Darren O´Shaughnessy

Darren Shan 03. Krvavé chodby

PROLOG

Z pachu krve se až dělá zle. Stovky mrtvých těl visí na stříbřitých hácích, jsou ztuhlá, lesknou se zmrzlou krví.

Vím, že to jsou jen zvířata, krávy, prasata, ovce, ale pořád o nich přemýšlím, jako by to byli lidé.

Opatrně pokročím vpřed. Díky silným stropním světlům je tu jako ve dne. Musím našlapovat opatrně. Skrývat se za zvířecími mrtvolami. Sunout se zvolna. Podlaha je kluzká vodou a krví a o to je chůze ještě těžší.

Zahlédnu ho vepředu… upíra… pana Hroozleyho. Postupuje stejně opatrně jako já a oči upírá na tlouštíka, který je o něco před ním.

Tlouštík. Kvůli němu tady v promrzlých jatkách jsem. Je to ten, koho se pan Hroozley rozhodl zabít. A ten, koho musím zachránit.

Tlouštík se zastaví a prohlédne si kus masa na háku. Tváře má buclaté a růžové, na nose brýle se světlými umělohmotnými obroučkami. Poplácá mrtvé zvíře – mršina se rozhoupe a od skřípavého zvuku, který vydává hák, se mi rozdrnčí zuby – a pak si muž začne pohvizdovat. A znovu vykročí. Pan Hroozley ho sleduje. A já taky.

Evra je někde daleko vzadu. Nechal jsem ho venku. K čemu máme riskovat život oba?

Zrychlím, zvolna se přibližuju. Nikdo neví, že tu jsem. Pokud všechno půjde podle plánu, ani se to nedozvědí, aspoň do chvíle, kdy pan Hroozley přejde k činu. Do chvíle, kdy budu přinucen jednat.

Tlouštík se znovu zastaví. Skloní se a cosi si prohlédne. Rychle ukročím zpátky, protože dostanu strach, že mě zahlédne, ale pak si všimnu, že pan Hroozley se k němu blíží. Sakra! Na schovávání není čas. Pokud si k napadení vybral tenhle okamžik, musím se dostat blíž.

Proběhnu tryskem několik metrů, riskuju, že mě uslyší. Naštěstí se naprosto soustředí na tlouštíka.

Teď už jsem jen tři čtyři metry za upírem. Zvedám dlouhý řeznický nůž, který jsem držel v ruce po boku. Očima se vpíjím do pana Hroozleyho. Nedám se do toho, dokud nezačne on, dám mu dostatek možností, aby prokázal, že moje strašlivé podezření bylo mylné, ale jakmile spatřím, že se napíná a chystá ke skoku…

Stisknu nůž pevněji. Cvičil jsem si to celý den. Vím přesně, které místo chci zasáhnout. Jedna svižná rána přes upírovo hrdlo a bude po všem. Konec pana Hroozleyho. Jen jedna mršina, kterou je potřeba přihodit na hromadu.

Utíkají dlouhé chvilky. Neodvažuju se vyhlédnout a zjistit, co si to tlouštík tak prohlíží. To se nikdy nenarovná?

A pak se to stane. Tlouštík se namáhavě napřímí. Pan Hroozley sykne. Chystá se skočit. Napřáhnu nůž a uklidňuju se. Tlouštík už stojí. Něco zaslechl. Podívá se ke stropu – odtud ne, ty hlupáku! – a pan Hroozley se vrhá kupředu. A spolu s upírem skáču i já, nahlas ječím, sekám po něm nožem a jsem pevně odhodlaný zabít…

PRVNÍ KAPITOLA

O měsíc dřív…

Jmenuji se Darren Shan. Jsem napůl upír. Býval jsem člověkem, ale jen než jsem upírovi ukradl pavoučici. Pak se

můj život jednou provždycky změnil. Pan Hroozley – to je ten upír – mě přinutil, abych se stal jeho pomocníkem, a já jsem začal jezdit s panoptikem zrůd, kde byla spousta prapodivných účinkujících. Podnik se jmenoval Circo Mostruoso.

Bylo hrozně těžké se přizpůsobit. Ještě těžší bylo pít krev, a taky jsem to dlouho vůbec nedokázal. Nakonec jsem s tím začal, jen abych zachránil vzpomínky umírajícího kamaráda (upíři v sobě dokážou zachovat vzpomínky toho, komu vypijí všechnu krev). Neměl jsem z toho žádnou radost, celé týdny jsem se pak cítil prachmizerně a míval jsem děsivé sny, ale jakmile jsem se poprvé napil rudé krve, cesta zpátky se uzavřela. Smířil jsem se se svým postavením upírova pomocníka a naučil jsem se to dělat co nejlíp.

V následujícím roce mě pan Hroozley učil spoustě věcí: jak lovit a pít krev a nenechat se pří tom chytit; jak si vzít jen tolik krve, kolik potřebuju k přežití; jak skrývat svou upíří totožnost a splynout s davem. A já jsem posléze odložil všechny lidské obavy a stal se ze mě nefalšovaný noční tvor.

Pár holek postávalo kolem Cormaka Nedorosta a s vážným výrazem ho pozorovaly Protahoval si ruce a paže, kroutil krkem,

protřepával si svaly. Pak na děvčata mrkl, vložil si do úst tři prsty pravé ruky a ukousl si je.

Holky se rozječely a utekly. Cormac se posupně zasmál a zamáchal novými prsty, které mu rostly z ruky.

Zasmál jsem se. Když člověk dělá v Circo Mostruoso, na podobné věci si zvykne. V tomhle cirkusu je fůra neuvěřitelných lidí, oblud od přírody, které mají úžasné a někdy děsivé schopnosti.

Kromě Cormaka Nedorosta tu účinkoval taky Rhamus Pupkeduo, který dokázal zhltnout i dospělého slona nebo tank. Gerta Zubatá, která uměla překousnout ocel, Vlčí muž, napůl vlk a napůl člověk, který zabil mého kamaráda Sama Gresta, dále Truska, krásná a záhadná žena, které na požádání rostly vousy jako z vody, a potom pan Topol, který se uměl přemísťovat jako blesk a nejspíš dokázal i číst lidem myšlenky. Pan Topol byl majitelem a ředitelem celého podniku.

Zrovna jsme s Circo Mostruoso vystupovali v jednom městečku a usadili jsme se za starou továrnou, v jejíž hale jsme večer co večer pořádali představení. Hala byla zchátralá, ale na podobná místa jsem byl zvyklý. Bývali bychom mohli vystupovat v nejkrásnějších divadlech světa a spát v luxusních hotelích, protože na provozu Circo Mostruoso jsme vydělávali spousty peněz, ale bylo jistější držet se při zemi a uchylovat se na místa, kam se policisté a další prodloužené ruce státu zatoulají jen zřídka.

Z domova jsem s panem Hroozleym odešel už před rokem a půl, ale moc jsem se za tu dobu nezměnil. Protože jsem se stal napůl upírem, stárnul jsem jen pětinovou rychlostí oproti lidem, takže i když uteklo osmnáct měsíců, moje tělo bylo starší jen o tři nebo čtyři měsíce.

Jenže i když jsem co do vnějšího vzhledu nebyl o moc jiný, uvnitř jsem se změnil skrz naskrz. Byl jsem silnější než kterýkoli kluk v mém věku, dokázal jsem rychleji běhat, dál skákat, nehty jsem měl tak nesmírně pevné, že jsem uměl kutat do cihlové stěny. Obrovsky se mi zlepšily i sluch, zrak a čich.

Protože jsem ale nebyl úplný upír, řadu věcí jsem zatím nesvedl. Tak například pan Hroozley umí běžet úžasnou rychlostí. Říká se tomu míhání. Umí vydechovat plyn, který uspává lidi. A je s to si

vyměňovat myšlenky s upíry a s některými dalšími tvory, například s panem Topolem.

Já tyhle věci zvládnu, teprve až budu úplným upírem. Ale ne že bych nad tím smutnil, protože být poloupírem má taky své výhody. Nemusím pít tolik lidské krve a taky (to je ještě lepší) můžu chodit i ve dne.

A právě o bílém dni jsem propátrával s hadím chlapcem Evrou skládky a haldy okolo továrny. Hledali jsme potravu pro Nárůdek: podivné maličké tvory, kteří nosí modré pláště s kapucemi a kteří nikdy nemluví. Nikdo, snad kromě pana Topola, neví, co jsou zač a odkud se vzali a proč kočují s cirkusem. Jejich pánem je znepokojující muž jménem pan Sudd (který tvrdí, že nejlíp chutnají malé děti!), ale ten se u Circo Mostruoso moc neukazuje.

„Našel jsem psí mršinu,“ křikl Evra a zvedl mrtvolku nad hlavu.

„Dost už smrdí. Myslíš, že jim to bude stačit?“

Začenichal jsem – Evra byl dost daleko, ale já jsem pach cítil až odsud stejně dobře, jako by ho člověk zachytil zblízka. A přikývl jsem. „Určitě bude.“ usoudil jsem. Lidičkové sežerou v podstatě všechno, co jim přineseme.

Já už jsem měl v pytli lišku a pár potkanů. Zabíjet potkany mě vůbec netěšilo, protože potkani a krysy jsou s upíry kamarádi a obyčejně k nám přicházejí na zavolání, jako by to byli krotcí mazlíčci. Ale práce je práce. Všichni musíme z povinnosti občas dělat věci, které nás netěší.

S panoptikem bylo teď spousta Lidiček, celkem dvacet, a jeden člen Nárůdků šel na lov se mnou a s Evrou. Přidal se k cirkusu krátce poté, co jsme k němu přišli my dva s panem Hroozleym. Od ostatních jsem ho poznal jen proto, že kulhal na levou nohu. Začali jsme mu s Evrou říkat Levák.

„Hej, Leváku!“ zahulákal jsem. „Jak to jde?“ Postavička v modrém plášti s kapuci neřekla ani slovo, ostatně jako vždy, jen si poplácala po břiše, což znamenalo, že jídla chce ještě víc.

„Levák tvrdí, že musíme lovit dál,“ oznámil jsem Evrovi. „To jsem tušil.“ vzdychl si.

Kradl jsem se za dalším potkanem a při tom jsem zahlédl v suti malý stříbrný křížek. Zvedl jsem ho a otřel jsem z něj špínu.

Prohlížel jsem si ho a usmál jsem se. Jen si představte, kdysi jsem si vážně myslel, že upíři se bojí křížů! Většina těchhle věcí z filmů a knížek je jenom švindl. Kříže, svěcená voda, česnek: nic z toho upírům nevadí. Přes tekoucí vodu se dostaneme klidně. Ke vstupu do svého domu nás nikdo nemusí napřed vyzvat. Vrháme stín a jsme vidět v zrcadle (ovšem dospělého upíra nevyfotografujete; má to co dělat s pohybem atomů). Nemůžeme měnit tvar ani létat.

Rána kůlem do srdce upíra zabije. Jenže stejnou službu odvede i dobře mířená kulka, oheň nebo dopad těžkého předmětu. Zabít nás je těžší než odpravit člověka, ale nesmrtelní nejsme. Ani zdaleka ne.

Odložil jsem křížek na zem a vstal jsem. Soustředil jsem se a pokusil jsem se jej přimět, aby mi skočil do levé ruky Upíral jsem na něj usilovně oči dobrou minutu, pak jsem luskl prsty pravé ruky.

A nic.

Zkusil jsem to podruhé, ale pořád jsem to nedokázal. Snažím se o to marně už celé měsíce. Když to dělá pan Hroozley, vypadá to snadně, jedno lusknutí prsty a už tu věc drží v ruce, i když předtím byla několik metrů od něj, ale já pořád ne a ne ho napodobit.

