale on si je nechtěl vzít. Nic neřekl, jen poklepal na plakát na tom místě, kde se píše o závaznejch objednávkách, a pak mi podal cedulku, na který se psalo, že Circo Mostruoso prodává na každý letáček jen dva lístky. Nabízel jsem mu víc peněz – měl jsem s sebou skoro sedmdesát liber – ale on si je nechtěl vzít.“

„Takže ti prodal jenom dva lístky?“ ujištoval se Tommy zhrožené.

„Ale to znamená…“ vykoktal Alan.

„…že můžou jít jenom dva,“ dořekl Steve a zamračeně nás přeletěl pohledem. „Ty druhý dva budou muset zůstat doma.“

ŠESTÁ KAPITOLA

Byl pátek odpoledne, konec školního týdne, začátek víkendu, všichni se smáli a upalovali domů, co jim nohy stačily, celí šťastní, že jsou volní. Až na jistou čtveřici nešťastníků, kteří se na školním dvoře zdrželi a tvářili se, jako kdyby nastal konec světa. A kdo to asi byl? Jasně že Steve Leonard, Tommy Jones. Alan Morris a já. Darren Shan.

„To je lumpárna.“ skučel Alan. „Kdo kdy slyšel o cirkusu, kterej ti dovolí koupit si jenom dva lístky? Pitomost!“

Všichni jsme s ním souhlasili, ale nemohli jsme nic dělat, jenom stát, vrtat se špičkou boty ve hlíně a tvářit se nakysle.

Otázku, která nás trápila všechny, nakonec položil Alan.

„Tak kdo ty lístky dostane?“

Pokukovali jsme po sobě a nejisté potřásali hlavami.

„No jeden by měl dostat Steve,“ navrhl jsem. „Dal do toho víc peněz než všichni ostatní a šel je koupit, tak má na jeden nárok, ne?“

„Jasně,“ kývl Tommy.

„Jasně,“ přidal se Alan. Myslím, že by se byl hádal, ovšem jen kdyby mu nebylo došlo, že nemá šanci.

Steve se usmál a vzal si jeden z lístků. „Kdo jde se mnou?“ zeptal se.

„Já přines ten plakátek,“ upozornil Alan honem.

„Na to ti dlabem!“ vyhrkl jsem. „Steve by si měl vybrat.“

„To zrovna!“ vysmál se mi Tommy. „Jsi jeho nejlepší kámoš. Když ho necháme vybrat, vybere tebe. Já navrhuju si to o něj rozdat. Mám doma boxerský rukavice.“

„Tůdle!“ vypískl Alan. Je maličký a všem rvačkám se vyhýbá.

„Já se o to taky prát nebudu,“ přidal jsem se. Nejsem baba, ale věděl jsem, že proti Tommymu nemám šanci. Táta ho učí boxovat a mají doma vlastní pytel, do kterého tlučou. Poslal by mě na zem hned v prvním kole.

„Tak budeme losovat,“ navrhl jsem, ale to zas nechtěl Tommy. Má děsnou smůlu a nikdy nic nevyhraje.

Hádali jsme se pak o to ještě dlouho, až konečně Steve přišel s nápadem. „Už vím, co uděláme,“ prohlásil a otevřel školní tašku. Vytrhl ze sešitu dva prostřední listy a za pomoci pravítka je opatrně natrhal na kousky, které měly všechny zhruba stejné rozměry jako lístek. Pak vzal prázdnou krabičku od svačiny a hodil papírky dovnitř.

„Uděláme to takhle,“ začal vysvětlovat. „Dám to dovnitř, přiklopím víčko a protřepu. Jasný?“ Přikývli jsme. „Vy budete stát hned vedle a já vám vyhodím papírky nad hlavy. Kdo si sebere lístek, vyhrál. Já a vítěz ostatním vrátíme peníze, jen co budeme moct. Je to dost poctivý, nebo někdo má lepší nápad?“

„Mně se to docela zamlouvá,“ připustil jsem.

„Já nějak nevím,“ vyhrkl Alan. „Jsem nejmladší. Nedovedu vyskočit tak vysoko jako –“

„Přestaň blafat,“ zpražil ho Tommy. „Já jsem zas nejmenší, a nevadí mi to. A kromě toho může bejt lístek na dně krabice, sletět rovnou dolů a dostat se přímo k tomu nejmenšímu.“

„Tak jo,“ přikývl Alan. „Ale žádný odstrkování.“

„Souhlasím,“ ozval jsem se. „Žádný drsňárny.“

„Beru,“ přikývl Tommy.

Steve nasadil na krabici víčko a dlouho a pořádně papírky promíchával. „Připravte se,“ upozornil nás.

Ustoupili jsme kousek od něj a srovnali se do řady. Tommy a Alan stáli těsně u sebe, já kousek stranou, abych měl volné obě ruce.

„Hotovo,“ ohlásil Steve. „Vyhodím to všechno do vzduchu, až napočítám do tří. Připraveni?“ Odkývali jsme to. „Jedna,“ začal Steve a já jsem si všiml, že Alan si otírá pot okolo očí. „Dvě,“ počítal Steve a Tomymu začalo cukat v prstech. „Tři,“ zařval Steve, strhl víčko a vyhodil papíry vysoko do vzduchu.

Větřík zavál a vrhl papírky přímo proti nám. Tommy a Alan se dali do křiku a zuřivě máchali rukama. Mezi spoustou papírků bylo zhola nemožné zahlédnout lístek do cirkusu.

Už jsem po nich chtěl začít chmatat taky, ale najednou mě to začalo pudit udělat něco zvláštního. Vypadalo to švihle, ale já jsem vždycky věřil, že se člověk má takovými nutkáními nebo náznaky řídit.

A tak jsem jen zavřel oči, natáhl ruce jako slepec a čekal, kdy se stane nějaké kouzlo.

Určitě víte, že když zkoušíte provést něco, co jste viděli ve filmu, obyčejně to nejde. Jako třeba zatočit se s kolem na místě nebo nakopnout prkýnko, aby vyletělo do vzduchu. Ale jednou za čas, když to čekáte nejmíň, to klapne.

Na chvilku jsem cítil, jak mě papírky šimrají do rukou.

Už jsem po nich chtěl chňapnout, ale něco jako by mi řeklo, že ještě není čas. A vteřinku nato mi uvnitř hlavy nějaký hlas křikl: „TEĎ!“

Bleskurychle jsem ruce sevřel.

Vítr utichl a kousky papíru se snášely k zemi. Otevřel jsem oči a spatřil jsem, jak se Alan a Tommy plazí po kolenou a hledají lístek.

„Tady není!“ zuřil Tommy.

„Nemůžu ho najít,“ vřískal Alan.

Přestali hledat a podívali se nahoru, ke mně. Nepohnul jsem se. Nehybně jsem stál a dlaně jsem měl pevně sevřené.

„Co máš v těch rukách, Darrene?“ zeptal se Steve tiše.

Zadíval jsem se na něj a nebyl jsem s to odpovědět. Bylo to, jako když ve snu nedokážete promluvit nebo se pohnout.

„Nemá ho.“ sykl Tommy. „Nemůže ho mít. Měl zavřený oči.“

„Možná,“ pokrčil rameny Steve. „Ale něco v těch pazourách má.“

„Otevři je,“ strčil do mě Alan. „Ať se mrknem, co schováváš.“

Podíval jsem se na Alana a pak na Tommyho a pak na Steva. A nato jsem velice pomalu otevřel pravou dlaň. Nebylo v ní nic.

Srdce mi spadlo do kalhot a žaludek se sevřel. Alan se usmál a Tommy se začal zase díval na zem a snažil se najít zmizelý lístek.

„A co ta druhá?“ nadhodil Steve.

Tupě jsem se zadíval dolů na svou sevřenou levačku. Skoro jsem zapomněl, že mám ještě tu! Pomalu, ještě pomaleji než poprvé, jsem ji otevřel.

Přímo uprostřed dlaně mi ležel kousek zeleného papíru, ale ležel obráceně, a protože na zadní straně nebylo nic, musel jsem ho pro jistotu obrátit. A tam bylo rudými a modrými písmeny napsáno to kouzelné jméno: CIRCO MOSTRUOSO.

Mám to. Lístek je můj. Půjdu se Stevem do obludária. „JOOOOOOOOOOO!“ rozkřikl jsem se a švihl jsem pěstí do vzduchu. Vyhrál jsem!

SEDMÁ KAPITOLA

Lístky byly na sobotní představení, což bylo dobře, protože jsem tím pádem měl možnost promluvit s našimi a poprosit je, jestli nemůžu ze soboty zůstat přes noc u Steva.

O panoptiku zrůd jsem jim nic neřekl, protože mi bylo jasné, že kdyby o tom věděli, zakázali by mi to. Z toho, že jim neříkám celou pravdu, mi nebylo moc dobře, ale zároveň jsem neřekl úplnou lež: jenom jsem držel jazyk za zuby.

Sobota se mi zoufale vlekla. Snažil jsem se pořád něco dělat, protože tak člověku nejlíp uteče čas, ani si toho nevšimne. Jenže stejně jsem pořád myslel na Circo Mostruoso a strašně jsem si přál, abych tam už konečně mohl vyrazit. Byl jsem nabručený a protivný, což bylo u mě v sobotu dost divné, takže jen co nastala ta chvíle, kdy jsem měl odejít ke Stevovi, byla maminka ráda, že už padám.

Annie věděla, že jdu do obludária, a poprosila mě, abych jí něco přinesl, třeba fotku, jestli to půjde, ale pověděl jsem jí, že nosit si tam fotáky je zakázáno (psali to na lístku) a na tričko pro ni že nemám dost peněz. Slíbil jsem jí, že jestli tam něco takového budou mít, koupím jí odznak nebo placku, anebo plakát, ale bude si to muset stejně schovat, a kdyby to máma nebo táta našli, nesmí jim říct, odkud to má.

Táta mě u Leonardových vyložil v šest hodin. Optal se, v kolik mě má zase ráno vyzvednout. Pověděl jsem mu, že bude úplně stačit v poledne.

„A nekoukat na horory, jasné?“ utrousil ještě před odjezdem. „Nechci, abys mi přišel domů s hlavou plnou běsů.“

„Ale tati!“ zaskučel jsem. „Všichni ve třídě se koukaj na horory.“

„Poslyš,“ vztyčil ukazovák, „mně nevadí nějaký starý film s Vincentem Pricem nebo některý z těch míň děsivých s Draculou, ale žádné ty nové hnuseny, rozumíme si?“

„Rozumíme,“ kývl jsem.

„Hodnej,“ poznamenal a odjel.

Spěchal jsem k domu a čtyřikrát zazvonil, tak jsme měli se Stevem domluvený tajný signál. Musel snad stát hned za dveřmi, protože otevřel okamžitě a vtáhl mě dovnitř.

„To je dost,“ zavrčel a ukázal na schody. „Vidíte ten kopec?“ promluvil hlasem oficíra z válečného filmu.

„Ano, pane,“ sklapl jsem podpatky.

„Do soumraku ho musíme dobýt.“

„Nasadíme pušky, nebo kulomety, pane?“ zeptal jsem se.

„Zbláznil jste se?“ štěkl. „Tím bahnem nahoru kulomety nikdy nevyvlečeme.“ Ukázal na koberec.

„Takže pušky, pane.“ souhlasil jsem.

„Kdyby nás zajali.“ varoval mě, „šetříme si poslední kulku pro sebe.“

Vyrazili jsme po schodech nahoru jako praví vojáci a z vymyšlených pušek jsme stříleli po vymyšleném nepříteli. Bylo to dětinské, ale taky náramná zábava. Steve to cestou „koupil“ do nohy a já mu musel nahoru pomoct.

„Možná jsem ztratil nohu,“ hulákal z podesty, „a možná ztratím i život, ale moji rodnou zem nikdy nedostanete!“

Byl to pohnutý projev. Přinejmenším tedy pohnul paní Leonardovou k tomu, aby se z obývacího pokoje v přízemí přišla podívat, co je to za rambajz. Když mě spatřila, usmála se a optala se, jestli nechci něco k jídlu nebo k pití. Nechtěl jsem. Steve poznamenal, že by si dal něco kaviáru a k němu šampaňské, ale neřekl to nijak legračně a já jsem se nezasmál.

Steve se svou matkou moc dobře nevychází. Žijí spolu sami, protože otec od nich odešel, když byl Steve ještě maličký – a pořád se hádají a křičí na sebe. Nevím proč. Nikdy jsem se ho neptal. Kluci se o jistých věcech se svými kamarády nebaví. Jo, holky, ty o těchhle věcech dovedou kecat, ale kluk, ten se baví o počítačích, o fotbale, o válce a tak. A rodiče vůbec nejsou moc senza námět k hovoru.

„Jak se večer vytratíme?“ zeptal jsem se šeptem, sotva se Stevova maminka zase vrátila do obýváku.

„To bude v pohodě,“ ucedil Steve. „Ona někam jde.“ Dost často říkal ona místo maminka. „A až se vrátí, bude si myslet, že jsme v posteli.“

„Co když se zajde podívat?“

Steve se zle zasmál. „Že by vešla ke mně do pokoje bez dovolení? To se neodváží.“

Vůbec se mi nelíbilo, když Steve říkal takovéhle věci, ale pro případ, že by ho přepadla jedna z těch jeho nálad, jsem to nekomentoval. Nechtěl jsem udělat nic, co by nám představení zkazilo.

Steve vytáhl pár svých hororových komiksů a nahlas jsme si je četli. Steve má parádní komiksy, co jsou jenom pro dospělé. Kdyby o nich věděli naši, řádili by jako tajfun!

Steve taky má hory starých časopisů a knih o obludách a upírech a vlkodlacích a strašidlech.

„A musí ten kůl bejt ze dřeva?“ zeptal jsem se ho, když jsme si dočetli komiks o Draculovi.

„Nemusí,“ zavrtěl hlavou. „Může bejt z kovu nebo ze slonoviny, dokonce i z umělý hmoty, ale hlavně musí bejt dost tvrdej, aby proniknul rovnou do srdce.“

„A to upíra zabije?“ zajímal jsem se.

„Stopro.“

Zakabonil jsem se. „Ale taky jsi mi říkal, žejim ještě je potřeba uříznout hlavu a vycpat ji česnekem a hodit do řeky.“

„V některejch knížkách se píše, že to musíš udělat,“ připustil. „To je ale proto, abys kromě těla zabil i jejich duši, takže se pak nevrátěj jako duchové.“

„To by se upír dokázal vrátit jako duch?“ valil jsem oči.

„Nejspíš ne,“ rozumoval Steve. „Ale když na to je čas a chceš mít jistotu, uříznout mu hlavu a zbavit se jí rozhodně neuškodí. Když jde o upíra, není dobře nechávat něco náhodě, nebojo?“

„To je fakt,“ zatřásl jsem se. „A co vlkodlaci? Na ty potřebuješ stříbrnou kulku, když je chceš zabít?“

„Nemyslím,“ prohlásil Steve. „Normální kulky by asi stačily. Musel bys jich do něj napálit fůru, ale mělo by to stačit.“

Steve ví o hororech úplně všecko. Přečetl snad všechny knížky, co o tom jsou. Tvrdí, že většina příběhů je vymyšlená, ale v každém je aspoň kousíček pravdy.

„A myslíš, že ten vlčí muž v Circo Mostruoso je vlkodlak?“ zeptal jsem se.

Steve zavrtěl hlavou. „Co já vím, vlčí lidi v panoptikách zrůd jsou většinou jenom strašně chlupatý lidi. Někdy vypadají víc jako zvířata než jako lidi a žerou živý kuřata a tak, ale vlkodlaci to nejsou. Vlkodlak by taky panoptiku k ničemu nebyl, protože se mění ve vlka akorát při úplňku. Jinak je to i po večerech úplně normální chlápek.“

„Jo tak.“ pochopil jsem. „A co ten hadi chlapec? Myslíš, že –“

„Hele, nech si to vyptávání na jindy,“ rozesmál se. „Kdysi dávno ty obludária byly fakt hnusný. Majitelé trápili zrůdy hladem a zavírali je do klecí a zacházeli s nima jako s kusem hadru. Nevím ale, jak to bude s tím naším. Možná to ani nebudou opravdový zrůdy, možná to budou jenom lidi v převlekách.“

Představení se konalo na místě, které bylo skoro na druhém konci města. Když jsme tam chtěli dorazit včas, museli jsme vyjít chvilku po deváté. Taky jsme si mohli vzít taxíka, jenže většinu kapesného jsme nechali na to, abychom vrátili ty peníze, co si Steve „vypůjčil“ od své matky. Kromě toho bylo zábavnější jít tam pěšky. Bylo to strašidelnější!

Cestou jsme si vykládali hrůzostrašné historky. Většinou vyprávěl Steve, protože jich zná o hodně víc než já. Byl ve špičkové formě. Někdy zapomíná, jak to skončí, anebo splete jména postav, ale ten večer se mu to nestávalo. Bylo to lepší než se procházet se Stephenem Kingem!

Šli jsme dlouho, dýl než jsme čekali, a málem jsme to nestihli. Poslední půlkilometr jsme museli vzít klusem. A když jsme dorazili na místo, plazili jsme jazyky jako psiska.

Představení se konalo ve starém kině. Už předtím jsem kolem něj jednou dvakrát jel. Podle Steva to tu zavřeli proto, že nějaký kluk spadl z balkonu a zabil se. Tvrdil taky, že v něm straší. Ptal jsem se na to táty a on povídal, že to jsou hloupé výmysly. Někdy to dá fušku zjistit, jestli máte věřit tomu, co vám vykládá táta, nebo co vám povídá nejlepší kamarád.

Nad vchodem nebyl žádný nápis, okolo neparkovala žádná auta, neviděli jsme žádnou frontu. Zastavili jsme se a zlomili se na moment v pase, abychom se vydýchali. Pak jsme se narovnali a zadívali se na budovu. Bývalé kino bylo vysoké a tmavé, obložené drsným šedivým kamenem. Hodně oken mělo vytlučených a dveře vypadaly jako dokořán otevřená obří ústa.

„Určitě je to tady?“ zeptal jsem se a snažil jsem se, aby to neznělo vystrašeně.

„Na lístkách to píšou.“ Steve se přesto pro jistotu podíval znovu. „Jo, je to ono.“

„Možná jim na to přišla policie a zrůdy musely odjet.“ nadhodil jsem. „Možná se dneska večer představení nekoná.“

„Možná,“ ucedil Steve.

Zadíval jsem se na něj a nervózně jsem si olízl rty. „Co myslíš, že bysme měli udělat?“

Otočil ke mně hlavu, zaváhal, ale pak konečně odpověděl: „Asi jít dovnitř. Když jsme to dotáhli takhle daleko, byla by hloupost to sbalit a nedozvědět se to jistě.“

„Taky myslím.“ souhlasil jsem. Pak jsem sjel očima k děsivému domu a polkl jsem. Vypadal přesně jako ty budovy, co člověk vídá v hororech, ty, co do nich spousta lidí vejde, ale už nikdy nevyjde. „Máš strach?“ zeptal jsem se Steva.

„Ne,“ prohlásil, ale já slyšel, jak mu cvakají zuby, a bylo mi jasné, že lže. „A ty?“ oplatil mi to.

„Jasně že ne,“ odpověděl jsem. Podívali jsme se jeden na druhého a zazubili jsme se. Věděli jsme, že jsme oba k smrti vylekaní, ale aspoň jsme byli spolu. Když člověk není sám, nedrží ho strach tak pevně.

„Tak jdeme?“ zeptal se Steve a snažil se říct to vesele.

„No proč ne,“ utrousil jsem.

Pořádně jsme se nadechli, stiskli si palečky a vyrazili jsme po schodech nahoru (ke dveřím vedlo devět schodů a všechny byly popraskané a porostlé mechem). Vešli jsme.

OSMÁ KAPITOLA

Ocitli jsme se v dlouhé, tmavé a studené chodbě Měl jsem bundu, ale stejně jsem se klepal. Mrzlo tu! „Proč je tu taková zima?“ zeptal jsem se Steva. „Venku je teplo.“

„To ve starejch domech bejvá.“ vysvětlil.

Vykročili jsme. Na protějším konci se svítilo, a čím víc jsme se ke světlu blížili, tím bylo jasnější. Byl jsem za to rád. Myslím, že jinak bych to vůbec nedokázal: bylo by to děsivé až příliš!

Stěny byly poškrábané a počmárané a na stropě samý flek. Hrůzostrašné místo. Bylo by dost zlé uprostřed dne, a teď navíc bylo deset večer, dvě hodiny před půlnocí!

„Tady jsou dveře.“ poznamenal Steve a zastavil se. Strčil do nich a ony hlučně zaskřípaly. Div že jsem se neotočil a neutekl. Znělo to, jako když se zdvihá víko od rakve!

Steve nedával najevo žádný strach a strčil dovnitř hlavu. Pár vteřin nic neříkal, čekal, až si zvykne na šero, a potom hlavu zase stáhl. „To jsou schody k balkonům,“ vysvětlil.

„Co odtamtud spad ten kluk?“ ujišťoval jsem se. „Jo.“

„Myslíš, že bysme měli jít nahoru?“

Zavrtěl hlavou. „Asi ne. Je tam tma, nezahlíd jsem vůbec žádný světlo. Zkusíme najít jinou cestu dovnitř, ale –“

„Copak si přejete, chlapci?“ zeptal se někdo za námi a my jsme div nevyletěli z kůže!

Rychle jsme se otočili a spatřili jsme, že tam stojí snad největší dlouhán na světě a dívá se na nás shůry, asi jako kdybychom byli párek potkanů. Byl tak vysokánský, že se málem hlavou dotýkal stropu. Měl obrovské kostnaté ruce a oči tak tmavé, že vypadaly uprostřed obličeje jako dva černé oharky.

„Není na to, aby dva chlapci jako vy byli vzhůru a venku, trochu pozdní hodina?“ zeptal se. Hlas měl hluboký a skřípavý jako ropucha, ale rty jako by se sotva pohybovaly. Asi by z něj byl báječný břichomluvec.

„My jsme…“ vyrazil Steve, ale musel přestat a olíznout si rty, teprve pak byl s to pokračovat. „My jsme přišli na představení Circo Mostruoso,“ oznámil.

„Vážně?“ Muž pomaličku přikývl. „A máte lístky?“

„Máme,“ prohlásil Steve a ukázal mu ten svůj.

„Výtečně,“ zahuhlal pán. Pak se otočil ke mně. „A co ty, Darrene? I ty máš lístek?“

„Mám.“ zabořil jsem ruku do kapsy. Pak jsem ztuhl jako kámen. Zná moje jméno! Střelil jsem očima po Stevovi – klepal se jako osika.

Čahoun se usmál. Měl černé zuby, pár mu jich chybělo vůbec a jazyk byl špinavě zažloutlý. „Jsem nějaký pan Topol,“ prohlásil, „a jsem majitelem Circo Mostruoso.“

„Odkud znáte jméno mýho kamaráda?“ zeptal se Steve hrdinně.

Pan Topol se zasmál a ohnul se tolik, až se Stevovi díval do očí. „Znám spoustu věcí,“ utrousil tiše. „Znám vaše jména. Vím, kde bydlíte. Vím, že ty nemáš rád maminku ani tatínka.“ Otočil se ke mně a já jsem o krok couvl. Z pusy mu smrdělo, až to volalo do nebe o pomstu. „Vím, že jste rodičům neřekli, kam dnes večer jdete. A vím, jak tys vyhrál svůj lístek.“

„Jak?“ pípl jsem. Zuby mi cvakaly, že jsem ani pořádně nevěděl, jestli mě slyší nebo ne. Pokud ano, rozhodl se neodpovědět, protože se pak hned narovnal a odvrátil se od nás.

„Musíme si pospíšit,“ oznámil a vykročil. Myslel jsem si, že bude dělat obří kroky, ale on ne, on dělal krátké. „Představení každou chvíli začne. Všichni už jsou usazení na místech. Jdete pozdě, chlapci. Máte štěstí, že jsme nezačali bez vás.“

Na konci chodby zahnul za roh. Byl jen dva tři kroky před námi, ale když jsme roh obešli, už seděl za dlouhým stolem s černým přehozem sahajícím až na zem. Najednou měl na hlavě červený cylindr a na rukou rukavice.

„Lístky, prosím,“ natáhl ruku, vzal si vstupenky, otevřel ústa, vložil si lístky do nich, pak je rozžvýkal a polkl!

„No prosím,“ oznámil pak. „Nyní můžete vejít. Obvykle děti nebereme, ale jak vidím, vy dva jste prima odvážní mladí muži. Uděláme výjimku.“

Před námi byly dva modré závěsy natažené přes konec chodby. Podívali jsme se se Stevem na sebe a polkli jsme.

„Máme jít rovnou tam?“ zeptal se Steve.

„Samozřejmě.“ přikývl pan Topol.

„Není tam paní uvaděčka s baterkou?“ zeptal jsem se.

Zasmál se. „Jestli potřebujete, aby vás někdo držel za ručičku, měli jste si vzít s sebou chůvu!“

To mě tak naštvalo, že jsem na chviličku zapomněl, jak moc velký mám strach. „No dobře.“ odsekl jsem a ke Stevově překvapení jsem vykročil první. „Když je to tak…“ Rychle jsem rázoval a pak jsem rozhrnul závěsy.

Nevěděl jsem, z čeho jsou, ale na dotek byly jako z pavučiny. Jakmile jsem se ocitl za nimi, zastavil jsem se. Stál jsem v krátké chodbě a pár metrů přede mnou byly natažené další dva závěsy. Zezadu jsem uslyšel nějaký zvuk a pak už byl vedle mě Steve. Zvuky se sem nesly i zepředu, zpoza těch druhých závěsů.

„Myslíš, že nám nic nehrozí?“ nadhodil jsem.

„Rozhodně mi připadá bezpečnější jít dopředu než se vracet,“ odpověděl. „Mám dojem, že kdybysme se vrátili, panu Topolovi by se to moc nelíbilo.“

„Jak podle tebe věděl všechny ty věci o nás?“ vyrazil jsem.

„Určitě umí číst myšlenky,“ opáčil Steve.

„Nojo,“ vydechl jsem a na pár chvilek jsem se zamyslel. „Vyděsil mě málem k smrti,“ připustil jsem.

„Mě taky,“ uznal Steve.

Pak jsme vykročili dopředu.

Místnost to byla obrovská. Sedadla už z hlediště vytrhali dávno, ale teď místo nich někdo rozestavil rozkládací židle. Začali jsme hledat volná místa. V kině bylo nabito, ale kromě nás tu nebyly žádné jiné děti. Cítil jsem, jak si nás lidi prohlížejí a šeptají si.

Jediná volná místa byla ve čtvrté řadě vpředu. Než jsme se tam propracovali, museli jsme přelézt hodně nohou a lidi bručeli. Jen co jsme se ale posadili, došlo nám, že máme výhodná místa, protože jsme přesně uprostřed a před námi není nikdo vysoký. Měli jsme dokonalý výhled na jeviště a mohli jsme vidět všechno.

„Myslíš, že tu prodávají popkorn?“ zeptal jsem se.

„V obludáriu?“ odfrkl si Steve. „Vzpamatuj se! Mohli by tu prodávat hadí vajíčka a ještěří oči, ale vsadím se s tebou, o co chceš, že popkorn ne!“

Obecenstvo v bývalém kině bylo smíšené. Někteří byli oblečeni do společnosti, jiní měli montérky. Někteří byli staří jako příroda, jiní jen o pár let starší než Steve a já. Někteří se srdečně bavili se sousedy a vůbec se chovali jako na fotbale, jiní mlčky seděli a neklidně se rozhlíželi.

Všem ale bylo společné jedno – vypadali rozrušeně. Bylo jim to vidět na očích, měli v nich stejnou záři, jaká žhnula z očí i Stevovi a mně. Všichni jsme tak nějak chápali, že nás čeká cosi zvláštního, něco, co jsme ještě nikdy nespatřili.

Pak se hlučně ozvaly trumpety a celý sál ztichl. Trumpety troubily celé věky, pořád hlasitěji a hlasitěji, a světla zhasínala, až byla v kině úplná tma. Zase jsem dostával strach, ale na odchod už bylo pozdě.

Najednou trubky zmlkly a propuklo ticho. Zvonilo mi v uších a pár okamžiků jsem si připadal omámený. Pak jsem se vzpamatoval a posadil se zpříma.

Někde vysoko u stropu se rozsvítil zelený reflektor a jeviště se rozjasnilo. Vypadalo strašidelně! Asi minutu se nedělo nic. Pak dva muži přitáhli klec. Byla na kolečkách a překrytá něčím, co vypadalo jako velikánská předložka z medvědí kůže. Když došli doprostřed jeviště, zastavili, pustili lana a utekli zpátky do kulis.

Dalších pár vteřin zas bylo ticho. Pak se znovu ozvaly trubky, tentokrát jen třemi krátkými zatroubeními. Přehoz sletěl z klece a objevila se první zrůda.

V tu chvíli se ozvaly i první výkřiky.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Nebyl k tomu důvod. Zrůda byla otřesná, ale připoutaná řetězy a uvnitř klece. Myslím, že lidi, co křičeli, to udělali z hecu, jako se třeba křičí na lochnesce, ne proto, že by byli opravdu vyděšení.

Byl to vlčí muž. Byl strašně ošklivý, chlupatý po celém těle. Na sobě měl jenom bederní roušku jako Tarzan, takže bylo dobře vidět chlupaté nohy a břicho a záda a paže. Většinu obličeje mu pokrývaly dlouhé zježené vousy. Oči měl žluté a zuby rudé.

Cloumal mřížemi klece a řval. Bylo to dost děsivé. Když se rozeřval, dalo se do křiku o pěkných pár lidí víc. Sám jsem málem vyjekl, jenže jsem nechtěl vypadat jako ustrašený prcek.

Vlčí muž dál lomcoval mřížemi a poskakoval, pak se ale uklidnil. Když se posadil na zadek, jako to dělávají psi, na scénu vyšel pan Topol a promluvil.

„Dámy a pánové,“ oslovil obecenstvo, a ačkoli mluvil tlumeně a skřípavě, všichni ho dobře slyšeli. „Vítám vás v Circo Mostruoso, kde jsou domovem ti nejpodivnější lidští tvorové na světě.

Jsme prastarý cirkus,“ pokračoval. „Objíždíme již pět set let a dopřáváme groteskní podívanou jedné generaci za druhou. Naše obsazení se mnohokráte změnilo, ale nikdy se nemění náš cíl, jímž je ohromovat vás, děsit vás! Předvádíme věci děsivé a věci bizarní, věci, které nikde jinde na světě nenajdete.

Ti, kdo se nechají snadno vystrašit, by měli ihned odejít.“ varoval nás. „Bezpochyby jsou zde dnes večer i lidé, kteří si mysleli, že jde o žert. Že snad naše zrůdy budou jen lidé v kostýmech nebo neškodní mrzáci. Tak tomu ovšem není! Vše, co dnes večer spatříte, je skutečné. Každý účinkující je jedinečný. A nikdo z nich není neškodný.“

Tím ukončil proslov a odešel ze scény. Nato vešly dvě hezké ženy v lesklých oblecích a odemkly dveře klece s vlčím mužem. Pár lidí se zatvářilo polekaně, ale nikdo neodešel.

Sotva se vlčí muž dostal ven z klece, začal štěkat a výt, dokud ho jedna ze slečen za pomoci roztažených prstů nezhypnotizovala. Ta starší promluvila k divákům.

„Musíte být velice potichu,“ začala s cizím přízvukem. „Vlčí muž vám nebude moct ublížit, dokud ho ovládáme, ale jakýkoli hlasitější zvuk by ho mohl probudit – a pak by byl smrtelně nebezpečný!“

Když k tomu byly nachystány, sešly z jeviště a provedly zhypnotizovaného vlčího muže po celém kině. Jeho chlupy byly špinavě šedé, šel sehnutý a prsty rukou mu visely ke kolenům.

Dámy se mu držely po boku a upozorňovaly obecenstvo, že musí zachovat klid. Dovolily lidem, aby si jej pohladili, když budou chtít, ale muselo se to udělat jemně. Steve po něm přejel rukou, když ho vedli kolem, ale já se bál, že by se mohl probudit a pokousat mě, a tak jsem se nepřidal.

„Jakej byl na dotek?“ optal jsem se co nejtišeji.

„Pichlavej,“ odpověděl Steve. „Jako ježek.“ Zvedl si ruku k nosu a očichal ji. „A taky divně smrdí, asi jako když se pálí guma.“

Vlčí muž a jeho průvodkyně už obešli polovinu rad, když vtom – PRÁSK! Ozvala se rána. Nevím, kdo ten hluk způsobil, ale vlčí muž se zničehonic rozeřval a odstrčil obě ženy od sebe.

Lidé vykřikli, ti, co od něj byli nejblíž, vyskočili na nohy a utíkali. Jedna paní to nestihla dost rychle a vlčí muž po ní skočil a strhl ji na zem. Ječela, jako když ji na nože berou, ale nikdo se nepokusil jí pomoct. Vlčí muž si ji převalil na záda a vycenil zuby. Napřáhla paži, chtěla ho odstrčit, ale on jí vzal ruku do zubů a ukousl ji!

Pěkných pár lidí při pohledu na to omdlelo a ještě mnohem víc dalších začalo křičet a utíkat. A pak se – kde se vzal, tu se vzal – objevil za vlčím mužem pan Topol a oběma rukama ho objal. Vlčí muž sebou nějakou chvíli zmítal, ale pan Topol mu něco zašeptal do ucha a on se zklidnil. A jak jej pan Topol vedl zpátky na jeviště, ženy v lesklých oblecích uklidňovaly obecenstvo a snažily se přimět lidi, aby se vrátili na místa.

Diváci váhali a žena s ukousnutou rukou ječela. Z jejího zápěstí crčela krev na zem i na sousedy. Čučeli jsme na ni se Stevem jako praštění a přemítali jsme, jestli umře.

Pan Topol se vrátil z jeviště, sebral ukousnutou ruku a nahlas zapískal. Přiběhli dva človíčkové v modrých hábitech a s kapucemi. Byli malí, ne o moc větší než já nebo Steve, měli ale silné paže a nohy a hodně svalů. Pan Topol ženu posadil a zašeptal jí něco do ucha. Přestala ječet a seděla tiše.

Pan Topol jí sevřel zápěstí, pak sáhl do kapsy a vytáhl ven hnědý kožený sáček. Volnou rukou jej otevřel a na krvácející zápěstí nasypal jiskřivý růžový prášek. Pak k ráně přitiskl ruku a kývl na ty dva v modrém. Vytasili se se dvěma jehlami a spoustou oranžové niti. A pak jí k ohromení všech diváků začali ruku přišívat zpátky na zápěstí!

Sešívali asi pět nebo šest minut. Žena necítila žádnou bolest, i když jí jehly kolem dokola zápěstí zapichovali dovnitř a zase tahali ven. Když skončili, schovali jehly, sebrali zbytek niti a vrátili se tam, odkud přišli. Kapuce jim nikdy nesklouzly z tváří, a tak jsem neměl tušení, jestli jsou muži nebo ženy. Když zmizeli nebo zmizely, pan Topol pustil ženinu ruku a poodstoupil.

„Pohněte prsty,“ přikázal. Paní na něj tupě zírala. „Pohněte prsty!“ přidal na důrazu, a tentokrát jimi mírně zakývala.

Hýbaly se!

Všichni zalapali po dechu. Paní si prsty prohlížela, jako kdyby nemohla uvěřit, že jsou opravdové. Zase s nimi zakývala. Pak vstala a zvedla ruku nad hlavu. Máchla s ní co nejsilněji – a ruka byla jako nová! Byly vidět stehy, ale už netekla žádná krev a prsty podle všeho výborně poslouchaly.

„Budete v pořádku,“ ujistil ji pan Topol. „Po pár dnech stehy samy odpadnou. A pak už vám nebude nic.“

„A co když to nestačí?“ ozval se křik a předstoupil tělnatý chlapík s brunátnou tváří. „Jsem její manžel,“ rozčiloval se. „a říkám, že by se mělo jít nejdřív k doktorovi a pak na policii! Nemůžete takovou bestii jen tak vodit mezi lidi! Co kdyby jí ukous hlavu?“

„Pak by byla mrtvá,“ uznal pan Topol klidně.

„Tak heledte, člověče,“ rozkřikoval se manžel, ale pan Topol ho přerušil.

„Pane,“ zajímal se. „kdepak jste vlastně byl, když ji vlčí muž napadl?“

„Já?“ nechápal chlapík.

„Jistě,“ kývl pan Topol. „Jste její manžel. Když se zvíře probralo, seděl jste vedle ní. Proč jste jí nepřispěchal na pomoc?“

„No, já… jaksi v tom spěchu… nemoh jsem přece… nestačil jsem…“

Ať plácal cokoli, měl to marné, protože pravda byla jedna jediná: utekl a staral se jen sám o sebe.

„Něco vám povím,“ utrousil pan Topol. „Poctivě jsem vás varoval. Uvedl jsem, že naše představení může být nebezpečné. Nejsme prostě žádný roztomilý neškodný cirkousek, kde se nic nemůže stát. K chybám může dojít a také dochází, sem tam někdo dopadne i o hodně hůř než vaše žena. Proto je také naše představení zakázané. Proto je musíme pořádat ve starých kinech a uprostřed noci. Většinou všechno probíhá hladce a nikomu se nic nestane. Úplné bezpečí ale zaručit nemůžeme.“

Pan Topol se rozhlédl dokola a jako by se při tom stihl všem podívat přímo do očí. „Nemůžeme zaručit úplné bezpečí nikomu.“ zahromoval. „Je nepravděpodobné, že by došlo k další podobné nehodě, ale stát se to může. Opakuji znovu: pokud máte strach, odejděte. A odejděte okamžitě, dokud není pozdě!“

Pár lidí opravdu odešlo. Většina ale na zbytek představení zůstala, dokonce včetně té paní, co div nepřišla o ruku.

„Chceš jít?“ optal jsem se Steva a napůl jsem doufal, že na to kývne. Byl jsem nadšený, ale zároveň i vyděšený.

„Zbláznil ses?“ odsekl. „Taková senzace! Ty přece nechceš jít pryč, nebo jo?“

„Ani nápad.“ zalhal jsem a vykouzlil chatrný, rozklepaný úsměv.

Kdybych se tehdy jen tolik nebál projevit se jako zbabělec! Mohl jsem odejít a všechno by bylo v pořádku. Ale to ne, musel jsem se zachovat jako chlap a dosedět to do konce. Kdybyste věděli, kolikrát jsem si od té doby přál, abych byl tehdy upaloval pryč, jak nejrychleji mě nohy ponesou, a ani jednou se neohlédl…

DESÁTÁ KAPITOLA

Jen co pan Topol odešel ze scény a my jsme se znovu usadili, ukázala se druhá zrůda, Alexandr Lunt. Jeho výstup byl spíš směšný než strašný, ale právě to jsme po děsivém začátku potřebovali pro uklidnění. Když byl na jevišti, ohlédl jsem se přes rameno a všiml jsem si, že ti dva malí v modrých kápích klečí na podlaze a utírají z ní krev.

Alexandr Lunt byl nejhubenější člověk, jakého jsem kdy viděl. Vypadal vážně jako kostra! Jako by snad na něm nebylo vůbec žádné maso. Býval by byl i strašidelný, jenomže měl na tváři široký přátelský úsměv.

Hrála žertovná hudba a on tančil po scéně. Na sobě měl baletní trikot a vypadal tak legračně, že se v momentě všichni smáli. Po chvíli tančit přestal a začal se protahovat. Oznámil, že je gumový muž, má kosti jako z pryže a dokáže je ohýbat všemi směry.

Nejdřív zaklonil hlavu tolik, až to vypadalo, jako by mu ji usekli. Otočil se, abychom se mohli podívat, že má hlavu obráceně, a pak se zakláněl pořád dál, až se čelem dotýkal podlahy! Nato si objal rukama zezadu nohy a protáhl mezi nohama hlavu, takže trčela ven. Vážně to vypadalo, jako by mu rostla z břicha!

Za to ho diváci odměnili obrovským potleskem a on se pak narovnal a začal kroužit trupem dokola, jako by to byl kus provazu! Kroužil jím a kroužil, pětkrát dokola, až mu tou námahou začaly lupat kosti. Stál zamotaný asi minutu a nato se začal opravdu strašně rychle rozvíjet.

Potom si vzal dvě paličky na bubnování, s kožešinou na konci. Uchopil první a udeřil jí na jedno ze svých žeber. A když pak otevřel ústa, vyšel z nich čistý tón! Znělo to jako piáno. Pak zase pusu zavřel a uhodil na žebro na druhé straně těla. Tentokrát se ozval hlasitější a vyšší tón.

Po několika dalších zkouškách nechal ústa otevřená nastálo a začal hrát melodie! Zahrál Skákal pes pres oves, pár písniček od Beatles a nakonec několik známých motivů z televizních seriálů a pořadů.

Hubeňour odešel z jeviště a diváci se hlučně dožadovali přídavku. Žádná z účinkujících zrůd se však nikdy ze zákulisí nevrátila a nepřidala.

Po Alexandru Luntoví přišel Rhamus Pupkeduo, který byl stejně tlustý, jako byl Alexandr hubený. Byl prostě hrochoidní! Když vkráčel na scénu, prkna jen praskala.

Došel až na kraj a předstíral, že užuž přepadne dopředu. Bylo jasné, že lidi v prvních radách mají nahnáno, a někteří vyskočili a klidili se, jen co se k nim přiblížil. Nedalo se jim to vyčítat: kdyby Pupkeduo spadl, rozplácl by je na palačinku!

Zastavil se uprostřed scény. „Dobrý večer.“ ozval se. Měl pěkný hlásek, tichý a pištivý. „Jmenuji se Rhamus Pupkeduo, protože opravdu mám dva žaludky! Narodil jsem se s nimi, asi jako některá zvířata. Lékaři byli ohromeni a tvrdili, že jsem zrůda. Proto jsem se přidal k tomuto cirkusu a proto tu dneska večer jsem.“

Slečny, které hypnotizovaly vlčího muže, vyšly na jeviště se dvěma vozíky plnými jídla: koláčů a pomfritů a hamburgerů a sladkostí a zelných hlávek. Byly tam ale i věci, které jsem zatím nikdy neviděl, natož abych je ochutnal.

„Ňam ňam,“ mlaskl Rhamus. Ukázal na veliké hodiny, které právě z provaziště spouštěli dolů. Zastavily se asi tři metry nad jeho hlavou. „Co myslíte, jak dlouho mi bude trvat, než tohle všechno sním?“ ukázal na jídlo. „Kdo to uhodne nejpřesněji, vyhrává cenu!“

„Hodinu!“ vykřikl někdo.

„Čtyřicet pět minut!“ zahulákal někdo jiný.

„Dvě hodiny, deset minut a třiatřicet vteřin,“ přidal se nahlas jiný. Za chvilku už se překřikovali všichni. Já jsem řekl hodinu a tři minuty. Steve dvacet devět minut. Nejkratší odhad byl sedmnáct minut.

Když jsme otipovali, hodiny se roztikaly a Rhamus se dal do jídla. Jedl jako zjednaný. Pažemi máchal tak rychle, že skoro nebyly vidět. Ústa jako kdyby vůbec ani nezavíral. Házel si do nich jídlo, polykal a jedl dál.

Všichni z toho byli bez sebe. Díval jsem se a bylo mi zle. Některým lidem se opravdu zle udělalo!

Konečně Rhamus zdlábl poslední preclík a hodiny nad jeho hlavou přestaly tikat.

Čtyři minuty a padesát pět vteřin! Všechno to sežral ani ne za pět minut! Nemohl jsem tomu skoro uvěřit. Připadalo mi, že to není možné, že by to nedokázal ani někdo se dvěma žaludky.

„To nebylo marné,“ utrousil Rhamus „jen bych snesl víc dezertu.“

Plácali jsme a smáli jsme se a dvě slečny v lesklých oblecích odvezly vozíky pryč a přivezly jiný, na kterém byly hustě nastavěné skleněné sošky a vidličky a lžíce a kousky kovového odpadu.

„Než začnu,“ prohlásil Rhamus, „musím vás varovat, abyste nic podobného doma nezkoušeli! Dokážu jíst i věci, které by normálního člověka zadusily a zabily. Nepokoušejte se mě napodobovat! Mohli byste to zaplatit životem.“

Dal se do jídla. Začal pár šrouby a maticemi, které bez mrknutí oka polkl. Po několika soustech si zatřásl velikým vybouleným pupkem a my jsme uslyšeli, jak to uvnitř kovově hrká.

Pak se břicho vzedmulo a on vyplivl šrouby a matice zase ven! Kdyby byly jen jeden dva, mohl bych si myslet, že si je nechal pod jazykem nebo ve tvářích, ale na takový náklad železa nebyla dost velká dokonce ani pusa Rhamuse Pupkedua!

Potom zbaštil skleněné sošky. Rozchroustal sklo na střepy a ty pak zapíjel vodou. Nato snědl i lžíce a vidličky. Rukama si je kroutil do kroužků, pak si je strkal do pusy a nechával sklouznout do krku. Vysvětlil, že nemá dost silné zuby na to, aby porcovaly kov.

Pak zase spolkl dlouhý kovový řetěz, udělal si přestávku a lapal po dechu. Pupek se mu znovu začal zmítat a třást. Nechápal jsem, co se děje, ale pak se břicho mocně vzedmulo a já jsem uviděl, jak mu konec řetězu vychází z úst ven.

A když se řetěz soukal ven, spatřil jsem, že lžíce a vidličky jsou na něj navlečené! Podařilo se mu v žaludku provléci řetěz kroužky, co z nich udělal. K neuvěření!

Když Rhamus opustil jeviště, pomyslel jsem si, že takový výkon nikdo nedokáže překonat.

Jak strašně jsem se mýlil!

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Po výstupu Rhamuse Pupkedua diváky obešli ti dva mrňavci v modrých hábitech s kápěmi a prodávali suvenýry. Měli pár opravdu senza věcí, třeba čokoládové repliky šroubů a matic, které požíral Rhamus, nebo gumové figurky Alexandra Lunta, které se daly ohýbat a natahovat. A taky ústřižky chlupů z vlčího muže. Jeden jsem si koupil: byl tvrdý jako drát a ostrý jako nůž.

„To zdaleka není všechno.“ oznámil pan Topol z jeviště, „neutratte veškeré peníze hned teď.“

„Kolik stojí ta skleněná soška?“ zeptal se Steve. Byla přesně toho druhu jako ty, které pojídal Rhamus Pupkeduo. Stvoření v modré kapuci neřeklo nic, jenom ukázalo papírek s napsanou cenou. „Neumím číst.“ namítl Steve. „Můžete mi říct, kolik to stojí?“

Zadíval jsem se na Steva a přemýšlel jsem, proč lže. Zpod kapuce se pořád nic neozývalo. Tentokrát to jen spěšně zavrtělo hlavou a odešlo, než se Steve mohl vyptávat dál. „Co to mělo být?“ vyzvídal jsem. Steve pokrčil rameny. „Chtěl jsem, aby to mluvilo. Abych zjistil, jestli to je člověk nebo ne.“

„Jasně že člověk,“ podivil jsem se. „Co jinýho?“

„Nevím,“ vzdychl si. „Proto jsem se taky ptal. Tobě nepřipadá divný, že si pořád schovávají obličeje?“

„Třeba jsou nesmělí,“ navrhl jsem.

„Třeba,“ ucedil, ale bylo vidět, že tomu nevěří.

Když skončil prodej suvenýrů, přišla na radu další zrůda. Byla to vousatá dáma – a já jsem si nejdřív myslel, že si z nás utahují, protože ta žena vůbec vousy neměla!

Za jejími zády stál pan Topol. „Dámy a pánové,“ prohlásil, „uvidíte cosi velmi zvláštního. Tady Truska je v naší rodině nová. Je jedním z nejfantastičtějších účinkujících, jaké jsem kdy viděl – její nadání je vskutku jedinečné.“

Pak pan Topol odešel. Truska byla moc hezká a měla na sobě splývavé šaty se spoustou rozparků a děr. V kině si hodně mužů začalo odkašlávat a vrtět se na židlích.

Truska popošla blíž k okraji scény, abychom ji líp viděli, a pak vydala cosi, co znělo, jako když štěká tuleň. Položila si ruce na obličej, na každou tvář jednu dlaň, a jemně se hladila. Pak si dvěma prsty chytila nos a druhou rukou se šimrala na bradě.

A stalo se něco prazvláštního: začaly jí růst vousy! Vyrašily nejdřív na bradě, pak i na horním rtu, potom na tvářích a konečně úplně všude. Byly dlouhé a plavé a rovné.

Poporostly o deset nebo jedenáct centimetrů a pak se zarazily. Pustila si nos z prstů, sestoupila z jeviště a vešla mezi diváky, aby ji mohli za vousy zatahat a pohladit si je.

1 za chůze jí rostly dál, nakonec jí sahaly až k patám! Když došla do nejzazší části sálu, otočila se a vracela se na jeviště. I když vevnitř nefoukal žádný vítr, vousy kolem ní divoce povlávaly a lechtaly kolem sedící diváky na tvářích.

Jakmile se vrátila na jeviště, pan Topol se zeptal, jestli někdo nemá s sebou nůžky. Hodně žen je mělo. Pan Topol jich několik pozval k sobě.

„Circc Mostruoso věnuje prut z masivního zlata tomu, komu se podaří ustřihnout Trusčiny vousy,“ ohlásil a zvedl ruku s malým žlutým odlitkem, aby dokázal, že nežertuje.

Hodně lidí to nažhavilo, a tak se dalších deset minut skoro všichni, co v kině byli, pokoušeli ustřihnout nebo uříznout Trusčiny vousy. Jenže to nešlo! Vousy vousaté dámy nedokázalo oddělit nic, dokonce ani zahradní nůžky, se kterými se vytasil pan Topol. Legrační ale bylo, že i tak se pořád zdály být měkké, úplně jako obyčejné vousy nebo chlupy!

Když si všichni přiznali, že prohráli, pan Topol vyprázdnil jeviště a Truska si znovu stoupla do jeho středu. Začala si hladit tváře jako předtím, jenže tentokrát jí vousy zarůstaly zpátky! Trvalo asi tak dvě minuty, než všechny zmizely uvnitř, a potom už vypadala stejně, jako když se objevila poprvé. Odešla za obrovského potlesku a další účinkující přišel téměř okamžitě po ní.

Jmenoval se Rudy von Ruka. Začal vyprávěním o svém otci, který se narodil bez nohou. Rudyho otec se naučil chodit po rukou tak dobře, jako ostatní lidé chodí po nohou, a do svých tajemství zasvětil i své děti.

Nato se Rudy posadil, zdvihl nohy a omotal si je kolem krku. Postavil se na ruce, procházel se po nich sem tam po jevišti, pak seskočil dolů a čtyři náhodně vybrané muže vyzval, ať s ním běží o závod. Oni mohou běžet po nohou, on bude utíkat na rukou. Slíbil zlatý prut každému, kdo jej porazí.

Místo běžecké dráhy použili uličky mezi sedadly a Rudy i přes svou nevýhodu všechny čtyři snadno porazil. Tvrdil, že umí na rukou uběhnout sto metrů za osm vteřin, a nikdo z obecenstva o tom nepochyboval. Pak Rudy předvedl pár působivých gymnastických prvků, čímž dokázal, že člověk se dokáže pohybovat stejně dobře bez nohou jako na nich. Jeho vystoupení nebylo nyak vzrušující, ale zato bylo zábavné.

Po Rudyho odchodu nastala krátká přestávka a pak se objevil pan Topol. „Dámy a pánové,“ oslovil diváky, „i naše příští číslo je jedinečné a ohromující. Také může být dosti nebezpečné, a tak vás žádám, abyste nedělali žádný hluk a netleskali, dokud vám neoznámíme, že je to bezpečné.“

Celý sál ztichl. Po tom, co se na začátku stalo s vlčím mužem, už nikdo nepotřeboval říkat dvakrát!

Když bylo dostatečné ticho, odešel pan Topol ze scény. Na odchodu křikl jméno dalšího čísla, ale jen tlumeně. „Pan Hroozley a Madame Okta!“

Světla pohasla a na jeviště vešel děsivě působící muž. Byl vysoký a štíhlý, měl velice bledou kůži a na temeni hlavy mu rostl jen ježek oranžových vlasů. Po levé tváři se mu táhla dlouhá jizva. Sahala až ke rtům, takže to vypadalo, jako kdyby se ústa ušklíbala na jednu stranu.

Na sobě měl temně rudé šaty a v ruce nesl dřevěnou klícku, kterou si odložil na stolek. Jen co se nachystal, obrátil se tváří k nám. Uklonil se a usmál se. Když se usmíval, vypadal snad ještě děsivěji – jako šílený klaun z jednoho hororu, který jsem kdysi viděl. Pak začal vysvětlovat, v čem spočívá jeho výstup.

První část výkladu mi ušla, protože místo na scénu jsem se díval na Steva. Když totiž pan Hroozley vešel na jeviště, nastalo naprosté ticho a ozval se jen jeden jediný zvuk. Jediný člověk se hlučně zajíkl.

Steve.

Zvědavě jsem se na kamaráda podíval. Byl skoro tak bledý jako pan Hroozley a celý se třásl. Dokonce upustil gumovou figurku Alexandra Lunta, kterou si předtím koupil.

Vpíjel se očima do pana Hroozleyho, jako by k němu byl pohledem přilepený, a jak jsem ho pozoroval, napadlo mě jedno jediné: „Vypadá, jako kdyby spatřil ducha!“

DVANÁCTÁ KAPITOLA

„Není pravda, že všechny tarantule jsou jedovaté,“ prohlásil pan Hroozley. Měl hluboký hlas. Podařilo se mi odtrhnout pohled od Steva a zadívat se na jeviště. „Většinou jsou stejně neškodné jako pavouci, které najdete kdekoli na světě. A ty, které opravdu jsou jedovaté, obvykle mají jen tolik jedu, aby zabily velice malá zvířata.

Některé však jsou vražedné!“ pokračoval. „Některé jsou s to zabít člověka jediným kousnutím. Jsou vzácné a nacházíme je jen v mimořádně odlehlých končinách, ale přesto existují.

Jednoho takového pavouka mám,“ oznámil a otevřel dvířka klece. Pár vteřin se nedělo nic, ale potom ven vylezl největší pavouk, jakého jsem kdy viděl. Byl zelený a nachový a červený, měl dlouhé chlupaté nohy a poněkud zavalité tělo. Pavouků jsem se nebál, ale tenhle vypadal děsivě.

Pomaličku popošel dopředu. Pak ohnul nohy a tělo se posadilo níž, jako kdyby číhal na mouchu.

„Madame Okta mě provází už radu let,“ vykládal pan Hroozley. „Žije mnohem déle než obyčejní pavouci. Mnich, který mi ji prodal, tvrdil, že jedinci jejího druhu se dožívají až dvaceti i třiceti let. Je to neuvěřitelný tvor – a je zároveň jedovatá a inteligentní.“

Při jeho proslovu zavedl jeden z těch v modrých kápích na jeviště kozu. Vylekaně mekala a pokoušela se o útěk. Tvor v kápi ji přivázal ke stolu a odešel.

Když pavoučice spatřila a uslyšela kozu, vydala se k ní. Dolezla ke kraji stolu, ale tam zastavila, jako by čekala na rozkaz. Pan Hroozley vytáhl z kapsy kalhot lesklou tenkou píštalu – říkal jí flétna – a zahrál na ni pár krátkých tónů. Madame Okta okamžitě skočila a přistála koze na krku.

Koza poskočila, jen co na ní pavoučice přistála, a hlasitě se rozmečela. Madame Okta si toho nevšímala, držela se jí a přisunula se o pár centimetrů blíž k její hlavě. A když byla připravena, odhalila kusadla a zaryla je koze hluboko do krku!

Koza ztuhla a oči jí zeskelnatěly. Přestala mektat a po několika vteřinách se svalila. Myslel jsem si, že je mrtvá, ale pak mi došlo, že ještě dýchá.

„Ovládám Madame Oktu touto flétnou,“ vysvětloval Hroozley a já jsem přestal padlou kozu sledovat. Pomalu zamával flétnou nad hlavou. „Strávili jsme spolu sice už velmi dlouhou dobu, ale není to žádný mazlíček, a kdybych nástroj ztratil, jistě by mě zabila.

Koza je ochrnutá.“ pokračoval. „Vycvičil jsem Madame Oktu tak, aby nezabíjela hned prvním kousnutím. Kdybychom kozu nechali tak, jistě by nakonec zemřela – na kousnutí Madame Okty není léku –, ale raději to ukončíme rychle.“ Zapískal na flétnu a Madame Okta se přesunula dál po krku, až stála koze na uchu. Znovu odhalila kusadla a zatala je. Koza se zachvěla a pak naprosto znehybněla.

Byla mrtvá.

Madame Okta seskočila z kozy a kradla se k předku scény. Lidé v prvních radách se náramně vyděsili a někteří vyskočili. Na strohý povel pana Hroozleyho ale hned zase znehybněli.

„Nehýbejte se!“ sykl. „Vzpomeňte si na varování: nečekaný zvuk může znamenat smrt!“

Madame Okta se zastavila na kraji jeviště a pak se postavila na dvě zadní nohy, úplně jako pes! Pan Hroozley tiše zadul do flétny a ona se rozešla pozpátku a stále ještě po dvou nohou. Když se dostala k nejbližší noze stolu, otočila se a začala lézt nahoru.

„Teď vám nebude nic hrozit,“ poznamenal pan Hroozley a lidé v prvních radách se pomalu a tiše, jak jen to šlo, znovu posadili. „Avšak nevydávejte prosím žádné hlasitější zvuky, protože v tom případě by se mohla vrhnout na mě.“

Nevěděl jsem, jestli pan Hroozley má opravdu strach, anebo jestli to patří k výstupu, ale vystrašeně vypadal. Otřel si čelo rukávem pravé ruky, pak si zase přiložil flétnu ke rtům a zanotoval podivný nápěv.

Madame Okta naklonila hlavu a pak jako by přikývla. Lezla přes stůl, až byla před panem Hroozleym. Spustil pravici a ona si mu na ni vylezla. Když jsem pomyslel, jak blízko jeho těla se pohybují ty dlouhé ochlupené nohy, celý jsem se zpotil. A to mám pavouky rád! Lidi, kteří z nich mají strach, si v tu chvíli nejspíš museli rozhryzávat tváře zevnitř na kousky.

Pavoučice mu vylezla po paži nahoru, pak se štrachala po rameni, po krku, přes ucho – a zastavila se, až když se dostala na temeno. Tam se přikrčila. Vypadala jako nějaký prapodivný klobouček.

Po chvíli začal pan Hroozley opět hrát na flétnu. Madame Okta mu sklouzla po druhé straně obličeje, přes jizvu, a lezla dál, až mu visela hlavou dolů na bradě. Pak vypustila vlákno a spustila se po něm dolů.

Teď visela asi deset centimetrů pod bradou a najednou se začala zvolna houpat sem tam. Brzy se dostávala až na úroveň jeho uší. Nohy měla sbalené, a tak z mého místa vypadala jako klubíčko vlny.

A když se napříště zhoupla nahoru, pan Hroozley trhl hlavou dozadu a pavoučice vyletěla přímo do výšky. Vlákno prasklo a ona se otáčela dokola a dokola. Díval jsem se, jak stoupá a potom klesá. Myslel jsem si, že dopadne na podlahu nebo na stůl, ale ona místo toho přistála panu Hroozleymu v ústech!

Když jsem pomyslel na to, že mu Madame Okta možná klouže krkem do žaludku, udělalo se mi skoro zle. Nepochyboval jsem, že ho kousne a zabije. Pavoučice ale byla o hodně chytřejší, než jsem si myslel. V pádu vytřela nohy a zachytila se mu na rtech.

Zase hlavu předklonil, abychom viděli jeho ústa. Měl je doširoka otevřená a Madame Okta se mu držela mezi rty. Houpala se dovnitř a zase ven, takže to vypadalo, jako když má v puse balónek, který nafukuje a pak zase upouští.

Napadlo mě, kde má asi flétnu a jak teď bude pavoučici ovládat. A pak přišel pan Topol s jinou flétnou. Neuměl hrát tak dobře jako pan Hroozley, ale stačilo to, aby si toho Madame Okta všimla. Zaposlouchala se a potom se začala pohybovat od jednoho kraje úst pana Hroozleyho ke druhému.

Nejdřív jsem netušil, co to dělá, a tak jsem natahoval zvědavě krk. Když jsem na rtech pana Hroozleyho uviděl něco bílého, pochopil jsem: tkala sít!

Jen s tím skončila, spustila se zase dolů z jeho brady jako předtím. Pan Hroozley měl přes ústa utkanou velikou pavučinu. Začal ji žvýkat a olizovat! Celou ji snědl a pak si pohladil břicho (dal si ovšem pozor, aby nezavadil o Madame Oktu). „Výtečné,“ pochválil si. „Není nic chutnějšího než čerstvé pavouci sítě. U nás doma je to největší pochoutka.“

Pak Madame Oktu přiměl, aby po stole strkala míček a aby na něm balancovala. Rozložil na desce maličké cvičební nářadí, drobné činky a provazy a kruhy a začal s ní cvičit. Dokázala provést všechno, co umějí lidé, třeba zdvihat činky nad hlavu a přitahovat se na kruzích.

Pak vytáhl maličkou jídelní soupravu. Byly tam piditalíře a nože a vidličky a titěrné sklenice. Talíře byly plné mrtvých much a jiného drobnějšího hmyzu. Co bylo ve sklenicích, nevím.

Madame Okta spořádala večeři velice vychovaně. Uměla držet nože a vidličky, a to čtyři najednou, a tak se krmila. Dokonce tam byla i falešná slánka a ona dělala, jako že si z ní jídlo solí!

A někdy v okamžiku, kdy pila ze sklenice, jsem dospěl k názoru, že Madame Okta je to nejúžasnější domácí zvíře na světě. Dal bych za ni všechno, co mám. Věděl jsem, že se to nikdy nestane – i kdybych na ni měl, máma a táta by mi rozhodně nedovolili ji chovat, ale aspoň přát jsem si to mohl.

Když bylo po výstupu, pan Hroozley vrátil pavoučici zase do klece a hluboce se poklonil tleskajícímu obecenstvu. Jak jsem slyšel, hodně lidí říkalo, že tedy nemuseli zabíjet tu ubohou kozu, ale stejně to bylo moc napínavé.

Otočil jsem se ke Stevovi, chtěl jsem mu říct, jak báječná ta pavoučice podle mě je, on se ale díval na pana Hroozleyho. Už se netvářil vystrašeně, ale také nevypadal normálně.

„Co je s tebou. Steve?“ zeptal jsem se.

Neodpověděl mi.

„Steve?“

„Psst!“ sykl zlobně a – neřekl jediné slovo, dokud pan Hroozley neodešel. Pozoroval toho zvláštního člověka, dokud nezašel do kulis. Pak se ke mně otočil. „To je neuvěřitelné!“ vykoktal.

„Ta pavoučice?“ souhlasil jsem. „Prostě paráda. Myslíš, že by –“

„Já nemluvím o pavoukovi!“ vyštěkl. „Koho ti tví pitomí vzdušnicová zajímaj? Já mluvím o panu… Hroozleym.“ Před vyslovením jména zaváhal, jako kdyby si užuž chtěl vzpomenout na něco jiného.

„O panu Hroozleym?“ opakoval jsem po něm zmateně. „Co na něm bylo tak skvělýho? Vždyt jenom hrál na flétnu.“

„Ty to vůbec nechápeš.“ vztekal se Steve. „Ty vůbec nevíš, kdo to je.“

„A ty to snad víš?“ odsekl jsem.

„Ano,“ přikývl. „Náhodou vím.“ Promnul si bradu a zase se začal tvářit znepokojeně. „Jenom doufám, že on neví, že to vím. Kdyby to věděl, nemuseli bysme se odsud taky dostat živí…“

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

Po vystoupení pana Hroozleyho s Madame Oktou byla další přestávka. Snažil jsem se Steva přimět, aby mi řekl, kdo podle něj ten člověk je, ale měl pusu jako zašitou. „Musím si to ještě promyslet.“ Nic jiného neřekl, pak zavřel oči, sklonil hlavu a usilovně dumal.

O přestávce prodávali další senzační věci: vousy podobné těm od vousaté dámy, figurky Rudyho von Ruka – a co nejlepšího, gumové pavouky, kteří vypadali jako Madame Okta. Koupil jsem dva, jednoho pro sebe a jednoho pro Annii. Nebyli tak dobří jako předloha, ale budou muset stačit.

Taky prodávali cukrové pavučiny. Za poslední peníze jsem si jich nakoupil šest a dvě jsem snědl při čekání na další číslo. Chutnaly jako cukrová vata. Tu druhou jsem si dal přes pusu a olizoval, jako to dělal pan Hroozley.

Světla se ztlumila a všichni se zase usadili. Na řadě byla Gerta Zubatá. Veliká ženská s tlustýma nohama, tlustýma rukama, tlustým krkem a tlustou hlavou.

„Dámy a pánové, jmenuji se Gerta Zubatá!“ oznámila. Mluvila přísně. „Mám nejsilnější zuby na světě! Když jsem byla maličká, otec mi při hře vložil do úst prsty a já jsem mu dva ukousla!“

Pár lidí se rozesmálo, ale ona je zpražila zuřivým pohledem. „Nejsem žádný šašek!“ štěkla. „Jestli se mi někdo znovu zasměje, sejdu dolů a ukousnu mu nos!“ I to znělo docela legračně, ale nikdo se neodvážil ani uchechtnout.

Gerta mluvila hodně nahlas. Větu co větu vykřikovala a všechny jako by zakončovala vykřičníkem.

„Moje zuby ohromovaly dentisty na celém světě!“ prohlásila. „Vyšetřovali mě ve všech významných stomatologických centrech, ale nikdo nedokázal přijít na to, proč je můj chrup tak pevný! Nabízeli mi veliké sumy, abych se stala pokusným morčetem, ale ráda cestuji, a tak jsem odmítla!“

Vzala čtyři ocelové tyče, všechny tak třicet centimetrů dlouhé, ale různě silné. Požádala o dobrovolníky a na jeviště přišli čtyři muži. Rozdala jim po tyči a vyzvala je, ať se pokusí je ohnout. Snažili se ze všech sil, ale nesvedli to. A když to vzdali, uchopila nejtenčí tyč, vložila si ji do úst a čistěji překousla!

Podala obě půlky jednomu z mužů. Vytřeštěně se na ně díval, pak si jednu vložil do úst a skousl, aby se ujistil, že to opravdu je ocel. Zuby mu div nepraskly a rozkřičel se bolestí tak, až bylo jasné, že to ocel jistě je.

Gerta stejně naložila se druhou a třetí tyčí, které byly stále silnější. A když došlo na čtvrtou, tu nejtlustší, pokousala ji na dílky jako čokoládovou tyčinku.

Potom jí dva asistenti v modrých kapucích donesli velký radiátor a ona do něho prokousala díry! Pak jí dali bicykl a ona ho i s pneumatikami a se vším rozkousala na kuličku! Říkal jsem si, že na světě nejspíš není nic, co by Gerta Zubatá nerozžvýkala, pokud se k tomu odhodlá.

Zavolala si na jeviště další dobrovolníky. Jednomu dala palici a veliký majzlík, druhému kladivo a dláto, třetímu elektrickou pilu. Lehla si na záda a nasadila si majzlík na ústa. Kývla na prvního dobrovolníka, ať praští do majzlíku palicí.

Muž zvedl palici vysoko nad hlavu a máchl s ní dolů. Myslel jsem si, že jí rozbije obličej na kusy, a se mnou spousta dalších, aspoň podle toho, jak lapali po dechu a zakrývali si oči dlaněmi.

Jenže tak hloupá Gerta nebyla. Odkulila se stranou a palice uhodila jen do podlahy. Posadila se a vyplivla majzlík. „Pcha!“ odfrkla si. „To si myslíte, že jsem praštěná?“

Přišel jeden z těch v modrých kápích a vzal muži palici. „Zavolala jsem si vás jen proto, aby bylo vidět, že palice je opravdová,“ vysvětlila Gerta. „A teď se dívejte!“ vyzvala všechno diváctvo.

Znovu si lehla a dala si do úst majzlík. Tvor v modré kapuci chvíli čekal, pak palici vysoko zvedl a švihl jí dolů, rychleji a silněji než předtím muž z publika. Palice zasáhla konec majzlíku a ozvalo se hlučné břinknutí.

Gerta se posadila. Čekal jsem, že uvidím, jak jí zuby padají ven, ale když otevřela ústa a vyndala majzlík, neměla na nich ani trhlinku! Zasmála se. „Hohó!“ hulákala. „Mysleli jste si snad, že jsem si ukousla příliš velké sousto?“

Pak nechala činit se druhého dobrovolníka, toho s kladivem a dlátem. Upozornila ho, ať dává pozor na dásně, a pak mu dovolila, aby jí umístil dláto na zuby a mlátil do nich. Bušil, div si nevyhodil paži z ramene, ale nedokázal jejímu chrupu uškodit.

Třetí dobrovolník se snažil uříznout jí zuby elektrickou pilou. Přejížděl jí ostřím v ústech ze strany ke straně, jiskry lítaly všude kolem, ale když pilu odložil a kouř se usadil. Gertiny zuby byly stejně bílé, zářivé a pevné jako předtím.

Po ní přišli na řadu bláznivě ohební blíženci Siva a Sirsa. K nerozeznání si podobná dvojčata vynikala stejnou dovedností jako Alexandr Lunt. Při výstupu ty dvě kroutily kolem sebe těla tak, až vypadaly jako jediná osoba s jednou hrudí a žádnými zády, anebo zase s jedním tělem od pasu nahoru a žádnýma nohama. Byly šikovné a výstup byl náramně zajímavý, ale ve srovnání s ostatními účinkujícími to byla nuda.

Když Siva a Sirsa skončily, vyšel na jeviště pan Topol a poděkoval nám za návštěvu. Myslel jsem si, že zrůdy vyjdou na scénu a seřadí se vedle sebe, ale ono nic. Místo toho nám pan Topol řekl, že cestou ven si vzadu v sále můžeme koupit další suvenýry. Požádal nás, ať se o cirkuse zmíníme známým. Nato znovu poděkoval za návštěvu a prohlásil, že představení skončilo.

Trošku mě zklamalo, že konec byl takový do ztracena, ale bylo dost pozdě a zrůdy asi byly unavené. Vstal jsem, sebral jsem si nakoupené věci a už jsem se otáčel, že něco povím Stevovi.

Díval se někam za mě, k balkonu, a oči měl vytřeštěné. Obrátil jsem se, že se podívám, na co to zírá, a v tom okamžení lidi za námi začali křičet. Jakmile jsem zvedl hlavu, pochopil jsem proč.

Na balkonu byl veliký had, jeden z nejdelších, co jsem kdy viděl, a po jednom sloupu klouzal dolů, k lidem v přízemí!

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

Had švihal jazykem z úst ven a zase zpátky a působil náramně hladově. Nebyl moc barevný – spíš tmavě zelený a jen sem tam měl skvrny jasnějších barev –, ale zato vypadal smrtelně nebezpečně.