Vycházel jsem teď s panem Hroozleym moc dobře. Starouš nebyl nakonec tak špatný. Zrovna přátelé nejsme, ale přijal jsem ho jako učitele a už se nedalo říct, že bych ho nenáviděl, jako po tom, co mě proměnil v poloupíra.

Strčil jsem si křížek do kapsy a pokračoval jsem v lovu. Po chvíli jsem v rozbité staré mikrovlnce našel vyhladovělého kocoura. I ten tu byl kvůli potkanům.

Kocour na mě zasyčel a napřáhl drápy. Předstíral jsem, že se od něj odvracím, pak jsem se ale svižně otočil, chytil jsem ho za krk a zakroutil s ním. Kocour přidušeně vyjekl a pak ztratil vládu nad tělem. Hodil jsem ho do pytle a šel jsem se podívat, jak si vede Evra.

V zabíjení zvířat jsem se nijak nevyžíval, ale lovit prostě patří k upíří povaze. Stejně nemám kočky nijak moc v oblibě. Kočičí krev je pro upíry jedovatá. Kdybych se jí napil, nezabilo by mě to, ale udělalo by mi to pěkně zle. A kočky jsou taky lovci. Můžu to brát například tak, že čím bude míň koček, tím najdu víc potkanů.

V podvečer, po návratu do tábora, jsem se znovu pokusil myšlenkami pohnout křížkem. Už jsem udělal všechnu práci, co jsem

ten den udělat měl, a představení začne až za hodinku dvě, takže mám fůru času.

Byl chladný večer v pozdním listopadu. Ještě nenapadl žádný sníh, ale mohlo to přijít každou chvíli. Na sobě jsem měl svůj křiklavý pirátský kostým: světle zelenou košili, tmavě nachové kalhoty, zlatomodré sáčko, červenou saténovou šerpu kolem pasu, hnědý klobouk s pérem, měkké boty s nahoru zatočenými špičkami.

Odešel jsem od aut a stanů a našel jsem si skryté místo u stěny staré továrny. Křížek jsem položil kus před sebe na silnou větev ležící na zemi, zhluboka jsem se nadechl, soustředil jsem se na křížek a silou vůle jsem se ho snažil přitáhnout do dlaně napřažené ruky.

Kdepak.

Došoural jsem se blíž, až jsem měl ruku jen pár centimetrů od křížku.

„Poroučím ti, pohni se,“ řekl jsem a luskl jsem prsty. „Nařizuju ti, pohni se.“ Lusk. „Pohni se.“ Lusk. „Pohni se!“

Naposledy jsem to vyrazil hlasitěji, než jsem měl v úmyslu, a vztekle jsem si dupl.

„Co to provádíš?“ ozval se zezadu dobře známý hlas.

Zvedl jsem hlavu a uviděl jsem, jak se ze stínů noří pan Hroozley.

„Ale nic,“ snažil jsem se křížek schovat.

„Co to máš?“ Jeho zraku nic neuniklo.

„Jenom křížek, našel jsem ho na lovu.“ Napřáhl jsem ruku a podal jsem mu ho.

„A co jsi s ním dělal?“ vyptával se pan Hroozley podezřívavě.

„Pokoušel jsem se s ním pohnout.“ odpověděl jsem, protože jsem usoudil, že je načase vyptat se upíra na jeho magnetické schopnosti. „Jak to děláte?“

Na obličeji se mu objevil úsměv, takže dlouhá jizva táhnoucí se po levé líci se zkroutila. „Tak tohle ti vrtá hlavou,“ zasmál se. Napřáhl dlaň a luskl prsty tak hlučně, až jsem zamrkal. A než jsem se vzpamatoval, křížek ležel na jeho dlani.

„Jak se to dělá?“ zajímal jsem se. „To dokážou jenom úplní upíři?“

„Předvedu znovu. Tentokrát se dívej pozorně.“

Položil křížek na větev, odstoupil a luskl prsty. Křížek znovu zmizel a objevil se u něj v ruce. „Viděl jsi?“

„Co jako?“ zeptal jsem se zmateně.

„Tak naposledy,“ oznámil. „A snaž se nemrknout.“

Zaostřil jsem pohled na ten kousek stříbra. Uslyšel jsem lusknutí, snažil jsem se udržet oči otevřené a měl jsem dojem, že jsem zahlédl, jak se mezi mnou a křížkem bleskem mihla nějaká šmouha.

Když jsem se otočil k panu Hroozleymu, pohazoval si křížkem z ruky do ruky a usmíval se. „Tak co, už jsi mě odhalil?“

Zamračil jsem se. „Mám dojem, jako kdybych viděl… něco jako…“ Můj obličej se rozjasnil. „Vy jste nehýbal křížkem!“ vybafl jsem rozrušeně. „Vy jste se hýbal sám!“

Usmál se jako měsíček. „Nejsi tak přihlouplý, jak vypadáš.“ počastoval mě svou obvyklou sarkastickou lichotkou.

„Ukažte mi to ještě jednou,“ požádal jsem ho. Tentokrát jsem se nedíval po křížku a pozoroval jsem upíra. Sledovat jeho pohyb se mi nepodařilo, na to byl příliš rychlý, ale koutkem oka jsem ho nakratičko zachytil, jak se mihl kupředu, chytil křížek a skočil zpátky.

„Takže vy nedokážete silou vůle hýbat s věcmi?“ zeptal jsem se.

„Samozřejmě že ne,“ rozesmál se.

„Tak proč to luskání prsty?“

„Aby se pozorovatel rozptýlil,“ vysvětlil.

„Takže je to jenom trik,“ ohodnotil jsem to. „S upířími schopnostmi to nemá nic společného.“

Pokrčil rameny. „Kdybych byl člověk, nemohl bych se tak rychle pohybovat. Ale máš pravdu, je to trik. Fušoval jsem do kouzlení už v době, než jsem se stal upírem, a rád se udržuji ve formě.“

„Mohl bych se to naučit taky?“ chtěl jsem vědět.

„Možná ano,“ kývl. „Tak rychle jako já se pohybovat nemůžeš, ale asi bys to zvládl, když bude předmět blízko. Musíš ale tvrdě cvičit. Pokud o to máš zájem, začnu tě to učit.“

„Vždycky jsem toužil být kouzelníkem,“ hlásil jsem. „Ale… počkat moment.“ Rozpomněl jsem se, že párkrát pan Hroozley lusknutím prstů otevřel zámky. „A co ty zámky?“ zeptal jsem se.

„To je něco jiného. Víš, co to je statická elektřina?“ Podle výrazu na mojí tváři pochopil, že nevím nic. „Co když si projedeš hřebenem ve vlasech a pak ho přiložíš k tenkému listu papíru?“

„No jo!“ vyrazil jsem. „Papír se k němu přilepí.“

„To je statickou elektřinou,“ vykládal. „Když upír míhá, vytváří se velice silný statický náboj. Naučil jsem se ten náboj ovládat. Tak umím přinutit jakýkoli zámek, aby se odemkl.“

Promyslel jsem si to. „A co to lusknutí?“ nadhodil jsem.

„Starých zvyků se tak snadno nezbavíš,“ pousmál se.

„Zato starého upíra se zbavíš raz dva!“ ozvalo se zezadu zavrčení, a než jsem se stačil vzpamatovat, kdosi se za nás prosmýkl a přiložil nám k hrdlům dva nože ostré jako břitvy!

DRUHÁ KAPITOLA

Jakmile se mě čepel dotkla, zkameněl jsem, ale pan Hroozley si toho vůbec nevšímal. Mírně nůž odstrčil od svého krku

a pak mi hodil stříbrný křížek.

„Gavnere, Gavnere,“ vzdychl si. „Vždycky tě slyším přicházet nejmíň na kilometr.“

„Co to povídáš!“ štěkl hlas rozmrzele a čepel se odtáhla od mého hrdla. „Nemohl jsi mě slyšet.“

„Proč by ne?“ opáčil pan Hroozley. „Nikdo na světě tak hrozně nefuní jako ty. Dokázal bych tě poznat s páskou na očích v tisícihlavém davu.“

„Jedné noci. Lartene,“ cedil cizinec mezi zuby. „Jedné noci tě nachytám. Pak uvidíme, jak jsi chytrý.“

„Jestli na to dojde, okamžitě jdu s ostudou na odpočinek.“ zachechtal se pan Hroozley.

Pak si pobaveně všiml, že jsem ještě pořád strnulý a trochu vyplašený, a spiklenecky na mě mrkl. Mně už ale napůl došlo, že nejsme v nebezpečí.

„Styď se, Gavnere Zurči,“ prohlásil pan Hroozley. „Vyděsil jsi kluka.“

„Vypadá to,“ vrčel cizinec, „že k ničemu lepšímu už nejsem, než abych lekal děti a babičky.“

Pomalu jsem se obrátil a zadíval jsem se na muže jménem Gavner Zurč. Nebyl moc vysoký, ale zato urostlý, figuru měl jako zápasník. Místo obličeje jako by měl splet jizev a tmavých skvrn a kruhy okolo očí byly nesmírně tmavé. Hnědé vlasy měl ostříhané nakrátko a oblečený byl dost obyčejně, do džin a plandavého bílého svetru. Usmíval se od ucha k uchu a nažloutlé zuby se mu blýskaly.

Zeje upír, to mi došlo, až když jsem se podíval na jeho prsty a na jejich koncích spatřil jizvy. Většina upírů vzniká právě takhle: upíří krev se do nich dostane měkkou tkání na bříškách prstů.

„Darrene, tohle je Gavner Zurč,“ představil nás pan Hroozley.

„Starý a prověřený, i když poněkud neobratný přítel. Gavnere, tohle je Darren Shan.“

„Rád tě poznávám,“ prohlásil upír a potřásl mi pravicí. „Ty jsi mě přicházet neslyšel, že ne?“

„Neslyšel,“ přiznal jsem poctivě.

„No prosím!“ zahřímal upír hrdě. „Vidíš?“

„Gratuluji,“ ucedil pan Hroozley suše. „Kdybys měl někdy nepozorovaně proniknout do školky, půjde ti to jako po másle.“

Gavner se zašklebil. „Jak vidím, s věkem ti nepřibylo na zdvořilosti,“ utrousil. „Jsi stejně jízlivý jako vždycky. Jak dlouho jsme se neviděli? Čtrnáct let? Patnáct?“

„V únoru to bude sedmnáct,“ upřesnil to pohotově pan Hroozley.

„Sedmnáct!“ hvízdl Gavner. „Je to delší doba, než jsem si myslel. Sedmnáct let, a ty jsi pořád stejný mrzout.“ Rýpl mě do žeber. „Pořád ještě skuhrá jako stará nerudná baba, když musí vstát?“ optal se.

„Ano,“ uchechtl jsem se.

„Já z něj jaktěživ nedostal jediné optimistické slovo před půlnocí. Kdysi jsme museli celé čtyři měsíce spát v jedné rakvi.“ Při té vzpomínce se otřásl. „Delší čtyři měsíce jsem nezažil.“

„V jedné rakvi?“ ujišťoval jsem se nevěřícně.

„Jinak to nešlo,“ přikývl. „Pořádali na nás hon. Museli jsme se držet pohromadě. Podruhé bych to už neudělal. Radši bych vyšel na slunce a shořel.“

„Nebyl jsi jediný, kdo měl proč si stěžovat,“ zavrčel pan Hroozley. „To tvoje chrápání málem vyhnalo na slunce mě.“ V koutcích mu cukalo a mně bylo jasné, že má co dělat, aby se nerozesmál.