Lidé, co už byli pod balkonem, se rozběhli zpátky k židlím. Křičeli a cestou upouštěli, co nesli. Pár lidí omdlelo, někteří upadli a dav je pošlapal. My se Stevem jsme měli štěstí, že jsme byli u kraje: byli jsme v bývalém kině nejmenší, a kdybychom se ocitli uprostřed prchajících, zadupali by nás do země.

Had se už chystal sklouznout na podlahu, když tu mu do tváře zamířil silný reflektor. Plaz ztuhl a bez mrkání se díval do světla. Lidé přestali utíkat a panika pominula. Kdo upadl, vyškrábal se zase na nohy a naštěstí to vypadalo, že se nikomu nestalo nic vážného.

Zpoza nás se něco ozvalo. Otočil jsem se a podíval se znovu na jeviště. Stál tam kluk. Mohlo mu být čtrnáct nebo patnáct, byl děsně hubený a měl dlouhé žlutozelené vlasy. Jeho oči měly zvláštní tvar, byly štěrbinovité jako u hada. Na sobě měl dlouhý bílý hábit.

Chlapec zasyčel a zvedl ruce nad hlavu. Hábit se z něj svezl a všichni, kdo se na něj dívali, překvapeně vydechli. Měl tělo pokryté šupinami!

Od hlavy k patě se jen leskl zelenou a zlatou a žlutou a modrou. Měl na sobě jen krátké kalhoty. Otočil se, abychom ho viděli i zezadu, a na zádech to bylo stejné jako vepředu, jen šupiny měly o něco tmavší odstín.

Znovu se otočil k nám, pak si lehl na jeviště na břicho a plazil se úplně jako had. Teprve v tu chvíli jsem si vzpomněl, že na letáčku se psalo o hadím chlapci, a dal jsem si dvě a dvě dohromady.

Jakmile se dostal k hledišti, zase vstal a kráčel k zadní části kina. Když prošel kolem mě, všiml jsem si, že má divné ruce i nohy: mezi prsty měl tenké proužky kůže. Vypadal trošku jako ta příšera, co jsem viděl vjednom starém hororu, ta, co žila v černé laguně.

Zastavil se pár metrů před sloupem a přikrčil se. Světlo, které oslepovalo hada, rázem zhaslo a had se znovu dal do pohybu a sklouzl dolů z posledního, dolního dílu sloupu. Chlapec znovu sykl a had se zastavil. Vybavilo se mi, jak jsem někde četl, že hadi nemají sluch, ale že zvuky cítí.

Hadí chlapec se odšoural kousek doleva a pak zase doprava. Had po něm otáčel hlavu, ale dopředu se nevrhl. Kluk se posunul blíž k hadovi, až mu byl na dosah. Čekal jsem, že se zvíře po něm vrhne a zabije ho, a chtělo se mi křičet a utíkat.

Hadí chlapec ale dobře věděl, co dělá. Když byl dost blízko, natáhl ruku a těmi divnými prsty s blánami pošimral hada pod bradou. A pak se naklonil a políbil ho na nos!

Had se klukovi omotal kolem krku. Obtočil se kolem něj na několikrát a konec jeho ocasu visel chlapci přes rameno a dolů po zádech jako šála.

Kluk hada pohladil a usmál se. Čekal jsem, že bude chodit mezi diváky a nechá je, aby si zvíře pohladili, ale to ne. Místo toho došel ke straně sálu, dál od míst, kudy se bude odcházet ke dveřím. Rozmotal hada, položil ho na podlahu a pak ho ještě jednou podrbal pod bradou.

Tentokrát zvíře otevřelo doširoka tlamu a já jsem uviděl zuby. Hadí chlapec si lehl nedaleko od hada na zem a pak se začal plazit k němu!

„To ne,“ řekl jsem si potichu, „přece mu nechce dát…“

Ale ano, chtěl, a taky mu hlavu do dokořán otevřené tlamy vložil!

Zůstal tak nějakou chvilku a pak se pomalu vysoukal ven. Znovu si hada omotal kolem těla a obtáčel ho dál a dál, až byl pod hadím tělem schovaný celý až na obličej. Podařilo se mu postavit se a zazubit. Vypadal jako srolovaný koberec!

„A to je už skutečně konec, dámy a pánové.“ ozval se zezadu z jeviště pan Topol. Usmál se, seskočil ze scény, ale v půlce skoku zmizel v oblaku dýmu. Když se kouř rozptýlil, spatřil jsem majitele cirkusu, jak stojí vzadu a přidržuje hostům závěsy.

Po pravici i po levici mu stály ty hezké slečny a taky ti tvorové v kápích – a všichni měli plné ruce táců se suvenýry. Zalitoval jsem, že jsem si trochu peněz nenechal.

Čekali jsme a Steve neříkal nic. Podle toho, jak vážně se tvářil, jsem poznal, že ještě pořád přemýšlí, a znal jsem ho z minula dost dobře na to, aby mi bylo jasné, že nemá cenu na něj mluvit. Když se do takové nálady dostal, nedokázalo s ním pohnout nic.

Jen co se řady za námi vyprázdnily, došli jsme i my dozadu. Pobral jsem si věci, které jsem si nakoupil. Sesbíral jsem ale i Stevovy suvenýry, protože on byl tak zabraný v myšlenkách, že by je tam klidně nechal.

Pan Topol pořád stál vzadu, držel rozevřené závěsy a na všechny se usmíval. Když jsme k němu došli my, úsměv se ještě rozšířil.

„Tak co, chlapci,“ nadhodil. „Líbilo se vám představení?“

„Byla to nádhera!“ odpověděl jsem.

„A nebáli jste se?“ chtěl vědět.

„Trochu,“ přiznal jsem. „Ale ne víc než všichni ostatní.“

Zasmál se. „Máte oba tuhý kořínek.“

Za námi čekali lidi, a tak jsme si pospíšili dál, abychom je nezdržovali. Když jsme vešli do krátké chodby mezi oběma závěsy, Steve se rozhlédl, pak se ke mně naklonil a zašeptal mi do ucha: „Vrat se sám.“

„Cože?“ zarazil jsem se. Lidé, co šli za námi, si povídali s panem Topolem, a tak nás nic nenutilo spěchat.

„Slyšels dobře,“ utrousil.

„A proč to?“

„Protože já nejdu,“ vysvětlil. „Zůstanu tady. Nevím, co se z toho vyklube, ale zůstat musím. Půjdu za tebou domů potom, až…“ Nedořekl a postrčil mě dopředu.

Prošli jsme druhými závěsy a ocitli jsme se v chodbě se stolem, s tím, co na něm byl dlouhý černý přehoz. Diváci, kteří odcházeli před námi, k nám byli otočení zády. Steve se ohlédl přes rameno, aby měl jistotu, že ho nikdo nevidí, a pak skočil pod stůl a schoval se pod přehozem!

„Steve!“ sykl jsem, protože jsem měl strach, že nás dostane do maléru.

„Běž dál!“ sykl zase on na mě.

„Nemůžeš přece –“

„Dělej, co ti říkám!“ vyrazil. „A upaluj, dělej, než nás přistihnou.“

Nelíbilo se mi to, ale co jsem mohl dělat? Steve mluvil tak, že kdybych ho neposlechl, začal by zuřit. Už jsem u něj tyhle záchvaty zuřivosti párkrát zažil; není radno se Stevem žertovat, když se naštve.

Vykročil jsem, zašel jsem za roh a vydal jsem se po dlouhé chodbě k hlavním dveřím. Šel jsem pomalu, přemýšlel jsem, a lidi přede mnou mě předešli ještě o víc. Střelil jsem pohledem dozadu a zjistil jsem, že ještě pořád nikdo nejde.

A pak jsem zahlédl dveře.

Právě ty, u kterých jsme se stavili cestou sem, ty, co vedly na balkon. Když jsem k nim došel, zarazil jsem se a ještě jednou jsem se ohlédl. Pořád nikdo.

Tak jo! rozhodl jsem se v duchu. Zůstanu tady. Nevím, co to Steva bere, ale je to můj nejlepší kamarád. Chci tu být, abych mu mohl pomoct, kdyby se dostal do maléru.

Dveře jsem skoro rozrazil, dřív než si to rozmyslím, proklouzl jsem potichu dovnitř, spěšně jsem je za sebou zavřel a už jsem stál ve tmě a srdce mi tlouklo tak rychle, jako bych byl myš.

Stál jsem tam celé věky a poslouchal jsem, kdy už se vytrousí všichni diváci. Slyšel jsem, jak se šeptem, zakřiknutými, vyděšenými, ale taky vzrušenými hlasy baví o představení. Pak byli pryč a nastalo ticho. Myslel jsem si, že uslyším nějaké zvuky z kina, třeba od toho, jak někdo uklízí a urovnává židle, ale v celém domě bylo mrtvo jako v márnici.

Vylezl jsem po schodech. Přivykl jsem na tmu a viděl jsem už docela slušně. Schody byly staré a rozvrzané a já jsem měl trochu strach, že mi povolí pod nohama a že spadnu a zabiju se, ale vydržely.

Když jsem došel nahoru, zjistil jsem, že stojím uprostřed balkonu. Bylo tam hodně prachu a špíny – a taky zima. Kradl jsem se dopředu a klepal jsem se.

Měl jsem výborný výhled na jeviště. Pořád se svítilo, a takjsem viděl všechno dopodrobna. Nebyl tam nikdo, ani zrůdy, ani ty hezké slečny, ani ti v modrých kapucích – a ani Steve. Posadil jsem se a čekal jsem.

Asi tak po pěti minutách jsem zahlédl, jak se ke scéně plíží nějaký stín. Vytáhl se nahoru, pak vstal, došel doprostřed, zastavil se a rozhlížel.

Byl to Steve.

Vykročil doleva ke kulisám, pak se zastavil a vydal se zase doprava. A znovu se zastavil. Viděl jsem, jak si kouše nehty a snaží se přijít na to, kudy se vydat.

A pak se z výšky, odněkud nad jeho hlavou, ozval hlas. „To hledáš mě?“ Na jeviště s rozpřaženými pažemi seskočil člověk, za kterým povlával dlouhý rudý plást jako křídla.

Steve div nevyletěl z kůže, když ten člověk dopadl na prkna a stočil se do klubíčka. Vyděšeně jsem se skácel dozadu. A když jsem se zase vyštrachal, ten člověk už stál a já jsem rozeznal rudý oblek, oranžové vlasy, bledou kůži a velikou jizvu.

Pan Hroozley!

Steve se pokusil promluvit, ale na to mu příliš drkotaly zuby.

„Všiml jsem si, že si mě zvědavě prohlížíš,“ prohlásil pan Hroozley. „A když jsi mě uviděl poprvé, nahlas jsi se zajíkl. Proč to?“

„P-p-proto-tože vi-vím, k-kdo jste,“ koktal Steve, který konečně byl s to mluvit.

„Jsem Larten Hroozley,“ odtušil děsivý muž.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Steve. „Já vím, kdo jste doopravdy.“

„Jistě?“ usmál se pan Hroozley, ale moc veselé to nebylo. „Tak povídej, hošánku,“ zasyčel. „Kdo tedy doopravdy jsem?“

„Vaše skutečné jméno je Vur Horston,“ vyrazil Steve a panu Hroozleymu klesla ohromeně brada. A pak Steve dodal ještě něco, nad čím klesla brada zase mně.

„A jste upír,“ ohlásil; ticho, které pak nastalo, bylo stejně dlouhé jako strašidelné.

PATNÁCTÁ KAPITOLA

Pan Hroozley (nebo Vur Horston, pokud to bylo jeho skutečné jméno) se usmál. „Vida,“ pokrčil rameny. „Odhalen. Nemělo by mě to tak překvapovat. Jednou se to stát muselo. Pověz, chlapče, kdo tě poslal?“

„Nikdo.“

Pan Hroozley se zamračil. „Ale no tak, chlapče,“ zavrčel. „Nehraj si se mnou. Pro koho pracuješ? Kdo tě na mě nasadil a co chce?“

„Já nepracuju pro nikoho,“ nedal se Steve. „Mám doma fůru knížek a časopisů o upírech a příšerách. A v jedné byl váš obrázek.“

„Obrázek?“ zeptal se podezřívavě pan Hroozley.

„Obraz,“ opravil se Steve. „Malba z roku 1903 z Paříže. Žil jste tam s nějakou bohatou paní. Psali tam, že jste se málem vzali, ale ona přišla na to, že jste upír, a dala vám kopačky.“

Pan Hroozley se usmál. „Každý důvod jí byl dobrý. Její přátelé si mysleli, že si vymýšlí fantastické historky, aby vypadala zajímavější.“

„Ale vymyšlená historka to nebyla, že ne?“ chtěl vědět Steve.

„Nebyla,“ souhlasil pan Hroozley. „To tedy ne.“ Vzdychl si a pak se na Steva pevně zadíval. „I když pro tebe by asi bylo lepší, kdyby byla!“ zahromoval.

Na Stevově místě bych v tu chvíli pádil pryč. Steve ale ani nemrkl.

„Vy mi neublížíte,“ prohlásil.

„Pročpak?“ zajímal se pan Hroozley.

„Kvůli mýmu kamarádovi,“ vysvětlil Steve. „Všechno jsem mu o vás pověděl, a jestli se mi něco stane, poví to policii.“

„Nebudou mu věřit,“ odfrkl si pan Hroozley.

„Asi ne,“ připustil Steve. „Ale jestli mě pak najdou mrtvého nebo jestli zmizím, stejně to budou muset vyšetřovat. A z toho moc radost mít nebudete. Přyde fůra policajtů, budou se vyptávat, navíc sem přijdou ve dne…“

Pan Hroozley znechuceně potřásl hlavou. „Ty děti!“ štěkl. „Nesnáším děti. Tak co chceš? Peníze? Šperky? Práva na otištění mého životního příběhu?“

„Chci se dát k vám,“ řekl Steve.

Div jsem nespadl z balkonu. Dát se k němu?

„Co to má znamenat?“ zeptal se pan Hroozley stejně ohromeně jako já.

„Chci se stát upírem,“ vyrazil Steve. „Chci, abyste ze mě udělal upíra a všechno mě naučil.“

„Ty ses zbláznil!“ rozkřikl se pan Hroozley.

„Ne, nezbláznil.“ bránil se Steve.

„Nemůžu udělat upíra z dítěte,“ prohlásil pan Hroozley. „Kdybych to udělal, upíří generalit? by mě nechala oddělat.“

„To je co, upíří generalit??“ zeptal se Steve.

„Nestarej se. Tobě bude stačit vědět, že to nejde. Děti prostě krví nezavazujeme. Je z toho příliš problémů.“

„Tak mě neměňte hned,“ nedal se Steve. „To nevadí. Nevadí mi počkat. Můžu být váš učedník. Vím, že upíři si často berou na zaučení pomocníky, co jsou napůl lidi a napůl upíři. Udělejte ze mě takového pomocníka. Budu makat a vyznamenám se, a až na to budu mít věk…“

Pan Hroozley si Steva prohlížel a promýšlel si to. Při tom luskl prsty a z první řady se na jeviště vznesla židle! Posadil se na ni a přehodil si nohu přes nohu.

„Proč chceš být upírem?“ optal se. „Není to moc velká zábava. Ven můžeš jenom v noci. Lidi nás nenávidí. Musíme přespávat na špinavých místech, jako je tenhle dům. Nikdy se nemůžeme oženit a mít děti a usadit se. Je to příšerný život.“

„Mně je to jedno,“ postavil si hlavu Steve.

„Je to proto, že chceš žít věčně?“ nadhodil pan Hroozley. „V tom případě ti musím vysvětlit, že věčně nežijeme. Žijeme o hodně delší dobu než lidé, ale stejně dřív nebo později umíráme.“

„Mně je to jedno,“ zopakoval Steve. „Chci jít s vámi. Chci se od vás učit. Chci se stát upírem.“

„A co tvoji kamarádi?“ upozornil ho pan Hroozley. „Už je nikdy neuvidíš. Budeš muset opustit školu a domov a nikdy se tam nevrátit. Co rodiče? Nebudou ti chybět?“

Steve jen žalostně potřásl hlavou a díval se do země. „Táta s náma nežye,“ pípl. „Skoro ho nevídám. A máma mě nemá ráda. Její fuk, co dělám. Nejspíš si ani nevšimne, že jsem zmizel.“

„Proto chceš pryč? Protože tě matka nemiluje?“

„Zčásti,“ uznal Steve.

„Když pár let počkáš, budeš dost starý, abys mohl odejít sám,“ řekl pan Hroozley. „Já nechci čekat.“

„A co kamarádi?“ vrátil se pan Hroozley k předchozí otázce. Pořád z něj šla hrůza, ale v té chvíli vypadal i trochu přátelsky. „Bude ti chybět ten chlapec, se kterým jsi sem přišel?“

„Darren?“ zeptal se Steve. Pak přikývl. „Ano, kamarádi mi chybět budou a Darren obzvlášt. Ale to je jedno. Chci být upírem víc, než mi na nich záleží. A jestli mě nevezmete, povím to policii a až vyrostu, stanu se lovcem upírů!“

Pan Hroozley se nezasmál. Místo toho vážně přikývl. „Máš to důkladně promyšlené?“ optal se. „Ano.“

„A víš zcela jistě, že právě tohle chceš?“

„Ano,“ ozvalo se znovu.

Pan Hroozley se zhluboka nadechl. „Pojď blíž,“ vyzval Steva. „Musím si tě nejdřív vyzkoušet.“

Můj kamarád si stoupl až k panu Hroozleymu. Neviděl jsem přes Steva na upíra dobře, a tak nevím, co se dělo dál. Vím jen, že mluvili strašně potichu, a potom se ozval zvuk – asi jako když kočka chlemtá mléko.

Spatřil jsem, jak se Steve kymácí, a myslel jsem si, že upadne, ale nějak se mu podařilo zůstat vestoje. Nedokážete si vůbec představit, jak mě ta podívaná děsila. Nejradši bych vyskočil a vykřikl „Ne, Steve, to ne!“

Jenže jsem se strachy nedokázal pohnout a bál jsem se, že kdyby pan Hroozley zjistil, že tu jsem, nic by mu nebránilo zabít a sníst mě i Steva.

A najednou začal upír kašlat. Odstrčil Steva od sebe a potácivě se narovnal. Ke své hrůze jsem uviděl, že má ústa rudá, samou krev, a honem ji vyplivuje.

„Co to se mnou je?“ zeptal se Steve, který předtím padl na zem a teď si tiskl ruku.

„Máš špatnou krev!“ rozkřikl se pan Hroozley.

„Co to znamená?“ divil se Steve. Hlas se mu třásl.

„Jsi zlý!“ řval pan Hroozley. „Cítím v tvé krvi hrozbu. Jsi divoch.“

„To je lež!“ vyjekl Steve. „Odvolejte to!“

A rozběhl se proti panu Hroozleymu a pokusil se ho udeřit, jenže upír ho jednou rukou hravě srazil na zem. „Tvoje krev je špatná. Nikdy z tebe upír nebude!“

„Proč ne?“ chtěl vědět Steve. Začal natahoval moldánky.

„Protože upíři nejsou zlé příšery ze strašidelných povídaček.“ vysvětloval pan Hroozley. „Vážíme si života. Ty máš zabijáčky instinkt, ale my zabijáci nejsme.

Upíra z tebe neudělám.“ trval na svém pan Hroozley. „Musíš to pustit z hlavy. Běž domů a dál si žij jako dřív.“

„Ne!“ vykřikl Steve. „Nic z hlavy pouštět nebudu!“ Vstal, zapotácel se a roztřeseným prstem ukázal na vysokého a hrozivého upíra. „Za tohle tě dostanu.“ slíbil. „Je mi jedno, jak dlouho to potrvá. Horstone, za to, že jsi mě odmrštil, tě jednoho dne najdu a zabiju.“

Seskočil z jeviště a rozběhl se k východu. „Jen počkej!“ hulákal přes rameno a pak jsem zaslechl, jak se při běhu směje jako šílenec.

Potom zmizel a já jsem s upírem osaměl.

Pan Hroozley dlouho zůstal sedět tam, kde byl, hlavu měl v dlaních a po troškách vyplivoval na jeviště krev. Prsty a potom i velikým kapesníkem si otřel zuby.

„Děti!“ vyštěkl s odporem, nato vstal, dál si utíral zuby, naposledy se rozhlédl po hledišti (já jsem ze strachu, aby mě nespatřil, zapadl až k zemi), otočil se a zašel do kulis. Viděl jsem, jak mu při chůzi ukapává od rtů krev.

Zůstal jsem na místě hrozně, hrozně dlouho. Bylo to drsné. Takovou příšernost jako tenkrát na tom balkoně jsem nezažil ještě nikdy. Nejradši bych vyběhl z kina ven tak rychle, jak jen by mně nohy stačily.

Jenže já tam zůstal. Přinutil jsem se čekat, dokud jsem neměl jistotu, že se okolo nepotlouká nikdo ze zrůd nebo z personálu, a pak jsem se pomalu odkradl z balkonu, dolů po schodech, do chodby a nakonec ven do tmy.

Chvíli jsem stál před kinem, díval jsem se na měsíc a nahlížel mezi stromy, až mi bylo jasné, že nikde mezi větvemi se neschovává žádný upír. Pak jsem co nejtišeji, jak jsem dovedl, upaloval domů. K nám domů, ne ke Stevovi. Se Stevem jsem se nechtěl vidět hned. Měl jsem z něho skoro takový strach jako z pana Hroozleyho. Propána, chtít se stát upírem! Jaký šílenec si může přát být upírem?

ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA

V neděli jsem Stevovi ani nezavolal. Mamince a tatínkovi jsem řekl, že jsme se trochu pohádali a právě proto jsem přišel domů dřív. Moc radost neměli, zvlášt z toho, že jsem šel domů sám tak pozdě v noci. Táta řekl, že mi zarazí kapesné a měsíc budu mít tvrdý režim. Neprotestoval jsem. Bral jsem to tak, že jsem z toho ještě vyšel dobře. Jen si představte, co by vyváděli, kdyby se dozvěděli o Circo Mostruoso!

Annii se dárky hrozně moc líbily. Sladkosti okamžitě zhltala a s pavoukem si hrála celé hodiny. Přinutila mě, abych jí o představení všechno vyprávěl. Chtěla o všech zrůdách přesně vědět, jak vypadaly a co dělaly. Když jsem jí vylíčil vlčího muže a pověděl, jak ukousl té paní ruku, vytřeštila oči.

„Ty si děláš srandu,“ nevěřila. „To přece nejde.“

„Bylo to tak.“ dušoval jsem se. „Na tvou duši?“

„Na mou duši.“

„A na psí uši?“

„I na kočičí svědomí,“ ujištoval jsem ji. „Ať mě krysy sežerou, jestli lžu.“

„Týjo!“ vydechla. „Že jsem tam nebyla. Vezmeš mě, jestli někdy pudeš zas?“

„Jasně,“ slíbil jsem. „Ale mám dojem, že tenhle cirkus se moc často neukáže. Hodně se stěhujou.“

Nevykládal jsem Annii, že pan Hroozleyje upír a že se Steve chce upírem stát, ale přemýšlel jsem o těch dvou celý den. Chtělo se mi Stevovi zavolat, ale nevěděl bych, co mám říkat. Určitě by se zeptal, proč jsem se nevrátil k nim, a já jsem mu nechtěl přiznat, že jsem zůstal v bývalém kině a špehoval jsem ho.

Jen si to představte: opravdový upír! Kdysi jsem věříval, že skutečně existují, ale rodiče a učitelé mě pak přesvědčili, že to tak není. Co víc říct k moudrosti dospělých!

Přemítal jsem, jací asi upíři jsou a jestli umějí všechny ty věci, co vyvádějí v knihách a ve filmech. Viděl jsem, jak pan Hroozley přiměl židli letět vzduchem, a taky jak seskočil ze střechy sálu, a kromě toho jak se trochu napil Stevovy krve. Co ale umí ještě? Dokáže se měnit v netopýra, v oblak kouře, v krysu? Je ho vidět v zrcadle? Zabíjí ho sluneční světlo?

A stejně tolik jako na pana Hroozleyho jsem myslel na Madame Oktu. Znovu jsem zatoužil, abych si mohl podobného pavouka koupit, ovšem takového, který by mě poslouchal. Kdybych ho měl, mohl bych vystupovat v obludáriu, cestovat po světě a zažívat úžasná dobrodružství.

Neděle utekla jako voda. Díval jsem se na televizi, pomáhal jsem tátovi na zahradě a mámě v kuchyni (to byla součást trestu za to, že jsem šel domů v noci sám), odpoledne jsem si vyšel na dlouhou procházku a snil jsem o upírech a pavoucích.

A pak bylo pondělí a muselo se jít do školy. Cestou jsem byl nervózní a neměl jsem ponětí, co Stevovi řeknu a co bude on říkat mně. Taky jsem toho přes víkend moc nenaspal (ono se dost těžko usíná, když jste potkali skutečného upíra), a tak jsem byl unavený a malátný.

Když jsem přišel, Steve byl už na školním dvoře, což bylo dost nezvyklé. Obyčejně přicházím do školy dřív. Stál stranou od ostatních dětí a čekal na mě. Pořádně jsem se nadechl a pak jsem k němu přišel a opřel jsem se vedle o zed.

„Ahoj,“ začal jsem.

„Nazdar,“ kývl. Pod očima měl tmavé kruhy a vsadil bych se, že toho poslední dvě noci naspal ještě míň než já. „Kam jsi po představení zmizel?“ zajímal se.

„Šel jsem domů.“

„A proč?“ pozorně si mě prohlížel.

„Venku byla tma a já se pořádně nekoukal, kam jdu. Párkrát jsem špatně zahnul a ztratil jsem se. A když jsem konečně došel na místo, kde jsem to znal, měl jsem to blíž k nám než k tobě.“

Vynasnažil jsem se, aby ta lež zněla co nejpřesvědčivěji, a bylo mi jasné, že horečně přemýšlí, jestli říkám pravdu nebo ne.

„Určitě ti dali co proto.“ opáčil.

„To mi povídej.“ zaúpěl jsem. „Kapesné pryč, měsíc kasárníka a táta říká, že si to doma budu muset těžce odpracovat. Ale stejně to za to stálo, ne?“ zazubil jsem se. „No nebylo to Circo Mostruoso naprosto báječný?!“

Steve si mě chvilku prohlížel a pak asi usoudil, že mluvím pravdu. „To jo.“ usmál se taky. „bylo to skvělý.“

Pak přišli Tommy a Alan a my jsme jim museli všechno vyprávět. Moc pěkně jsme to se Stevem hráli, to vám řeknu. Ani by vás nenapadlo, že on nedávno mluvil s upírem a já jsem ho aspoň viděl. Den se vlekl a mně začínalo být jasné, že mezi mnou a Stevem už to nikdy nebude jako dřív. Uvěřil sice tomu, co jsem mu říkal, ale pořád v něm vězelo něco, co o mně pochybovalo. Čas od času jsem ho přistihl, jak po mně se zvláštním výrazem pokukuje, jako kdybych mu nějak ublížil.

A já jsem si ho zase nechtěl pouštět tolik k tělu. Vyděsilo mě to, co on říkal panu Hroozleymu, i to, co upír říkal jemu. Podle pana Hroozleyho je Steve zlý člověk. To mi dělalo starosti. Koneckonců sám vím, že se odhodlal být upírem a zabíjet kvůli krvi lidi. Jak se můžete s někým takovým dál přátelit?

Později odpoledne jsme si vykládali o Madame Oktě. Ani já, ani Steve jsme toho o panu Hroozleym a jeho pavoučici moc nenapovídali. Báli jsme se o nich mluvit, aby nám něco neuklouzlo. Jenže Tommy a Alan to z nás pořád páčili, a nakonec jsme jim tedy to vystoupení důkladně popsali.

„A co myslíte, jak tu pavoučici ovládal?“ vyptával se Tommy.

„Třeba to byla jenom pavouci atrapa,“ navrhl Alan.

„To teda nebyla.“ odfrkl jsem si. „Všechny ty zrůdy byly pravý. Proto to taky byla taková paráda. Bylo hned jasný, že všechno je doopravdy.“

„Tak jak ji teda ovládal?“ zeptal se znovu Tommy.

„Třeba ta flétna byla kouzelná.“ nadhodil jsem. „Anebo pan Hroozley umí hypnotizovat pavouky, jako Indové zaklínaj hady.“

„Jenže jste říkali, že ten pan Topol jí poroučel taky,“ připomněl Alan. „Když měl pan Hroozley Madame Oktu na puse.“

„A jo. Jasně. Já zapomněl,“ uznal jsem. „Tak to teda znamená, že používali kouzelný flétny.“

„Žádný kouzelný flétny.“ odsekl Steve. Většinu dne byl zticha a vyprávěl o představení o hodně míň než já, ale zdrtit někoho argumenty, to si nenechá ujít nikdy.

„A jak to teda dělali?“ zeptal jsem se.

„Telepáticky.“ odpověděl Steve.

„To je něco s telefonem?“ zajímal se Alan.

Steve se usmál a my s Tommym jsme se rovnou rozesmáli (i když jsem nevěděl tak docela jasně, co to ta telepatie je, a vsadil bych se, že Tommy taky ne). „Blbečku!“ chechtal se Tommy a hravě do Alana dloubl.

„Tak mu pověz, co to znamená, Steve,“ ozval jsem se.

„Telepatie je, když někomu čteš myšlenky,“ vysvětloval Steve. „Anebo když vysíláš myšlenky bez mluvení. Právě tak ovládali pavoučici – myšlenkama.“

„A k čemu teda ty flétny?“ namítl jsem.

„Buď jsou jenom pro parádu,“ soudil Steve, „nebo je spíš potřebujou, aby upoutali její pozornost.“

„To chceš říct, že by jí moh poroučet kdokoli?“ vyjevil se Tommy.

„Jasně, kdokoli, kdo má mozek,“ přikývl Steve. „Takže tyjseš ze hry venku, Alane,“ dodal, ale zašklebil se, aby bylo jasné, že to myslí v žertu.

„Bez kouzelný flétny a bez zvláštního výcviku a tak?“ nevěřil Tommy.

„Mám ten dojem,“ usoudil Steve.

Potom se hovor stočil k něčemu jinému, myslím k fotbalu, ale já jsem neposlouchal. Najednou mi totiž hlavou vířila nová myšlenka, která mi zažehovala mozek samými nápady. Zapomněl jsem na Steva a na upíry a na všechno.

„To chceš říct, že by jí moh poroučet kdokoli?“

„Jasně, kdokoli, kdo má mozek.“

„Bez kouzelný flétny a bez zvláštního výcviku a tak?“

„Mám ten dojem.“

Tommyho a Stevova slova se mi pořád honila hlavou, znovu a znovu, jako zaseknuté cédéčko.

Kdokoli ji může ovládat. A když kdokoli, tak i já. Kdybych se dokázal zmocnit Madame Okty a domluvil se s ní, mohla by být moje a já bych ji mohl ovládat a…

Kdepak. Hloupost. Třeba bych jí uměl poroučet, ale patřit mi nikdy nebude. Patří panu Hroozleymu a on se s ní ani za nic na světě nerozloučí, za žádné peníze nebo šperky nebo…

Řešení mě zasáhlo jako blesk. Vím, jak mu ji seberu. Jak se jí zmocním. Vydírání! Kdybych upírovi pohrozil, že na něj poštvu policii, třeba mi ji nechá.

Jenže mě děsilo už jen pomyšlení, že budu stát panu Hroozleymu tváří v tvář. Věděl jsem, že bych to nedokázal. Takže zbývala jedna jediná možnost: ukrást ji!

SEDMNÁCTÁ KAPITOLA

Nejlepší doba na krádež pavoučice nastane hodně brzy zrána. Vystoupení se táhne dlouho do noci, takže tou dobou bude většina členů Circo Mostruoso nejspíš spát – jistě do osmi do devíti. Vplížím se do tábora, najdu Madame Oktu, čapnu ji a zdrhnu. Kdyby to nešlo, kdyby se v táboře něco dělo, tak se jednoduše vrátím domů a pustím to z hlavy.

Nejsložitější bylo vybrat si správný den. Ideální bude středa: večer před tím se koná poslední představení, potom cirkus se vší pravděpodobností do oběda odjede a přesune se na další štaci dřív, než se upír probudí a odhalí krádež. Co když ale z města odjíždějí hned po představení uprostřed noci? Pak by mi jedinečná šance unikla.

Musí to tudíž být zítra, v úterý. To znamená, že pan Hroozley bude mít na pátrání po své pavoučici celou úterní noc – to riziko ale budu muset podstoupit.

Na kutě jsem šel o něco dřív než obyčejně. Byl jsem unavený a chtělo se mi spát, ale zároveň jsem byl jako na jehlách a měl jsem dojem, že neusnu. Políbil jsem maminku na dobrou noc a s tátou jsem si potřásl rukou. Mysleli si, že se snažím, aby mi přece jen dali to kapesné, a přitom to bylo hlavně pro případ, že by se mi v kině něco stalo a já už je nikdy neviděl.

Mám rádio s budíkem, který jsem nastavil na pět ráno, pak jsem do rádia zapojil sluchátka a navlékl si je na hlavu. Tak se docela jistě probudím a neprobudím při tom nikoho jiného.

Usnul jsem rychleji, než jsem očekával, a spal jsem jako špalek až do rána. Ani si nevzpomínám, jestli se mi něco zdálo.

Příští, co jsem si uvědomil, bylo zazvonění. Zaúpěl jsem, převrátil jsem se na posteli, pak jsem se posadil a mnul jsem si oči. Chvíli jsem neměl jasno, kde jsem a proč se budím tak brzy. Pak jsem si vzpomněl na pavoučici a na svůj plán a vesele jsem se zakřenil.

Moc dlouho mi to veselí nevydrželo, protože mi došlo, že zvonění nevyšlo ze sluchátek. Asi jsem se ve spánku převaloval a vytáhl jsem šňůru! Přeskočil jsem postel a jednou ranou budík zamáčkl, pak jsem jen v časně ranní tmě seděl, srdce mi tlouklo a špicoval jsem uši.

Když jsem získal jistotu, že rodiče dosud spí, vyklouzl jsem z postele a co nejtišeji jsem se oblékl. Zašel jsem na záchod a užuž jsem spláchl, jenže pak mi došlo, jaký bych nadělal kravál. Ucukl jsem rukou od páčky a setřel jsem si pot z čela. To by určitě zaslechli! Taktak že jsem to nezkazil. Až budu v kině, musím být o hodně opatrnější.

Sešel jsem potichu dolů a vyšel ven. Sluníčko už stoupalo a vypadalo to, že bude jasný den.

Šel jsem svižně a pro pozvednutí morálky jsem si zpíval. Nervy jsem měl jako špagátky a několikrát jsem to málem otočil. Co, jednou jsem to opravdu otočil a šel zpátky, ale pak jsem si vzpomněl, jak pavoučice visela panu Hroozleymu na bradě a vůbec na všechny kousky, co prováděla, a zase jsem vyrazil.

Nedokážu vám vysvětlit, proč pro mě Madame Okta tolik znamenala, proč jsem vystavoval vlastní život takovému ohrožení, jen abych ji získal. Když na to vzpomínám, nevím úplně jistě, co mě pohánělo. Prostě to byla strašlivá touha, kterou jsem nemohl pominout.

Ve dne vypadala chátrající stará budova ještě děsivěji. Viděl jsem, jak se po průčelí táhnou trhliny, všiml jsem si děr vyhrabaných krysami a myšmi, pavučin na oknech. Rozklepal jsem se a pospíšil si okolo ní dozadu. Nikde nikdo. Pusté staré domy, šrotoviště, kupky smetí. Později tu pár lidí bude, ale v tuhle chvíli to vypadalo jako mrtvé město. Dokonce jsem nezahlédl ani kočku nebo psa Jak jsem si myslel, do starého domu se dalo vlézt leckudy. Vzadu si člověk mohl vybrat ze dvou dveří a spousty oken.

U budovy parkovalo několik aut a karavanů. Nevšiml jsem si žádných nápisů, ale věděl jsem jistě, že patří cirkusu. Najednou mě trklo, že v karavanech nejspíš spí zrůdy. Pokud se v jednom z nich zabydlil i pan Hroozley, je můj plán v háji.

Vkradl jsem se do kina, kde byla snad ještě větší zima než v sobotu večer, a po špičkách šel po dlouhé chodbě, pak po další a potom ještě po jiné. Uvnitř to bylo jako v bludišti a já jsem si začal dělat starosti, jak najdu cestu ven. Možná bych se měl vrátit a přinést si klubko provázku, abych si mohl značit cestu a –

Ne! Na to je pozdě. Kdybych odešel, nikdy bych nesebral odvahu se sem vrátit. Budu si prostě muset co nejlépe zapamatovat cestu a potichu se modlit, až bude časjít odsud.

Po zrůdách nebylo ani stopy, až jsem si začal myslet, že jsem to celé popletl, že jsou všichni v karavanech nebo někde poblíž v hotelech. Hledal jsem už dvacet minut a nohy jsem měl pořádně uchozené. Možná bych toho měl nechat a na svůj šílený plán zapomenout.

Zrovna jsem to chtěl vzdát, když tu jsem našel schody vedoucí dolů do sklepa. Na jejich horním konci jsem celé věky čekal, kousal jsem se do rtů a kladl si otázku, jestli mám sejít. Viděl jsem dost hororů, aby mi bylo jasné, že tohle je nejvhodnější příbytek pro upíra, ale viděl jsem i haldu takových, kde hrdinu, který do podobného sklepa sešel, pěkně napadli a zavraždili a rozsekali ho na kaši!

Konečně jsem důkladně nabral vzduch a pustil jsem se dolů. Strašně mi vrzaly boty, proto jsem se zul a dál jsem pajdal jen v ponožkách. Zadřel jsem si spoustu třísek, ale byl jsem tak s nervy pryč, že jsem bolest ani necítil.

U dolního konce schodů stála veliká klec. Opatrně jsem se k ní došoural a podíval jsem se skrz mříže. Uvnitř byl vlčí muž, ležel na zádech, spal a chrápal. Zrovna když jsem se díval, škubl sebou a zaskučel. Odskočil jsem od klece. Kdyby se probudil, přivolá sem dolů svým vytím celé osazenstvo cirkusu během chvilky!

Potácel jsem se dozadu a nohou jsem štouchl do něčeho měkkého a hladkého. Pomalu jsem otočil hlavu a zjistil jsem, že stojím nad hadím chlapcem! Ležel rovnou na podlaze, hada měl omotaného kolem těla – a měl doširoka otevřené oči!

Nechápu, jak se mi podařilo nevykřiknout nebo neomdlít, ale bůhvíjak jsem zachoval klid a udržel se na nohou, což mě zachránilo. Hadí chlapec sice měl oči otevřené, ale tvrdě spal. Poznal jsem to podle toho, jak dýchal: zhluboka, těžce, nádech a výdech.

Snažil jsem se nemyslet na to, co by se stalo, kdybych na něj a na hada spadl a probudil je.

Měl jsem toho pomalu dost. Rozhlédl jsem se po sklepě a sliboval jsem si, že jestli hned nezahlédnu upíra, jdu pryč. Pár chvil jsem neviděl nic a už jsem se chystal vytratit, ale pak jsem si všiml, že u jedné stěny něco stojí, snad dlouhá bedna.

Mohla to být dlouhá bedna. Ale nebyla. Až moc dobře jsem věděl, co to je. Rakev!

Polkl jsem a opatrně jsem se k ní přiblížil. Byla asi dva metry dlouhá a osmdesát centimetrů široká. Dřevo bylo tmavé a samá skvrna. Místy rostly chomáčky mechu a v jednom rohu jsem zpozoroval rodinku švábů.

Moc rád bych tvrdil, že jsem hrdinně nadzvedl víko a nahlédl dovnitř, ale samozřejmě jsem nic nenadzvedl a nikam nenahlédl. Klepal jsem se jako osika jen při pomyšlení na to, že bych se rakve dotkl!

Začal jsem hledat klícku s Madame Oktou. Určitě nebude daleko od svého pána, říkal jsem si, a opravdu, stála na podlaze v hlavách rakve a byla přikrytá velkým kusem rudé látky.

Pro jistotu jsem pod něj nahlédl – byla tam, břicho se jí zvedalo a klesalo, osm nohou sebou škubalo. Takhle zblízka vypadala strašlivě a děsivě a já jsem na chviličku zvažoval, jestli ji tu nemám nechat. Najednou mi připadalo, že to je prachpitomý nápad, a pomyšlení, že bych se dotkl jejích chlupatých nohou nebo si ji pustil blízko k obličeji, mě naplňovalo hrůzou.

V takové chvíli by ale vycouval jen naprostý srab. A tak jsem vzal klícku a položil ji doprostřed sklepa. Klíček trčel ze zámku a na jedné straně byla k mřížím přivázaná jedna z fléten.

Vytáhl jsem vzkaz, který jsem včera napsal doma. Byl stručný, ale sesmolit ho mi zabralo fůru času. Kouskem žvýkačky jsem ho přilípl ria víko rakve a přečetl jsem si ho.

Pane Hroozley,

Vím, kdo a co jste. Vzal jsem si Madame Oktu a nechám si ji. Nesnažte se ji hledat. Jestli to uděláte, povím všem, že jste upír, takže vás začnou honit a zabijí vás. Nejsem Steve. Steve o tomhle nic neví. Budu se o pavoučici dobře starat.

Samozřejmě jsem to nepodepsal!

Nejspíš nebyl moc dobrý nápad zmiňovat se o Stevovi, ale věděl jsem najisto, že upír by na něj hned pomyslel, a tak bylo potřeba očistit jeho jméno.

Vzkaz byl na místě a bylo načase zmizet. Sebral jsem klícku a spěchal jsem nahoru po schodech, jak nejrychleji (a přitom co nejtišeji) to šlo. Zase jsem se obul a našel cestu ven. Bylo to lehčí, než jsem čekal: po šeru ve sklepě se mi chodby zdály být prosvětlenější. Vyšel jsem ven, zvolna jsem obešel budovu kina dopředu a pak jsem se rozběhl domů; skoro jsem se nezastavoval a kino a upíra a svůj strach jsem nechal daleko za zády. Nechal jsem za zády všechno – kromě Madame Okty!

OSMNÁCTÁ KAPITOLA

Stihl jsem dorazit domů asi dvacet minut před tím, než máma s tátou vstali. Klícku jsem schoval až dozadu do šatníku, pod haldu oblečení, ale nechal jsem Madame Oktě dost otvorů na dýchání. Tam bude pavoučice v bezpečí: máma nechává úklid v mém pokoji na mně a moc se mi sem nehrne.

Vlezl jsem si do postele a dělal, že spím. Táta na mě zavolal ve tři čtvrtě na osm. Oblékl jsem se do školního, sešel dolů a zíval jsem a protahoval se, jako kdybych se zrovna probudil. Snídani jsem do sebe rychle naházel a spěchal jsem se podívat nahoru, co dělá Madame Okta. Od chvíle, kdy jsem ji ukradl, se ani nepohnula. Maličko jsem klíckou zatřásl, ale zůstala bez hnutí.

Nejradši bych býval zůstal doma, abych ji měl na očích, ale to prostě nešlo. Máma vždycky pozná, když si hraju na nemocného. Je příliš chytrá, než aby se nechala obalamutit.

Den mi připadal jako týden. Vteřiny se vlekly jako hodiny, dokonce i polední přestávka ubíhala pomalu! Pokusil jsem se hrát fotbal, ale nedával jsem do toho srdce. Při hodinách jsem nebyl s to se soustředit a pořád jsem odpovídal hlouposti, i na ty nejjednodušší otázky.

Konečně bylo po všem a já jsem se mohl rozběhnout domů a vyletět do patra, k sobě do pokoje.

Madame Okta byla na stejném místě jako předtím. Měl jsem trochu strach, jestli není mrtvá, ale bylo vidět, že dýchá. A pak mi to došlo: čeká, kdy ji někdo nakrmí! V téhle poloze jsem už pavouky vídal. Vydrží takhle dřepět celé hodiny a čekat, až se objeví další chod.

Nebylo mi jasné, co bych jí měl dávat, ale odhadoval jsem, že se to nebude moc lišit od obvyklého pavoučího jídelníčku. Honem jsem vyběhl do zahrady, jen jsem se v kuchyni zastavil pro prázdnou sklenici od džemu.

Netrvalo mi dlouho, než jsem nasbíral pár mrtvých much, několik brouků a dlouhou žížalu; pak už jsem se zase řítil dovnitř a sklenici jsem schovával pod tričko, aby ji máma neuviděla a nezačala se vyptávat.

Zavřel jsem dveře pokoje a vzpříčil pod kliku židli, aby nikdo nemohl dovnitř, pak jsem klícku s Madame Oktou položil na postel a sundal z ní přehoz.

Při tom náhlém návalu světla sebou pavoučice škubla a přikrčila se. Už jsem chtěl otevřít dvířka a hodit krmení dovnitř, ale pak jsem si vzpomněl, že mám co do činění se smrtelně jedovatým pavoukem, který by mě dokázal dvěma kousanci zabít.

Přidržel jsem sklenici nad klecí, vzal jsem jednoho živého brouka a upustil jsem ho. Přistál na krovkách. Zamrskal nožičkama a pak se mu podařilo se převrátit na břicho. Začal lézt ke svobodě, ale daleko se nedostal.

Jakmile se pohnul. Madame Okta skočila. Vjednom okamžiku ještě stála uprostřed klícky nehybná jako zámotek, v dalším už se tyčila nad broukem a rozevírala kusadla.

Sežrala ho rychle. Normálnímu pavoukovi by vystačil na den dva, ale pro Madame Oktu to byla jen lehká přesnídávka. Vrátila se na původní místo a podívala se na mě, jako by chtěla říct: „Proč ne, to bylo fajn. Co máme jako hlavní chod?“

Skrmil jsem celý obsah sklenice. Žížala se prala jako divá, kroutila se a zmítala, ale Madame Okta ji překousla nejdřív na půlky a pak na čtvrtiny. Vypadalo to, že žížala jí chutnala nejvíc.

Něco mě napadlo, a tak jsem zpod matrace vyndal svůj deník. Je to můj nejvzácnější majetek, to proto, že jsem do toho sešitku zapsal úplně všechno. Většinu příběhu si pamatuju i tak, ale kdykoli se zaseknu, stačí se podívat do deníku a ověřit si fakta.

Otevřel jsem deník a zapsal jsem všechno, co vím o Madame Oktě: to, co o ní říkal pan Hroozley na představení, jaké kousky umí, jaké jídlo má ráda. Jednou jsem si zatrhl jídlo, které jí jede, a dvakrát to, po kterém se může utlouct (zatím jenom žížala). Tak přydu na to, jak ji nejlíp krmit a co jí mám dát jako pamlsek, když budu chtít, aby něco předvedla.

Příště jsem přinesl z lednice nějakou baštu: sýr, šunku, zelený salát a sekané hovězí. Snědla skoro všechno, co jsem jí dal. Vypadalo to, že budu mít napilno, jestli budu chtít tu ošklivku uživit!

Úterní noc byla příšerná. Přemýšlel jsem, co si asi pan Hroozley pomyslí, až se vzbudí a zjistí, že jeho pavoučice je pryč a místo ní má vzkaz. Odjede, jak jsem mu poradil, anebo přijde svého mazlíčka hledat? Třeba spolu dokážou telepaticky mluvit tak dobře, že ji bude s to vysledovat až sem!

Hodiny a hodiny jsem proseděl na posteli a svíral jsem na prsou křížek. Nevěděl jsem určitě, jestli by zabral nebo ne. Ve filmech to funguje, to jsem věděl, ale taky jsem si vzpomněl, jak jsem jednou mluvil se Stevem a ten říkal, že kříž sám o sobě není dost. Tvrdil, že zabírá, jen když ho používá dobrý člověk.

Konečně jsem asi tak ve dvě v noci usnul. Kdyby pan Hroozley přišel, byl bych naprosto bezbranný, ale naštěstí jsem se probudil, nikde nenašel ani stopu po tom, že by se objevil, a Madame Okta byla na svém místě v šatní skříni.

Ve středu už jsem se cítil o hodně líp, zvlášť když jsem po škole zaskočil k bývalému kinu a zjistil, že Circo Mostruoso odjel. Auta a karavany zmizely. Po panoptiku zrůd nezbylo ani stopy.

Dokázal jsem to! Madame Okta je moje!

Oslavil jsem to tím, že jsem si koupil pizzu. Se šunkou a s feferonkami. Máma a táta se zajímali, co je ke slavení. Pověděl jsem jim, že se prostě jen tak dobře cítím, nabídl jsem jim i Annie po porci, a oni se dál nezajímali.

Zbytky jsem nakrmil Madame Oktu; chutnaly jí moc. Běhala po kleci a vylizovala všechny drobečky do posledního. „Jako obzvláštní pamlsek dávat kousek pizzy!“ poznamenal jsem si do deníku.

Příštích pár dnů jsem ji přivykal na nový domov. Z klícky jsem ji nepouštěl, ale nosil jsem ji po pokoji, aby si prohlédla všechny kouty a poznala to tu. Nechtěl jsem, aby byla nervózní, až ji posléze pustím.

Pořád jsem na ni mluvil, vykládal jsem jí o svém životě a o rodině a domově. Říkal jsem jí, jak moc ji obdivuju, jaké jídlo jí seženu a jaké kousky budeme dělat. Možná nerozuměla všemu, co jsem vyprávěl, ale aspoň tak vypadala.

Ve čtvrtek a v pátek jsem si po škole zašel do knihovny a přečetl jsem o pavoucích všechno, co jsem sehnal. Byla tam spousta věcí, co jsem vůbec nevěděl. Třeba jako že někdy mají až osm očí a že jejich vlákna jsou z lepkavé tekutiny, která na vzduchu tvrdne. Ani jedna kniha se ale nezmiňovala o cvičených pavoucích nebo o pavoucích s telepatickými schopnostmi. A nepodařilo se mi najít žádné obrázky pavouků, kteří by vypadali jako Madame Okta. Vypadalo to, že nikdo z lidí, co ty knížky napsali, nikdy podobného pavouka neviděl. Je to unikát!

Když přišla sobota, usoudil jsem, že je načase, abych ji pustil z klece a zkusil pár kousků. Cvičil jsem na flétnu a už jsem uměl docela dobře zahrát pár melodií. Hrozně těžké ale bylo při hře vysílat Madame Oktě myšlenky. Bude to šichta, ale cítil jsem, že to zvládnu.

Zamkl jsem dveře a zavřel okna. Byla sobota odpoledne. Táta byl v práci a máma šla s Annií na nákup. Byl jsem úplně sám, takže pokud by se něco stalo, bude to moje chyba a sám to taky odskáču.

Položil jsem klícku doprostřed místnosti. Od včerejšího večera jsem Madame Oktu nekrmil. Napadlo mě, že možná odmítá cvičit, když je dosyta najedená. Zvířata dokážou být líná stejně jako lidi.

Stáhl jsem přehoz, přiložil jsem si flétnu k ústům, otočil klíčkem a otevřel maličká dvířka. Odstoupil jsem a přikrčil jsem se, aby mě viděla.

Nějakou dobu Madame Okta nedělala nic. Pak dolezla ke dveřím, zastavila se a čenichala. Připadala mi moc tlustá, než aby se otvorem protáhla ven, a už jsem si myslel, jestli jsem ji nepřekrmil. Jenže jí se nějak povedlo zmáčknout se a protáhnout se dvířky.

Posadila se před klíckou na koberec a velké kulaté břicho se jí nadouvalo. Myslel jsem si, že možná obejde klec a prohlédne si pokoj, ale ona vůbec nedala najevo, že by ji místnost aspoň trochu zajímala.

Vpíjela se očima do mě!

Hlučně jsem polkl a snažil jsem se, aby nevycítila můj strach. Bylo to těžké, ale dařilo se mi neklepat se a nebulet. Když jsem si ji tak prohlížel, flétna mi poklesla pár centimetrů od úst, ale pořád jsem ji držel. Bylo načase začít hrát a tak jsem si ji přitiskl znovu ke rtům a nadechl jsem se.

A v tu chvíli se pohnula. Jedním obrovským skokem přeletěla přes pokoj. Svištěla dopředu a nahoru, kusadla měla rozevřená, chlupaté nohy sebou mrskaly – a letěla přímo na můj nechráněný obličej!

DEVATENÁCTÁ KAPITOLA

Kdyby tam dopadla, zabořila by do mě kusadla a já bych byl po smrti. Jenže štěstí mi přálo, a tak místo aby přistála na kůži, odrazila se od konce flétny a sletěla stranou.

Přistála sbalená do kuličky a chvíli byla omámená. Zareagoval jsem rychle, protože jsem si uvědomoval, že na té rychlosti závisí můj život, vsunul jsem si flétnu mezi rty a hrál jsem jako šílený. V puse mi vyschlo, ale i tak jsem foukal a neodvažoval jsem se ani olíznout si rty.

Když Madame Okta uslyšela hudbu, naklonila hlavu. Vstala a začala se kývat ze strany na stranu, jako by byla opilá. Podařilo se mi ukrást krátké nadechnutí a pak jsem zahrál něco pomalejšího, od čeho se mi tolik neunaví prsty ani plíce.

„Dobrý den, Madame Okto,“ říkal jsem v duchu, se zavřenýma očima a velmi soustředěně. „Jmenuju se Darren Shan. Už jsem ti to říkal, ale nevím, jestli jsi slyšela. Nevím dokonce ani to, jestli mě slyšíš teď.

Jsem tvůj nový pán. Budu s tebou zacházet moc pěkně a budu tě krmit spoustou Jimyzu a masa. Ale jen když budeš hodná, budeš dělat všechno, co ti nakážu, a už na mě nebudeš útočit.“

Přestala se kolíbat a dívala se na mě. Nevěděl jsem jistě, jestli naslouchá mým myšlenkám, anebo jestli si neplánuje další skok.

„Chci, aby ses hned postavila na zadní nohy,“ nařídil jsem jí. „Chci, aby ses postavila na zadní nohy a trochu se uklonila.“

Pár vteřin se nedělo nic. Dál jsem hrál a vysílal myšlenky, žádal jsem ji, aby si stoupla, pak jsem jí to přikazoval a nakonec jsem o to žebral. A když už mi skoro docházel dech, konečně se vztyčila a stoupla si na dvě nohy, jak jsem chtěl. Pak se mírně uklonila a čekala uvolněně na další rozkaz.

Poslouchala mě!

Další příkaz byl, ať odleze zpátky do klícky. Vyhověla mi a tentokrát stačilo pomyslet na to jednou. Jakmile byla uvnitř, zavřel jsem dvířka, kecnul jsem sebou na zadek a flétna mi vypadla z úst.

Ten děs, když na mě skočila! Srdce mi tlouklo, až jsem měl strach, že mi vyletí krkem ven! Ležel jsem hrozně dlouho na podlaze, upřeně jsem se na pavoučici díval a přemýšlel jsem o tom, jak moc blízko jsem byl smrti.

To mě mělo varovat. Každý člověk se zdravým rozumem by už dvířka nechal zavřená a přestal by si s tak vražedným zvířetem pohrávat. Bylo to až příliš nebezpečné. Co kdyby se neodrazila od flétny? Co kdyby maminka přišla domů a našla mě mrtvého na podlaze? Co kdyby pak pavoučice napadla i ji nebo tatínka nebo Annii? Něco takového by riskoval jenom ten největší pitomec na světě.

Račte se seznámit – pan Darren Shan!

Byla to šílenost, ale nedokázal jsem si v tom zabránit. Kromě toho jsem to bral tak, že by nemělo smysl ji krást, kdybych ji pak nechával zavřenou v pitomé staré klícce.

Příště jsem byl o něco chytřejší. Dvířka jsem odemkl, ale neotevřel. Místo toho jsem zahrál na flétnu a přiměl jsem ji, aby do nich strčila a otevřela si. Poslechla mě, a když vylezla ven, chovala se neškodně jako kotátko a prováděla všechno, co jsem jí v myšlenkách vysílal.

Přiměl jsem ji provádět spoustu kousků. Skákat po pokoji jako klokan. Zavěsit se na stropě a vytvářet z vláken obrázky. Potom zase zdvihat činky (nebo spíš propisku a sirky a malé těžítko). A nato jsem jí poručil, ať nasedne do jednoho mého autíčka s dálkovým ovládáním. To jsem zapnul a ono to vypadalo, jako když v něm jezdí! Vrazil jsem s autíčkem do štosu knížek, ale poručil jsem jí na poslední chvíli vyskočit, takže si neublížila.

Hrál jsem si s ní přes hodinu a byl bych vesele pokračoval celé odpoledne, jenže pak jsem uslyšel, jak se maminka vrací domů, a bylo mi jasné, že kdybych zůstal v pokoji celý den, připadalo by jí to divné. A jestli jsem po něčem vůbec netoužil, tak po tom, aby ona nebo táta strkali nos do mých soukromých záležitostí.

A tak jsem Madame Oktu strčil s klecí zase do skříně, sešel jsem dolů a snažil jsem se tvářit jako by nic.

„Ty sis tam pouštěl cédéčko?“ optala se maminka. Přinesla čtyři tašky plné oblečení a klobouků a teď to s Annií rozkládali po kuchyňském stole.

„Ne.“

„Měla jsem dojem, že slyším muziku.“ poznamenala. „Hrál jsem na flétnu,“ snažil jsem se vysvětlit co nejlhostejněji.

Přestala vybalovat. „Ty?“ podivila se. „Tyjsi hrál na flétnu?“

„Umím to. Naučila jsi mě to, když mi bylo pět, pamatuješ?“

„Pamatuju,“ zasmála se. „Ale taky si vzpomínám, jak jsi mi v šesti řekl, že flétny jsou pro holky. A dušoval ses, že už na ni v životě nesáhneš!“

Pokrčil jsem rameny, jako by to byla naprostá maličkost. „Rozmyslel jsem si to. Včera cestou ze školy jsem našel flétnu a napadlo mě, jestli na ni ještě umím hrát.“

„A kdes ji našel?“ zajímala se.

„U cesty.“

„Doufám, že jsi ji umyl, než sisji dal do pusy. Bůh ví, komu to patřilo.“

„Umyl,“ lhal jsem.

„Tak to je příjemné překvapení.“ usmála se. Pak mi pocuchala vlasy a vlepila mi velikou uslintanou pusu.

„Nech toho!“ rozkřičel jsem se.

„Teď z tebe uděláme Mozarta.“ prohlásila. „Už to vidím jako na dlani: hraješ na klavír ve velikém koncertním sále, na sobě máš nádherný bílý oblek, my s tátou sedíme v první řadě…“

„Vzpamatuj se, mami,“ zakuckal jsem se smíchy. „Je to jenom flétna.“

„I košatý dub musí vyrůst z maličkého semínka.“ namítla.

„Darren má už teď z toho dubu aspoň dubovou palici,“ zahihňala se Annie.

Místo odpovědi jsem na ni vyplázl jazyk.

Následující dny byly senzační. Hrál jsem si s Madame Oktou, kdy to jen šlo, krmil jsem ji každé odpoledne (potřebovala jenom jedno jídlo denně, ovšem pokud bylo pořádné). A se zamykáním dveří jsem se nemusel obtěžovat, protože jsme se s maminkou a tatínkem dohodli, že když budu cvičit na flétnu, nebudou chodit dovnitř.

Uvažoval jsem, jestli mám Annii o Madame Oktě povědět, ale pak jsem se rozhodl, že ještě počkám. Vycházel jsem s pavoučicí dobře, ale když byla blíž ke mně, pořád jsem cítil, že je trochu nejistá. Nechtěl jsem Annii vodit dovnitř, dokud nebudu mít jistotu, že nehrozí nebezpečí.

Příští týden se zlepšily moje výsledky ve škole a začal jsem dávat i víc gólů. Od pondělka do pátku jsem jich nastřílel dvacet osm. Dokonce i pana Daltona to ohromilo.

„Při těch dobrých známkách a dovednosti na hřišti.“ utahoval si ze mě, „by se z tebe mohl stát první profesionální fotbalista a zároveň univerzitní profesor na světě! Něco mezi Pelem a Einsteinem!“

Věděl jsem, že si mě dobírá, ale stejně se to od něj dobře poslouchalo.

Strašně dlouho mi trvalo, než jsem sebral odvahu a nechal Madame Oktu, aby mi lezla po těle a přes obličej, ale v pátek odpoledne jsem to konečně zkusil. Hrál jsem to, co jsem nejlíp uměl, a nedovolil jsem jí začít dřív, než jsem jí hodněkrát zopakoval, co po ní chci. Když jsem měl dojem, že to půjde, pobídl jsem ji a ona mi začala šplhat po nohavici.

Bylo to fajn, ale jen než mi dolezla ke krku. Při dotyku těch chlupatých tenkých nohou jsem div neupustil flétnu. Kdyby se to stalo, bylo by po mně, protože byla na ideálním místě, kde se mohla zakousnout. Naštěstí mě nervy nezradily a já jsem hrál dál.

Přes levé ucho mi vylezla na vršek hlavy. Pod vlasy mě to lechtalo, ale měl jsem dost rozumu, abych se nesnažil podrbat. Podíval jsem se na sebe do zrcadla a zaculil jsem se. Vypadala jako ta francouzská čepice, baret se to myslím jmenuje.

Nakázal jsem jí, ať mi sleze po tváři a zůstane na jednom vláknu viset z nosu. Do úst jsem si ji nepustil, ale nechal jsem ji, aby se houpala sem tam, jako to dělala s panem Hroozleym, a aby mě šimrala nohama na bradě.

Ale zase ne moc, abych se náhodou nerozesmál a neupustil flétnu!

Když jsem ji v pátek večer zahnal zpátky do klícky, cítil jsem se jako král. Měl jsem pocit, že se mi nemůže stát nic zlého, že celý můj život bude bez chybičky. Dařilo se mi ve škole i v fotbale a měl jsem ochočené zvíře, za které by každý kluk dal první poslední. Slastnější bych nemohl být, ani kdybych vyhrál v loterii nebo dostal továrnu na čokoládu.

A pak se všechno samozřejmě zkazilo a mně se zbortil před očima celý svět.

DVACÁTÁ KAPITOLA

V sobotu odpoledne ke mně zaskočil Steve. Celý týden jsme toho spolu moc nenamluvili a já jsem ho vůbec nečekal. Maminka ho pustila dovnitř a zavolala mě dolů. Spatřil jsem ho v půli schodů, zarazil jsem se a pak jsem na něj křikl, atjde nahoru.

Rozhlížel se po mém pokoji, jako kdyby tam nebyl měsíce. „Skoro jsem zapomněl, jak to tu vypadá.“ prohlásil.

„Nemluv hlouposti.“ ucedil jsem. „Je to pár tejdnů, cos tu byl.“

„Mně to připadá dávno.“ Posadil se na postel a zadíval se na mě. Tvářil se vážně a vypadal osaměle. „Proč se mi vyhýbáš?“ zeptal se tiše.

„O čem to mluvíš?“ dělal jsem hloupého.

„Poslední dva tejdny se mi pořád klidíš z cesty,“ nedal se. „Nejdřív mi to nebylo tak jasný, ale den ode dne jsi se mnou byl kratší dobu. Dokonce sis mě ani nevybral, když jsme tuhle ve čtvrtek na těláku hráli basket.“

„Když ty basket moc dobře nehraješ.“ Byla to žalostná výmluva, ale na lepší jsem nepřišel.

„Nejdřív jsem nevěděl, co si mám myslet,“ pokračoval Steve. „Pak mi to ale došlo. Ty ses tu noc po představení v panoptiku neztratil, co? Ty jsi tam zůstal, nejspíš na balkoně, a viděl jsi, co se stalo mezi mnou a Vurem Horstonem.“

„Nic takovýhojsem neviděl.“ odsekl jsem honem. „Ne?“

„Ne,“ lhal jsem. „Neviděl jsi nic?“

„Ne.“

„Neviděl jsi mě mluvit s Vurem Horstonem?“

„Neviděl!“

„A nebyl jsi u toho, když –“

„Poslechni, Steve,“ skočil jsem mu do řeči. „co se stalo mezi tebou a panem Hroozleym, to je tvoje věc. Já tam nebyl a nic jsem neviděl a nevím, o čem mluvíš. A buď tak –“

„Nelži mi, Darrene.“

„Já nelžu!“ lhal jsem.

„A jak teda víš, že jsem mluvil o panu Hroozleym?“ ušklíbl se.

„Protože…“ kousl jsem se do jazyka.

„Říkal jsem, že jsem mluvil s Vurem Horstonem.“ usmál se Steve. „Nemůžeš vědět, že Vur Horston a pan Hroozley jsou jeden člověk, leda jestli jsi tam byl.“

Svěsil jsem ramena. Posadil jsem se vedle Steva na postel. „Nojo,“ vydechl jsem. „Uznávám, byl jsem na balkoně.“

„Kolik jsi toho viděl a slyšel?“ vyptával se Steve.

„Všechno. Neviděl jsem přes tebe, co dělá, když ti sál krev, a neslyšel jsem, co ti u toho říká. Ale jinak…“

„Jinak všechno.“ vzdychl si Steve. „To proto se mi vyhýbáš: protože řekl, že jsem zlý.“

„Tak napůl.“ přiznal jsem. „Ale hlavně kvůli tomu, co jsi říkal ty. Steve, vždyt ty jsi ho žádal, aby z tebe udělal upíra! Co kdyby ho z tebe opravdu udělal a ty jsi šel po mně? Většina upírů přece pronásleduje ty lidi, co nejdýl zná, nebo ne?“

„V knihách a ve filmech jo.“ kývl Steve. „Ale tohle je jiná. Tohle je skutečnost. Neublížil bych ti. Darrene.“

„No možná ne,“ utrousil jsem. „A možná že jo. Nějak se mi nechce čekat, co z toho. Nechci se s tebou už kamarádit. Mohl bys být nebezpečný. Co když potkáš jinýho upíra a ten ti vyhoví? Anebo co když měl pan Hroozley pravdu a ty jsi fakt zlý a –“

„Nejsem!“ zakřičel Steve a srazil mě na postel. Klekl si mi na prsa a zabořil mi prsty do tváře. „Odvolej to!“ hulákal. „Odvolej to, nebo ti urvu palici, ty –“

„Odvolávám! Odvolávám!“ vyjekl jsem. Steve mě mačkal a tvář měl zarudlou vzteky. Řekl bych cokoli, jen abych se ho zbavil.

Seděl na mně ještě chvíli, pak zavrčel a skulil se stranou. Posadil jsem se, ztěžka jsem dýchal a mnul jsem si obličej na místech, kde do mě zatal prsty.

„Promiň,“ zahuhlal Steve. „Přehnal jsem to. Ale mám nervy v háji. To, co říkal pan Hroozley, mě zabolelo, a to, jak sis mě ve škole nevšímal, to taky. Jsi můj nejlepší kamarád. Darrene, a jedinej, s kým si můžu úplně otevřeně popovídat. Jestli se přestaneme přátelit, fakt nevím, co budu dělat.“

A dal se do pláče. Chvíli jsem ho pozoroval a zmítal jsem se mezi strachem a soucitem. Pak to lepší ve mně zvítězilo a já jsem mu položil ruku kolem ramen. „To bude dobrý,“ utěšoval jsem ho. „Jsem pořád tvůj kamarád. Nech toho, Steve, přestaň brečet, jo?“

Snažil se, ale nějakou dobu mu to trvalo. „Vypadám určitě jako pitomec,“ popotáhl potom.

„Nesmysl,“ namítl jsem. „Já jsem pitomec. Měl jsem stát při tobě. Jenže jsem byl srab. A nenapadlo mě představit si, co sis musel vystát. Myslel jsem jenom na sebe a na Madame –“ Zašklebil jsem se a zmlkl jsem.

Steve se na mě zvědavě podíval. „Cos to chtěl říct?“ zeptal se.

„Ale nic, jenom mi to ujelo,“ vymlouval jsem se.

Odfrkl si. „Ty vůbec neumíš lhát, Shane. Nikdy ti to nešlo. Tak mi pověz, co ti to málem uklouzlo.“

Díval jsem se mu pozorně do tváře a přemýšlel jsem, jestli mu to říct nebo ne. Věděl jsem, že bych neměl, že s tím budou jen trable, ale bylo mi ho líto. A taky jsem si s někým potřeboval popovídat. Potřeboval jsem se někomu pochlubit se svým báječným zvířátkem a ukázat mu, jaké senzační kousky umí.

„Udržíš jazyk za zuby?“ zeptal jsem se.

„Jasně,“ odfrkl si.

„Ale tohle je tajemství jako kláda. Nesmíš to říct nikomu, jasný? Jestli ti to řeknu, musí to zůstat mezi náma. Jestli to vykecáš –“

„…povíš zase ty o mně a panu Hroozleym,“ zašklebil se Steve. „Máš mě na háčku. Ať mi řekneš, co chceš, máš jistotu, že nebudu kecat, i kdybych chtěl. Tak co je to za velký tajemství?“

„Chvilku počkej.“ Seskočil jsem z postele a otevřel jsem dveře. „Mami?“ křikl jsem.

„Prosím?“ ozvala se z dálky odpověď.

„Ukážu Stevovi flétnu,“ hulákal jsem. „Začnu ho učit hrát, ale aby nás u toho nikdo nerušil, jo?“

„Tak jo,“ zavolala.

Zavřel jsem dveře a usmál jsem se lišácky na Steva. Tvářil se udiveně. „Flétnu?“ nechápal. „To tvý velký tajemství je flétna?“

„Tak trochu,“ připustil jsem. „Poslechni, pamatuješ si Madame Oktu, tu pavoučici pana Hroozleyho?“

„No jasně,“ kývl. „Když vystupovala, moc jsem si jí nevšímal, ale mám dojem, že na takovou potvoru se zapomenout nedá. Ty chlupatý nohy… brrr!“

Ještě než domluvil, otevřel jsem dveře šatní skříně a vyndal jsem klícku. Kdyžji uviděl, přimhouřil oči, ale pak je spíš vytřeštil. „Hele, není to to, co myslím, že ne?“ nadhodil.

„Přijde na to,“ ucedil jsem a stáhl přehoz. „Jestli si myslíš, že to je smrtelně jedovatá cvičená pavoučice, tak máš pravdu!“

„Ježíšku na křížku!“ zasupěl a překvapením div nespadl z postele. „To je… je to… kde jsi… no teda!“

Byl jsem z jeho reakce nadšený. Stál jsem nad klíckou a usmíval jsem se jako pyšný otec. Madame Okta seděla na dně stejně klidně jako vždycky a mě ani Steva si nevšímala.

„Ta je příšerná!“ vyrazil Steve a přilezl blíž, aby ji viděl líp. „Vypadá úplně jako ta v cirkusu. To je k neuvěření, že jsi sehnal tak podobnou. Kde jsi k ní přišel? V obchodě? Máš ji ze zoo?“

Úsměv mi zmizel z tváře. „Mám ji samozřejmě z Circo Mostruoso,“ odpověděl jsem nervózně.

„Z obludária?“ zamračil se, až se mu nadělaly vrásky. „Oni prodávaj živý pavouky? Já je neviděl. Kolik stála?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Já ji nekoupil, Steve. Já… to na to nepřjjdeš sám? Copak ti to není jasný?“

„Co jako?“ divil se.

„To není podobná pavoučice. To je ta samá. Madame Okta.“

Zíral na mě, jako kdyby tomu nemohl uvěřit. Už jsem mu to chtěl zopakovat, ale pak promluvil. „Ta… ta samá?“ hlas se mu třásl.