„Proč na vás pořádali hon?“ vyzvídal jsem.

„Na tom nesejde,“ vybafl pan Hroozley dřív, než mohl Gavner odpovědět, a pak sjel bývalého společníka pohledem.

Gavner nasadil úšklebek. „Od té doby uteklo už skoro šedesát let. Lartene.“ nadhodil. „Nedošlo mi, že by to mohlo být pořád tajné.“

„Chlapce minulost nezajímá,“ odtušil pan Hroozley rázně. (Mě ovšem zajímala, a jak!) „Kromě toho jsi ty návštěvou u mě, Gavnere, takže tě žádám, abys dodržoval moje požadavky.“

„Ty nevrlá stará kryso,“ zabručel Gavner Zurč, ale doprovodil to přikývnutím. „Tak co, Darrene, co děláš u Circo Mostruoso?“ zeptal se mě.

„Samé divné věci,“ hlásil jsem. „Sháním jídlo pro Nárůdek, pomáhám účinkujícím s přípravou na…“

„Nárůdek pořád cestuje s panoptikem?“ skočil mi do řeči Gavner.

„A je jich tu víc, než kdy dřív,“ odpověděl pan Hroozley. „Teď zrovna tu Lidičků máme dvacet.“ Upíři si vyměnili vědoucí letmé pohledy, ale nic víc už o tom neřekli. Podle toho, jak se jizvy na Gavnerově tváři shlukly do zarputilého výrazu, jsem poznal, že ho to znepokojilo.

„Jak to jde s generály?“ zajímal se pan Hroozley.

„Jako vždycky, všechno při starém,“ odpověděl Gavner.

„Gavner je upíří generál,“ vysvětlil mi pan Hroozley. To velice podnítilo můj zájem. O upíří generalitě jsem už něco slyšel, ale nikdo mi přesně nepověděl, co jsou zač a k čemu slouží.

„Promiňte,“ začal jsem, „ale co je takový upíří generál? Co vlastně dělá?“

„Nenápadně dohlíží na samotáře, jako je tenhle pán,“ zasmál se Gavner a šťouchl do pana Hroozleyho. „A dává na ně pozor, aby se nedostali do maléru.“

„Upíří generalita sleduje chování celého upířího klanu,“ dodal pan Hroozley. „Generálové dohlížejí na to, aby nikdo z nás nezabíjel nevinné a nepoužíval svoje schopnosti ke zlu.“

„A jak to provádějí?“

„Pokud najdou upíra, který se obrátil ke zlu, tak ho zabijí,“ oznámil suše pan Hroozley.

„Aha.“ Zadíval jsem se na Gavnera Zurče pozorněji. Na zabijáka nevypadal, ale když člověk uváží všechny ty jizvy…

„Většinou je to ale nuda,“ krčil Gavner rameny. „Jsem víc jako vesnický policajt než jako voják. Ten výraz upíří generál se mi nikdy nelíbil. Je to strašně nafoukané.“

„Generálové si ale nedošlápnou jen na zlé upíry,“ ozval se znovu pan Hroozley. „Jejich povinností je taky zatočit s hloupými a slabošskými upíry“ Vzdychl si. „Tuhle návštěvu jsem čekal. Gavnere, co takhle zajít ke mně do stanu a probrat ty záležitosti tam?“

„Ty jsi mě čekal?“ Gavner se zatvářil polekaně.

„Dřív nebo později se to muselo proslechnout,“ řekl pan Hroozley. „Nijak jsem se chlapce nesnažil skrývat a pravdu jsem nijak nemaskoval. Laskavě to vezmi na vědomí. Uvedu to u soudu, až mě povolají, abych se hájil.“

„U soudu? Hájit se? Kvůli klukovi?“ Gavner byl z toho celý pryč. Pak se podíval dolů na moje prsty, na bříškách zahlédl upíří znaky a klesla mu brada. „Ten kluk je upír?“ vyjekl.

„Samozřejmě,“ mračil se pan Hroozley „Ty to ale jistě víš.“

„Já nevěděl vůbec nic!“ protestoval Gavner Zurč. Podíval se mi do očí a velice se soustředil. „Krev je v něm slabá,“ oznámil výsledek. „Je to jen poloupír.“

„Přirozeně,“ kýval pan Hroozley. „Nepatří k našim zvykům dělat z pomocníků úplné upíry.“

„Zrovna tak ale ne dělat si pomocníky z dětí!“ štěkl Gavner Zurč a najednou mluvil panovačnějším tónem než předtím. „Co tě to napadlo?“ dorážel na pana Hroozleyho. „Vždyť je to malý kluk! Kdy se to stalo? Proč jsi nikoho neinformoval?“

„Zasvětil jsem Darrena krví téměř před rokem a půl,“ odpověděl pan Hroozley. „A proč jsem to udělal, to je na dlouhé povídání.

Snadnější bude odpovědět na otázku, proč jsem to nikomu neoznámil. Jsi první z našeho rodu, kterého potkávám. Kdybych dřív nenarazil na generála, zavedl bych ho na Radu. Teď to nebude nutné.“

„To tedy bude, ke všem čertům!“ odfrkl si Gavner.

„Proč?“ zeptal se pan Hroozley. „Můžeš rozsoudit, co jsem udělal, a vydat rozhodnutí.“

„Já? Já že mám rozsoudit tebe?“ rozesmál se Gavner. „Díky, ale ne. Přenechám tě Radě. Jestli po něčem vůbec netoužím, tak zaplést se do podobné polízanice.“

„Nezlobte se,“ vmísil jsem se znovu do řeči, „ale o čem vlastně mluvíte? A co je zač ta Rada?“

„Vysvětlím ti to jindy,“ odehnal mě mávnutím ruky pan Hroozley. Zaujatě si prohlížel Gavnera Zurče. „Když tu tedy nejsi kvůli chlapci, proč jsi přišel? Mám dojem, že když jsme se viděli naposledy, vyjádřil jsem to dost jasně. Nechci už s generalitou nic mít.“

„Dokonale jasně,“ souhlasil Gavner. „Třeba jsem si jen přišel popovídat o starých časech.“

Pan Hroozley se cynicky usmál. „Sedmnáct let po tom, co jste mě nechali, ať si poradím sám? To asi ne, Gavnere.“

Upíří generál si diskrétně odkašlal. „Klube se nám jistý malér. S generalitou to nemá nic společného,“ dodal rychle. „Zcela osobní věc. Přišel jsem, protože mám pocit, že bys to měl vědět.“ Odmlčel se.

„Tak dál,“ vybídl ho pan Hroozley.

Gavner se podíval po mně a odkašlal si. „Nic nenamítám proti tomu, abych mluvil před Darrenem,“ prohlásil, „ale když jsme se před chvilkou bavili o starých časech, zdálo se mi, že ty sám se usilovně snažíš určitým tématům vyhnout. Takže i to, co ti musím říct, možná nebude pro jeho uši.“

„Darrene,“ ozval se pan Hroozley okamžitě. „Budeme s Gavnerem pokračovat v debatě u mě a sami. Zajdi prosím za panem Topolem a pověz mu, že dnes večer nemůžu vystupovat.“

Moc mě to nepotěšilo, chtěl jsem si poslechnout, co mu Gavner přišel říct. Byl to kromě pana Hroozleyho první upír, kterého jsem

poznal. Jenže podle přísného výrazu jsem pochopil, že je pevně rozhodnut. Sebral jsem se tedy a šel pryč.

Pan Hroozley mě ještě zavolal zpátky. „Darrene, vím, že jsi od povahy zvědavý, takže tě varuji: nepokoušej se poslouchat. Pokud to uděláš, budu se zlobit.“

„Za koho mě máte?“ hájil jsem se. „Chováte se ke mně, jako bych…“

„Darrene!“ štěkl. „Žádné špehování!“ Zakaboněně jsem přikývl. „Jasně.“

„Hlavu vzhůru,“ křikl na mě Gavner Zurč, když jsem celý sklíčený odcházel. „Já ti to vyklopím, jen co se ke mně Larten obrátí zády.“

Pan Hroozley se svižně otočil a v očích se mu vztekle blýskalo. Upíří generál honem zvedl ruce a rozesmál se: „Jenom si dělám legraci!“

TŘETÍ KAPITOLA

Rozhodl jsem se, že vystoupení s Madame Oktou, cvičenou pavoučicí pana Hroozleyho, odvedu sám. Uměl jsem to s ní

dobře. Kromě toho mi připadalo legrační zasednout mu místo. Byl jsem s ním na prknech hodněkrát, ale vždycky jen jako jeho křoví.

Na řadu jsem přišel po Rudým von Ruka, muži, který dokázal uběhnout na rukou stovku pod osm vteřin, a skvěle jsem se bavil. Diváci mi moc tleskali a potom se povykujícímu obecenstvu prodaly spousty cukroví ve tvaru pavouka.

Po představení jsem byl u Evry. Vyprávěl jsem mu o Gavneru Zurčovi a optal jsem se, co ví o upíří generalitě.

„Moc toho není,“ krčil rameny. „Vím, že generálové existují, ale nikdy jsem žádného nepotkal.“

„A co ta Rada?“ zeptal jsem se.

„To je myslím veliký sraz, který pořádají každých deset nebo patnáct let,“ odpověděl. „Veliké sněmování, na kterém probírají různé věci.“

Víc mi toho říct nedokázal.

Pár hodin před úsvitem, když Evra pečoval o svou krajtu, se Gavner Zurč vynořil z dodávky pana Hroozleyho. Obyčejně upír raději spával ve sklepeních, ale stará továrna žádné vhodné podzemní prostory neměla. Upíří generál mě požádal, ať se s ním na chvilku projdu.

Kráčel zvolna, mnul si jizvy na obličeji, právě tak, jak to často dělával pan Hroozley, když byl zamyšlený.

„Baví tě být poloupírem, Darrene?“ zeptal se.

„Ani moc ne,“ odpověděl jsem upřímně. „Zvykl jsem si na to, ale jako člověk jsem byl šťastnější.“

Přikývl. „Víš, že budeš stárnout pětkrát pomaleji než lidé?

Smířil ses s tím, že tě čeká dlouhé dětství? Nevadí ti to?“

„Vadí,“ vzdychl jsem si. „Na to, že budu dospělý, jsem se docela těšil. Otravuje mě, že se to bude táhnout tak dlouho. Ale co s tím nadělám. Nemůžu z toho ven, tak co?“

„Nemůžeš,“ povzdychl si. „V tom je ta potíž se zasvěcením krví. Upíří krev prostě nejde vzít zpátky. Proto nezasvěcujeme krví děti, chceme jen lidi, kteří vědí, do čeho jdou, kteří si přejí zbavit se svého lidství. Larten tě zasvětit krví neměl. Byla to chyba.“

„Proto mluvil o tom, že ho budou soudit?“ zeptal jsem se. Gavner přikývl. „Bude se ze svého pochybení muset zodpovídat.

Bude muset generály a knížata přesvědčit, že to, co udělal, není na škodu. Pokud se mu to nezdaří…“ Gavner se zachmuřil.

„Zabijí ho?“ zeptal jsem se tichounce.

Gavner se usmál. „Pochybuji. Larten má velikou vážnost.

Klepnou ho přes prsty, ale jeho hlavu asi nikdo požadovat nebude.“

„Tak proč jste ho nerozsoudil vy?“ chtěl jsem vědět.

„Každý generál má právo soudit upíry bez hodnosti,“ kývl.

„Jenže Larten je můj dávný přítel. Soudce by měl pokud možno být nezaujatý, i kdyby se Larten dopustil skutečného zločinu, bylo by mi zatěžko ho potrestat. Larten kromě toho není žádný obyčejný upír. Sám býval generálem.“

„Opravdu?“ Otočil jsem se po Gavneru Zurčovi, protože mě ta novinka ohromila.

„A navíc dost významným,“ dodal Gavner. „Když odstoupil, byl zrovna na nejlepší cestě, aby ho zvolili upířím knížetem.“

„Knížetem?“ zopakoval jsem skepticky. Nějak jsem si nedokázal představit pana Hroozleyho na trůně nebo ve vládcovském plášti.

„Tak říkáme našim vůdcům,“ vysvětlil Gavner. „Knížat je jen hrstka. Do té funkce se volí jen ti nejvznešenější a nejváženější upíři.“

„A pan Hroozley se knížetem málem stal?“ divil jsem se. Gavner přikývl. „Co se stalo? Jak to, že pak skončil u kočování s panoptikem zrůd?“

„Odstoupil,“ řekl mi Gavner Zurč. „Jen pár let ho dělilo od ordinariátu – tak se říká tomu, když někoho udělají knížetem –, ale jedné noci prohlásil, že toho má po krk a že s generály nechce mít nic společného.“

„Proč?“ vyzvídal jsem.

Gavner pokrčil rameny. „To nikdo neví. Larten toho moc neprozradil. Možná ho prostě jen všechen ten boj a zabíjení unavily.“ Už jsem se chtěl přeptat, s kým že to upíří generalita musí bojovat, ale v tu chvíli jsme minuli poslední domy města a Gavner

Zurč se usmál a rozpřáhl ruce.

„Tady se dobře poběží,“ zabručel spokojeně.

„Už odcházíte?“ zeptal jsem se.

„Musím,“ přikývl. „Generálský program je nabitý. Zaskočil jsem jen proto, že jsem to měl při cestě. Rád bych zůstal a poklábosil s Lartenem o starých časech, ale nejde to. Stejně si myslím, že i Larten se brzy vydá na cesty.“

Našpicoval jsem uši. „A kam se vydá?“

Gavner zavrtěl hlavou a pousmál se. „Je mi líto. Kdybych ti to prozradil, stáhl by mi kůži zaživa. Už tak jsem ti toho pověděl víc, než jsem měl. Neřekneš mu, že jsem ti vykládal, jak býval generálem, že ne?“

„Jestli to nechcete, neřeknu mu to,“ slíbil jsem.

„Díky.“ Gavner se sehnul a podíval se zpříma na mě. „Larten je někdy docela otravný. Nemá rád, když mu někdo kouká do karet, a dostat z něj nějakou informaci, to je jako trhat zub žralokovi. Aleje dobrý upír, jeden z nejlepších. Příhodnějšího učitele jsi dostat nemohl. Důvěřuj mu, Darrene, a nebudeš chybovat.“

„Pokusím se,“ usmál jsem se.

„Tenhle svět je někdy pro upíra nebezpečný,“ prohlásil tiše Gavner. „Nebezpečnější, než tušíš. Drž se u Lartena a získáš lepší

šance na přežití, než má velká část našeho rodu. Aby se někdo dožil takového věku jako on, musí mít v rukávě hodně velikou zásobu trumfů.“

„Jak starý vlastně je?“ chtěl jsem vědět.

„Nevím přesně. Řekl bych tak něco mezi sto osmdesáti a dvěma

sty.“

„A kolik je vám?“ vyzvídal jsem.

„Míň, než jak se naparuju,“ usmál se Gavner. „Není to dlouho,

co jsem překonal stovku.“

„Sto let?!“ Tiše jsem hvízdl.

„Na upíra to není nic moc.“ upozornil Gavner. „Když mě zasvětili krví, bylo mi ani ne devatenáct, a úplným upírem jsem se stal v pouhých dvaadvaceti. Když upíří bohové dovolí, mohl bych se dožít i pěti stovek.“

„Pěti sto…!“ Tak vysoký věk jsem si nedokázal představit.

„Jen si představ, jak se někdo pokouší sfouknout svíčky na takovém dortu!“ zakuckal se smíchem Gavner. Pak se narovnal.

„Musím vyrazit. Před svítáním potřebuji urazit padesát kilometrů. Musím přehodit na rychloběh.“ Zašklebil se. „Nesnáším míhání. Vždycky je mi pak zle.“

„Uvidím vás ještě?“ zeptal jsem se.

„Nejspíš ano,“ kývl. „Svět je malý. Naše cesty se jedné krásné temné noci určitě zas protnou.“ Stiskl mi ruku. „Zatím se měj dobře, Darrene Shane.“

„Někdy příště na shledanou, pane Zurči,“ oplatil jsem mu to.

„Na shledanou,“ kývl a vyrazil. Jen se párkrát zhluboka nadechl a vyběhl. Po chvilce přešel do trysku. Stál jsem na místě, pozoroval jsem, jak utíká, a potom přešel do míhání a v jediném okamžiku zmizel. Hned jsem se otočil a zamířil jsem zpátky do tábora.

Pana Hroozleyho jsem našel v jeho autě. Seděl u okna (bylo celé pokryté pruhy černé lepicí pásky, aby se přes den dovnitř nedostalo slunce) a rozladěně se díval do prázdna.

„Gavner odešel.“ ohlásil jsem.

„Ano.“ vzdychl.

„Moc dlouho se nezdržel,“ poznamenal jsem. „Je to upíří generál,“ na to pan Hroozley. „Není pánem vlastního času.“

„Líbil se mi.“

„Je to dobrý upír a spolehlivý přítel,“ ocenil pan Hroozley. Odkašlal jsem si. „A říkal, že vy možná odejdete taky.“ Pan

Hroozley si mě podezřívavě přeměřil. „Copak ještě říkal?“

„Ale nic,“ zalhal jsem honem. „Ptal jsem se, proč se nemůže zdržet, a on povídá, že není důvod, protože vy se stejně brzy nejspíš vydáte na cestu.“

Pan Hroozley přikývl. „Gavner mi přinesl nepříjemnou zprávu,“ vykládal opatrně. „Budu muset na čas odejít od panoptika.“

„A kam pojedete?“ zajímal jsem se.

„Do města,“ odpověděl hodně neurčitě.

„Co bude se mnou?“

Pan Hroozley si zamyšleně promnul jizvu. „Právě o tom jsem dumal,“ oznámil. „Raději bych tě s sebou nebral, ale mám dojem, že budu muset. Možná tě budu potřebovat.“

„Ale mně je tady dobře,“ postěžoval jsem si. „Já nikam jet nechci.“

„To já taky ne,“ odsekl pan Hroozley. „Jenže musím. A ty musíš se mnou. Nezapomeň, že nejsme žádní cirkusáci, jsme upíři. Circo Mostruoso je pro nás krytí, ne domov.“

„A jak dlouho budeme pryč?“ vyptával jsem se otráveně.

„Pár dnů. Pár týdnů. Pár měsíců. Sám nevím jistě.“

„Co když odmítnu odjet?“

Zlověstně si mě prohlížel. „Pomocník, který odporuje příkazům, není k ničemu dobrý,“ prohlásil klidně. „Pokud se nebudu moct spolehnout na tvoje přispění, podniknu kroky k tomu, abych se tvých služeb zbavil.“

„To jako že mi dáte padáka?“ usmál jsem se kysele.

„Je jeden jediný způsob, jak naložit se vzpurným poloupírem,“ odpověděl. A mně bylo jasné, v čem ten způsob vězí: kůlem rovnou do srdce!

„To je příšerný,“ skučel jsem. „Co budu dělat sám celé dny v cizím městě, až vy budete spát?“

„Co jsi dělal, když jsi byl člověk?“

„To bylo všechno jinak,“ namítl jsem. „Měl jsem kamarády a rodiče. Jestli odsud odejdeme, budu zase sám, jako tu první dobu, co jsem s váma odešel.“

„Bude to těžké,“ souhlasil soucitně pan Hroozley, „ale na vybranou nemáme. Musím odejít se soumrakem – odešel bych už teď, kdyby ráno nebylo tak blízko – a ty musíš se mnou. Jiná možnost prostě…“

Zarazil se, zřejmě ho něco napadlo. „Ovšem mohli bychom s sebou vzít ještě někoho,“ navrhl potom.

„Co tím myslíte?“ zeptal jsem se.

„Mohli bychom s sebou vzít Evru.“ Nakrčil jsem obočí a přemítal o tom.

„Jste přece dobří kamarádi, ne?“ chtěl se ujistit pan Hroozley.

„To jsme,“ řekl jsem, „ale nevím, jestli se mu bude chtít odjet.

A kromě toho je tu jeho had, co s tím asi udělá?“

„Určitě by se mu tu o něj někdo postaral.“ soudil pan Hroozley, kterému se vlastní nápad zamlouval stále víc. „Evra by ti dělal příjemnou společnost. A je rozumnější, takže když bych nebyl po ruce, bránil by ti řítit se do malérů.“

„Já nepotřebuju, aby na mě někdo dohlížel!“ reptal jsem.

„Ne,“ souhlasil pan Hroozley, „ale taky ti to neuškodí. Máš ve zvyku zaplétat se do potíží, když se staráš jen sám o sebe. Vzpomínáš si, jak jsi ukradl Madame Oktu? A co ta patálie s tím lidským klukem, Samem… jak se jenom jmenoval dál?“

„To nebyla moje chyba!“ vřískal jsem.

„To opravdu nebyla,“ kýval pan Hroozley. „Ale stalo se to, když na tebe nikdo nedohlížel.“

Zašklebil jsem se, ale neřekl jsem nic.

„Tak co, mám se ho optat, anebo ne?“ naléhal pan Hroozley.

„Zeptám se ho já,“ odsekl jsem. „Vy byste ho nejspíš tak postrašil, až by souhlasil, že pojede.“

„Ať je po tvém.“ Pan Hroozley vstal. „Zajdu za Hiberniem a dojednám to s ním.“ Hibernius bylo křestní jméno pana Topola.

„Vrat se před svítáním, ať ti můžu dát pokyny. Rozhodně musíme být nachystaní na cestu, než se setmí.“

Evrovi rozhodování nějakou dobu trvalo. Nebyl nadšený z toho, že se bude muset rozloučit s přáteli z Circo Mostruoso – a se svou krajtou.

„Nebude to na věky,“ přemlouval jsem ho.

„Když já nevím,“ říkal nejistě.

„Ber to jako prázdniny,“ navrhl jsem.

„Vyjet si na prázdniny je fajn,“ připustil. „Ještě kdyby tak jeden věděl, kam se jede.“

„S překvapením je to někdy zábavnější,“ utrousil jsem.

„A někdy taky ne,“ ucedil Evra.

„Pan Hroozley bude celý den spát,“ připomněl jsem mu.

„Budeme si moct dělat, co se nám zachce. Můžeme si prohlížet město, chodit do kina, na plovárnu, prostě cokoli.“

„Na plovárně jsem ještě nikdy nebyl,“ ohlásil Evra a podle toho, jak se zazubil, jsem pochopil, že už je rozhodnutý jet.

„Takže mám říct panu Topolovi, že jedeš s námi?“ zajímal jsem se. „A požádat ho, ať zařídí, aby bylo postaráno o tvoji krajtu?“

Evra přikývl. „Stejně nemá ráda zimu. Většinu jí prospí.“

„Paráda!“ rozzářil jsem se. „Budeme se mít báječně.“

„No to doufám, protože jinak je to naposledy, co s tebou na nějaké prázdniny jedu,“ pohrozil Evra.