Jasně.

„To chceš říct, že to je… že to je… Madame Okta? Právě ta Madame Okta?“

„No jo,“ a pobaveně jsem se nad jeho úžasem rozesmál.

„To je… to je pavouk pana Hroozleyho?“

„Co pořád máš. Steve? Kolikrát ti mám opakovat, že –“

„Tak počkej, počkej,“ vyštěkl a potřásal hlavou. „Jestli to je fakt Madame Okta, jak jsi k ní přišel? Našel jsi ji venku? Prodali ji?“

„Takovýho senzačního pavouka by nikdo neprodal.“ namítl jsem.

„Přesně to jsem si myslel,“ souhlasil Steve. „Tak jak jsi…“ nedořečená otázka zůstala viset ve vzduchu.

„Ukrad jsem ji,“ nafukoval jsem se pýchou. „V úterý brzy ráno jsem šel do toho kina, vplížil jsem se tam, zjistil jsem, kde ji má, a pak jsem s ní zmizel. Panu Hroozleymu jsem nechal vzkaz, atji nehledá, jinak nahlásím policii, že je upír.“

„Ty… ty…“ lapal po dechu Steve. Celý zbledl, až to vypadalo, že se složí. „Není ti něco?“ staral jsem se. „Ty… blbečku!“ zahromoval. „Ty šílence! Ty pitomče!“

„Tak hele!“ urazil jsem se.

„Idiote! Pako! Kreténe!“ vřískal. „Víš ty vůbec, cos proved? Máš vůbec ponětí, do jaký kaše ses dostal?“

„Hm?“ divil jsem se.

„On si ukradne upírovi pavouka!“ křičel Steve. „Ukradne něco jednomu z nemrtvých! Co si myslíš, že s tebou provede, až tě dostane, Darrene? Nařeže ti na zadek a nechá tě opisovat padesát řádek? Poví to rodičům a oni ti daj kasárníka? Je to upír, proboha! Rozerve ti krk a dá tě sežrat pavoukovi! Rozškube tě na kusy a –“

„Nerozškube,“ namítl jsem klidně.

„Jasně že jo,“ zoufal si Steve.

„Ne, nic takovýho. Protože mě nenajde. Ukradl jsem ji minulý úterý, takže měl na to, aby mě vystopoval, skoro dva tejdny, ale není po něm ani vidu. Odjel s cirkusem a už se nevrátí, aspoň teda jestli ví, co je pro něj lepší.“

„Když já nevím,“ ošíval se Steve. „Upíři mají výbornou pamět. Třeba se vrátí, až budeš dospělej a budeš mít děti.“

„Tak s tím si budu lámat hlavu až pak,“ utrousil jsem. „Zatím mi to prošlo. Nevěděl jsem to úplně jistě, chvíli jsem se bál, že si mě najde a zabije mě, ale nic se nestalo. Takže si nech ty nadávky, jo?“

„Ty jsi ale číslo,“ rozesmál se a vrtěl hlavou. „Já myslel, jakou nemám odvahu, ale ukrást upírovi jeho mazlíčka!? V životě bych nevěřil, že to v tobě je. Co tě k tomu přimělo?“

„Musel jsem ji mít,“ vzdychl jsem. „Jak jsem ji uviděl na jevišti, věděl jsem, že pro to udělám všechno. Pak jsem zjistil, že pan Hroozley je upír, a došlo mi, že ho můžu vydírat. Je to špatnost, jasně, ale on je upír, tak to není zas až taková špatnost, že ne? Okrást někoho špatného je svým způsobem dobrá věc, ne?“

Steve se zasmál. „Jestli je to špatná věc nebo dobrá, to nevím,“ prohlásil. „Zato vím, že jestli si pro tebe někdy přijde, nechtěl bych být v tvý kůži.“

Znovu si prohlédl pavouka. Přisunul se obličejem blízko ke klícce (ale ne tak blízko, aby po něm mohla seknout) a pozoroval, jak se jí zvedá a zase klesá břicho.

„Už jsi ji pouštěl z klece?“ chtěl vědět.

„Pouštím ji denně.“ A vzal jsem flétnu a foukl do ní. Madame Okta skočila o pár centimetrů dopředu. Steve vyjekl a padl na zadek. Zavyl jsem smíchy.

„Ty jí umíš poroučet?“ lapal po dechu.

„Umím jí poručit, aby udělala všechno, co s panem Hroozleym,“ snažil jsem se, aby to neznělo moc vychloubačně. „Je to docela jednoduchý. Dokud se soustředíš, je úplně neškodná. Kdyby ses ale v myšlenkách jenom na vteřinu někam zatoulal…“ Přejel jsem si prstem po krku a vydal jsem dávivý zvuk.

„Už jsi ji nechal, aby ti udělala přes pusu pavučinu?“ vyzvídal Steve.

„Toještě ne. Mám strach si ji pustit do pusy. Děsí mě ta představa, že mi klouže do krku. A kromě toho potřebuju někoho, kdo by ji ovládal, než pavučinu upřede, a zatím jsem byl sám.“

„Zatím,“ ušklíbl se Steve. „ale už nejsi.“ Vstal a zatleskal. „Takjdem na to. Nauč mě, jak se hraje na tu srandovní píštalu, a pak mi ji puč. Já si ji do pusy pustit nebojím. Tak jedem, jdem na to, na to, na to, na to, na to!“

Nemohl jsem ho v tom nadšení brzdit. Věděl jsem, že není rozumné zapojovat Steva do práce s pavoučicí tak brzy, že bych měl napřed dohlídnout, abyji líp poznal, ale nechal jsem hlas rozumu být a vyhověl jsem mu.

Pověděl jsem mu, že na flétnu bez trochy cviku hrát nemůže, ale že si může pohrát s Madame Oktou, až já ji budu ovládat. Probral jsem s ním všechny kousky, co jsme spolu dělali, a dal jsem si záležet, aby všechno dobře pochopil.

„Hlavní je být potichu,“ vysvětloval jsem. „Nic neříkej. Ani nahlas nepískej. Jestli přerušíš moje soustředění a já ji přestanu ovládat…“

„Nojo, jasně,“ vzdychl Steve. „Já vím. Neboj se. Umím bejt jako myška, když chci.“

Když jsme se připravili, odemkl jsem klícku Madame Okty a začal jsem hrát. Vyšla na můj rozkaz ven. Slyšel jsem, jak se Steve sykavě nadechl, protože jakmile se ocitla venku, dostal trochu strach, ale njjak nenaznačil, že toho chce nechat, a tak jsem foukal dál a začal jsem s cviky.

Dost dlouho jsem ji nechal cvičit samotnou a teprve pak jsem jí dovolil přiblížit se ke Stevovi. Za asi tak poslední týden jsme si začali náramně rozumět. Pavoučice si přivykla na moje myšlenky a naučila se provádět moje rozkazy skoro ještě dřív, než jsem je z hlavy vyslal. A já jsem zjistil, že umí reagovat na ty nejkratší příkazy: abych ji přiměl k činu, stačilo mi pár slov.

Steve naše číslo pozoroval naprosto mlčky. Párkrát málem zatleskal, ale vzpamatoval se dřív, než ruce pleskly o sebe a mohly nadělat hluk. Místo toho mi ukazoval vztyčený palec a naznačoval jen rty Paráda a Super a Senzace a tak.

Když už bylo načase, aby se do představení zapojil i Steve, dal jsem mu domluvené znamení. Polkl, pořádně se nadechl a pak na mě kývl taky. Vstal a popošel, ale po boku, aby neztrácel Madame Oktu z očí. Potom si klekl a čekal.

Zahrál jsem jinou melodii a vyslal jsem další soubor rozkazů. Když věděla, co po ní chci, začala lézt ke Stevovi. Všiml jsem si, že se chvěje a olizuje si rty. Už jsem to chtěl zarazit a poslat pavoučici zpátky do klece, ale Steve se najednou třást přestal a uklidnil se, a tak jsem pokračoval.

Trochu sebou škubl, když mu začala šplhat po nohavici, ale to bylo přirozené. I se mnou to ještě někdy cuklo, když jsem na kůži ucítil její chlupaté nohy.

Přiměl jsem Madame Oktu, aby mu vylezla zezadu na krk a pošimrala ho nohama na uších. Tichounce se zasmál a poslední zbytky strachu ho opustily. Teď, když se uklidnil, jsem cítil víc sebedůvěry, a tak jsem mu pavoučici poslal horem na obličej, ona mu utkala maličké pavučiny přes oči a sklouzla mu na nose a odrazila se mu od rtů.

Steve se náramně bavil a já taky. Teď, když nejsem sám, budu moct provádět fůru nových kousků.

Madame Okta mu seděla na pravém rameni a chystala se sklouznout dolů po paži, když vtom se otevřely dveře a dovnitř vešla Annie.

Obyčejně ke mně nikdy nevchází bez zaklepání. Je to fajn holka, žádný spratek, jako holky v jejím věku bývají, a skoro vždycky zdvořile zaklepe a čeká na dovolení. Ten večer ale ke vší hrozné smůle rovnou vtrhla dovnitř.

„Hele, Darrene, nevíš, kde mám –“ začala, ale nedořekla. Uviděla Steva, jak má na rameni obludného pavouka, kterému se lesknou kusadla, jako by se chystal kousnout, a tak udělala to nejpřirozenější.

Zaječela.

Ten zvuk mě vyplašil. Otočil jsem hlavu, flétna mi klesla od rtů, soustředění opadlo. Spojení s Madame Oktou se porušilo. Potřásla hlavou, několika rychlými kroky došla Stevovi ke krku a pak rozevřela kusadla, až to vypadalo, jako když se šklebí.

Steve strachem zařval a vyskočil. Máchl po pavoučici rukou, ale přikrčila se a on ji netrefil. A než to mohl zkusit znovu. Madame Okta sklonila bleskurychle hlavu a zabořila mu jedovatá kusadla hluboko do krku!

DVACÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

Steve okamžitě po kousnutí ztuhl. Křik mu v hrdle odumřel, rty zmodraly, oči se rozevřely. Nějakou dobu (nemohlo to být víc než čtyři vteřiny, ale mně to připadalo jako věčnost) se vstoje potácel. A pak se složil na podlahu jako hadrový panák.

Ten pád ho zachránil. Madame Okta ho prvním kousnutím jen ochromila, jako to udělala v Circo Mostruoso s kozou, a nezabila ho. Než padl, zahlédl jsem, jak mu pavoučice leze po krku, hledá správné místo a připravuje se na druhé a smrtící kousnutí.

Pád ji ale vyrušil. Spadla Stevovi z krku a trvalo jí pár vteřin, než mohla vylézt zpátky. Víc času jsem nepotřeboval.

Byl jsem v šoku, ale když jsem zahlédl, jak mu vylézá zpoza ramene jako nějaké pavoukovité sluníčko zpoza hory, probralo mě to k životu. Chmátl jsem po flétně, vrazil jsem si ji div ne až do krku a zadul jsem nejsilnější notu v životě.

„Stůj!“ řval jsem uvnitř hlavy – a Madame Okta nadskočila snad půl metru vysoko.

„Zpátky do klece!“ přikazoval jsem – a ona seskočila ze Stevova těla a pelášila po podlaze. Jakmile proběhla skrz mříže, sklonil jsem se a zabouchl jsem dvířka.

Jen co o ni bylo postaráno, začal jsem se věnovat Stevovi. Annie ještě pořád ječela, ale dokud jsem se nepodíval na otráveného kamaráda, nemohl jsem se starat i o ni.

„Steve?“ promluvil jsem mu zblízka do ucha a modlil jsem se, aby mi odpověděl. „Jsi v pořádku. Steve?“ Odpověď žádná. Dýchal, takže jsem věděl, že je naživu, ale to bylo všechno. Nemohl mluvit ani pohybovat rukama. Nedokázal ani mrknout.

Najednou jsem si uvědomil, že za zády mi stojí Annie. Přestala ječet, ale cítil jsem, jak se třese.

„Je… je… je mrtvej?“ pípla.

„Jasně že ne!“ vyrazil jsem. „Přece vidíš, že dýchá, ne? Podívej se mu na břicho a na prsa.“

„Ale… ale proč se nehejbe?“

„Ochrnul.“ vysvětlil jsem. „Pavoučice do něj vypustila jed, kvůli kterému nemůže ničím hýbat. Jako kdyby usnul, až na to, že mozek mu pořád funguje a on všechno vidí a slyší.“

Nevěděl jsem, jestli je to pravda. Doufal jsem, že ano. Pokud se jed vyhnul plicím a srdci, mohl vynechat i mozek. Ale jestli se mu do hlavy dostal…

To bylo příliš úděsné pomyšlení, než abych se jím zabýval.

„Steve, pomůžu ti vstát.“ oznámil jsem mu. „Když se budeme hýbat, třeba ten jed vyženeme.“

Objal jsem ho rukama kolem pasu a vytáhl jsem ho na nohy. Byl těžký, ale toho jsem si nevšímal. Tahal jsem ho po pokoji, hýbal jsem mu rukama a nohama, při tom jsem na něj mluvil, říkal jsem, že mu zase bude dobře a že vjednom kousnutí nebylo dost jedu, aby ho to zabilo, že se uzdraví.

Po deseti minutách se nic nezměnilo a já jsem byl příliš utahaný, než abych ho vláčel dál. Položil jsem ho na postel a pak jsem ho pečlivě urovnal, aby ležel pohodlně. Víčka měl otevřená. Oči vypadaly zvláštně, děsily mě, a tak jsem víčka zavřel, jenže to vypadal jako mrtvola, a tak jsem je zase otevřel.

„Dostane se z toho?“ zeptala se Annie.

„Jasně že dostane.“ prohlásil jsem s předstíranou jistotou. „Jed se za nějakou dobu vyplaví a on bude zase jako rybička. Je to jenom otázka času.“

Asi mi nevěřila, ale neřekla nic, jen seděla na kraji postele a sledovala Stevovu tvář jako ostříž. Už mi vrtalo hlavou, proč maminka nezašla nahoru zjistit, co se děje. Dokradl jsem se k otevřeným dveřím a z kraje schodů jsem se zaposlouchal. Uslyšel jsem, jak dole v kuchyni lomozí pračka. Tím se to vysvětlilo: naše pračka je stará a dělá rámus. Když se rozjede a vy jste v kuchyni, neslyšíte vůbec nic.

Když jsem se vrátil, Annie už na posteli neseděla. Klečela na podlaze a prohlížela si Madame Oktu.

„To je ten pavouk z obludária, že jo?“ podívala se na mě.

„Je,“ přiznal jsem.

„Ten jedovatěj?“

„Ano.“

„Kde jsi k němu přišel?“

„Na tom nesejde,“ zrudl jsem.

„A jak se dostal ven?“ chtěla vědět Annie.

„Pustil jsem ji.“

„Co že jsi?“

„Nebylo to poprvé,“ omlouval jsem se. „Mám ji už skoro dva tejdny. Hodněkrát jsem si s ní hrál. Když nikdo nedělá hluk, je to úplně neškodný. Kdybys sem tak nevrazila, ani by se –“

„To teda ne,“ zavrčela. „Na mě to nehodíš. Proč jsi mi o ní neřek? Kdybych to věděla, tak bych sem tak nevrazila.“

„Chtěl jsem. Čekal jsem, až budu vědět jistě, že se nic nemůže stát. A pak přišel Steve a…“ nedokázal jsem pokračovat.

Strčil jsem klícku zpátky do šatníku, abych se na Madame Oktu nemusel dívat. Vlezl jsem si k Annii na postel a prohlížel jsem si Stevovo nehybné tělo. Seděli jsme mlčky skoro hodinu a jen jsme se dívali.

„Myslím, že se neprobere.“ ozvala se konečně.

„Ještě chvíli počkáme,“ žadonil jsem.

„To asi nepomůže,“ nedala se. „Kdyby se měl probrat, musel by se už hejbat aspoň trošku.“

„Co ty o tom víš?“ zpražil jsem ji. „Jsi malá. Nevíš nic!“

„To jo.“ uznala klidně. „Ale ty o tom přece nevíš o nic víc než já, že ne?“ Nešťastně jsem zavrtěl hlavou. „Tak přestaň dělat, že se v tom vyznáš.“

Položila mi ruku na rameno a statečně se usmála, aby mi dokázala, že se nesnaží mě vyvádět z míry. „Musíme to povědět mamince,“ prohlásila. „Musíme ji sem přivést. Třeba bude vědět, co dělat.“

„A když ne?“

„Tak ho musíme nechat odvézt do nemocnice.“ usoudila Annie.

Věděl jsem, že má pravdu. Věděl jsem to celou dobu. Jenom jsem si to nechtěl připustit.

„Ještě čtvrthodinku.“ řekl jsem. „Jestli se nepohne ani pak, zavoláme ji.“

„Čtvrt hodiny?“ zopakovala nejisté.

„Ani o minutu víc.“ slíbil jsem.

„Tak jo,“ kývla.

Zase jsme mlčky seděli a pozorovali našeho kamaráda. Myslel jsem na Madame Oktu a na to, jak to asi vysvětlím mamince. A policii! Budou mi věřit, až jim začnu vykládat, že pan Hroozleyje upír? O tom jsem pochyboval. Budou si spíš myslet, že lžu. Mohli by mě posadit i do vězení. Mohli by říct, že za to můžu, protože pavouk patří mně. Mohli by mě obvinit z vraždy a zavřít!

Mrkl jsem na hodinky. Ještě tři minuty. Stevův stav se vůbec neměnil.

„Annie, musím tě o něco poprosit,“ začal jsem.

Podezřívavě si mě prohlédla. „A o co?“

„Nechci, abys mluvila o Madame Oktě,“ prohlásil jsem.

„Zbláznil ses?“ křikla. „A jak asi jinak vysvětlíme, co se stalo?“

„Já nevím,“ uznal jsem. „Řeknu jim, že jsem tu zrovna nebyl. Ty stopy po kusadlech jsou mrňavé. Vypadají jako od včely a pořád se to zmenšuje. Doktoři si jich možná ani nevšimnou.“

„To nemůžeme udělat,“ namítala Annie. „Třeba budou potřebovat toho pavouka prozkoumat. Třeba –“

„Annie, kdyby Steve umřel, bude to na mně,“ upozornil jsem ji tiše. „Jsou v tom ještě i jiné věci, které ti nemůžu říct a které nemůžu říct vůbec nikomu. Můžu ti povědět jenom to, že když to dopadne hodně zle, možná si to odsedím. Víš, jak dopadne takovej vrah?“

„Na to, aby tě odsoudili za vraždu, nejsi dost starej.“ namítla, ale neříkala to právě jistě.

„Ne, to nejsem.“ uznal jsem. „Taky by mě nedali do opravdovýho vězení. Pro děti jsou speciální lapáky. V jednom takovým by mě drželi, dokud by mi nebylo osmnáct, a pak… Prosím, Annie.“ Dal jsem se do pláče. „Já za mříže nechci.“

Rozplakala se taky. Objali jsme se a buleli jako dvě malé děti. „Já taky nechci, aby tě odvedli,“ škytla. „Nechci o tebe přyít.“

„Tak slibuješ, že to nepovíš?“ zeptal jsem se. „Vrátíš se do ložnice a budeš dělat, jakouže jsi nic neviděla a neslyšela?“

Smutně přikývla. „Ale nechám toho, kdyby bylo jasný, že pravda ho může zachránit,“ dodala. „Kdyby doktoři řekli, že ho uzdravěj, jen když přijdou na to, co ho kouslo, tak jim to povím, jasný?“

„Jasný,“ souhlasil jsem.

Vstala a šla ke dveřím. Uprostřed pokoje se zastavila, otočila se, vrátila se zpátky a dala mi pusu na čelo. „Mám tě ráda, Darrene,“ šeptla, „ale byla to hloupost, přinést k nám toho pavouka, a jestli Steve umře, myslím, že za to opravdu můžeš ty.“

Pak se rozplakala a vyběhla ven.

Chviličku jsem počkal, držel jsem Steva za ruku a doprošoval jsem se, ať se sebere, ať aspoň trošku ožije. Když moje modlitby vyšly naprázdno, vstal jsem, otevřel okno (to aby se vysvětlilo, kudy se dovnitř dostal záhadný hmyzí útočník), pořádně jsem se nadechl a pak jsem se rozběhl do přízemí a volal jsem maminku.

DVACÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

Sestry, co přijely se sanitkou, se maminky ptaly, jestli je Steve diabetik nebo epileptik. Nevěděla to jistě, ale myslela, že ne. Taky se vyptávaly na alergie a tak, a ona jim vysvětlila, že není jeho matka a neví to.

Myslel jsem, že nás do sanitky vezmou s sebou, ale řekly, že tam není dost místa. Napsaly si číslo ke Stevovi a jméno jeho matky, ta ale nebyla doma. Jedna ze sester se maminky zeptala, jestli by za nimi nemohla do nemocnice zajet a tam vyplnit co nejvíc formulářů, aby měly s čím začít. Maminka souhlasila a nacpala do auta i mě a Annii. Táta pořád doma nebyl, a tak jsem mu zavolal na mobil a vysvětlil jsem mu, kde budeme. Řekl, že tam hned pojede.

Cesta byla příšerně smutná. Seděl jsem vzadu a vyhýbal jsem se pohledem Annii, protože jsem věděl, že bych měl přiznat barvu, jenže na to jsem se moc bál. A ještě horší bylo, že – jak jsem dobře věděl – kdybych já byl v bezvědomí, Steve by okamžitě kápl božskou.

„Co se to tam stalo?“ zeptala se nás maminka přes rameno. Jela tak rychle, jakto jen šlo, aniž by překročila povolenou rychlost, proto se po mně nemohla ohlížet. Byl jsem za to rád: myslím, že přímo do očí bych jí lhát nedokázal.

„Nevím určitě,“ řekl jsem. „Povídali jsme si. Pak jsem musel na záchod. A když jsem se vrátil…“

„Nic jsi neviděl?“ ptala se dál.

„Ne.“ lhal jsem a přitom jsem cítil, jak mi uši rudnou hanbou.

„Nechápu to,“ ucedila maminka. „Je na dotyk tak ztuhlý a pokožka mu zmodrala. Myslela jsem si, že umřel.“

„Asi ho něco kouslo.“ ozvala se Annie. Skoro jsem ji dloubl pod žebra, ale v poslední chvíli jsem si uvědomil, že zachování mého tajemství záleží jen na ní.

„Kouslo?“ podivila se maminka.

„Měl kousance na krku.“ pokračovala Annie.

„Těch jsem si všimla,“ připustila maminka. „Ale to asi nebude ono, zlatíčko.“

„Proč ne?“ nedala se Annie. „Jestli dovnitř vlezl had nebo… nebo pavouk a kousl ho…“ Střelila po mně pohledem a mírně se začervenala, protože si vzpomněla na svůj slib.

„Pavouk?“ Maminka zavrtěla hlavou. „Kdepak, miláčku, pavouci nelezou do domů a nekoušou lidi tak, aby z toho omdleli, aspoň ne tady u nás.“

„Tak co to bylo?“ zeptala se Annie.

„Nevím určitě,“ pokrčila maminka rameny. „Třeba snědl něco zkaženého, anebo dostal infarkt.“

„Děti přece nemaj infarkty!“ odfrkla si Annie.

„Mají.“ nesouhlasila maminka. „Hodně vzácně, ale stává se to. Však oni na to v nemocnici přjjdou. Vědí o tom mnohem víc než my.“

Na nemocnice jsem nebyl moc zvyklý, a tak zatímco maminka a Annie vyplňovaly formuláře, nějakou dobu jsem se rozhlížel. Bělejší místo jsem nikdy v životě neviděl: bílé stěny, bílé podlahy, bílé oblečení. Moc rušno tu nebylo, ale přece jen se tu něco pořád dělo; bylo slyšet péra matrací a kašlání, předení přístrojů, cvakání nožů o talíře, tiché hovory lékařů.

Seděli jsme a moc jsme toho nenamluvili. Maminka řekla, že Steva přijali a že ho vyšetřují, ale přijít na to, co s ním není v pořádku, může nějakou dobu trvat. „Ale mluvili dost optimisticky,“ zakončila.

Annie měla žízeň, a tak mě s ní maminka poslala pro pití za roh, k automatu. Když jsem házel dovnitř mince, Annie se rozhlídla, jestli někdo neposlouchá.

„Jak dlouho chceš čekat?“ zeptala se.

„Než povědí, co zjistili,“ odpověděl jsem jí. „Počkáme, až ho vyšetřej. Při troše štěstí na to přjjdou, o jaký jed jde, a dokážou ho uzdravit sami.“

„A když ne?“

„Tak jim to řeknu.“ slíbil jsem.

„Co když pak umře?“ optala se přiškrceně.

„Neumře.“

„Ale co když –“

„Neumře!“ vyrazil jsem. „Tak nemluv. A vůbec na to nemysli. Musíme doufat, že to dobře dopadne. Musíme věřit, že se z toho dostane. Máma a táta nám pořád říkají, že pozitivní myšlenky pomáhají nemocným s uzdravením, no ne? Potřebuje, abysme mu věřili.“

„Víc potřebuje pravdu,“ procedila mezi zuby, ale pak už se k tomu nevracela. Donesli jsme si kelímky k lavičce a mlčky jsme pili.

Zanedlouho přijel tatínek, ještě byl v pracovním. Políbil maminku a Annii a mně stiskl chlapsky rameno. Měl špinavé ruce a mně na tričku zůstaly fleky, ale nevšímal jsem si toho.

„Něco nového?“ zeptal se.

„Zatím nic,“ oznámila maminka. „Vyšetřují ho. Může to trvat i hodiny, než se něco dozvíme.“

„Co se mu vlastně stalo. Angelo?“ chtěl vědět tatínek.

„Ještě nevíme. Musíme počkat, pak se uvidí.“

„Nesnáším čekání,“ zavrčel tatínek, ale protože nic jiného na vybranou neměl, musel čekat jako my ostatní.

Pak se nic nedělo asi dvě hodiny, až přijela Stevova matka. Měla obličej stejně bledý jako Steve a pevně svírala rty. Šla rovnou ke mně, chytila mě kolem ramen a pořádně se mnou zatřásla. „Cos mu udělal?“ vypískla. „Ublížil jsi mýmu chlapečkovi? Zabil jsi ho?“

„No tak! Přestaňte!“ hrozil se tatínek.

Stevova maminka si ho nevšímala. „Cos mu udělal?“ zakřičela znovu a cloumala se mnou ještě víc. Pokoušel jsem se říct, že nic, ale jen mi cvakaly zuby. „Cos to udělal? Cos to udělal?“ opakovala pořád, ale pak se mnou najednou přestala třást, pustila mě, zhroutila se na podlahu a vzlykala jako dítě.

Maminka vstala z lavičky a přiklekla k ní. Hladila paní Leonardovou po vlasech a konejšivěji něco šeptala, pak jí pomohla vstát a posadila ji vedle sebe. Paní Leonardová plakala dál, a ještě navíc začala bědovat, jaká že byla špatná matka a jak moc ji Steve nenáviděl.

„Běžte si oba někam hrát,“ nakázala Annii a mně maminka. Vyrazili jsme. „Darrene!“ zavolala mě maminka zpátky. „Neber si to, co říkala. Ona tě neobviňuje. Jenom se bojí.“

Sklíčeně jsem přikývl. Co by asi maminka říkala, kdyby věděla, že paní Leonardová má pravdu a že mě opravdu je z čeho obviňovat?

Našli jsme si s Annií nějaké hrací automaty a zabavili jsme se. Myslel jsem si, že hrát vůbec nedokážu, ale za pár minut jsem zapomněl na Steva a na nemocnici a zabral jsem se do hry. Bylo fajn na chvíli uklouznout všem starostem skutečného světa; myslím, že kdyby mi nedošly mince, zůstal bych tam celou noc.

Když jsme se vrátili zpátky, už uklidněná paní Leonardová někam šla s maminkou vyplňovat formuláře. My dva jsme se posadili a znovu začalo čekání.

Kolem desáté začala Annie zívat a mě to nakazilo taky. Mamince stačil jediný pohled na to, aby nás poslala domů. Začal jsem protestovat, ale okamžitě mě zarazila.

„Tady k ničemu nejsi,“ prohlásila. „Jen co se něco dozvím, zavolám vám, i kdyby to bylo v půlce noci, ano?“

Zaváhal jsem. Možná mám poslední možnost zmínit se o pavoučici. Už už jsem se to chystal vyzvonit, ale byl jsem unavený a nedokázal jsem najít slova. „Tak jo,“ kývl jsem zamračeně a odešli jsme.

Domů nás zavezl tatínek. Přemítal jsem, co by asi udělal, kdybych mu pověděl o pavoučici, panu Hroozleym a tom ostatním. Určitě by mě potrestal, ale já jsem nemlčel jen kvůli tomu: nic jsem mu neříkal hlavně proto, že bych se určitě hrozně styděl, jak jsem lhal a dal přednost vlastnímu prospěchu před Stevovým zdravím. Bál jsem se, že mnou bude pohrdat.

Když jsme dojeli domů. Annie už spala. Táta ji zvedl ze zadního sedadla a odnesl do postele. Pomaličku jsem došel k sobě do pokoje a svlékl jsem se. Pořád jsem si pod vousy nadával.

Když jsem uklízel šaty, nakoukl tatínek dovnitř. „Nic ti není?“ zeptal se. Zavrtěl jsem hlavou. „Steve se uzdraví,“ sliboval. „Určitě. Doktoři vědí, co dělají. Dostanou ho z toho.“

Znovu jsem jenom přikývl, protože jsem si netroufl odpovídat. Táta ještě chvilku postával ve dveřích, pak si vzdychl, otočil se a ztěžka sešel po schodech k sobě do pracovny.

Pověsil jsem si do skříně kalhoty a teprve v tu chvíli jsem si všiml klícky s Madame Oktou. Pomaličku jsem ji vytáhl ven. Ležela uprostřed, zvolna dýchala a byla klidná jako vždycky.

Prohlížel jsem si tu barevnou pavoučici, ale už mě nefascinovala. Byla jasně zbarvená, to ano, ale taky hnusná a chlupatá a zlá. Začínal jsem ji nenávidět. To ona je ten pravý lotr, to ona bezdůvodně kousnula Steva. A já ji krmil a staral jsem se o ni a hrál jsem si s ní! Pěkně se mi odvděčila.

„Ty vrahounská zrůdo!“ zavrčel jsem a zatřásl klíckou. „Ty obludo nevděčná!“

Zase jsem klecí zacloumal. Pevně se přichytila nohama mříží. To mě ještě víc rozzuřilo, a tak jsem klíckou hrubě mával sem tam, snažil jsem se přimět ji, aby se pustila, a doufal jsem, že si ublíží.

Protočil jsem se dokola a klícku jsem při tom držel za rukojet. Klel jsem, nadával jsem jí, jak nejhůř jsem uměl, přál jsem si, aby byla mrtvá, abych ji nebyl nikdy spatřil, abych měl dost odvahy a vyndal ji ven a rozdrtil.

A nakonec, když můj vztek dostoupil vrcholu, jsem od sebe klícku odhodil co nejdál. Nedíval jsem se, kam ji házím, a ohromilo mě, když jsem spatřil, jak prolétá otevřeným oknem a mizí ve tmě.

Sledoval jsem, jak letí, a pakjsem se za ní vrhl. Měl jsem strach, že se po nárazu na zem otevře. Věděl jsem totiž, že doktoři třeba nedokážou Stevovi pomoct jen tak, zato s pomocí Madame Okty možná ano: když ji prozkoumají, snad zjistí, jak ho uzdravit. Jenže když uteče…

Zkrátka jsem se vrhl k oknu. Na to, abych klícku chytil, bylo ovšem pozdě, ale snad aspoň zahlédnu, kam dopadla. Díval jsem se, jak letí pryč ode mě a dolů, a modlil jsem se, aby se nerozbila. Zdálo se mi, že padá věčnost.

A chviličku před tím, než dopadla na zem, vystřelila ze tmy ruka rychlá jako šipka a v letuji chytila. Ruka?

Rychle jsem se vyklonil, abych viděl líp. Noc byla temná a já jsem nejdřív neviděl, kdo to tam je. Pak ten člověk ale pokročil kupředu a všechno bylo jasné.

Nejdřív jsem spatřil vrásčitou ruku, jak drží klícku. Pak dlouhé rudé šaty. Nato nakrátko ostříhané oranžové vlasy. Potom dlouhou a ošklivou jizvu. A nakonec úsměv ze samých ostrých zubů. Byl to pan Hroozley. Upír.

Díval se nahoru a usmíval se na mě.

DVACÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

Stál jsem u okna a čekal jsem, že se snad promění v netopýra a rozletí se ke mně, ale on jenom mírně potřásal klíckou, aby získal jistotu, že Madame Okta je úplně v pořádku.

Dál se usmíval, otočil se a odešel. Ve chviličce ho pohltila tma a už nebyl vidět.

Zabouchl jsem okno, utekl jsem do bezpečí své postele a v hlavě se mi rojily samé otázky. Jak dlouho tam venku byl? Proč si Madame Oktu nevzal už dřív, když věděl, kde je? Myslel jsem si, že bude vzteky bez sebe, ale on se tvářil pobaveně. Proč mi nerozerval hrdlo, jak říkal Steve?

Spát prostě nešlo. Byl jsem teď vyděšenější než tu noc poté, co jsem pavoučici ukradl. Tehdy jsem si mohl namlouvat, že neví, kdo jsem, a že mě nemůže najít.

Přemýšlel jsem, jestli to nemám říct tátovi. Koneckonců upír ví, kde bydlíme, a má důvod být proti nám zaujatý. Tatínek by to měl vědět. Měl bych ho varovat a dát mu možnost, aby se bránil. Jenže…

Jenže by mi nevěřil. Zvlášt teď, když je Madame Okta pryč. Představil jsem si, jak se ho pokouším přesvědčit, že upíři opravdu existují, že jeden byl u našeho domu a možná se vrátí. Myslel by si, že mi přeskočilo.

Ukradl jsem si trochu dřímoty, až když se už rozbřeskovalo, protože jsem věděl, že za denního světla upír zaútočit nemůže. Spánek za moc nestál, ale i ta troška mi udělala dobře, takže jsem po probuzení byl s to jasně uvažovat. A když jsem to tak probíral, uvědomil jsem si, že nemám důvod se bát. Kdyby mě upír chtěl zabít, mohl to udělat minulou noc, když jsem na to nebyl připravený. Ale on z nějakého důvodu po mé smrti netouží, přinejmenším zatím ne.

Jakmile jsem se zbavil téhle obavy, mohl jsem se soustředit na Steva a na ten opravdický malér: na otázku, jestli mám odhalit pravdu nebo ne. Maminka zůstala v nemocnici celou noc, starala se o paní Leonardovou, obvolávala známé a sousedy, aby věděli o Stevově nemoci. Kdyby byla doma, mohl bych to říct jí, ale představa, jak to vykládám tatínkovi, mě naplňovala hrůzou.

Tu neděli byla u nás hodně tichá domácnost. Táta udělal ke snídani vajíčka a párky, spálil je, jako to udělá skoro vždycky, ale my jsme si nestěžovali. Házel jsem jídlo do sebe a skoro jsem necítil jeho chut. Neměl jsem hlad. Jedl jsem jen proto, aby to vypadalo, že je neděle jako každá jiná.

Když jsme dojídali, zavolala maminka. Mluvili s tátou dlouho. On toho moc neříkal, jen bručel a přikyvoval. Seděli jsme s Annií jako pěny a snažili jsme se zaslechnout, o čem naši mluví. Pak táta domluvil a šel zpátky a posadil se.

„Jak mu je?“ zeptal jsem se.

„Nic moc,“ vzdychl si tatínek. „Lékaři nevědí, co s tím. Vypadá to, že Annie měla pravdu: byl to jed. Ale žádný z těch, co znají. Poslali vzorky odborníkům do jiných nemocnic a doufají, že někde o tom někdo ví víc. Jenže…“ Zavrtěl hlavou.