Celý zbytek dne jsem balil a zase vybaloval. Bral jsem s sebou jen dvě malé tašky, jednu pro mě a jednu pro pana Hroozleyho, ale když nepočítám svůj deník, který s sebou nosím všude, pořád jsem se nemohl rozmyslet, co vzít a co ne.

Pak jsem si vzpomněl na Madame Oktu, tu přece s sebou brát nebudu, a honem jsem spěchal sehnat někoho, kdo se o ni postará. Nakonec mi to slíbil Rudy von Ruka, ovšem prohlásil, že z klece ji nepustí ani omylem.

Po hodinách shonu a zařizování – pan Hroozley to měl snadné, ten starý prohnaný mizera! – se konečně setmělo a byl čas vyrazit.

Pan Hroozley si prohlédl zavazadla a krátce přikývl. Pověděl jsem mu, že Madame Oktu jsem nechal u Rudyho von Ruky, a on to znovu schválil přikývnutím. Vyzvedli jsme Evru, rozloučili jsme se s panem Topolem a s pár dalšími a pak jsme ukázali táboru záda a vykročili jsme.

„Dokážete nás při míhání unést oba?“ zeptal jsem se pana Hroozleyho.

„Nemám vůbec v úmyslu míhat.“ ohlásil.

„Ale jak budeme cestovat?“

„Autobusy a vlaky,“ vysvětlil. Když jsem se zatvářil překvapeně, rozesmál se. „Upíři přece můžou jezdit veřejnou dopravou stejně jako lidé. Žádný zákon to nezakazuje.“

„No to asi ne,“ připustil jsem – a když jsem si představil, co by si asi pomysleli ostatní cestující, kdyby věděli, že s nimi jede upír, poloupír a hadí chlapec, usmál jsem se. „Takže jdeme?“ nadhodil jsem.

„Ano,“ odpověděl pan Hroozley prostě a pak jsme všichni tři vyrazili do města na vlak.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Bydlet ve městě bylo zvláštní. První dva dny mě hluk a pach div nedohnal k šílenství. Při mých posílených smyslech to

bylo jako být v zapnutém mixéru. Přes den jsem polehával na posteli a hlavu jsem si přikrýval nejtlustším polštářem, jaký jsem našel. Koncem týdne jsem si ale na ty hrozně ostré zvuky a pachy přivykl a naučil jsem se nevšímat si jich.

Bydleli jsme v hotelu na rohu klidného náměstí. Po večerech byl provoz slabý a venku hráli kluci z celé čtvrti fotbálek. Hrozně rád bych si zakopal s nimi, ale neodvažoval jsem se – s tou svou silou bych mohl někomu nechtě zpřelámat kosti nebo způsobit i něco horšího.

Na začátku druhého týdne náš program zapadl do příjemně vyjetých kolejí. Každé ráno jsme s Evrou vstali – pan Hroozley po nocích chodil ven, ale nesvěřoval se kam – a dali jsme si pořádnou snídani. Pak jsme vypadli ven a propátrávali jsme město, které bylo veliké a staré a plné zajímavostí. Do hotelu jsme se vracívali až se soumrakem, to pro případ, že by nás pan Hroozley potřeboval, pak jsme se dívali na televizi nebo jsme si hráli na počítači. Na kutě jsme chodívali tak mezi jedenáctou a půlnocí.

Po roce stráveném u panoptika bylo úžasné žít zase jako normální člověk. Strašně se mi zamlouvalo, že si ráno můžu přispat a že nemusím pracně shánět jídlo pro Lidičky; bylo taky parádní

pořád se nehonit a nezařizovat něco pro účinkující, večer si jen tak posedávat a cpát se sladkým a dívat se na televizi – prostě ráj!

I Evra si to užíval. On totiž podobný život nepoznal nikdy. Odjakživa byl u cirkusu, nejdřív ho věznil bídácký majitel podřadného panoptika, pak jezdil s panem Topolem. Evra byl u Circo Mostruoso rád, to já ostatně taky, a těšil se na návrat, ale musel připustit, že taková přestávka vůbec neškodí.

„Nikdy bych si nemyslel, že na televizi si jeden tak moc navykne,“ prohlásil jednou večer, když jsme se dívali už na pátý seriál v jednom zátahu.

„Máma s tátou by mi nikdy nedovolili se tolik dívat,“ vykládal jsem mu, „ale znal jsem ve škole kluky, co seděli u televize den co den pět nebo i šest hodin!“

„Tak daleko bych to asi nehnal,“ uvažoval Evra, „ale v menších dávkách to je fajn. Než se vrátíme do panoptika, možná si koupím přenosnou televizi.“

„Od té doby, co jsem byl u cirkusu, mě ani jednou nenapadlo pořídit si televizi,“ hlásil jsem. „Pořád se toho tolik dělo, že mi to vůbec nepřišlo na rozum. Ale máš pravdu, bylo by fajn jednu si pořídit, kdyby nic, tak kvůli opakováním Simpsonových.“ To byl náš nejmilejší pořad.

Někdy jsem přemítal, čím že se to zabývá pan Hroozley – tajnůstkářský byl vždycky, ovšem takhle moc, to přece jen ne –, ale vlastně jsem si tím zase tak moc hlavu nelámal. Bylo milé mít od něj na čas svatý pokoj.

Na výpravy do města se Evra musel navlékat do spousty vrstev oblečení. Ne kvůli zimě, i když mrzlo docela dost a krátce poté, co jsme dorazili, napadl i první sníh, ale kvůli svému vzhledu. Nevadilo mu sice, když ho lidi okukují, na to byl přivyklý, ale snadněji se pohyboval, když ho měli za normálního člověka. Takhle se nemusel každých pět deset minut zastavovat a vysvětlovat zvědavcům, kdo a co je zač.

Zakrýt trup, nohy a ruce bylo jednoduché, zvládly to kalhoty, svetr a rukavice; horší to bylo s obličejem. Ten sice nebyl tak výrazně zbarvený a nepokrývalo ho tolik šupin, ale tvář obyčejného člověka to rozhodně nebyla. O dlouhé žlutozelené vlasy se postarala

silná čepice a pod tmavými brýlemi se ukryla většina horní poloviny obličeje. Zato ta dolní…

Zkoušeli jsme to s obvazy a s tělovými barvami, ale pak jsme přišli na to pravé řešení: falešné vousy! Koupili jsme je v obchodě s ptákovinami; vypadaly sice pitomě a s pravými by si je nikdo nespletl, ale své odvedly.

„My jsme ale dvojka,“ rozchechtal se Evra jednoho dne, když jsme šli kolem zoo. „Ty v tom svém pirátském kostýmu, já v téhle maškaře. Lidi si nejspíš myslí, že jsme oba utekli z cvokárny.“

„V hotelu si to všichni myslí určitě,“ dusil jsem se smíchem.

„Slyšel jsem poslíčky a pokojské, jak o nás mluvili. Podle nich je pan Hroozley určitě šílený doktor a my dva jsme jeho pacienti.“

„Vážně?“ smál se Evra. „Kdyby se tak dozvěděli, jak je to doopravdy – že vy dva jste upíři a já hadí chlapec!“

„Myslím, že by to nic moc nezměnilo. Pan Hroozley dává veliké spropitné a to je hlavní. ‚Zaplatil si to, tak to má.‘ Přesně tohle říkal jeden recepční pokojské, která si stěžovala na hosta, co chodí po chodbách nahatý.“

„Toho jsem viděl!“ vybafl Evra. „Ale myslel jsem si, že si zabouchl dveře.“

„Kdepak,“ usmíval jsem se. „Špacíruje si tu nahatý jako palec už čtyři nebo pět dnů. Recepční říkal, že přijíždí rok co rok na týden nebo dva a celou tu dobu se promenuje po hotelu, jak ho pámbu stvořil.“

„A to mu dovolí?“ ptal se Evra nevěřícně.

„Zaplatil si to, tak to má,“ zopakoval jsem.

„A já myslel, jak je Circo Mostruoso divné místo,“ ucedil Evra jízlivě. „Lidi jsou ještě trhlejší než my!“

Dny utíkaly, ve městě vládla stále vánočnější nálada a lidé se chystali na svátky. Objevily se stromečky, v noci do ulic svítily z oken svíčky a jiné ozdoby. Děti smolily seznamy dárků a ve výkladech obchodů se vršily velehory hraček všeho druhu.

Na Vánoce jsem se docela těšil, protože ty loňské mi utekly, ani jsem si nevšiml, že jsou; v Circo Mostruoso se je nikdo neobtěžoval slavit.

Evra nechápal, k čemu všechen ten shon.

„Ale jaký to má smysl?“ vyptával se neustále. „Lidi utratí hory peněz, jen aby druhým koupili dárky, které ti druzí vlastně ani nepotřebují; div se nepřerazí, jak se snaží načančat sváteční tabuli; a kolik se pokácí stromků a pobije krocanů. K smíchu!“

Pokoušel jsem se mu vysvětlit, že to je svátek klidu a dobré vůle, že se sejdou celé rodiny a je jim pohromadě dobře, ale jeho nic z toho nebralo. Co se jeho týkalo, byl to šílený svátek určený k obludnému utrácení peněz.

Pan Hroozley si samozřejmě jen odfrkl, kdykoli jsem se před ním zmínil o Vánocích. „Hloupý lidský zvyk,“ víc o tom neřekl. Nechtěl s tím mít nic společného.

Bez rodiny to budou smutné Vánoce. V téhle roční době se mi po nich stýská víc než kdy jindy, zvlášť po Annii, ale těšil jsem se na ně i tak. V hotelu pořádali pro hosty velikou oslavu. Bude krocaní pečeně a šunka a vánoční dorty a cukroví. Byl jsem pevně odhodlán do toho zatáhnout i Evru: až zažije Vánoce na vlastní kůži, teda šupiny, určitě změní názor.

„Nezajdeme si na nákup?“ optal jsem se jednoho mrazivého odpoledne a hodil jsem si okolo krku šálu (ne že bych ji potřeboval, upíří krev mě zahřeje, a zrovna tak nemusím nosit tlustý kabát nebo vlněný svetr, ale kdybych si vyšel moc nalehko, vzbuzoval bych pozornost).

Evra se podíval z okna ven. Předtím sněžilo a celý svět byl ledově bílý.

„Ani mě nehne,“ odtušil. „Nechce se mi zas navlíkat do všech těch svršků.“ Byli jsme venku dopoledne, koulovali jsme se.

„No jak chceš,“ pokrčil jsem rameny celý šťastný, že se mu nechce. Potřeboval jsem mu sehnat nějaké dárky. „Budu pryč jenom hodinku dvě.“

„Vrátíš se do tmy?“

„Snad.“

„Vrat se určitě,“ kývl hlavou k místnosti, kde ležel a spal pan Hroozley. „Však víš, jak to chodí. Kdybys tu jeden jediný večer nebyl, až se probudí, tak zrovna ten jediný večer tě bude k něčemu potřebovat.“

Zasmál jsem se. „Risknu to. Mám ti něco přinést?“ Evra zavrtěl hlavou. „Dobře, zatím ahoj.“

Kráčel jsem po sněhu a pohvizdoval si. Sníh mám rád, zakryje většinu pachů a ztlumí hodně hluku. Pár kluků, co bydleli kolem náměstí, si vyšlo postavit sněhuláka. Zastavil jsem se a pozoroval je, ale než na mě mohli promluvit a třeba mě vyzvat, ať se k nim přidám, vyrazil jsem dál; je jednodušší nezaplétat se s lidmi.

Když jsem pak stál před velikým obchodním domem, nahlížel do výloh a přemýšlel, co koupím Evrovi, přišla ke mně nějaká holka. Měla snědou pokožku a dlouhé černé vlasy, bylo jí zhruba tolik co mně a byla o maličko menší než já.