„Umře?“ zeptala se tichounce Annie.

„Možná.“ připustil poctivě táta. Byl jsem mu za to vděčný. Dospělí dětem ve vážných věcech až příliš často lžou. Radši budu znát o smrti pravdu, než aby mi lhali.

Annie se rozplakala. Táta ji zvedl a posadil si ji na klín. „No tak, nemusíš plakat,“ konejšil ji. „Ještě není konec. Ještě je naživu. Dýchá a vypadá to, že mozek to vůbec nezasáhlo. Jestli přijdou na to, jak ten jed z těla vyhnat, může se uzdravit.“

„Kolik času mu zbývá?“ zeptal jsem se.

Táta pokrčil rameny. „V tomhle stavu by ho mohli na přístrojích držet naživu léta.“

„To jako v komatu?“ chtěl jsem vědět.

„Přesně tak.“

„A za jak dlouho ho budou muset dát na přístroje?“ vyptával jsem se dál.

„Prý tak za den dva,“ odpověděl tatínek. „Nevědí to jistě, hlavně proto, že netuší, o co jde, ale domnívají se, že uplyne ještě několik dnů, než začnou vypovídat respirační a koronární funkce.“

„Co to je?“ vyrazila Annie mezi vzlyky.

„Plíce a srdce.“ vysvětlil táta. „Dokud mu fungují, je naživu. Kvůli výživě musí být na kapačce, ale jinak je v pořádku. Opravdové potíže začnou… by začaly, až kdyby sám od sebe přestal dýchat.“

Den nebo dva. Moc času to není. Ještě včera měl před sebou celý život. Teď má den dva.

„Můžu za ním zajít?“ zeptal jsem se.

„Jestli se na to cítíš, tak dneska odpoledne.“

„Cítím.“ dušoval jsem se.

Tentokrát bylo v nemocnici rušněji, protože tu byla spousta návštěv. V životě jsem neviděl tolik bonboniér a kytek.

Každý měl v ruce to nebo ono. Rád bych v nemocničním obchodě taky něco koupil Stevovi, ale neměl jsem peníze.

Čekal jsem, že Steve bude na dětském oddělení, ale byl v samostatném pokoji, protože doktoři ho chtěli mít na očích, a taky protože nevěděli jistě, jestli nemá něco nakažlivého. Museli jsme si nasadit roušky a navléct rukavice a dlouhé zelené pláště, teprve pak nás pustili dál.

Paní Leonardová spala v křesle. Maminka nám pokynula, ať jsme zticha. Jednoho po druhém nás objala a pak oslovila tatínka.

„Zjiných nemocnic už přišlo pár výsledků,“ ozval se hlas ztlumený rouškou. „A všechny jsou negativní.“

„Někdo přece musí vědět, co to je.“ divil se tatínek. „Kolik různých druhů jedů existuje?“

„Tisíce,“ vzdychla si. „Poslali vzorky i do zahraničních nemocnic. Doufají, že v některé o tom jedu budou vědět, ale než se to vrátí zpátky, může to nějakou dobu trvat.“

Zatímco si povídali, prohlížel jsem si Steva. Byl úhledně zasílaný na posteli. V jedné paži měl kapačku a od prsou mu vedly drátky a tak. Měl vpichy po jehlách, jak mu lékaři odebírali krev. Obličej měl bledý a strnulý. Vypadal příšerně!

Začal jsem brečet a nedokázal jsem přestat. Maminka mě objala a pevně stiskla, ale tím to jen bylo horší. Snažil jsem se jí povědět o pavoučici, ale plakal jsem tolik, že mi nebylo rozumět. Maminka mě pořád objímala a líbala a konejšila, a já jsem toho nakonec nechal.

Přišla další návštěva, nějací Stevovi příbuzní, a maminka rozhodla, že je necháme s ním a jeho matkou samotné. Odvedla nás ven, sundala mi roušku a utřela mi ubrouskem slzy z obličeje.

„Ukaž, takhle to bude lepší.“ A usmála se na mě a polechtala mě a já jsem se na ni trošku usmál taky. „On se uzdraví,“ slibovala. „Vím, že vypadá hrozně, ale lékaři dělají, co můžou. Musíme jim věřit a doufat, že to dobře dopadne, víš?“

„Tak jo,“ vzdychl jsem si.

„Já myslím, že zas tak zle nevypadá,“ prohlásila Annie a stiskla mi ruku. Vděčně jsem se na ni usmál.

„Pojedeš teď domů?“ zeptal se tatínek maminky.

„Ani nevím,“ pokrčila rameny. „Myslím, že bych se měla ještě chvíli zdržet, pro případ, že by –“

„Angelo, už jsi toho udělala dost,“ prohlásil rázně táta. „Vsadil bych se, že jsi přes noc moc nespala, co?“

„Moc ne.“ připustila maminka.

„A kdybys zůstala dál, moc by ses nevyspala ani zítra. Tak pojď, Angie, pojedeme.“ Táta jí říká Angie, jen když se ji snaží k něčemu umluvit. „Na Steva a jeho maminku můžou dohlídnout jiní. Nikdo od tebe nečeká, že uděláš všechno sama.“

„Tak dobře.“ souhlasila. „Ale jestli mě bude potřeba, večer se sem vrátím.“

„Samozřejmě,“ kývl a šel před námi k autu. Moc dlouhá návštěva to nebyla, ale nestěžoval jsem si. Byl jsem rád, že jsme venku.

Cestou domů jsem myslel na Steva, na to, jak vypadal, a hlavně proč tak vypadal. Myslel jsem najed, co má v žilách, a bylo mi vcelku jasné, že doktorům se to nepodaří vyléčit. Vsadím se, že žádný lékař na světě se ještě nesetkal s pavoučím jedem, jaký má Madame Okta.

Ale ať už Steve ten den vypadal jakkoli špatně, věděl jsem, že po dalším dnu nebo dvou bude vypadat ještě o moc hůř. Představil jsem si ho napojeného na dýchací přístroj, s maskou na obličeji, s trubičkami v ústech. Bylo to děsivé pomyšlení.

Steve se dal zachránit jedním jediným způsobem.

Existuje jeden jediný člověk, který by se mohl v tom jedu vyznat a vědět, jak jej přemoct. Pan Hroozley.

Když jsme zase sjeli z ulice k našemu domu a vystoupili z auta, byl jsem už rozhodnutý: najdu ho a přinutím ho, aby Stevovi pomohl, jak to jen půjde. Jakmile se setmí, vytratím se a najdu upíra, ať je kde je. A jestli to z něj nevymáčknu, jestli se nevrátím s lékem…

…Tak se nevrátím vůbec.

DVACÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

Musel jsem čekat skoro do jedenácti. Odešel bych býval dřív, když byla maminka v nemocnici, ale přišlo k nám pár tátových známých s dětmi a já musel dělat hostitele.

Máma se vrátila domů kolem desáté. Byla unavená, a tak tatínek hosty rychle vyprovodil. Udělali si čaj, seděli v kuchyni a povídali si, teprve pak si šli lehnout. Počkal jsem, až usnou, pak jsem se vyplížil dolů a vyšel jsem ven zadními dveřmi.

Upaloval jsem tmou jako kometa. Nikdo mě neviděl ani neslyšel, tak rychle jsem běžel. Vjedné kapse jsem měl křížek, který jsem našel v maminčině šperkovnici, ve druhé lahvičku svěcené vody, kterou nám před lety poslal jeden z lidí, co si s nimi dopisuje táta. Kůl jsem žádný nenašel. Napadlo mě, jestli místo něj nemám vzít ostrý nůž, ale nejspíš bych se jenom sám pořezal. Neumím s noži zacházet moc šikovně.

Bývalé kino bylo úplně temné a opuštěné. Tentokrát jsem vešel hlavním vchodem.

Nevědě! Jsem, co udělám, jestli tu upír nebude, ale nějak jsem cítil, že tu je. Bylo to něco, jako když tehdy Steve vyhodil do vzduchu papírky, mezi kterými byl schovaný lístek pro vítěze, a já jsem zavřel oči a naslepo sáhl. Byl to osud.

Najít sklep mi chvíli trvalo. Vzal jsem si baterku, ale měla skoro vybité baterie, po pár minutách blikla, zhasla a nechala mě klopýtat ve tmě jako krtka. Když jsem našel schody, hned jsem vyrazil dolů, aby strach neměl čas se mě zmocnit.

Čím jsem byl níž, tím bylo líp vidět, a když jsem došel až dolů, spatřil jsem poblikávat pět vysokých svíček. Překvapilo mě to – neříká se, že se upíři bojí ohně? –. ale byl jsem i rád.

Pan Hroozley na mě čekal na protějším konci sklepa. Seděl u stolečku a hrál sám se sebou karty.

„Dobré ráno, vážený pane Shane,“ utrousil, ani nezvedl hlavu.

Než jsem odpověděl, odkašlal jsem si. „Není ráno.“ upozornil jsem ho. „Je skoro půlnoc.“

„Pro mě je ráno.“ Pak zvedl hlavu a usmál se. Zuby měl dlouhé a ostré. Poprvé jsem u něj byl tak blízko, a tak jsem čekal, že zahlédnu různé podrobnosti – rudé zuby, dlouhé uši, protáhlé oči –. ale vypadal jako obyčejný člověk, i když hrůzně děsuplný.

„Čekal jste na mě, že?“ poznamenal jsem.

„Ano,“ kývl.

„Jak dlouho jste věděl, kde Madame Okta je?“

„Zjistil jsem to hned tu noc, kdy jsi ji ukradl.“

„Proč jste si ji nevzal zpátky?“

Pokrčil rameny. „Už jsem se chystal, ale pak mě napadlo se zamyslet, co to asi je za chlapce, který se odváží okrást upíra, a rozhodl jsem, že stojíš za další zkoumání.“

„Proč?“ zeptal jsem se a vší silou jsem bránil kolenům, aby necvakala o sebe.

„No ovšem, proč?“ odpověděl výsměšně. Luskl prsty a karty ležící na stole sletěly jedna ke druhé a samy se srovnaly do balíčku. Odložil ho stranou a prolomil klouby, až to zapraštělo. „Pročpakjsi přišel, Darrene Shane, pověz? Zase mi něco chceš ukrást? Pořád toužíš mít Madame Oktu?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Už tu obludu nikdy nechci vidět!“ zavrčel jsem.

Zasmál se. „Ažjí to povím, hrozněji to rozesmutní.“

„Nedělejte si ze mě legraci,“ varoval jsem ho. „Nemám rád, když si ze mě někdo utahuje.“

„Vážně?“ nadhodil. „A co mi provedeš, když v tom budu pokračovat?“

Vytáhl jsem křížek a lahvičku svěcené vody a ukázal jsem mu je. „Mám na vás tohle!“ hulákal jsem a čekal jsem, že v hrůze ucouvne. Jenže to ne. Jen se usmál, znovu luskl prsty a křížek a umělohmotná lahvička mi najednou vyletěly z rukou. A ve chvilce je držel on.

Prohlédl si křížek, krátce se zasmál a zmáčkl ho do kuličky, jako kdyby byl z alobalu. Pak otevřel lahvičku a vypil svěcenou vodu.

„Víš, co mám nejradši?“ zeptal se. „Lidi, kteří se dívají na spousty hororů a čtou spousty hrůzostrašných knížek. Ti totiž věří tomu, co čtou a vidí, a pak s sebou tahají různé pitomosti, jako třeba křížky a svěcenou vodu, místo zbraní, co by mi mohly opravdu ublížit, třeba pušek a granátů.“

„Chcete říct, že… že… že vám kříž nevadí?“ koktal jsem.

„A proč by měl?“ podivil se.

„Protože jste… stvoření zla.“ vyrazil jsem.

„A jsem?“ zeptal se.

„Jste. Určitě jste. Jste upír. A upíři jsou zlí.“

„Neměl bys věřit kdečemu, co ti kdo napovídá.“ ucedil. „Je pravda, že máme mírně cizokrajné chutě. Ale to, že pijeme krev, ještě neznamená, že jsme zlí. Upíři se říká i netopýrům, co pijí krev kravám a koním – a jsou proto zlí?“

„Nejsou,“ souhlasil jsem. „Ale to je něco jiného. To jsou zvířata.“

„Lidé jsou také zvířata.“ oznámil mi. „Když upír zabije člověka, pak je jistě zlý. Ale když si vezme jen trošku krve, aby mu nekručelo v bříšku… Co je na tom špatného?“

Na to jsem neměl odpověď. Byl jsem otupělý a nevěděl jsem, čemu věřit. Byl jsem mu vydán na milost, byl jsem sám a bez možnosti obrany.

„Jak vidím, nemáš náladu na velké povídání,“ odhadl. „No prosím. Řeči si necháme na jindy. Takže, milý Darrene Shane: co chceš, když ne mou pavoučici?“

„Kousla Steva Leonarda,“ vydechl jsem.

„Známého jako Steve Leopard.“ přikývl. „Ošklivá záležitost. Ale chlapečci, kteří si zahrávají s věcmi, jimž nemůžou rozumět, by si aspoň neměli stěžovat, když –“

„Chci, abyste mu pomohl“ křikl jsem a přerušil jsem ho.

„Já?“ hrál překvapeného. „Ale já nejsem lékař. Nejsem odborník. Jsem jenom cirkusák. Zrůda. Nebo snad ne?“

„Ne.“ vrtěl jsem hlavou. „Jste něco víc. Vím, že ho můžete zachránit. Vím, že k tomu máte moc.“

„Možná,“ utrousil. „Kousnutí Madame Okty je smrtící, ale na každý jed je protyed. Možná ten lék mám. Možná mám lahvičku se sérem, které obnoví přirozené životní funkce tvého přítele.“

„Ano?!“ rozkřikl jsem se radostně. „Věděl jsem to! Já to věděl! Já –“

„Ale také je možné,“ umlčel mě pan Hroozley zdvižením kostnatého ukazováku, „že ta lahvička je maličká. Že séra je v ní jen troška. Možná je strašlivě vzácné. Možná si je chci schovat pro naléhavější případ, totiž kdyby Madame Okta kousla mě. Možná ho nechci vyplýtvat na toho zlého spratka.“

„To ne,“ pípl jsem. „Musíte mi ho dát. Musíte ho použít pro Steva. Umírá. Nemůžete ho nechat umřít.“

„To každopádně můžu,“ rozesmál se pan Hroozley. „Co pro mě tvůj přítelíček znamená? Přece jsi slyšel, co tehdy večer říkal: že až vyroste, stane se lovcem upírů!“

„On to tak nemyslel,“ lapal jsem po dechu. „Říkal to jen proto, že měl vztek.“

„Třeba,“ připustil pan Hroozley, začal se popotahovat za bradu a hladit si jizvu. „Ale já se znovu ptám: proč bych Steva Leoparda měl zachraňovat? Sérum bylo velmi drahé a nemám je čím nahradit.“

„Můžu vám ho zaplatit,“ vyhrkl jsem – a právě na to čekal. Viděl jsem mu to na očích, poznal jsem to podle toho, jak se přimhouřily, jak se celý předklonil, jak se usmál. Proto si nevzal Madame Oktu hned první večer. Proto neodjel z města.

„Zaplatit?“ zeptal se vychytrale. „Jsi přece malý kluk. Určitě nemáš dost peněz, abys lék koupil.“

„Budu ho splácet.“ sliboval jsem. „Po týdnech, padesát let nebo jak dlouho budete chtít. Až vyrostu, najdu si práci a dám vám všechny peníze. Přísahám.“

Zavrtěl hlavou. „Kdepak.“ prohlásil tiše. „Tvoje peníze mě nezajímají.“

„A co vás zajímá?“ zeptal jsem se přidušeně. „Nějakou cenu mi určitě říct můžete. Proto jste na mě přece čekal, že ano?“

„Jsi bystrý mladík,“ pochválil mě. „Hned jak jsem se probudil, zjistil, že pavoučice je pryč, a našel tvůj vzkaz, řekl jsem si: Lartene, tohle je nesmírně pozoruhodné dítě, úplný zázrak. Tenhle chlapec to někam dotáhne.“

„Přestaňte mě balamutit a povězte mi, co chcete.“ zavrčel jsem.

Zle se zasmál, ale pak zvážněl. „Pamatuješ si, o čem jsme si povídali se Stevem Leopardem?“ optal se.

„Samozřejmě,“ odsekl jsem. „Chtěl se stát upírem. Vy jste říkal, že je moc mladý, a on zase, že by se stal vaším učedníkem, že by vám pomáhal. To vám vyhovovalo, ale pak jste zjistil, že je zlý, a tak jste ho odmítl.“

„Docela dobré shrnutí.“ uznal. „Až na to, že jsem, jak si jistě vybavíš, myšlenkou získat pomocníka nebyl až tak nadšen. Pomocník může být užitečný, ale také to je někdy břemeno.“

„K čemu tím míříte?“ zeptal jsem se.

„Později jsem si to rozmyslel,“ pronesl. „Usoudil jsem, že by to koneckonců nemuselo být tak zlé, zvlášt teď, když jsem opustil Circo Mostruoso a musím se ohánět sám. Takový pomocník by mohl být přesně to, co mi doktoři doporučují.“ Při tom žertíku se usmál.

Zamračil jsem se. „To chcete říct, že teď už Stevovi dovolíte, aby vám dělal pomocníka?“

„Proboha, to ne!“ vyrazil. „Tomu příšerovi? Těžko říct, jaká hrůza z něj vyroste, až dospěje. Kdepak, milý Darrene Shane. Já nechci, aby se mým pomocníkem stal Steve Leopard.“ Znovu na mě namířil dlouhým kostnatým ukazovákem, a to, co se chystal říct, jsem věděl několik vteřin dopředu.

„Vy chcete mě,“ zhrozil jsem se. Vzal jsem mu to z úst a podle pochmurného temného úsměvu jsem pochopil, že se nemýlím.

DVACÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

„Vy jste se zbláznil!“ ječel jsem a potácel jsem se dozadu. „Já vaším pomocníkem rozhodně nebudu! Muselo vám přeskočit, že vás to jenom napadlo!“

Pan Hroozley pokrčil rameny. „V tom případě Steve Leopard zemře,“ prohlásil prostě.

Přestal jsem ustupovat. „Prosím,“ žadonil jsem. „Musí existovat jiné řešení.“

„O téhle záležitosti nemůže být žádná debata,“ trval na svém. „Jestli chceš svého kamaráda zachránit, musíš se přidat ke mně. Pokud odmítáš, nemáme se už o čem bavit.“

„A co kdybych –“

„Neplýtvej mým časem!“ štěkl a uhodil do stolu. „Bydlím už dva týdny v téhle špinavé díře, kde jsou jen mouchy a švábi a vši. Jestli tě moje nabídka neláká, klidně mi to řekni a já odjedu. Neplýtvej ale mým časem řečmi o jiných možnostech, protože žádné nejsou.“

Pomaličku jsem přikývl a o kousek jsem zase popošel. „Povězte mi něco víc o tom, co je to být upírovým pomocníkem.“

Usmál se. „Budeš mě provázet na cestách,“ začal vysvětlovat. „Procestuješ se mnou svět. Přes den budeš mýma očima a rukama. Budeš mě střežit, zatímco budu spát. Když budu mít málo potravy, budeš ji pro mě vyhledávat. Budeš nosit moje šaty do prádelny. Budeš mi čistit boty. Budeš se starat o Madame Oktu. Zkrátka mi budeš naprosto k ruce. Na oplátku tě naučím, jak být upírem.“

„A to se musím stát upírem?“ zeptal jsem se.

„Posléze,“ přikývl. „Zpočátku budeš mít jen některé upíří schopnosti. Udělám z tebe poloupíra. To znamená, že se budeš moct volně pohybovat přes den. K přežití nebudeš potřebovat příliš krve. Získáš určité schopnosti, ale ne všechny. A stárnout budeš jen pětinovou rychlostí, ne plnou desetinovou jako upíři.“

„Co to znamená?“ vyzvídal jsem zmateně.

„Upíři nežijí věčně,“ objasnil. „Ale žijí o mnoho déle než lidé. Stárneme oproti nim asi tak desetinovou rychlostí. To znamená, že za každých uplynulých deset let zestárneme o jeden rok. Ty jako poloupír zestárneš o rok za pět let.“

„To myslíte vážně, že vždycky, až uplyne pět let, budu jenom o rok starší?“ nevěřil jsem.

„Přesně tak.“

„Když já nevím.“ huhlal jsem. „Mně to připadá nebezpečný.“

„Musíš si sám vybrat,“ odtušil. „Nemůžu tě nutit, aby ses stal mým pomocníkem. Jestli usoudíš, že se ti to nezamlouvá, můžeš si svobodně odejít.“

„Ale když to udělám, Steve umře!“ křikl jsem.

„Ovšem,“ souhlasil. „Buď se staneš mým pomocníkem, nebo on přijde o život.“

„To není zrovna velký výběr,“ ucedil jsem.

„To není,“ připustil. „Nic jiného ti ale nabídnout nemohu. Přijímáš?“

Promyslel jsem si to. Nejradši bych odmítl, utekl pryč a nikdy se nevrátil. Pak by ale Steve umřel. Stojí mi jeho život za to? Cítím vinu dost silně, abych nabídl vlastní život za jeho? Odpověď byla jasná.

Ano.

„Tak dobrá.“ vzdychl jsem si. „Vůbec se mi to nelíbí, jenže mám svázané ruce. Chci vám ale na rovinu říct jednu věc: jakmile se mi naskytne šance vás zradit, udělám to. Když se objeví možnost všechno vám oplatit, využyu jí. Nikdy mi nebudete moct věřit.“

„V pořádku,“ přikývl.

„Myslím to vážně.“ varoval jsem ho.

„Já přece vím.“ řekl. „Proto tě chci. Upírův pomocník musí mít odvahu. Jsi bojovník a právě to mě k tobě přitahuje. Určitě budeš pěkně nebezpečný společník, ale zrovna tak jistě vím, že až se v boji dostaneme do úzkých, bude z tebe dobrý spojenec.“

Zhluboka jsem se nadechl. „Jak to uděláme?“

Vstal a odstrčil stůl. Pokročil dopředu, až byl asi půl metru ode mě. Připadal mi vysoký jako dům. Táhl z něj podivný pach, kterého jsem si předtím nevšiml – pach krve.

Zvedl pravou ruku a ukázal mi její hřbet. Nehty neměl obzvlášt dlouhé, ale vypadaly ostře. Pak zvedl i levou ruku a zabořil nehty pravačky do měkkých bříšek prstů na levačce. Pak ruce vystřídal a stejně nabodl i prsty na pravé ruce. Při tom se ušklíbal.

„Zvedni ruce,“ zaskučel. Díval jsem se, jak mu z prstů odkapává krev, a neposlechl jsem. „Dělej!“ vyjekl, chytil mě za ruce a trhnutím je zvedl.

Zabodl nehty do měkké tkáně na bříškách mých prstů, do všech deseti najednou. Vykřikl jsem bolestí, ucouvl jsem, strčil jsem si ruce do podpaží a mnul jsem si je o bundu.

„Nechovej se jako malé dítě!“ rozkřikl se a zase mi ruce uvolnil. „To bolí!“ skučel jsem.

„Samozřejmě že to bolí,“ rozesmál se. „Mě to bolí taky. To sis myslel, že stát se upírem bude lehké? Zvykej si na bolest. Čeká tě jí ještě hodně.“

Vložil si několik mých prstů do úst a vysál trochu krve. Díval jsem se, jak ji pak převaluje v puse a ochutnává. Konečně přikývl a polkl. „Dobrá krev,“ utrousil. „Můžeme pokračovat.“

Přitiskl prsty na moje, vždycky ranku na ranku. Chvíli jsem na konečkách cítil strnutí. Pak jako by se hnala voda – došlo mi, že z mého těla proudí krev levou rukou do jeho těla a jeho krev zase vstupuje do mě mojí pravačkou.

Byl to zvláštní, rezavý pocit. Cítil jsem, jak mi jeho krev putuje pravou paží a pak po pravé straně těla doleva. Když se mi dostala k srdci, ucítil jsem bodavou bolest a málem jsem se zhroutil. Totéž se ale dělo s panem Hroozleym; viděl jsem, jak skřípe zuby a potí se.

Bolest trvala, dokud krev pana Hroozleyho nevtekla do mojí levé paže a nezačala proudit zpátky do jeho těla. Zůstali jsme spojeni ještě pár chvilek, on pak vykřikl a odtrhl se. Padl jsem pozadu na podlahu. Motala se mi hlava a bylo mi zle.

„Ukaž prsty,“ vyzval mě pan Hroozley. Podíval jsem se na něj a zjistil jsem, že si olizuje ty vlastní. „Moje sliny ty rány zahojí. Jinak vykrvácíš a zemřeš.“

Střelil jsem pohledem po svých rukách a spatřil jsem, že krev pořád teče. Natáhl jsem paže a dovolil jsem upírovi, aby si prsty vložil do úst a přejel mi drsným jazykem po bříškách.

Když mi ruce pustil, krev přestala téct. Zbylou jsem si utřel hadrem. Prohlížel jsem si prsty a všiml jsem si, že přes bříška mi vede deset tenkých jizviček.

„Takhle poznáš upíra,“ pověděl mi pan Hroozley. „Jsou i jiné metody, jak změnit člověka v upíra, ale přes prsty je to nejjednodušší a nejméně bolestivé.“

„To je všechno?“ zeptal jsem se. „Teď jsem poloupír?“

„Ano.“

„Necítím žádný rozdíl,“ pověděl jsem mu.

„Potrvá několik dnů, než začne být účinek poznat. Vždycky nastává období přizpůsobování. Jinak by byl šok příliš velký.“

„Jak se stanu úplným upírem?“ zajímal jsem se.

„Stejně,“ vysvětlil, „jen bude spojení trvat delší dobu, takže ti do těla vejde víc upíří krve.“

„Co budu s těmi novými schopnostmi moct dělat?“ chtěl jsem vědět. „Budu se umět proměňovat v netopýra?“

Od jeho smíchu se roztřásla celá místnost. „V ne-to-pýra!“ halasil. „Snad na tyhle pitominy nevěříš? Jak by se propána tvor tak velký jako já nebo ty mohl proměnit v maličkého létajícího hlodavce? Mysli hlavou, chlapče. V netopýry, krysy nebo v kouř se neumíme proměňovat o nic víc než v lodě, letadla nebo opice!“

„Tak co budu umět?“

Podrbal se na bradě. „Na vysvětlování je toho trochu moc. A my se teď musíme postarat o tvého kamaráda. Jestli nedostane protijed do zítřejšího rána, sérum nezabere. Kromě toho budeme mít na debaty o tajemných schopnostech spoustu času,“ zazubil se. „Dokonce by se dalo říct – obrovské spousty času.“

DVACÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

Pan Hroozley šel po schodech přede mnou a pak vyšel z budovy ven. Suverénně si vykračoval tmou. Měl jsem dojem, že vidím trochu líp, než když jsem přicházel, jenže to nemuselo být upíří krví v mých žilách, ale prostě jen tím, že jsem tmě přivykl.

Jen co jsme byli venku, pověděl mi, ať si mu vylezu na záda. „Chytni se mě rukama kolem krku.“ radil. „Nepouštěj se a nedělej žádné prudké pohyby.“

Když jsem si na něj vylézal, podíval jsem se dolů a všiml jsem si, že má na nohou bačkory. Přišlo mi to zvláštní, ale neřekl jsem nic.

A když jsem mu byl na zádech, dal se do běhu. Ze začátku jsem si nevšiml ničeho zvláštního, ale brzy mi došlo, jak rychle kolem nás míjejí budovy. Nepřipadalo mi, že by se nohy pana Hroozleyho míhaly nějak rychle. Spíš jako kdyby se rychleji pohyboval svět a my jen klouzali kolem něj!

Za dvě tři minutky jsme byli u nemocnice. Normálně by to trvalo dvacet minut, i kdyby člověk celou cestu běžel plnou rychlostí.

„Jak to děláte?“ zajímal jsem se a slézal jsem dolů.

„Rychlost je relativní hodnota,“ utrousil, přitiskl si rudý plást pevně k tělu a ucouvl do stínu, aby nás nikdo neviděl. Jiné odpovědi jsem se nedočkal.

„Ve kterém pokoji je tvůj kamarád?“ zeptal se.

Řekl jsem mu číslo Stevova pokoje. Zvedl hlavu, počítal okna, pak přikývl a nakázal mi, ať si mu zase vylezu na záda. Když jsem byl na místě, došel ke stěně, zul si bačkory a přiložil ke zdi prsty na rukou i na nohou. A pak zabořil nehty dopředu, přímo do cihlové zdi!

„Hmmm,“ zahučel. „Trochu se drolí, ale udrží nás. Kdybychom uklouzli, nepropadej panice. Na to, aby se upír zabil po pádu, musí sletět z hodně velké výšky.“

Lezli jsme po zdi tak, že zatínal nehty do cihel a vždycky posunoval nahoru ruku, pak nohu, pak druhou ruku a druhou nohu a tak dál. Pohyboval se rychle a za pár chvil jsme byli u Stevova okna, krčili jsme se na římse a nahlíželi dovnitř.

Nevěděl jsem jistě, kolik je, ale určitě bylo hodně pozdě. Kromě Steva uvnitř nikdo nebyl. Pan Hroozley zkusil okno. Bylo zavřené. Položil prsty jedné ruky na sklo za západkou a pak luskl prsty na druhé ruce.

Západka odskočila! Strčil do okna, otevřel je a vešel dovnitř. Slezl jsem mu ze zad. Než si prohlédl dveře, já jsem se podíval na Steva. Dýchal přerušovaněji než předtím a po celém těle měl víc trubiček napojených na výhružně vyhlížející přístroje.

„Jed působil rychle,“ prohlásil pan Hroozley, který se už na něj díval přes moje rameno. „Možná jsme přišli moc pozdě, než aby šlo ho zachránit.“ V okamžení jsem ztuhl jako kus ledu.

Pan Hroozley se sklonil a otevřel Stevovi jedno víčko. Pár dlouhých vteřin se na oko díval a držel Steva za pravé zápěstí. Pak zavrčel.

„Přišli jsme včas.“ prohlásil – a mně se srdce znovu rozbušilo. „Ale je moc dobře, že jsi nečekal déle. Ještě pár hodin a bylo by po něm.“

„Hlavně se do toho pustte a uzdravte ho,“ odsekl jsem, protože jsem vůbec nechtěl vědět, jak blízko smrti se můj kamarád ocitl.

Pan Hroozley sáhl do jedné ze svých početných kapes a vytáhl skleněnou lahvičku. Rozsvítil lampičku u postele, podržel si lahvičku proti světlu a prohlédl si sérum. „Musím dávat pozor,“ pověděl mi. „Tenhle protyed je skoro stejně vražedný jako sám jed. Dvě kapky navíc a…“ Dokončovat nemusel.

Naklonil Stevovu hlavu stranou a nařídil mi, ať ji tak držím. Jedním nehtem udělal Stevovi na krku maličký řez. Vytryskla krev. Ucpal ranku prstem, pak druhou rukou vyndal z lahvičky zátku.

Zvedl lahvičku k ústům a chystal se ji vypít. „Co to děláte?“ divil jsem se.

„Musí to projít mými ústy,“ vysvětlil. „Lékař by to mohl píchnout, ale já se v těch jejich jehlách nevyznám.“

„A není to nebezpečné?“ zeptal jsem se. „Nenakazíte ho něčím?“

Pan Hroozley se zašklebil. „Jestli chceš zavolat doktora, nyak se neomezuj,“ vybídl mě. „Kromě toho bys mohl mít trochu důvěry v člověka, který tyhle věci dělal, ještě než se narodila tvoje babička.“

Nalil si sérum do úst a pak je převaloval z tváře do tváře. Sklonil se a přiložil ústa na ranku. Tváře se mu vyboulily a pak zase splaskly; vpravil sérum do Steva.

Když skončil, posadil se a otřel si ústa. Zbytek tekutiny vyplivl na podlahu. „Vždycky mám strach, abych trochu toho svinstva nespolkl,“ oznámil. „Jednou v noci se přihlásím na kurzy první pomoci a naučím se to dělat bezpečně.“

Zrovna jsem chtěl něco poznamenat, když vtom se Steve pohnul. Prohnul krk, pak otočil hlavu, zahýbal rameny. Paže sebou škubly a za chvíli sebou začaly cukat i nohy. Obličej se mu zvrásnil a on začal sténat.

„Co se děje?“ dostal jsem strach, jestli se něco nepokazilo.

„To je v pořádku,“ uklidnil mě pan Hroozley a schoval lahvičku. „Byl na pokraji smrti. Cesta zpátky není nikdy příjemná. Nějakou dobu bude mít bolesti, ale zůstane naživu.“

„A nezůstanou mu nějaké následky?“ zeptal jsem se. „Nebude třeba ochrnutý od pasu dolů nebo tak?“

„Rozhodně ne,“ slíbil pan Hroozley. „Bude úplně v pořádku. Bude trochu ztuhlý a snadno si užene rýmu, ale jinak to s ním bude stejné jako předtím.“

Steve najednou rychle otevřel oči a upřel je na mě a na pana Hroozleyho. Na tváři se mu objevil překvapený výraz a on se pokusil promluvit. Rty ho ale neposlouchaly a pak oči zase zeskelnatěly a zavřely se.

„Steve!“ volal jsem na něj a třásl jsem s ním. „Steve!“

„Takhle to proběhne ještě mnohokrát.“ ozval se pan Hroozley. „Celou noc se bude zmítat mezi vědomím a bezvědomím. Někdy k ránu se probudí a odpoledne se posadí a bude se dožadovat jídla. Tak pojď, jdeme pryč,“ dodal.

„Radši bych se ještě zdržel, jestli se probere,“ dožadoval jsem se.

„Chceš říct, že by ses rád ujistil, jestli jsem tě neoklamal,“ zasmál se pan Hroozley. „Zítra se vrátíme a ty uvidíš, že se mu vede dobře. A teď už opravdu musíme jít. Kdyby sem někdo –“

A tom okamžení se otevřely dveře a vešla sestra.

„Co se tady děje?“ rozkřikla se ohromeně, jen nás zahlédla. „Kdo proboha –“

Pan Hroozley neztratil ani chvilku: sebral Stevovi peřinu a hodil ji sestře přes hlavu. Když se jí snažila zbavit, do záhybů se jí zamotaly ruce a ona upadla.

„Poběž!“ sykl pan Hroozley a hnal se k oknu. „Musíme okamžitě odsud.“

Zadíval jsem se na ruku, kterou ke mně napřahoval, pak na Steva, potom na sestru a nakonec na otevřené dveře.

Pan Hroozley ruku spustil. „Chápu,“ řekl vyrovnaně. „Hodláš odstoupit od dohody.“ Zaváhal jsem, otevřel jsem ústa k řeči, ale pak jsem se – úplně bez rozmyšlení – otočil a vyřítil ke dveřím!

Myslel jsem, že mě zastaví, ale neudělal nic, jen za mnou zaskučel: „Jak je libo! Jen si běž, Darrene Shane! K ničemu ti to nebude. Jsi teď stvoření tmy. Jsi jeden z nás! Vrátíš se. Připlazíš se po kolenou a budeš prosit o pomoc. Jen si běž, hlupáku, běž si!“

A dal se do smíchu.

Smích mě následoval po chodbě, po schodech i ven z nemocnice. Při běhu jsem se pořád ohlížel přes rameno a čekal jsem, kdy se na mě shora vrhne, ale celou cestu domů jsem ho nezaslechl a neucítil a neuslyšel.

Zbyl z něj jenom smích, který mi ozvěnou zněl v lebce jako kdákavé kletby čarodějnice.

DVACÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

Když maminka v pondělí ráno položila telefon a pověděla mi, že Steve se uzdravil, dělal jsem překvapeného. Byla celá nadšením bez sebe a chvilku jsme všichni tři s Annií v kuchyni tancovali. „To se probral sám od sebe?“ zajímal se táta. „Ano. Lékaři to nechápou, ale nikdo si nenaříká.“

„K neuvěření,“ zamumlal tatínek. „Třeba je to zázrak,“ vypískla Annie a já jsem musel odvrátit hlavu, abych ukryl úsměv. Pěkný zázrak!

Jen co maminka vyjela za paní Leonardovou, vyrazil jsem do školy. Tak trochu jsem se bál, že mě sluníčko spali, jak vyjdu z domu, ale samozřejmě se nic nestalo. Pan Hroozley přece říkal, že budu moct přes den chodit venku.

Čas od času mě napadlo, jestli to nebyl jenom zlý sen. Když jsem se na to rozpomínal, připadalo mi to šílené. Hluboko v nitru jsem věděl, že se to opravdu stalo, ale snažil jsem se věřit něčemu jinému a někdy se mi to skoro dařilo.

Nejvíc ze všeho mě štvalo, že uváznu v tomhle klukovském těle tak dlouho. Jak to vysvětlím mámě a tátovi a vůbec všem? Po pár letech budu za šaška, zvlášt ve škole, protože se ocitnu ve třídě s lidmi, co budou vypadat starší.

V úterý jsem zašel navštívit Steva. Seděl s podloženou hlavou, díval se na televizi a bral si z bonboniéry. Když mě uviděl, zaradoval se a začal mi vykládat, jak se v nemocnici má, a taky ojídle a hrách, co mu nosí sestřičky, a o tom, jak se mu tu vrší haldy dárků.

„Musím se nechat kousat od jedovatejch pavouků častějc,“ zažertoval.

„Bejt tebou, moc bych si na to nezvykal,“ ošklíbl jsem se. „Příště by ses z toho nemusel dostat.“

Zamyšleně si mě prohlížel. „Víš, že doktoři jsou z toho celí pryč?“ nadhodil. „Nevědí, z čeho jsem byl nemocný, a nevědí, proč jsem se uzdravil.“

„O Madame Oktě jsi jim nevykládal?“

„Ne. Nezdálo se mi, že by to bylo potřeba. A tobě by to nadělalo maléry.“

„Díky.“

„Co se s ní stalo?“ optal se. „Co jsi s ní udělal, když mě kousla?“

„Zabil jsem ji.“ zalhal jsem. „Šílel jsem vzteky a rozšlapal jsem ji.“

„Fakt?“ zeptal se. „Fakt.“

Pomaličku přikývl, ale nespouštěl ze mě oči. „Kdyžjsem se poprvý probral, zdálo se mi, že tě vidím,“ změnil téma. „Určitě jsem se splet, protože to bylo uprostřed noci. Ale ten sen se hodně podobal skutečnosti. Dokonce jsem měl pocit, že jsem s tebou viděl ještě někoho, vysokého a ošklivého, v červených šatech, s oranžovými vlasy a dlouhou jizvou na levý tváři.“

Nic jsem neříkal. Nešlo to. Díval jsem se do země a tiskl jsem dlaně k sobě.

„A ještě jedna legrační věc,“ utrousil. „Sestra, která přišla na to, že jsem se probral, se dušuje, že v pokoji byli dva lidi, dospělý mužský a kluk. Doktoři si myslejí, že si něco vybájila, a říkají, že na tom nesejde. Ale stejně je to divný, ne?“

„Dost divný,“ souhlasil jsem a pořád jsem se mu nebyl s to podívat do očí.

Změny jsem na sobě začal pozorovat až v příštích několika dnech. Když jsem šel do postele, bylo pro mě čím dál tím těžší usnout, pořád jsem se probouzel uprostřed noci. Zlepšil se mi sluch a už z velké dálky jsem rozuměl, co si lidi povídají. Ve škole jsem slyšel hovory ze dvou vedlejších tříd, skoro jako kdyby mezi nimi nebyly zdi.

A začal jsem mít lepší kondici. O malých i velkých přestávkách jsem dokázal běhat po dvoře a vůbec jsem se nezpotil. Nikdo mě nedohnal. Víc jsem si taky uvědomoval vlastní tělo a uměl jsem je ovládat. Ve fotbale jsem si prakticky dělal, co jsem chtěl, a obcházel jsem soupeře po libosti. Ve čtvrtek jsem dal šestnáct gólů.

Kromě toho jsem i zesílil. Kliků a přitahovaček jsem dovedl udělat, kolik se mi zachtělo. Žádné nové svaly se mi neudělaly, nebo jsem aspoň žádné neviděl, ale proudila ve mně síla, která tam předtím prostě nebyla. Ještě jsem ji patřičně neprozkoumal, ale věřil jsem, že je nejspíš obrovská.

Snažil jsem se nové schopnosti skrývat, ale bylo to těžké. Výkony v běhu a při fotbale jsem ještě vysvětlil tím, že o hodně víc cvičím a trénuju, ale s jinými věcmi to bylo horší.

Jako třeba v pátek, když odzvonili konec polední přestávky. Právě ten brankář, kterému jsem nasázel šestnáct gólů, zrovna vysoko nakopl míč. Ten se snášel ke mně, a tak jsem napřáhl pravou ruku, že ho chytím. Chytil jsem ho, ale jak jsem ho stiskl, nehty se mi zabořily dovnitř a míč praskl!

A když jsem ten večer jedl, dost jsem se nesoustředil. Všiml jsem si, že se sousedi odvedle hádají, a pozorně jsem hádku poslouchal. Měl jsem párky a hranolky a po chvíli mi přišlo, že jídlo je nějak tužší, než by mělo být. Když jsem na ně sklouzl pohledem, spatřil jsem, že jsem ukousl vidličce hroty a žvýkám je na kousky! Naštěstí to nikdo neviděl, a tak jsem při mytí rukou mohl vyhodit zbytek vidličky do koše.

Steve mi zavolal právě ve čtvrtek večer. Pustili ho z nemocnice. Ještě pár dnů se měl šetřit a do školy měl jít až po neděli, ale tvrdil, že by se zbláznil nudou, a přemluvil maminku, ať ho pustí hned zítra.

„To chceš říct, že se ti chce do školy?“ zděsil jsem se.

„Zní to praštěně, co?“ zasmál se. „Obyčejně je mi dobrá každá záminka, abych moh zůstat doma. A když ji teď mám, chce se mi tam jít! Jenže to bys musel vědět, jak příšerná je to nuda, být pořád zavřenej vevnitř. Pár dnů to bylo fajn, ale celej tejden… Brrr!“

Přemítal jsem, jestli nemám Stevovi povědět pravdu, ale nevěděl jsem, jak by to prjjal. To on se přece chtěl stát upírem. Asi by se mu moc nezamlouvalo, že si pan Hroozley vybral místo něj mě.

A povědět to Annii, to bylo vyloučeno už vůbec. Od té doby, co se Steve uzdravil, neřekla o Madame Oktě ani slovo, ale často jsem ji přistihl, jak mě pozoruje. Nevím, co se jí honilo hlavou, ale asi něco takovéhleho: Steve se sebral, ale ne díky tobě. Ty jsi měl možnost ho zachránit, ale neudělal jsi to. Lhal jsi a riskoval jsi, že umře, hlavně aby ses sám nedostal do maléru. Zachoval by ses stejně, kdyby šlo o mě?

V pátek byl Steve středem pozornosti. Cela třída se kolem něj shlukla a všichni ho prosili, ať vypráví. Chtěli vědět, co ho otrávilo, jak to přežil, jaké to je v nemocnici, jestli ho operovali, jestli má nějaké jizvy a tak dál.

„Nevím, co mě to kouslo,“ vykládal. „Byl jsem u Darrena doma. Seděl jsem u okna. Něco jsem slyšel, ale než jsem se stačil podívat, hryzlo mě to a já jsem omdlel.“ Právě na téhle povídačce jsme se dohodli, když jsem byl u něj v nemocnici.

Ten pátek mi bylo divně. Celé dopoledne jsem se rozhlížel po třídě a připadal jsem si tam jako cizinec. Všechno se mi zdálo být zbytečné. „Vůbec bych tu neměl být.“ říkal jsem si v duchu pořád. „Už nejsem normální kluk. Měl bych si vydělávat na živobytí jako upírův pomocník. K čemu mi teď bude angličtina a dějepis a zeměpis? To není moje parketa.“

Tommy a Alan vyprávěli Stevovi, jak jsem se zlepšil ve fotbale. „Poslední dobou běhá jako čamrda.“ tvrdil Alan.

„A hraje jako Pelé,“ přidal se Tommy.

„Vážně?“ zadíval se na mě Steve zvláštním způsobem. „A co způsobilo tu velkou změnu. Darrene?“

„Jakou změnu?“ bránil jsem se chabě. „Prostě mi to jde. A mám kliku.“

„Pan Skromněji“ rozesmál se Tommy. „Ale pan Dalton povídal, že ho asi postaví jako útočníka do sedmnáctky. Jen si představte, že by někdo od nás hrál za mužstvo do sedmnácti let! Tam se nikdy nikdo v našem věku nedostal.“

„To teda nedostal.“ souhlasil zamyšleně Steve.

„Ále, to on jen tak povídá,“ snažil jsem se to ukončit.

„Možná.“ řekl Steve. „Možná.“

Ten den jsem o velké přestávce hrál schválně špatně. Bylo mi jasné, že Steve mě podezřívá. Nemyslím, že by už věděl, co se děje, ale vycítil, že jsem se nějak změnil. Běhal jsem pomalu a spaloval i ty šance, které bych normálně proměnil i bez těch svých zvláštních schopností.

Lest zabrala. Ke konci zápasu přestal sledovat každý můj pohyb a začal se mnou zase žertovat. Pak se ale stalo něco, co všechno zkazilo.

Běželi jsme s Alanem za míčem. Nebyl by se k němu dostal, protože jsem to měl blíž, ale Alan je o něco mladší než my ostatní a občas se chová hloupě. Napadlo mě, že mu to nechám, ale měl jsem toho špatného výkonu už plné zuby. Přestávka skoro končila a já jsem chtěl dát aspoň jeden gól. A tak jsem poslal pana Alana Morrise k čertu. Tohle je můj míč a jestli se mi postaví do cesty, běda mu!

Srazili jsme se kousek před míčem. Alan vyjekl a odletěl. Zasmál jsem se, zpracoval jsem si míč a řítil jsem se ke bráně.

Jenže jsem zahlédl krev a zarazil jsem se.

Alan dopadl nešikovně a poranil se na levém koleně. Byl to hodně hluboký škrábanec a krev se ven jenom řinula. Rozbrečel se a nepokoušel se přikrýt si ránu ubrouskem nebo kapesníkem.

Někdo mi ukopl míč od nohy a odběhl s ním. Nevšímal jsem si toho. Vpíjel jsem se očima do Alana. Přesněji řečeno do Alanova kolena. A ještě přesněji do Alanovy krve.

Popošel jsem k němu. A ještě blíž. Už jsem stál nad ním a zacláněl mu. Mrkl po mně a nejspíš mi na očích uviděl něco divného, protože v tu ránu přestal bulet a nejisté si mě prohlížel.

Padl jsem na kolena – a než jsem si uvědomil, co dělám, položil jsem mu na ránu ústa a sál a polykal jsem krev!

Trvalo to pár vteřin. Oči jsem měl zavřené a pusu plnou krve. Chutnala skvěle. Nevím, kolik bych toho byl vypil a jak moc bych Alanovi ublížil. Naštěstí jsem nebyl přinucen to zjistit.

Uvědomil jsem si, že kolem jsou lidi, a otevřel jsem oči. Skoro všichni přestali hrát a zděšeně mě pozorovali.

Odtrhl jsem rty od Alanova kolene, rozhlédl jsem se po kamarádech a přemýšlel jsem, jak tohle vysvětlím.

Vtom mě to napadlo: vyskočil jsem a rozhodil jsem ruce. „Jsem všech upírů pán!“ hulákal jsem. „Jsem vládce nemrtvých. Všem vám vysaju krev!“

Vyděšeně si mě prohlíželi, ale pak se rozesmáli. Mysleli si, že to je vtip! Mysleli si, že si na upíra jenom hraju.

„Tobě šplouchá na maják, Shane,“ prohlásil někdo.

„Fuj, to je hnus!“ vypískla jedna holka, když uviděla, jak mi po bradě teče čerstvá krev. „Měli by tě zavřít!“

Vtom zazvonilo, byl čas vrátit se do tříd. Byl jsem sám se sebou spokojený. Myslel jsem si, že jsem všechny oklamal. Pak jsem si ale všiml, kdo stojí v hloučku až úplně vzadu, a moje radost se vytratila. Byl to Steve a na tváři měl jasně napsáno, že přesně ví, co se stalo. On se vůbec oklamat nenechal.

Všechno věděl.

DVACÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

To odpoledne jsem se Stevovi vyhýbal a upaloval jsem rovnou domů. Byl jsem zmatený. Proč jsem se na Alana vrhl? Nechci přece nikomu pít krev. Nehledám si oběti. Proč jsem ale po něm skočil jak divoké zvíře? A co když se to stane znovu? Co když příště nebude nablízku nikdo, kdo by mě zastavil, a já budu sát dál, dokud…

Ne, to je nesmysl. Pohled na krev mě zastihl nepřipraveného, to je celé. Nečekal jsem to. Poučím se z toho a příště se dokážu udržet.

Ještě pořád jsem v ústech cítil chut krve, a tak jsem zašel do koupelny, vypláchl jsem si několika sklenicemi vody a pak jsem si ještě vyčistil zuby.

Díval jsem se na sebe do zrcadla. Obličej mi připadal stejný jako vždycky. Zuby nebyly ani delší, ani ostřejší. Oči a uši se taky nezměnily. Pořád mám svoje staré tělo. Nepřibyly žádné svaly, nevyrostl jsem, nikde mi nerostou nové chlupy. Vidět byl jediný rozdíl, totiž nehty, které ztvrdly a ztmavly. Jenže proč se chovám tak divně?

Přejel jsem jedním nehtem po zrcadle a – zanechal tam dlouhý a hluboký škrábanec. Tak na tohle si budu muset dávat pozor, pomyslel jsem si.

Když vyloučím, jak jsem vyjel po Alanovi, nevypadá to tak zle. Čím víc jsem o tom přemítal, tím míň děsivé mi to připadalo. No dobře, dospět mi potrvá dlouho a kromě toho si budu muset dávat pozor při pohledu na čerstvou krev. To jsou minusy.

Ale jinak se mi bude žít skvěle. Jsem silnější než kdokoli v mém věku, a taky rychlejší a zdatnější. Můžu se stát atletem nebo boxerem nebo fotbalistou. Věk bude pracovat proti mně, ale když budu mít dost velké nadání, nesejde na tom.

No jen si představte: upír fotbalista! Vydělával bych miliony. Zvali by mě na kus řeči do televize, lidi by o mně psali knížky, natočili by o mně film, prosili by mě, ať nahraju písničku se slavnou skupinou. Třeba bych sehnal práci u filmu jako kaskadér. Anebo…

Z myšlenek mě vytrhlo zaklepání na dveře. „Kdo je?“ zeptal jsem se.

„Annie,“ ozvalo se. „Už jsi skončil? Čekám tu sto let, než vypadneš z koupelny.“

„Pojď dál, už jsem hotovej,“ vybídl jsem ji.

Vešla. „Už zas se obdivuješ v zrcadle?“ popíchla mě.

„Samozřejmě,“ zazubil jsem se. „A proč ne?“

„Kdybych měla ksichtíkjako ty, držela bych se od zrcadel co nejdál,“ zakuckala se smíchy. Měla kolem krku ručník. Otočila kohoutky u vany a nastavila ruku, jestli voda není moc horká. Pak se posadila na kraji vany a prohlížela si mě.

„Vypadáš divně,“ řekla.

„Ale ne,“ bránil jsem se. A pak jsem se podíval do zrcadla. „Nebojo?“

„Jasně,“ kývla. „Nevím, čím to je, ale něco se s tebou stalo.“

„To se ti zdá,“ namítal jsem. „Jsem pořád stejný.“

„Nejsi,“ zavrtěla hlavou. „Jsi úplně…“ Vana se plnila, a tak Annie zmlkla, poodstoupila a zavřela kohoutky. A jak se předkláněla, padly mi oči na křivku její šíje – a najednou mi vyschlo v ústech.

„Jak říkám, vypadáš…“ začala a znovu se otočila ke mně.

Když uviděl moje oči, zarazila se.

„Darrene?“ zeptala se nervózně. „Darrene, co se –“

Zvedl jsem pravou ruku a ona ztichla. Oči se jí rozevřely, dívala se mlčky na prsty, kterými jsem pomalu mával ze strany na stranu a pak v malých kruzích. Nevěděl jsem pořádně, jak to dělám, ale hypnotizoval jsem ji!

„Pojď sem!“ zavrčel jsem hlubším hlasem než obyčejně. Annie vstala a poslechla. Sla jako náměsíčná, oči měla vytřeštěné a ruce a nohy ztuhlé.

Když se zastavila přede mnou, přejel jsem jí prsty po hrdle. Ztěžka jsem dýchal a viděl jsem ji jako skrze hustou mlhu. Jazykem jsem si pomalu olizoval rty a v břiše mi kručelo. Připadalo mi, že v koupelně je horko jako v peci, a viděl jsem, jak Annii stékají po tváři kapky potu.

Obešel jsem ji zezadu, ale nepřestal jsem se jí dotýkat. Hladil jsem ji po tepnách a cítil, jak pulzují, pak jsem stiskl jednu blízko spodní části krku a spatřil jsem, jak ještě víc vystupuje, je modrá a krásná a přímo žadoní, aby ji někdo rozerval a vysál do poslední kapky.

Vycenil jsem zuby a s rozevřenými čelistmi jsem se naklonil.

V posledním okamžiku, když už jsem se rty dotýkal jejího krku, jsem ale koutkem oka zachytil v zrcadle vlastní odraz – a to naštěstí stačilo, abych přestal.

V zrcadle jsem uviděl pokřivenou, cizí masku, zarudlé oči, ostré vrásky a zlovolný škleb. Zvedl jsem hlavu a podíval jsem se pozorněji. Byl jsem to já, ale zároveň jsem to já nebyl. Jako bychom se o jediné tělo dělili dva, obyčejný lidský chlapec a divošský obyvatel temnot.

A jak jsem se tak díval, ohavná tvář mizela a s ní i nutkání napít se krve. Zhrožené jsem se zadíval na Annii. Málem jsem ji kousl! Byl bych sál krev vlastní sestře!

S výkřikem jsem se od ní odpotácel a ve strachu z toho všeho, co bych mohl spatřit v zrcadle, jsem si přikryl tvář dlaněmi. Annie se také odpotácela a pak se omámeně rozhlédla po koupelně.

„Co se děje?“ zeptala se. „Je mi nějak divně. Přišla jsem se vykoupat, ne? Mám už natočenou vodu?“

„Máš,“ odpověděl jsem tiše. „Už to máš nachystané.“

A já jsem byl nachystaný taky. Nachystaný stát se upírem!

„Zůstaň si tu, já jdu pryč,“ oznámil jsem jí a vyšel ven.

Na chodbě jsem se opřel o zed, zhluboka jsem dýchal a pěkných pár minut mi trvalo, než jsem se uklidnil.

Nedá se to ovládat. Žízeň po krvi je taková, že ji nebudu s to přemoct. Tentokrát jsem dokonce ani nemusel vidět prolitou krev. Stačilo na ni jen pomyslet a už se ve mně probudila příšera.

Dopotácel jsem se k sobě do pokoje a zhroutil se na postel. Ležel jsem tam a plakal, protože jsem věděl, že můj lidský život dospěl ke konci. Už nemůžu žít jako starý dobrý Darren Shan. Ten upír ve mně se nedá ovládat. Dřív nebo později by mě přiměl provést něco strašného a nakonec bych snad zabil maminku nebo tátu nebo Annii.

To nesmím dopustit. Nesmím. Na mém životě už nezáleží, zato záleží na životech mých přátel a příbuzných. Kvůli jejich bezpečí musím odjet někam daleko, na místo, kde jim nebudu moct nijak ublížit.

Počkal jsem, až se setmí, a pak jsem se vykradl ven.

Tentokrát jsem se nezdržel, než rodiče usnou. Neodvažoval jsem se, protože jsem věděl, že před spaním by jeden z nich zašel ke mně. Živě jsem to viděl. Maminka se ke mně sklání, chce mě políbit na dobrou noc, ale zažije nejhorší překvapení svého života, protože ji kousnu do krku.

Nenechal jsem vzkaz a nic jsem si s sebou nevzal. Nedokázal jsem na takové věci myslet. Věděl jsem jedno jediné – že se musím dostat ven, a čím dřív, tím líp. Cokoli, co by můj odchod oddálilo, by bylo špatné.

Šel jsem rychle a brzy jsem se ocitl u bývalého kina. Už mi nepřipadalo děsivé. Přivykl jsem. A kromě toho se upíři nemají tmy a strašidelných domů co bát.

Pan Hroozley na mě čekal hned za hlavními dveřmi.

„Slyšel jsem, jak přicházíš,“ začal. „Vydržel jsi ve světě lidí delší dobu, než jsem očekával.“

„Sál jsem krev jednomu ze svých nejlepších kamarádů,“ vysvětlil jsem mu. „A málem jsem kousl svoji mladší sestru.“

„Vyvaroval ses toho velice snadno,“ namítl. „Hodně upírů stihne zabít někoho blízkého dřív, než jim dojde, k čemu jsou odsouzeni.“

„Žádná cesta zpátky není, že ne?“ nadhodil jsem smutně. „Žádný kouzelný nápoj ze mě nemůže udělat zase člověka a zabránit mi, abych napadal lidi.“

„Jediné, co by ti v tom teď mohlo zabránit.“ Odtušil, „je starý dobrý prostředek: rána kolíkem do srdce.“

„No dobrá,“ vzdychl jsem si. „Nelíbí se mi to, ale asi nemám na vybranou. Jsem váš. Už neuteču. Dělejte si se mnou, co chcete.“

Zvolna přikývl. „Možná tomu nebudeš věřit,“ prohlásil, „ale vím, co si prožíváš, a je mi tě líto.“ Potřásl hlavou. „Ale na tom teď stejně nesejde. Čeká nás práce a nemůžeme si dovolit plýtvat časem. Pojď. Darrene.“ vzal mě za ruku. „Než zaujmeš své právoplatné místo jako můj pomocník, musíme toho ještě hodně vykonat.“

„Například?“ zeptal jsem se zmateně.

„Nejdřív ze všeho,“ prohlásil s potměšilým úsměvem, „tě budeme muset zabít.“

DVACÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

Celý poslední víkend jsem se tiše se vším loučil. Navštívil jsem všechna svoje oblíbená místa: knihovnu, bazén, kino, parky, fotbalový stadion. Někam jsem si zašel s maminkou a tátou, někam zase s Alanem Morrisem nebo s Tommym Jonesem. Rád bych strávil nějaký čas i se Stevem, ale neodvažoval jsem se mu jít na oči. Čas od času jsem měl pocit, že mě někdo sleduje, a to mi vždycky vstaly chlupy na zátylku. Jenže kdykoli jsem se otočil, nikdo tam nebyl. Nakonec jsem to připsal nervům a nevšímal jsem si toho.

Každou chvilku prožitou s rodiči a přáteli jsem bral, jako by to bylo něco neobyčejného. Dobře jsem si všímal jejich obličejů a hlasů, abych na ně nikdy nezapomněl. Věděl jsem, že je už nikdy neuvidím, a to mi rvalo srdce, ale muselo to tak být. Zpátky nevedla žádná cesta.

Ten víkend nemohli udělat nic, co by se mi nelíbilo. Mámino pusinkování mi nepřipadalo trapné, tatínkovy příkazy mi nevadily, Alanovy hloupé vtipy mě nerozčilovaly. Nejvíc času jsem strávil s Annií. Ta mi bude chybět nejvíc. Vozil jsem ji na koni a točil jsem ji za ruce ve vzduchu a vzal jsem ji s Tommym na fotbalový stadion. Dokonce jsem si i hrál s jejími panenkami!

Chvílemi mně bylo do pláče. Jen jsem se podíval na maminku nebo tatínka nebo na Annii, hned mi došlo, jak moc je mám rád a jak prázdný bude bez nich můj život. V takových chvilkách jsem se musel odvrátit a zhluboka dýchat. Párkrát ani to nepomohlo a já jsem musel utéct a vyplakat se o samotě.

Nejspíš vytušili, že se něco stalo. V sobotu večer za mnou do pokoje přišla maminka, zůstala strašně dlouho, ukládala mě do postele, vyprávěla mi a poslouchala, co vykládám já jí. Už roky jsme spolu takhle dlouho nebyli sami. Když odešla, začalo mi být líto, že jsme takových večerů neprožili víc.

Ráno se mě táta zeptal, jestli si s ním nechci o něčem promluvit. Říkal, že dospívám a že se ve spoustě věcí změním a že dobře chápe, když mívám proměnlivou náladu nebo chci být sám. Ale taky bych měl vědět, že mi je pořád nablízku a můžu si s ním kdykoli promluvit.

Ty tady budeš, ale já ne! chtělo se mi vyhrknout v slzách, ale mlčel jsem, jen jsem přikývl a poděkoval jsem mu.

Choval jsem se co nejvzorněji. Chtěl jsem zanechat výborný dojem, aby si mě pamatovali jako dobrého syna, dobrého bratra, dobrého kamaráda. Nerad bých, kdyby o mně někdo po mém odchodu mluvil ve zlém.

Táta nás chtěl v neděli vzít na oběd do restaurace, ale uprosil jsem ho, atjíme doma. Budu s nimi u stolu naposledy, takže jsem chtěl, aby to byla výjimečná příležitost. Abych po letech mohl vzpomínat, jak jsme byli pohromadě doma jako šťastná rodina.

Maminka uvařila moje oblíbené jídlo: kuřecí, pečené brambory, grilované mladé kukuřičky. K pití jsme si s Annií vymačkali čerstvé pomeranče. Maminka s tatínkem se podělili o láhev vína. Jako zákusek jsme měli jahodový koláč. Všichni měli dobrou náladu. Zpívali jsme si. Táta chrlil jeden dobrý vtip za druhým. Maminka zahrála písničku na dvě lžíce. Annie řekla básničku. Pak jsme si všichni hráli na hádanky.

Přál jsem si, aby ten den nikdy neskončil. Jenže všechny dny samozřejmě skončit musejí a sluníčko posléze jako vždycky kleslo a obloha se začala zatahovat do temna.

Po chvíli se táta podíval na nebe a potom na hodinky. „Je čas jít na kutě,“ ohlásil. „Oba máte ráno školu.“

Kdepak, pomyslel jsem si. Já ne. Já už do školy nikdy nepůjdu. Mělo by mě to možná rozveselit, jenže jsem nedokázal myslet na nic jiného než na tohle: Přyít o školu znamená taky přyít o pana Daltona, kamarády, fotbal, školní výlety.

Oddaloval jsem odchod do postele, jak to jen šlo. Celou věčnost jsem se svlékal a bral si pyžamo; a ještě delší dobu jsem si myl ruce a obličej a čistil zuby. A když už se tomu nedalo dál vyhýbat, sešel jsem do přízemí za tátou a mámou, kteří si zrovna povídali. Zvedli hlavy, překvapilo je, že mě vidí.

„Není ti nic, Darrene?“ zeptala se maminka.

„Vůbec nic.“

„Není ti snad špatně?“

„Kdepak,“ ujistil jsem ji. „Jenom jsem vám chtěl popřát dobrou noc.“ Objal jsem tátu kolem krku a políbil jsem ho na tvář. Potom jsem políbil i maminku. „Dobrou noc,“ řekl jsem jim oběma.

„Kam to zapsat?“ smál se tatínek a mnul si tvář, kam jsem ho políbil. „Kdy nám naposled dal oběma pusu na dobrou noc, Angie?“

„Dávno,“ usmívala se maminka a pohladila mě po vlasech.

„Mám vás rád,“ pověděl jsem jim. „Vím, že jsem to neříkal moc často. Mám vás rád a vždycky budu.“

„My tě máme taky rádi,“ řekla maminka. „Vid, Dermote?“

„Samozřejmě,“ přidal se táta.

„Tak mu to pověz,“ nespokojila se s tím.

Tatínek si vzdychl. „Mám tě rád, Darrene,“ obrátil oči v sloup, což mě vždycky rozesmálo. Pak mě objal. „Ale doopravdy,“ řekl tentokrát vážně.

Odešel jsem. Ještě chvíli jsem stál za dveřmi a poslouchal, jak si povídají; prostě se mi nechtělo pryč.

„Co myslíš, že ho bere?“ nadhodila maminka.

„Znáš děti,“ odfrkl si táta. „Kdo ví, co se jim motá v hlavách?“

„Něco v tom bude,“ nedala se maminka. „Chová se divně už nějakou dobu.“

„Třeba si našel holku,“ navrhl tatínek.

„Třeba,“ řekla maminka, ale ne zrovna moc přesvědčeně.

Už jsem se zdržel moc dlouho. Měl jsem strach, že kdybych to protahoval dál, vběhnu dovnitř a povím jim, o co vlastně jde. A kdybych to udělal, zabránili by mi pokračovat v plánu pana Hroozleyho. Řekli by mi, že upíři neexistují, a vší silou by si mě i přes všechno nebezpečí snažili udržet.

Vzpomněl jsem si na Annii, na to, jak maličko chybělo, abych ji kousl, a věděl jsem, že tohle nesmím dovolit.

Dovlekl jsem se nahoru k sobě. Byla teplá noc a okno bylo otevřené. To bylo důležité.

Pan Hroozley na mě čekal v šatní skříni. Když uslyšel, jak zavírám dveře, vylezl ven. „Je tam těsno,“ stěžoval si.

„Chudák Madame Okta, že tam musela strávit tolik času a nemohla –“

„Mlčte,“ přerušil jsem ho.

„Nemusíš být tak nevychovaný,“ urazil se. „To byla jen poznámka.“

„Tak si je nechte,“ odsekl jsem. „Vám se to tu líbit nemusí, ale mně ano. Byl to můj domov, můj pokoj a můj šatník, co si pamatuju. A teď jsem tu naposledy. Tak si laskavě ušetřete tu kritiku.“

„Promiň,“ řekl.

Ještě jednou jsem si důkladně pokoj prohlédl a pak jsem ztrápeně vzdychl. Zpod postele jsem vytáhl tašku a podal jsem ji panu Hroozleymu. „Co to je?“ zeptal se podezřívavě.

„Pár mých věcí,“ vysvětlil jsem „Deník. Rodinná fotka. Par dalších takových maličkostí. Nic z toho nikdo nebude pohřešovat. Schováte mi to?“

„Dobrá.“

„Ale jenom pokud mi slíbíte, že si to nebudete prohlížet,“ ujišťoval jsem se.

„Upíři mezi sebou nemají žádná tajemství,“ namítl. Když ale viděl, jak se tvářím, krátce sykl a pokrčil rameny. „Dobře, ani to neotevřu,“ slíbil.

„Tak jo.“ pořádně jsem se nadechl. „Máte ten lektvar?“ Přikývl a podal mi tmavou lahvičku. Podíval jsem se dovnitř. Tekutina byla tmavá a hustá a příšerně smrděla.

Pan Hroozley mě obešel a položil mi ruce na krk.

„Víte určitě, že to zabere?“ ptal jsem se nervózně.

„Věř mi.“

„Vždycky jsem si myslel, že se zlomeným vazem už člověk nikdy nechodí a nehýbe se,“ utrousil jsem.

„Ne.“ namítl. „Na kostech páteře nesejde. Ochrnutí nastane, jen když se poruší mícha. Dám si záležet, abych ji nepoškodil.“

„Nebude doktorům připadat, že to je divné?“ zajímal jsem se.

„Nebudou si to ověřovat,“ odpověděl. „Lektvar zpomalí tvoje srdce tolik, že tě budou mít za mrtvého. Najdou zlomený vaz a dají si to dohromady. Kdybys byl starší, mohli by nařídit pitvu. Ale žádný lékař se rád nehrabe ve vnitřnostech dítěti.

Tak. Je ti naprosto jasné, co se bude dít a jak se musíš chovat?“ pokračoval.

„Ano.“

„Nesmíš udělat žádnou chybu.“ varoval mě. „Jestli selžeš jednou jedinkrát, naše plány jsou v troskách.“

„Nejsem žádný hlupák! Vím, co mám dělat!“ štěkl jsem. „Tak to udělej,“ kývl. A já jsem to udělal.

Jediným zuřivým pohybem jsem do sebe hodil obsah lahvičky. Zašklebil jsem se nad tou chutí a pak jsem se roztřásl, protože mi tělo začalo tuhnout. Moc to nebolelo, ale kostmi a žilami se mi rozlézal mráz. Rozcvakaly se mi zuby.

Trvalo asi deset minut, než jed vykonal své vražedné dílo. Na konci té doby jsem už nemohl ničím hýbat, nepracovaly mi plíce (tedy pracovaly, ale strašně pomalu) a zastavilo se mi srdce (tedy také ne úplně, ale dost na to, aby se jeho činnost nedala zjistit).

„Teď zlomím vaz,“ oznámil pan Hroozley, trhl mi hlavou na stranu a já jsem zaslechl, jak to křuplo. Necítil jsem nic, všechny smysly odumřely. „Hotovo,“ hlásil. „To by mělo stačit. Teď tě vyhodím z okna.“

Donesl mě k němu, chvíli jen stál a nadechoval se nočního vzduchu.

„Musím tě hodit dost rázně, aby to vypadalo opravdově,“ prohlásil. „Tím pádem si možná zlámeš pár kostí. Po pár dnech, až se jed vyplaví, tě to začne bolet, ale potom to spravím. Jdeme na to!“

Zvedl mě, chvilku stál a pak mě svrhl dolů.

Padal jsem rychle, dům kolem mě rozmazaně proletěl, pak jsem ztěžka dopadl na záda. Oči jsem měl otevřené a zjistil jsem, že zírám do deštového odtoku u domu.

Nějakou dobu si mého těla nikdo nevšiml, a tak jsem tam ležel a naslouchal nočním zvukům. Nakonec si mě všiml soused, co šel kolem, a podíval se zblízka. Neviděl jsem mu do tváře, ale když mě otočil a zjistil, že tu ležím bez života, zaslechl jsem, jak se zajíkl.

Vyřítil se k průčelí domu a začal bušit na dveře. Slyšel jsem, jak křičí na maminku a tátu. Pak jejich hlasy a kroky, když šli za ním. Mysleli si, že si z nich utahuje nebo se spletl. Tatínek kráčel nazlobeně a něco si huhlal.

Když obešli roh a uviděli mě, kroky se zastavily. Dlouhou a děsivou chvíli bylo naprosté ticho. Pak se maminka s tatínkem rozběhli jako o život a zvedli mě.

„Darrene!“ vykřikla máma a přitiskla si mě k sobě.

„Pust ho, Angie,“ křičel tatínek, vyrval mě z jejího náručí a zase mě položil na trávu.

„Co se mu stalo, Dermote?“ kvílela maminka.

„Nevím. Asi spadnul.“ Táta vstal a zadíval se k otevřenému oknu mého pokoje. Spatřil jsem, jak se mu ruce zataly v pěsti.

„Nehýbe se,“ prohlásila maminka tiše, pak mě chytla a třásla se mnou. „Nehýbe se!“ zakřičela. „Nehýbe se. On se ne…“

Tatínek jí znovu odtrhl ruce. Kývl na souseda a maminku mu předal. „Vezměte ji dovnitř,“ nakázal mu tiše. „A zavolejte sanitku. Zůstanu tady, u Darrena.“

„Je… je mrtvý?“ zeptal se soused. Jakmile to řekl, maminka nahlas zasténala a přikryla si tvář dlaněmi.

Tatínek mírně zavrtěl hlavou. „Není,“ a mírně mamince stiskl rameno. „Je jenom ochrnutý jako jeho kamarád.“

Maminka dlaně zase odtrhla. „Jako Steve?“ zeptala se s trochou naděje.

„Ano,“ pousmál se tatínek. „A taky se z toho jako on dostane. Tak už běžte zavolat tu pomoc, ano?“

Maminka přikývla a pak se sousedem odspěchali. Tatínek se vydržel usmívat, dokud mu nezmizeli z dohledu, pak se ke mně sklonil, podíval se mi do očí a zkusil mi na zápěstí nahmatat tep. Když nenašel žádné známky života, položil mě zase na zem, odhrnul mi pramínek vlasů z čela… a pak udělal něco, co jsem nikdy nečekal, že uvidím.

Rozplakal se.

Tak jsem vstoupil do nové, ubohé fáze svého života, která se jmenovala… smrt.

TŘICÁTÁ KAPITOLA

Lékařům to netrvalo dlouho, než vynesli svůj verdikt. Nenacházeli žádný dech, ani srdeční tep, ani sebemenší pohyb. Co se jich týkalo, případ byl zcela jasný.

Nejstrašnější bylo, že jsem věděl, co se kolem mě děje. Litoval jsem, že jsem nepoprosil pana Hroozleyho, ať mi dá ještě jiný lektvar, který by mě uspal. Bylo strašné poslouchat, jak maminka s tátou pláčou a Annie se kvílivě dožaduje, abych se vrátil.

Po pár hodinách se začali trousit známí a příbuzní a vždy znovu vyvstal důvod k dalším nářkům a úpění.

Hrozně rád bych si tohle všechno ušetřil. Měl jsem radši jen utéct s panem Hroozleym do tmy, ale on mi vysvětlil, že to nejde.

„Kdybys jen utekl,“ tvrdil, „pronásledovali by tě. Všude by vylepili plakáty, dali by fotografie do novin a policii. Neměli bychom chvilku klidu.“

Jediným řešením bylo předstírat smrt. Když si budou myslet, že jsem mrtvý, získám volnost. Mrtvého nikdo nehledá.

Jak jsem tea* ale naslouchal tolika smutku, proklínal jsem pana Hroozleyho i sebe. Neměl jsem to dělat. Neměl jsem jim tohle způsobovat.

Jenže když se pokusím podívat se na to z té lepší stránky, aspoň bude brzy po všem. Budou nějakou dobu smutní, ale nakonec se s tím vypořádají (aspoň jsem doufal). Kdybych utekl, trápili by se roky: po zbytek života by třeba doufali, že se vrátím, pátrali by po mně a věřili by, že se jednou objevím.

Pak přijel pán z pohřební služby a všechny z pokoje vyhnal. Se sestřičkou mě svlékli a prozkoumali moje tělo. Některé ze smyslů se mi už vracely, a tak jsem cítil, jak se mě dotýká studenýma rukama.

„Je ve výborném stavu,“ poznamenal tiše k ošetřovatelce. „Tělo je pevné, vláčné a bez poškození. Budu s ním mít jen maličko práce. Postačí trocha růže, aby byl červenější ve tvářích.“

Otevřel mi víčka. Byl to buclatý človíček a vypadal spokojeně. Bál jsem se, aby mi na očích neuviděl, že jsem naživu, ale nic se nestalo. Jen mi jemně otočil hlavou párkrát sem tam, až polámané kosti páteře zapraskaly.

„Člověk je tak křehké stvoření,“ povzdychl si a pak pokračoval v prohlídce.

Večer mě zavezli zpátky domů a položili mě v obývacím pokoji na dlouhý stůl, přes který dali veliký přehoz, takže lidé mohli chodit a loučit se se mnou.

Bylo to divné, slyšet je všechny, jak o mně mluví, jako kdybych tu nebyl, jak si povídají o mém životě a o tom, jaký jsem byl jako maličký a jaký jsem byl fajn kluk a jaký by ze mě vyrostl báječný člověk, kdybych zůstal naživu.

Ti by koukali, kdybych vyskočil a křikl: „Bafl“

Táhlo se to. Nevíte, jak strašně nudné je ležet celé hodiny a nemoct se pohnout ani poškrábat. Nemohl jsem se dokonce ani dívat do stropu, protože jsem měl zavřená víčka!

Jak se mi vracel cit, musel jsem si dávat stále větší pozor. Pan Hroozley mi vyložil, že to tak bude, že mě to začne píchat a šimrat ještě dávno před tím, než se úplně proberu. Nemohl jsem se pohnout, ale kdybych se pořádně vynasnažil, mohl bych sebou maličko cuknout a bylo by po všem.

To šimrání mě skoro přivedlo k šílenství. Snažil jsem se nevšímat si ho, ale to prostě nešlo. Lechtalo mě všude, jako kdyby mi nahoru dolů po těle lezli maličcí pavoučci. Nejhorší to bylo kolem hlavy a krku, kde mi praskly kosti.

Konečně se lidé chystali k odchodu. Věděl jsem, že je hodně pozdě, protože pokoj byl prázdný a bylo v něm úplně ticho. Nějakou dobu jsem ležel a radoval se z toho klidu.

A pak jsem uslyšel zvuk.

Dveře místnosti se velice pomalu a tiše otevíraly.

Ozvaly se kroky, přešly přes pokoj a zastavily se u stolu. Zatrnulo mi, a nebylo to vinou lektvaru. Kdo to je? Chvilku jsem si myslel, že snad pan Hroozley, ale ten neměl proč se do domu vkrádat. Domluvili jsme se až na později.

Ať to byl kdokoli, pohyboval se – nebo se pohybovala – velice tiše. Několik minut se neozval vůbec žádný zvuk.

Pak jsem ucítil dotyk na tváři.

Neznámý mi zvedl víčka a posvítil mi do zornic maličkou baterkou. V pokoji bylo příliš tma, než abych poznal, kdo to je. Něco zavrčel, zase víčka spustil, pak mi otevřel ústa a položil mi něco na jazyk: něco jako kousek silného papíru, ale mělo to divnou hořkou chut.

Když tu věc zase vyndal ven, vzal mě za ruce a prohlížel si mé prsty. A pak se ozvalo cvakání, jak pořizoval fotografie.

Nakonec do mě zabodl něco ostrého, nejspíš jehlu. Dával si záležet, aby ji nezabodl nikam, odkud bych krvácel, a vyhýbal se důležitým orgánům. Smysly se mi vrátily jen zčásti, ne zcela, a tak mě píchnutí moc nebolelo.

Potom odešel. Slyšel jsem, jak se přes místnost vzdalují kroky stejně tiše jako předtím, nato se otevřely a zavřely dveře a bylo po všem. Návštěvník, ať už to byl, kdo chtěl, se vytratil – a zanechal mě tu zmateného a trochu vyděšeného.

Druhý den se ke mně hodně brzy ráno přišel posadit tatínek. Mluvil dlouho, povídal mi o všech věcech, co pro mě chystal, o tom, na jakou školu bych býval šel, jakou bych mohl dělat práci. Hodně u toho plakal.

Ke konci se k němu přišla posadit maminka. Plakali jeden druhému na rameni a pokoušeli se navzájem ukonejšit. Říkali si, že ještě mají Annii a možná by mohli mít další dítě nebo nějaké adoptovat. A aspoň že to bylo rychlé a nebolelo to. A že jim navždy zbudou vzpomínky.

Nenáviděl jsem se za to, že jsem jim způsobil tolik bolesti. Byl bych dal všechno na světě, jen kdybych je toho mohl ušetřit.

Přes den pak bylo dost rušno. Přivezli rakev a položili mě do ní. Přišel kněz, který poseděl s rodiči a jejich přáteli. Lidé proudili do místnosti a zase ven.

Zaslechl jsem, jak Annie pláče, jak mě prosí, abych přestal hloupnout a vstal. Bylo by pro ni mnohem jednodušší, kdyby ji odvezli, ale asi nechtěli, aby si později myslela, že jí sebrali možnost rozloučit se s bratrem.

Nakonec dali na rakev víko a přišroubovali je. Zvedli mě ze stolu a nesli do auta. Ke kostelu jsme jeli pomalu a já už jsem neslyšel moc z toho, co se říkalo. Pak, ještě než skončila mše, mě odnesli na hřbitov a tam už jsem slyšel do posledního slova pohřební proslov a taky vzlykání truchlících.

Potom mě pohřbili.

TŘICÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

Všechny zvuky se začaly vytrácet, jakmile mě spustili do temné a vlhké jámy. Když rakev narazila na dno, drnclo to, pak se ozvaly zvuky podobné dešti – to začaly na víko dopadat první hrsti hlíny.

Nato bylo dlouho ticho a pak hrobníci začali zahazovat hrob lopatami.

První kusy hlíny padaly jako cihly. Hlučné tupé údery otřásaly rakví. Jak se hrob plnil a mezi mnou a světem tam nahoře se vršila země, zvuky ze světa živých slábly, až nakonec zněly vzdáleně a zdušené.

Nakonec se ozvaly tlumené dunivé zvuky, jak udusávali hlínu.

Pak nastalo hrobové ticho.

Ležel jsem v klidu a temnotě a naslouchal, jak si hlína sedá. Představoval jsem si, jak se ke mně zemí plazí červi. Myslel jsem si, že to bude děsivé, ale cítil jsem spíš mír. Spíš jsem se tu cítil v bezpečí, chráněný před světem.

Celou dobu jsem strávil přemýšlením o posledních několika týdnech, o plakátku zvoucím do panoptika zrůd, o zvláštní síle, která mě přiměla zavřít oči a naslepo sáhnout po lístku, o tom, jak jsem poprvé zahlédl ztemnělé kino, o promrzlém balkonu, odkud jsem sledoval Stevův rozhovor s panem Hroozleym.

Zásadně důležitých okamžiků bylo až příliš. Kdybych nechytil lístek, nebyl bych tady. Kdybych nešel na představení, nebyl bych tady. Kdybych nezůstal na číhané, co má Steve za lubem, nebyl bych tady. Kdybych neukradl Madame Oktu, nebyl bych tady. Kdybych odmítl nabídku pana Hroozleyho, nebyl bych tady.

Hotové moře samých kdyby, ale co na tom záleží? Co se stalo, stalo se. Kdybych se mohl vrátit v čase…

Jenže to jsem nemohl. Minulost byla pryč. Teď se nedalo dělat nic lepšího než přestat se ohlížet přes rameno. Bylo načase zapomenout na minulost a zabývat se přítomností a budoucností.

Hodiny ubíhaly a mně se vracela schopnost pohybu. Nejdřív se mi vrátila do prstů, které se sevřely do pěstí, pak mi ruce sklouzly z prsou, kde mi je složil pohřebák. Párkrát jsem si je pomalu protáhl, aby mě dlaně přestaly brnět.

Potom se mi otevřely oči, ale to mi nebylo k ničemu. Tady dole to bylo tak či onak pořád stejné: černočerná tma.

S citem přišla bolest. V zádech, na která jsem dopadl, mě píchalo. Bolely i plíce a srdce, které odvykly práci. V nohou jsem měl křeče a krk byl strnulý. Jedinou částí těla, která unikla bolesti, bylo pravé chodidlo!

A když jsem začal dýchat, začal jsem si taky dělat starosti, kolik mám v rakvi vzduchu. Pan Hroozley tvrdil, že v tomhle polovědomém stavu můžu přežít až týden. Nepotřebuju jíst, chodit na záchod ani dýchat. Když se mi ale dýchání obnovilo, uvědomil jsem si, jak málo vzduchu tu mám a jak rychle se spotřebovává.

Nepropadl jsem panice. Kvůli té bych jen víc lapal po dechu a spotřeboval víc vzduchu. Zůstal jsem klidný a dýchal jsem zvolna. A ležel jsem tak klidně, jak jen jsem dokázal: i kvůli pohybům bych potřeboval dýchat víc.

Neměl jsem žádnou možnost měřit čas. Pokusil jsem se v duchu počítat, ale pak jsem to popletl a musel jsem začít od začátku.

Potichoučku jsem si prozpěvoval a vyprávěl historky. Škoda že mě nepohřbili s televizí nebo s rádiem, ale mám dojem, že mezi mrtvými právě po tomhle zboží moc velká poptávka není.

A nakonec, po době, která mi připadala jako několik staletí navršených jedno na druhém, ke mně dolehly zvuky kopání.

Kopal rychleji než jakýkoli člověk, dokonce tak rychle, až to vypadalo, že vůbec nekope, spíš zeminu odsává. Dostal se ke mně nejspíš v rekordním čase, ani ne za čtvrthodinku. Co se ale mě týkalo, mohlo to klidně být i dřív.

Třikrát zaklepal na víko rakve a pak je začal odšroubovávat. Trvalo mu to pár minut, ale konečně je sundal a já jsem se najednou díval do té nejnádhernější noční oblohy, jakou jsem kdy viděl.

Zhluboka jsem se nadechl, posadil jsem se a odkašlal si. Noc byla dost temná, ale po tom pobytu pod zemí mi připadalo, že je jasno jako ve dne.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se pan Hroozley.

„Jsem k smrti utahanej,“ usmál jsem se chabě.

Zasmál se tomu vtipu. „Vstaň, ať si tě můžu prohlédnout“ vyzval mě. Když jsem vstával, zašklebil jsem se; jako bych měl po celém těle zapíchané špendlíky a jehly. Přejel mi prsty jemně po zádech a pak po hrudi. „Měl jsi štěstí,“ oznámil. „Nic sis nezlomil. A těch pár podlitin za den dva zmizí.“

Vyšvihl se z hrobu ven, pak se natáhl dolů, podal mi ruku a pomohl nahoru i mně. Byl jsem pořád dost ztuhlý a obolený.

„Připadám si jako rozšlápnutý jehelníček,“ postěžoval jsem si.

„Bude trvat pár dnů, než pominou všechny dozvuky,“ poznamenal. „Ale nelam si hlavu, jsi na tom dobře. Máme štěstí, že tě pohřbili dneska. Kdyby ještě jeden den čekali, cítil by ses o hodně hůř.“

Skočil zase do hrobu a vrátil víko na rakev. Pak vylezl, chytil rýč a začal hlínu házet zpátky.

„Chcete pomoct?“ optal jsem se.

„Nechci. Jenom bys mě zdržoval. Jdi se projít, ať trochu rozchodíš tu ztuhlost. Až budeme moct vyrazit, zavolám tě.“

„Vzal jste tu moji tašku?“ chtěl jsem vědět.

Kývl k nedalekému náhrobku, ze kterého visela.

Vzal jsem si ji a podíval jsem se, jestli ji neprohledával. Nenašel jsem nic, co by svědčilo o tom, že by se mi hrabal v soukromí, ale s určitostí se to říct nedalo. Budu mu prostě muset věřit. A stejně na tom moc nesejde. V deníku není nic, co by tak jako tak nevěděl.

Procházel jsem se mezi hroby, zkoušel jsem ohebnost končetin, potřásal jsem rukama a nohama a těšil jsem se z toho. Jakékoli pocity, třeba i píchání a brnění, jsou lepší než žádné.

Měl jsem lepší zrak než dřív. Dokázal jsem číst jména a data na náhrobcích z několika metrů. Bylo to tou upíří krví, co jsem měl v sobě. Copak upíři neprožijí celý život ve tmě? Věděl jsem, že jsem upír jenom napůl, ale i tak –

A najednou, když jsem přemýšlel o svých nových schopnostech, se zpoza jednoho hrobu natáhla ruka, přitiskla se mi na ústa a pak mě strhla na zem, mimo dohled pana Hroozleyho!

Vykroutil jsem hlavu a už jsem otevíral ústa ke křiku, ale pak jsem spatřil něco, co mě okamžitě zadrželo. Neznámý útočník držel kladivo a dlouhý dřevěný kůl, jehož špička mi mířila přímo na srdce!

TŘICÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

„Jestli se pohneš jenom o kousíček,“ varoval mě útočník, „bez mrknutí oka to do tebe vrazím!“

Slova mě nezmrazila zdaleka tak jako to, že je pronesl hlas, který jsem dobře znal.

„Steve?!“ zhrozil jsem se a pak jsem se přes konec kůlu podíval na jeho obličej. Byl to on, jasně, a snažil se tvářit hrdinsky, i když ve skutečnosti byl strachy bez sebe. „Steve, co to –“ Dloubl do mě kolíkem a nenechal mě to doříct.

„Ani slovo!“ sykl a skrčil se za kamenný sloup. „Nechci, aby to zaslechl tvůj přítel.“

„Můj… to myslíš pana Hroozleyho?“

„Larten Hroozley nebo Vur Horston,“ odfrkl si Steve. „Je mi jedno, jak mu říkáš. Je to upír. Na ničem jiném mi nesejde.“

„Co tady děláš?“ zašeptal jsem.

„Lovím upíry,“ zavrčel a znovu do mě štouchl kůlem. „A co nevidím – najdu rovnou páreček!“

„Poslechni,“ začal jsem víc otráveně než ustaraně (kdyby mě chtěl zabít, udělal by to hned a ušetřil by si proslovy, jaké bývají ve filmech). „Jestli do mě ten krám chceš vrazit, tak dělej. Ale jestli si chceš promluvit, dej ho stranou. Bolí mě celý tělo i bez toho, abys do mě dělal další díry.“

Vytřeštil oči a pak kolík o pár centimetrů odtáhl.

„Proč jsi sem přišel?“ zeptal jsem se. „A jak jsi věděl, že sem máš přijít?“

„Sledoval jsem tě,“ vysvětlil. „Po tom, cos provedl Alanovi, jsem tě sledoval celej tejden. Viděl jsem Hroozleyho, jak jde k vám do domu. Viděl jsem ho, jak tě vyhazuje z okna.“

„Tak tos byl ty, kdo se vplížil k nám do obýváku!“ vyděsil jsem se, protože jsem si vzpomněl na záhadného nočního návštěvníka.

„Jasně,“ přikývl. „Doktoři ti ten úmrtní list podepsali nějak moc rychle. Chtěl jsem si to prověřit sám a zjistit, jestli vevnitř něco netiká.“

„To ten papírek v puse?“ vyzvídal jsem.

„Lakmus.“ prohlásil. „Mění barvu, když ho položíš na něco vlhkýho. Když ho dáš na živý tělo. A taky mi hodně řekly ty znamínka na prstech.“

„Ty o těch znamínkách víš?“ zeptal jsem se ohromeně.

„Cet jsem o tom v jedny hodně starý knížce.“ vysvětlil. „Vlastně právě v tý, co jsem v ní našel portrét Vura Horstona. Nikde jinde o tom zmínka nebyla, takjsem si myslel, že to je jenom jedna z tý spousty bájí o upírech. Pak jsem si ale prohlíd tvoje prsty a –“

Zarazil se a naklonil hlavu. Došlo mi, že už neslyším pana Hroozleyho házet hlínu. Na chvilku bylo ticho. Pak se hřbitovem rozneslo syknutí: „Darrene, kde jsi?“ zavolal. „Darrene?“

Steve měl tvář strhanou strachem. Slyšel jsem, jak mu tluče srdce, a spatřil jsem mu na tvářích kapky potu. Nevěděl, co teď. Nedomyslel to tak daleko.

„Tady jsem.“ křikl jsem, až Steve nadskočil.

„Kde že?“ zeptal se pan Hroozley.

„Tady vzadu,“ odpověděl jsem a bez ohledu na Stevův kůl jsem vstal. „Zeslábly mi nohy, tak jsem si na chvilku lehnul.“

„Jsi v pořádku?“ zajímal se upír.

„Úplně,“ tvrdil jsem. „Ještě chvilku si oddechnu a pak to zkusím znovu. Křikněte na mě, až to budete mít.“

Zase jsem se skrčil, abych se Stevovi díval do očí. Už se netvářil tolikjako hrdina. Hrot kůlu mířil k zemi, už mi jím nehrozil a celé tělo se mu žalostně třáslo. Bylo mi ho líto.

„Proč jsi sem přišel, Steve?“ zeptal jsem se.

„Zabít tě.“

„Zabít? Proč, proboha?“ podivil jsem se.

„Jsi upír,“ vzdychl si. „Jaké ještě důvody potřebuju?“

„Ale ty přece proti upírům nic nemáš,“ připomněl jsem mu. „Chtěl ses upírem stát.“

„To jo,“ zavrčel. „Chtěl, ale povedlo se to tobě. Plánoval sis to tak celou tu dobu, co? Napovídal jsi mu, že jsem zlý. Přiměl jsi ho, aby mě odmrštil, takže sám budeš moct –“

„Plácáš nesmysly,“ povzdychl jsem si. „Nikdy jsem se upírem stát nechtěl. S tím, že se k němu přidám, jsem souhlasil jen proto, abych ti zachránil život. Kdybych se nestal jeho pomocníkem, byl bys po smrti.“

„Pěkná povídačka,“ odfrkl si. „Když si pomyslím, že jsem ti věřil jako kamarádovi… Pcha!“

„Ale já jsem tvůj kamarád!“ vyrazil jsem. „Steve, ty to vůbec nechápeš. Nikdy bych ti nijak neublížil. To, co se se mnou stalo, se mi hnusí. Udělal jsem to, jen abych –“

„Ušetři mě těch dojemnejch řečí,“ vztekal se. „Jak dlouho sis to všechno plánoval? Ten večer po představení jsi za ním určitě zašel, co? Tak jsi dostal Madame Oktu, že jo? Dal ti ji oplátkou za to, že se staneš jeho pomocníkem.“

„Ne. Steve, tak to není. Tomu nesmíš věřit.“ Jenomže on tomu věřil. Viděl jsem mu to na očích. Ať řeknu cokoli, svůj názor nezmění. Bral to tak, že jsem ho zradil. Ukradl jsem mu život, který měl patřit jemu. Nikdy mi to neodpustí.

„Už půjdu,“ prohlásil a začal se plazit pryč. „Myslel jsem si, že tě dokážu zabít už dneska v noci, ale spletl jsem se. Jsem moc mladý. Nemám dost síly nebo dost odvahy.

Ale dobře mě poslouchej, Shane. Já vyrostu. Budu starší a silnější a odvážnější. Zasvětím tomu celý život, budu si pěstovat tělo i mozek, a jednou… až na to budu mít… až budu úplně vybavený a připravený…

Vyslídím tě a zabyu,“ zapřísáhl se. „Stanu se nejlepším lovcem upírů na světě a ty nenajdeš jedinou díru, kde bych tě nedokázal vypátrat. Jedinou smradlavou díru nebo skálu nebo sklep.

Jestli budu muset, budu tě stopovat až na konec světa,“ pokračoval a obličej mu žhnul šílenstvím. „Tebe a tvého rádce. A až tě najdu, proženu ti srdcem kůly s ocelovou špicí a useknu ti hlavu a vycpu ji česnekem. Pak tě spálím na popel a ten vysypu do tekoucí vody. Nic nenechám náhodě. Postarám se, aby ses už nikdy z hrobu nevrátil!“

Odmlčel se, vytáhl nůž a vyřízl si do levé dlaně křížek. Pak ruku zvedl, abych viděl odkapávající krev.

„Přísahám na tuhle krev!“ prohlásil, pak se otočil, odběhl a za pár vteřin zmizel ve stínech noci.

Mohl bych býval běžet za ním a držet se stopy krve. Kdybych zavolal pana Hroozleyho, ten by ho snadno našel a byl by konec Stevovi Leopardovi i jeho hrozbám. A bylo by velice rozumné to udělat.

Jenže jsem to neudělal. Nemohl jsem. Byl to můj kamarád…

TŘICÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

Když jsem se vrátil, pan Hroozley už uhlazoval mohylku hlíny. Rýč byl veliký a těžký, ale on s ním zacházel, jako by byl z papíru. Napadlo mě, jak moc je asi silný a jak silný budu jednou já.

Zvažoval jsem, jestli mu mám povědět o Stevovi, ale bál jsem se, že by se za ním vydal. A Steve si toho vytrpěl už dost. A ty jeho hrozby jsou k smíchu. Zapomene na pana Hroozleyho i na mě za pár týdnů, až ho zaujme něco jiného. Aspoň jsem doufal.

Pan Hroozley zvedl hlavu a zakabonil se. „Jsi určitě v pořádku?“ zajímal se. „Vypadáš dost napjatě.“

„Taky byste vypadal napjatě, kdybyste proležel den v rakvi,“ odpověděl jsem.

Nahlas se rozesmál. „Milý pane Shane, já jsem strávil v rakvích víc času, než ti, co jsou opravdu mrtví!“ Naposledy pořadně plácl do hlíny a pak rozlámal rýč na kousíčky a ty zahodil. „Už jsi tu ztuhlost rozhýbal?“ zeptal se.

„Je to o něco lepší,“ uznal jsem a zakroužil pažemi a prohnul se v pase. „Ale nechtěl bych předstírat smrt moc často.“

„To jistě,“ kývl zamyšleně. „Doufejme, že podruhé to už potřeba nebude. Je to nebezpečný kousek. Hodně věcí se může pokazit.“

Probodl jsem ho očima. „Mně jste vykládal, že to je úplně bez nebezpečí.“

„Lhal jsem. Někdy lektvar dožene pacienta příliš daleko k smrti, takže se nikdy neuzdraví. A nemohl jsem vědět jistě, jestli na tobě neprovedou pitvu. A kromě toho… opravdu to všechno chceš slyšet?“

„Ne,“ uznal jsem znechuceně, „to nechci.“ Vztekle jsem se po něm ohnal. Velice snadno se uhnul a ještě se mi při tom smál.

„Říkal jste, že mi nic nehrozí!“ rozkřikl jsem se. „Lhal jste mi!“

„Musel jsem,“ vysvětlil. „Jinak to nešlo.“

„A co kdybych umřel?“ štěkl jsem.

Pokrčil rameny. „O jednoho pomocníka míň. Žádná velká ztráta. Určitě bych si snadno našel jiného.“

„Vy… vy… no tohle!“ Vztekle jsem kopal do hlíny. Napadala mě spousta příhodných výrazů, ale nechtěl jsem tady mezi mrtvými používat nadávky. Co si o té lumpárně myslím, to mu povím později.

„Můžeme jít?“ zeptal se.

„Ještě chviličku,“ požádal jsem. Vyskočil jsem si na jeden z vyšších náhrobků a rozhlédl jsem se po městě. Moc jsem toho z něj odsud neviděl, ale bude to poslední letmý pohled na místo, kde jsem se narodil a kde jsem žil, a tak jsem si dal načas a prohlížel jsem si každou uličku jako nablýskanou třídu, každý opršalý montovaný domek jako šejkův palác a každou patrovou budovu jako mrakodrap.

„Na loučení si po čase zvykneš,“ ozval se pan Hroozley. Stál na náhrobku hned za mnou a vlastně skoro visel ve vzduchu. Tvářil se zachmuřeně. „Upíři se pořád jen loučí.

Nikdy se nikde dlouho nezastavíme. Věčně vytrháváme z půdy kořínky a odcházíme za novými pastvinami. Tak to u nás chodí.“

„Ale poprvé je to nejtvrdší, ne?“ nadhodil jsem.

„Je,“ přikývl. „Ale úplně lehké to není nikdy.“

„Jak dlouho bude trvat, než si zvyknu?“ vyzvídal jsem.

„Možná pár desetiletí.“ nadhodil. „Možná déle.“

Pár desetiletí! Řekl to, jako kdyby mluvil o měsících.

„To nikdy nezískáme přátele?“ divil jsem se. „Nikdy si neopatříme domov a ženu a rodinu?“

„Ne,“ vzdychl si. „Nikdy.“

„A necítíme se sami?“ pokračoval jsem.

„Strašlivě,“ připustil.

Smutně jsem přikývl. Aspoň mi říká pravdu. A už jsem myslím říkal, že pravdě – atsi je jakkoli nepříjemná – dávám vždycky přednost před lží. S pravdou člověk ví, jak na tom je.

„Tak jo,“ seskočil jsem z náhrobku. „Můžeme.“ Sebral jsem tašku a oprášil jsem z ní trošku hřbitovní hlíny.

„Jestli chceš, můžeš mi jet na zádech,“ nabídl pan Hroozley.

„Ne, díky,“ odmítl jsem zdvořile. „Možná potom, teď bych si radši rozešel ty ztuhlé nohy.“

„Výborně,“ kývl.

Přejel jsem si rukou po břiše a poslouchal, jak mi v něm kručí. „Od soboty jsem nic nejedl,“ pověděl jsem mu. „Mám hlad.“

„Já taky,“ souhlasil. Pak mě vzal za ruku a krvežíznivě se usmál. „Tak sejdeme najíst.“

Zhluboka jsem se nadechl a snažil jsem se nemyslet na to, co bude na jídelníčku. Nervózně jsem přikývl, ale přesto jsem mu stiskl ruku. Otočili jsme se zády ke hrobům. A pak jsme bok po boku, pan upír a jeho pomocník, vykročili

POKRAČOVÁNÍ PŘÍŠTĚ

Jestli chcete ochutnat další příběh Darrena Shana,

vzmužte se a vydejte se do temnot,

kde vaším průvodcem bude…

UPÍRŮV POMOCNÍK

Máte-li odvahu číst dál,

obraťte stranu:

…do tmy.

PRVNÍ KAPITOLA

Noc byla suchá a mírná a Stanley Collins se rozhodl, že po oddílové schůzce půjde domů pěšky. Neměl to moc daleko, jen něco přes kilometr, a i když byla tma jako v pytli, znal tu každý kámen stejně jistě, jako uměl uvázat ambulanční uzel.

Stanley byl skautský vedoucí. Měl skauting moc rád. Sám byl jako kluk skautem a vydrželo mu to do dospělosti. Z vlastních tří synů vychoval vynikající skauty, a když teď už vyrostli a odešli z domova, pomáhal místním dětem.

Stanley kráčel rychle, aby neprochladl, protože měl na sobě jenom šortky a tričko, a i když noc byla příjemná, za chvilku mu na pažích i na nohou naskočila husí kůže. Nevadilo mu to. Až přijde domů, žena mu udělá výborné kakao a dá mu šátečky s rybízem. Po svižné chůzi mu bude o to víc chutnat.

Po obou stranách cesty rostly stromy, takže na ní bylo hodně temno a pro každého, kdo na ni nebyl zvyklý, mohla být dost nebezpečná. Stanley měl ale pro strach uděláno. Tmu naopak miloval. Rád poslouchal, jak to křupe, když šlape po listí a vřesu. Křup. Křup. Křup.

Usmál se. Když byli jeho kluci menší a chodil s nimi domů, často dělal, jako že na stromech číhají příšery. Když se kluci nedívali, vydával strašidelné zvuky a potřásal větvemi, na které dosáhl. Někdy se rozkřičeli, upalovali vší silou domů, Stanley se smál a utíkal za nimi.

Křup. Křup. Křup.

Když se mu někdy večer ztěžka usínalo, představoval si právě tyhle zvuky, zvuky kroků, co se ozývají, když jde domů, a vždycky mu to pomohlo vplynout do spokojeného snu.

Křup. Křup. Křup.

Co se Stanleyho týkalo, byl to ten nejhezčí zvuk na světě. Vědět, že je úplně sám, a přitom že je docela v bezpečí, to byl ten nejlepší pocit na světě.

Křup. Křup. Křup.

Lup!

Stanley se zastavil a zamračil se. To znělo, jako když praskne větvička – ale jak to? Kdyby na nějakou šlápl, cítil by to. A okolo na polích nejsou žádné ovce nebo krávy.

Zůstal stát skoro půl minuty a zvědavě naslouchal. Když se už žádné další zvuky neozvaly, zavrtěl hlavou a usmál se. Asi si jen něco vybájil, tak to bude. Až se dostane domů, poví to ženě a od plic se zasmějí.

Znovu vykročil.

Křup. Křup. Křup.

No vida. Zas jen ty důvěrně známé zvuky. Nikdo jiný tu není. Kdyby byl, uslyšel by víc než jen prasknutí jediné větvičky. K panu Stanleymu J. Collinsovi se nikdo jen tak nepřiblíží. Je přece zkušený skautský vedoucí. Uši má jako liška.

Křup. Křup. Křup. Křup. Kř…

Lup!

Stanley se znovu zarazil a poprvé mu začaly tlukoucí srdíčko mírně svírat prsty strachu.

Tak tohle si jen nevybájil. Slyšel to docela jasně. Prasknutí větvičky zaznělo odněkud shora. A ještě před tím se ozvalo nějaké tichoučké šustění – že by se tam něco pohnulo?

Stanley se zadíval do korun stromů, ale byla příliš velká tma. Mohla by tam být příšera velká jako náklaďák, a stejně by ji neviděl. Deset příšer. Sto příšer! Tis…

Ale hlouposti. Na stromech žádné příšery nejsou. Příšery neexistují. To ví každý. Příšery jsou vymyšlené. Byla tam veverka nebo sova, prostě něco obyčejného.

Stanley zvedl nohu a chystal se vykročit.

Lup.

Noha zůstala ve vzduchu, krok nedokončil, srdce se rychle rozbušilo. Kdepak veverka! Zvuk byl příliš silný. Nahoře je něco velkého. Něco, co by tam být nemělo. Něco, co tam nebylo ještě nikdy. Něco –

Lup!

Tentokrát se ten zvuk ozval blíž a níž a Stanleymu to najednou stačilo. Dal se na útěk.

Stanley byl při těle, ale na svůj věk měl velmi dobrou kondici. Přesto už dost dlouho takhle rychle neběžel, a tak se po stovce metrů zadýchal a píchlo ho v boku.

Zpomalil, zastavil, ohnul se v pase a lapal po dechu.

Křup.

Bleskově zdvihl hlavu. Křup. Křup. Křup.

Blíží se k němu kroky! Pomalé, těžké kroky. Stanley zděšeně naslouchal a kroky se blížily a blížily. Copak ta příšera za ním seskočila ze stromu? Slezla dolů? Jde si pro něj? Je to –

Křup. Křup.

Kroky ustaly a Stanley ve tmě rozeznal něčí postavu. Byla menší, než čekal, asi tak klukovská. Zhluboka se nadechl, narovnal se, obrnil se zbytky odvahy a popošel blíž, že se podívá.

A opravdu to byl jenom kluk. Mrňavý, vyděšeně se tvářící kluk v zašpiněných šatech.

Stanley se usmál a potřásl hlavou. Co to je za hlupáka! Až o tomhle poví ženě, bude si z něj rok utahovat.

„Není ti nic, chlapče?“ zavolal Stanley.

Kluk neodpověděl.

Stanley ho nepoznával, ale poslední dobou se sem přistěhovávalo hodně nových rodin. Už neznal všechny děti v celém okolí.

„Nepotřebuješ něco?“ zeptal se. „Neztratil ses?“

Chlapec zvolna zavrtěl hlavou. Bylo na něm cosi podivného. A Stanleymu z toho najednou bylo všelijak. Možná to je jenom tou tmou a stíny… ale přece jen, ten kluk vypadá hodně pobledle a hubeně a hodně… vyhládle.

„Není ti nic?“ optal se Stanley znovu a popošel blíž. „Můžu ti nějak –“

Lup!

Zvuk se ozval přímo shora, byl hlasitý a hrozivý.

Kluk rychle odskočil dozadu.

Stanley měl právě tak čas střelit pohledem nahoru a spatřit něco velikého a červeného, co mohl být klidně netopýr, jak to na něj padalo skrz větve stromu téměř rychleji, než aby to dokázal sledovat.

A pak ta červená věc dopadla na něj. Stanley se chystal vykřiknout, ale než to stihl, sevřely mu ústa ruce – pařáty? – té příšery. Chvilku se zmítal, ale pak se složil na zem a nic necítil a neviděl a nevěděl.

Nad ním se dva obyvatelé tmy chystali k hostině.