„Kam s tou lodí, kapitáne?“ nadhodila a po námořnicku zasalutovala. „Co to?“ podivil jsem se.

„No přece ten převlek,“ zazubila se a zatahala mi za kabát, aby se otevřel víc. „Je bezvadnej. Vypadáš jako pirát. Jdeš dovnitř, nebo se jenom díváš?“

„Zatím nevím,“ odpověděl jsem. „Sháním dárek pro kamaráda, ale nenapadá mě, co mu mám koupit.“

„Aha,“ přikývla. „Kolik mu je?“

„Je o trošku starší než já.“

„Vodu po holení,“ střelila bez zaváhání.

Zavrtěl jsem hlavou. „Ještě se neholí.“ A taky s tím jaktěživ nezačne, protože na šupinách vousy nerostou.

„No dobře,“ nedala se, „a co cédéčko?“

„Muziku on moc neposlouchá. Ale kdybych mu koupil CD přehrávač, třeba by s tím začal.“

„To stojí dost peněz,“ upozornila mě dívka.

„Tak dobrý kamarád si to zaslouží.“

„Tak jdeme na to.“ Natáhla ruku. I přes tu zimu neměla rukavice. „Jmenuju se Debbie.“

Stiskl jsem jí ruku, ta moje proti její tmavé pokožce vypadala hrozně bílá, a představil jsem se.

„Darren a Debbie,“ usmála se. „To zní pěkně, skoro jako Bonnie a Clyde.“

„To mluvíš s cizíma lidma vždycky takhle?“ zeptal jsem se.

„Nemluvím, ale my nejsme cizí.“

„Že ne?“ zakabonil jsem se.

„Párkrát jsem tě viděla,“ ohlásila. „Bydlím na náměstí, pár domů od hotelu. Proto jsem věděla, že máš pod tím ten pirátský kostým. Chodíš ven s tím legračním klukem s brýlema a falešným plnovousem.“

„To je Evra. Právě tomu chci koupit dárek.“ Snažil jsem se rozpomenout na její tvář, ale nevzpomínal jsem si, že bych ji mezi ostatními dětmi viděl. „Nikdy jsem tě tady nepotkal,“ nadhodil jsem.

„Moc jsem nechodila ven,“ vysvětlila. „Ležela jsem s rýmou. Proto jsem si tě všimla – celé dny jsem se koukala z okna ven na náměstí. Když člověk musí trčet v posteli, tak se fakt dost nudí.“

Debbie si dýchla do dlaní a zamnula si ruce.

„Měla bys nosit rukavice,“ upozornil jsem ji.

„Od tebe to sedí,“ odfrkla si. Zapomněl jsem si při odchodu rukavice navléknout. „Ostatně právě kvůli tomu tady jsem. Ztratila jsem rukavice a teď šmejdím od obchodu k obchodu a snažím se najít úplně stejné. Nechci, aby se rodiče domákli, že jsem je ztratila hned druhý den, co můžu ven.“

„A jak vypadaly?“ zeptal jsem se.

„Byly červené a kolem zápěstí měly lem z umělé kožešiny,“ odpověděla. „Je to pár měsíců, co mi je daroval strýček, ale kde je koupil, to neříkal.“

„A tady už jsi to zkoušela?“

„Zrovna jsem tam chtěla jít, když jsem tě zahlídla.“

„Chceš jít se mnou?“

„Jasně. K smrti nerada nakupuju sama. Jestli chceš, pomůžu ti vybrat CD přehrávač, dost toho o nich vím.“

„Tak jo,“ kývl jsem, otevřel jsem dveře a přidržel jsem jí je.

„Pomalu, Darrene,“ zasmála se, „nebo si lidi budou myslet, že mě balíš.“

Ucítil jsem, jak rudnu, a pátral jsem po vhodné odpovědi, ale kdepak. Debbie se uchechtla, vešla dovnitř a já jsem se vlekl za ní.

PÁTÁ KAPITOLA

Debbie se jmenovala Rulíková a příšerně to příjmení nesnášela. „To je věc, jmenovat se skoro jako nějaká

jedovatá rostlina!“ zuřila.

„Tak zlý to není,“ namítal jsem. „Mně se to docela líbí.“

„To je vidět, jakej máš vkus,“ přisadila si.

Debbie se sem přistěhovala s rodiči teprve nedávno. Žádné sourozence neměla. Její tatínek byl odborník na počítače a pravidelně lítal služebně po celém světě. Od té doby, co se narodila, se stěhovali už popáté.

Když jsem jí řekl, že já jsem na stěhování zvyklý taky, zaujalo ji to. O panoptiku zrůd jsem jí nevykládal, jen jsem řekl, že tatínek je obchodní cestující a hodně s ním jezdím.

Debbie se zajímala, proč mého otce na náměstí nikdy nezahlédla. „Viděla jsem tebe i bratra,“ (usoudila, že jsme s Evrou sourozenci, a tak jsem jí to nevyvracel), „a hodněkrát, ale tvého tatínka nikdy.“

„Je to ranní ptáče,“ lhal jsem. „Vstává před ránem a většinou se domů vrací až za tmy.“

„To vás nechává samotné v hotelu?“ Našpulila rty a přemýšlela o tom. „A co škola?“ zajímala se.

„Nejsou tohle ty rukavice, co sháníš?“ uhnul jsem otázce a vzal jsem z regálu červené rukavice.

„Skoro,“ prohlížela si je. „Ty moje byly o fous tmavší.“

Zašli jsme do jiného oddělení a prohlédli jsme si spousty CD přehrávačů. Neměl jsem s sebou moc peněz, a tak jsem nekoupil nic.

„Po Vánocích samozřejmě budou slevy,“ vzdychla si Debbie,

„ale co s tím. Když budeš čekat, budeš vypadat jako lakomec.“

„Peníze mi starosti nedělají,“ namítl jsem. Pan Hroozley by mi prostě nějaké dal.

Prošli jsme ještě dva tři obchody, ale ty pravé rukavice jsme nenašli, a tak jsme se chvíli procházeli a dívali jsme se, jak se nad ulicemi a v oknech rozsvěcují světla.

„Takhle před večerem to mám ve městě nejradši,“ řekla Debbie.

„Jako by jedno město šlo spát a jiné se probouzelo.“

„Město nočních tvorů,“ utrousil jsem a vzpomněl jsem si na pana Hroozleyho.

„Hmmm.“ Zvláštně se na mě podívala. „Odkud jsi? Nějak to nemůžu poznat podle přízvuku.“

„Tak všelijak,“ mávl jsem rukou. „Odleckde.“

„Ty mi to nechceš říct?“ uhodila na mě zpříma.

„Táta nemá rád, když to lidem povídám,“ prohlásil jsem.

„Proč?“ naléhala dál.

„To ti nemůžu říct.“ Chabě jsem se pousmál.

„Aha,“ ucedila tiše, ale nechala to tak. „Jak je u vás v hotelu?

Asi dost nuda, ne?“

„Ani ne,“ pokrčil jsem rameny. „Bydleli jsme na hodně horších místech. Když si hrajeme na chodbě, personál nás nehoní pryč. A co se hostů týče…“ Pověděl jsem jí o tom člověku, co po hotelu chodí nahatý.

„No ne!“ vypískla. „Ty si děláš srandu!“

„Na mou duši,“ přísahal jsem. „A to ho nevykopnou?“

„Platí jim. Takže ho nechávají, ať se producíruje, jak se mu líbí.“

„Někdy bych k vám měla zaskočit a okouknout to,“ zakřenila se.

„Klidně, kdy chceš,“ usmál jsem se. „Jenom ne přes den,“ dodal jsem rychle, jen co jsem si vzpomněl na vyspávajícího pana Hroozleyho. Jestli jsem po něčem netoužil, tak aby Debbie narazila na spícího upíra.

Zamířili jsme zpátky k náměstí a dávali jsme si na čas. Bylo mi s Debbií dobře. Věděl jsem, že bych se neměl přátelit s lidmi, že to je moc nebezpečné, ale nedokázal jsem se utrhnout. Od té doby, co jsem se stal poloupírem, jsem nebyl s nikým v mém věku, když nepočítám Evru.

„Co povíš rodičům o těch rukavicích?“ optal jsem se, když jsme už stáli před jejich domem.

Pokrčila rameny. „Pravdu. A až jim to budu říkat, rozkašlu se.

Při troše štěstí mě začnou litovat a nebudou se vztekat tolik.“

„To je ale kulišárna,“ rozesmál jsem se.

„Co bys taky čekal od někoho, kdo se jmenuje po rulíku?“ upozornila. „Nechtěl bys na chvilku zajít k nám?“

Podíval jsem se na hodinky. Touhle dobou už bude pan Hroozley vzhůru a nejspíš i odešel z hotelu. Neměl jsem chuť nechávat Evru moc dlouho samotného, kdyby si myslel, že ho zanedbávám, mohl by se naštvat a rozhodnout se, že se vrátí do panoptika. „Radši ne,“ oznámil jsem. „Je pozdě. Už mě čekají.“

„Jak je libo,“ kývla Debbie. „Ale klidně se ukaž zítra, jestli chceš. Nebo prostě někdy, jsem pořád doma.“

„Nebudeš ve škole?“

Zavrtěla hlavou. „Prázdniny jsou už tak blízko, že podle mámy nemá cenu chodit tam, stačí až po Novém roce.“

„Ale shánět rukavice tě pustila?“

Debbie se rozpačitě kousla do rtu. „Neví, že si chodím venku,“ přiznala se. „Odjela jsem taxíkem a řekla jí, že jdu za kamarádkou. Vrátit jsem se měla taky taxíkem.“

„No vida!“ vybafl jsem „To je mi pěkná šance pro nás vyděrače.“

„Jen si zkus!“ odfrkla. „Uvařím si čarodějný lektvar a proměním tě v žábu.“ Vytáhla z kabelky klíč a odmlčela se. „Ale určitě přijdeš, že jo? Takhle sama se strašně nudím. Zatím jsem si tu neudělala moc kamarádů.“

„Já přijdu klidně,“ slíbil jsem, „ale jak vysvětlíš matce, kde jsi ke mně přišla? Těžko jí můžeš napovídat, že jsme se potkali v taxíku.“

„To máš pravdu,“ přimhouřila oči. „To mě nenapadlo.“

„Nejsem jenom hezký, jsem i chytrý.“

„To zrovna, ty krasavce!“ rozesmála se. „A co kdybych já přišla do hotelu?“ navrhla. „Pak můžeme jít do kina a mámě povím, že jsme se seznámili tam.“

„Tak dobře,“ kývl jsem a pověděl jsem jí číslo pokoje. „Ale ne moc brzy,“ varoval jsem ji. „Počkej do pěti nebo do šesti, až se setmí.“

„Tak jo.“ Poklepávala nohou po zápraží. „A dál?“ nadhodila.

„Co dál?“ nechápal jsem.

„Co řekneš dál?“

„Co bych jako měl?“

„Nepozveš mě do toho kina?“

„Ale ty jsi před chvilkou…“

„Darrene,“ vzdychla si. „holky nemůžou kluky zvát.“

„Že ne?“ divil jsem se.

„Ty jsi docela vedle, co?“ zahihňala se. „Tak do toho, pozvi mě do kina.“

„No dobře.“ zasténal jsem. „Debbie, nechtěla bys se mnou jít do kina?“

„Rozmyslím si to,“ prohlásila, odemkla dveře a vklouzla dovnitř.

Ty holky!

ŠESTÁ KAPITOLA

Když jsem přišel, Evra se díval na televizi. „Něco nového?“ zeptal jsem se. „Nic.“

„Pan Hroozley mě nesháněl?“

„Sotva si všiml, že tu nejsi. Poslední dobou se chová dost divně.“

„To jo,“ kývl jsem. „Měl bych se už napít lidské krve, ale ani se o tom nezmínil. A přitom jindy pořád vyvádí, že musím pít pravidelně.“

„Napiješ se bez něj?“ zajímal se Evra.

„Nejspíš. Pozdě v noci vklouznu do některého pokoje a vezmu si krev od někoho z hostů. Jehlou.“ Nedokázal jsem ještě scelovat řezné rány slinami, jak to umějí dospělí upíři.

Za rok jsem se dopracoval daleko. Není to tak dávno, co bych po příležitosti vynechat pití lidské krve nadšeně skočil. Teď jsem ji pil, protože jsem chtěl, ne protože mi to nakazovali.

„Ale dávej hodně pozor,“ varoval mě Evra. „Jestli tě přistihnou, pan Hroozley bude řádit.“

„Mě a přistihnout? Nesmysl! Dovnitř i ven se dostanu jako duch.“

A také jsem se dostal, asi ve dvě ráno. S mými schopnostmi to bylo lehké. Když jsem přiložil ucho ke dveřím a naslouchal, dokázal jsem určit, kolik lidí uvnitř je a jestli mají tvrdý nebo lehký spánek. Jakmile jsem našel nezamčený pokoj, kde spal jediný muž a chrápal

u toho jako medvěd, vešel jsem dovnitř a vzal jsem si potřebné množství krve. A když jsem se zase vrátil k sobě do pokoje, přendal jsem ji ze stříkačky do sklenice a vypil.

„Tohle mi vystačí,“ prohlásil jsem, když byla sklenice prázdná.

„Přinejmenším do zítřka, a to je hlavní.“

„Co je na zítřku tak zvláštního?“ zeptal se Evra.

Pověděl jsem mu, jak jsem potkal Debbii a jak jsme se dohodli, že spolu půjdeme do kina.

„Ty máš rande!“ rozesmál se nadšeně Evra.

„To není rande!“ odsekl jsem. „Jenom spolu jdeme do kina.“

„Jenom?“ ošklíbal se Evra. „U holek něco takového jako jenom neexistuje. Je to rande.“

„No dobře, tak je to něco na způsob randete. Nejsem hlupák.

Vím, že se nesmím zaplést.“

„Proč ne?“ zajímal se Evra.

„Protože je to normální holka, ale já jsem člověk jenom napůl.“

„To ti ještě nemusí bránit, abys s ní chodil. Nepozná, že jsi upír, leda by ses jí zakousnul rovnou do krku.“

„Ha ha,“ utrousil jsem posměšně. „O to přece nejde. Jenže z ní bude za pět let dospělá žena, zato já budu vypadat pořád takhle.“

Evra zavrtěl hlavou. „Být tebou, staral bych se spíš, co bude příštích pět dnů, ne pět let. Asi se moc držíš u pana Hroozleyho, začínáš být stejný morous jako on. Rozhodně nemáš důvod nechodit s žádnou holkou.“

„Možná máš pravdu,“ vzdychl jsem si.

„Samozřejmě že mám pravdu.“

Nervózně jsem se hryzal do rtu. „Dejme tomu, že to opravdu je rande,“ začal jsem opatrně. „Co mám dělat? Nikdy jsem ještě na žádném nebyl.“

Evra pokrčil rameny. „Já taky ne. Ale asi stačí, když se budeš chovat normálně. Povídej si s ní. Řekni jí jeden dva vtipy. Chovej se k ní jako ke kamarádce. A pak…“

„A pak?“ pobídl jsem ho.

Našpulil rty. „Pak jí vlep pusanec!“ rozřehtal se.

Hodil jsem po něm polštář. „Že ti vůbec něco vykládám,“ vrčel jsem.

„Já si jenom dělal legraci. Ale něco ti povím,“ zvážněl. „Neříkej to panu Hroozleymu. Nejspíš by nás okamžitě přestěhoval do jiného města, nebo aspoň do jiného hotelu.“

„Máš pravdu.“ schválil jsem to. „Nebudu se před ním o Debbii šířit. Nic těžkého by to být nemělo, skoro ho nevídám. A když tu je, moc toho nenapovídá. Vypadá, jako by žil v nějakém jiném světě.“

Tehdy jsem to ještě nemohl vědět, ale součástí toho jiného světa jsme se měli s Evrou brzy stát… a Debbie taky.

Příští den ubíhal pomalu. Byl jsem jako na jehlách. Musel jsem se napít ohřátého mléka, protože mě rozbolelo břicho. Evra mi na klidu zrovna nepřidal. V jednom kuse nahlas oznamoval čas: „Pět hodin do startu!“ A pak zas: „Čtyři hodiny do startu!“ – „Tři a půl…“ Naštěstí si nemusím lámat hlavu, co si vezmu na sebe. Mám ten jeden jediný oblek, a tak mám vybráno hned. Ovšem i tak jsem

strávil pár hodin v koupelně a drbal ho, aby na něm nebyl ani flíček.

„Tak už se uklidni,“ vyzval mě po nějaké době Evra. „Vypadáš výborně. Jsem napůl v pokušení vyrazit si s tebou sám.“

„Sklapni, ty hňupe,“ vybafl jsem na něj, ale nemohl jsem si pomoct a usmíval jsem se.

„Mimochodem, chceš, abych se někam uklidil, než Debbie přijde?“

„Proč?“

„Třeba nebudeš chtít, abych tu byl,“ utrousil. „Chci tě představit. Ona si myslí, že jsme bratři. Kdybys tu nebyl, až přijde, vypadalo by to divně.“

„Jenomže… jaksi… jak jí to vysvětlíš?“ ošíval se Evra. „Co mám vysvětlovat?“

„Jak vypadám,“ odpověděl a promnul si šupinky na paži.

„A jo,“ rozsvítilo se mi konečně. Debbie přece neví, že Evra je hadí chlapec. Myslí si, že tu najde obyčejného kluka.

„Mohlo by ji to vylekat,“ pokračoval Evra. „Spousta lidí se vyplaší, když narazí na někoho, jako jsem já. Třeba by bylo lepší, kdybych…“

„Tak poslouchej,“ ozval jsem se rázně. „Jsi můj nejlepší kamarád?“

„No jasně,“ usmál se Evra nejistě. „Jenže…“

„Přestaň!“ štěkl jsem. „Žádné jenže! Debbie se mi moc líbí, ale jestli nedokáže snést, jak vypadáš, tak ať si jde.“

„Díky.“ špitl Evra.

Nastala tma a pan Hroozley vstal. Vypadal vyčerpaně. Přichystal jsem mu jídlo, slaninu, klobásku a vepřové kotlety, aby se najedl rychle a odešel dřív, než přijde Debbie.

„Není vám něco?“ zeptal jsem se ho a díval jsem se, jak hltá jako vlk.

„Ne, nic,“ odpověděl na půl úst.

„Vypadáte ale mizerně,“ oznámil jsem mu bez obalu, „Pil jste poslední dobou krev?“

Zavrtěl hlavou. „Neměl jsem čas. Snad dnes v noci.“

„Včera v noci jsem si vzal krev od jednoho hosta,“ oznámil jsem. „Vystačí mi to asi tak na týden.“

„Fajn,“ zamumlal roztržitě. Bylo to poprvé, co jsem si sehnal krev sám od sebe, a tak jsem očekával nějakou pochvalu, ale jemu jako by to bylo jedno. Jako by o mě ztratil všechen zájem.

Jakmile odešel, znovu jsem poklidil, pak jsem si sedl k Evrovi, díval jsem se na televizi a čekal jsem na Debbii.

„Ta asi nepřijde,“ ozval jsem se po době, která mi připadala jako dvě hodiny. „Pustila mě k vodě.“

„Jen klídek,“ rozesmál se Evra. „Čekáš teprve deset minut. Je ještě brzy.“

Mrkl jsem na hodinky – měl pravdu. „Já to nezvládnu,“ zaskučel jsem. „Ještě nikdy jsem nešel s holkou na rande. Zpackám to. Bude si myslet, že jsem idiot.“

„Nebuď tak našponovaný,“ radil Evra. „Chceš si s ní vyrazit a taky si s ní vyrazíš. Proč ty nervy?“

Už jsem se chystal odpovědět, ale v tu chvíli Debbie zaklepala. Rázem jsem zapomněl na nervozitu, vyskočil jsem a šel jsem jí otevřít.

SEDMÁ KAPITOLA

Čekal jsem, že se vyfintí, ale měla na sobě džíny a plandavý svetr a přes to dlouhý silný kabát. Všiml jsem si, že má červené rukavice. „Tys je našla?“ ukázal jsem na ně. Zašklebila se.

„Celou tu dobu byly u mě v pokoji.“ zaúpěla. „Spadly za radiátor. A samozřejmě že jsem je našla až po tom, co jsem mámě přiznala, že jsem chodila venku bez nich. Co tvůj tatínek a bratr, jsou doma?“

„Pan H… to jest tatínek doma není. Ale Evra ano.“ Odmlčel jsem se. „O Evrovi ti něco musím povědět,“ začal jsem. „Copak?“

„Není jako ostatní lidi.“

„A jaký je?“ zasmála se.

„Víš, Evra totiž…“ pustil jsem se do vysvětlování.

„Hele,“ skočila mi do řeči, „mně nesejde na tom, co je za unikát.

Vezmi mě dovnitř a představ mě.“

„Tak jo.“ Rozechvěle jsem se pousmál a pokynul jsem jí, ať jde dál. Debbie se sebevědomě vhrnula dovnitř jako první. Udělala pár kroků do místnosti, zahlédla Evru a zastavila se.

„No teda!“ vykřikla. „To je převlek?“

Evra se neklidně pousmál. Stál před televizí a ruce měl strnule založené.

„Debbie,“ začal jsem, „to je můj bratr Evra. On totiž…“

„To jsou šupiny?“ zajímala se Debbie a hrnula se k němu.

„Hmm,“ zahučel Evra.

„Můžu si sáhnout?“ dovolila se Debbie.

„Jasně,“ schválil to Evra.

Přejela mu prsty po levé paži – měl na sobě tričko s krátkými rukávy – nahoru a zase dolů.

„No tohle!“ lapala po dechu. „Takhle vypadáš odjakživa?“

„Ano,“ odpověděl Evra.

„Je hadí chlapec,“ vysvětlil jsem.

Debbie se do mě rázně pustila. „Neříkej takové ošklivosti!“ vybafla. „Nemáš co mu nadávat jen proto, že vypadá jinak.“

„Já mu přece nena…“ snažil jsem se, ale nepustila mě ke slovu.

„Jak by se asi tobě líbilo, kdyby si někdo utahoval z toho legračního kostýmu, co v něm chodíš?“ soptila. Podíval jsem se na svoje šaty „No tenhle myslím, tenhle! Mohla bych ti toho o té potrhlé maškarádě říct spoustu, ale neřekla jsem. Protože to beru tak, že když chce někdo vypadat, jako kdyby vypadl ze Sandokana, tak je to jeho věc.“

„To nevadí,“ ozval se tiše Evra. „Já opravdu jsem hadí chlapec.“ Debbie se na něj nejistě zadívala. „Mám spoustu hadích vlastností. Svlékám kůži, mám studenou krev a taky hadí oči.“

„Ale stejně to není vychované, přirovnávat někoho k hadovi,“ trvala na svém Debbie.

„Když má hady rád, tak ano,“ zasmál se Evra.

„Jo tak.“ Debbie se zase podívala na mě, tentokrát trochu provinile. „Promiň.“

„Nic se neděje,“ mávl jsem rukou a potajmu jsem se radoval, že se zachovala právě takhle a prokázala, že nemá žádné předsudky.

Debbie byla z Evry u vytržení a pořád se ho na něco vyptávala. Co vlastně jí? A jak často? Umí mluvit s hady? Po chvilce jsem ho požádal, ať jí ukáže jazyk – měl tak neuvěřitelně dlouhé jazýčisko, že si ho dokázal vsunout až do nosu.

„To je ta nejnechutnější a nejbezvadnější věc, co jsem kdy viděla!“ výskala Debbie nadšeně, když jí Evra předvedl, jak si umí prolíznout nosní dírky. „To bych chtěla taky umět. Ve škole by přede mnou všichni padali strachem.“

Pak už byl čas vypravit se do kina.

„Nevrátím se moc pozdě,“ slíbil jsem Evrovi.

„Kvůli mně se neštvi.“ mrkl na mě.

Ke kinu to byl pěšky kousek, a tak když jsme dorazili, měli jsme ještě do začátku hodně času. Koupili jsme si praženou kukuřici a pití a šli jsme dovnitř. Při reklamách a upoutávkách na jiné filmy jsme si povídali.

„Tvůj bráška se mi zamlouvá,“ povídá Debbie. „Mám dojem, že je trošku zakřiknutý, ale to asi bude tím, jak vypadá.“

„Určitě,“ přikyvoval jsem. „Neměl to v životě zrovna snadný“

„Je ještě někdo v rodině jako had?“ vyzvídala.

„Ne, jedině Evra.“

„Na vaší mamce není nic zvláštního?“ Navykládal jsem Debbie, že rodiče jsou rozvedení a že jsme s Evrou u každého půl roku.

„Nebo na tatínkovi?“

Usmál jsem se. „Táta je taky něco extra,“ odpověděl jsem, „ale ne jako Evra.“

„Seznámíš mě s ním?“

„Určitě,“ lhal jsem. Debbie se pro hadího chlapce okamžitě nadchla, ale co by asi dělala tváří v tvář upírovi? Měl jsem pocit, že z pana Hroozleyho by tak odvázaná nebyla, rozhodně ne, kdyby se dozvěděla, co je zač.

V kině dávali přihlouplou romantickou komedii. Debbie se smála víc než já.

Pak jsme vyšli ven a šli k náměstí a povídali jsme si o filmu. Dělal jsem, že se mi líbil víc, než jak to doopravdy bylo. Když jsme procházeli setmělou uličkou, Debbie se mě chytila za ruku, aby se nebála, už se nepustila a mně to dělalo náramně dobře.

„Ty se nebojíš tmy?“ zeptala se.

„Nebojím.“ Pro můj výkonný upíří zrak bylo v uličce světla až dost. „Čeho bych se taky měl bát?“

Zachvěla se. „Já vím, že to je hloupost,“ prohlásila, „ale já mám vždycky trochu strach, že odněkud vyskočí upír nebo vlkodlak a vrhne se na mě.“ Zasmála se. „Komický, co?“

„Jo,“ zasmál jsem se taky, ale jen krátce a bez nadšení.

„Komický.“ Kdyby tak věděla…

„Máš docela dlouhý nehty,“ poznamenala.

„Je mi líto.“ Nehty jsem měl neuvěřitelně tvrdé. Nůžkami se nedaly ustřihnout. Aby mi nepřerostly, musel jsem si je okusovat.

„Nemusíš se omlouvat.“

Vyšli jsme z uličky a já jsem si všiml, že si mě ve světle lamp prohlíží. „Co na mně hledáš?“ zeptal jsem se.

„Je na tobě něco zvláštního, Darrene,“ ozvala se zamyšleně.

„Ale nemůžu ani za nic přijít na to, co to je.“

Pokrčil jsem rameny a pokusil jsem se to zlehčit. „Asi to, že jsem tak úžasnej fešák.“

„Kdepak,“ odpověděla naprosto vážně. „Je to něco uvnitř. Občas ti to vidím na očích.“

Uhnul jsem pohledem. „Přivádíš mě do rozpaků,“ zadrmolil jsem.

Stiskla mi ruku silněji. „Na tohle si věčně stěžuje táta. Prý že jsem až moc zvídavá. Mozek mi pořád šrotuje a co se mi v něm vylíhne, to hned řeknu. Že prý bych se měla naučit být zticha.“

Došli jsme na náměstí a já jsem Debbii doprovodil ke dveřím jejich domu, nejistě jsem postával u zápraží a nevěděl jsem, co mám dělat dál.

Debbie to vyřešila za mě.

„Chceš se stavit?“ zeptala se.

„A nejsou rodiče doma?“ nadhodil jsem.

„V pohodě, těm to vadit nebude. Povím jim, že jsi kamarád jedné mojí kamarádky.“

„No… tak dobře,“ utrousil jsem. „Jestli teda myslíš…“

„Myslím,“ kývla, usmála se, pak mě vzala za ruku a otevřela dveře.

Když jsem vcházel do domu, byl jsem skoro stejně nervózní jako tu noc, co jsem se v rodném městě vplížil do sklepa starého kina a ukradl jsem spícímu panu Hroozleymu Madame Oktu!

OSMÁ KAPITOLA

Jak se ukázalo, neměl jsem se čeho bát. Debbiini rodiče byli stejně fajn jako ona sama. Jmenovali se Jesse a Donna –

nechtěli mi dovolit, abych jim říkal pane Rulíku a paní Rulíková, musel jsem jim hned tykat – a jen co jsem k nim přišel, cítil jsem se jako doma.

„Nazdar!“ ozval se Jesse, který mě zahlédl první, když jsme vešli do obýváku. „Kdopak to je?“

„Mami, tati, to je Darren,“ představovala mě Debbie. „Je to Annin kamarád. Potkali jsme se v kině a já jsem ho pozvala k nám. Nevadí?“

„Jistěže ne,“ na to Jesse.

„Ani trochu,“ souhlasila Donna. „Zrovna jsme se chystali večeřet. Nedáš si s námi, Darrene?“

„Pokud vám tím nepřidělám práci,“ řekl jsem.

„Ani v nejmenším,“ rozzářila se. „Máš rád míchaná smažená vajíčka?“

„To je moje oblíbené jídlo,“ odpověděl jsem. Nebyla to moc pravda, ale usoudil jsem, že se vyplatí být zdvořilý.

Při jídle jsem Jessemu a Donně říkal něco málo o sobě.

„A co škola?“ zeptal se Jesse stejně jako předtím Debbie.

„Táta býval učitelem,“ lhal jsem podle toho, jak jsem si to včera promyslel. „Vyučuje Evru i mě.“

„Ještě trochu vajíček, Darrene?“ nabídla mi Donna.

„Ano, rád, je to moc dobré.“ A taky že bylo. O hodně lepší než jakákoli míchaná vajíčka, co jsem kdy jedl. „Co v tom je?“

„Nějaké to dobré koření,“ usmívala se hrdě Donna. „Bývala jsem šéfkuchařkou.“

„Kdyby tak v hotelu měli někoho, jako jsi ty,“ vzdychl jsem si.

„Nevaří tam moc dobře.“

Když jsme dojedli, nabídl jsem se, že umyju nádobí, ale Jesse mi řekl, že to udělá. „Já tak odpočívám po těžkém pracovním dnu,“ vysvětlil. „Nic mi neudělá líp, než když vydrhnu trochu špinavých talířů, naleštím zábradlí a vyluxuju.“

„Dělá si legraci?“ obrátil jsem se k Debbii.

„Po pravdě řečeno ne,“ odpověděla. „Můžeme ke mně do pokoje?“ dovolila se.

„Jen běžte,“ přikývla Donna. „Ale ne abyste klábosili moc dlouho. Nezapomeň, že nám zbývá do konce ještě pár kapitol Tří mušketýrů.“

Debbie se zašklebila. „Jeden za všechny a všichni za jednoho,“ zaúpěla. „To je mi vzrůšo – tfuj!“

„Tobě se Tři mušketýři nelíbí?“ zeptal jsem se.

„A tobě ano?“

„Jasně. Film jsem viděl nejmíň osmkrát.“

„Ale knížku jsi nečetl, co?“

„Ne, ale jednou jsem o nich četl komiks.“ Debbie si s matkou vyměnila pohrdavý pohled a pak se obě rozesmály. „Musím každý večer přečíst něco z takzvané klasiky,“ láteřila Debbie. „Doufám pro tvoje dobro, že nikdy nezjistíš, jak jsou tyhle knížky nudné.

Vrátíme se dolů brzy,“ slíbila mamince a ukázala mi, kudy sejde do patra.

Její pokoj byl ve druhém patře. Byl veliký a dost prázdný, měl velikánské skříně ve zdi a nebyly tu skoro žádné plakáty nebo výzdoba.

„Nemám ráda nepořádek,“ vyložila mi Debbie, když si všimla, že se rozhlížím.

V jednom rohu místnosti byl nenastrojený umělý vánoční stromeček. V obýváku stál druhý a cestou nahoru jsem si všiml ještě několika dalších.

„K čemu tolik stromečků?“ zajímal jsem se.

„To je tátův nápad. Má vánoční stromky moc rád, tak jsme si pořídili jeden pro každý pokoj. Ozdoby jsou v těch krabicích dole,“ ukázala pod stromek, „na Štědrý večer je otevřeme a zdobíme. Je to fajn zábava a člověka to tak unaví, že potom usne, jen co si vleze do postele.“

„To zní dobře,“ souhlasil jsem toužebně, protože jsem si vzpomněl, jak jsme zdobili vánoční stromek doma s našimi.

Debbie si mě mlčky prohlížela. „Můžeš k nám na Štědrý večer přijít,“ navrhla. „I s Evrou. A váš tatínek taky. Můžete nám pomoct zdobit.“

Upřeně jsem se na ni díval. „To myslíš vážně?“

„Jasně. Musím to nejdřív navrhnout mámě a tátovi, ale dost bych se divila, kdyby něco namítali. Už jsme takhle známé zvali i dřív. Když je tu víc lidí, je to veselejší.“

Potěšilo mě, že mi to nabídla, ale váhal jsem, jestli to mám přijmout.

„Tak mám se jich optat?“ nadhodila.

„Nevím jistě, jestli tu na Vánoce ještě budeme. U pana Hr… u táty jeden nikdy neví. Kam musí jet kvůli práci, tam jede, a může to přijít kdykoli.“

„No co, pozvání jsi dostal,“ pokrčila rameny. „Pokud tu budete, bezva. Pokud ne…“ pokrčila rameny. „Pokud ne, vystačíme si sami.“ Začali jsme si povídat o vánočních dárcích. „Půjdeš koupit

Evrovi ten CD přehrávač?“ vyzvídala Debbie.

„Jo. A pár cédéček k tomu.“

„Takže zbývá váš tatínek. Co mu koupíš?“

Přemýšlel jsem, co by se panu Hroozleymu tak mohlo zamlouvat. Nechystal jsem se mu shánět nic, nad každým dárkem by jen ohrnul nos, ale bylo zajímavé rozmýšlet si, co bych mu koupit mohl. O co by asi tak upír mohl mít zájem?

Na tváři se mi objevil úsměv. „Už vím. Koupím mu horské slunce.“

„Horské slunce?“ zakabonila se Debbie.

„Jo, přístroj na opalování,“ rozesmál jsem se. „Je dost bledý. Na sluníčko se moc nedostane.“

Debbie vůbec nechápala, čemu se tak hrozně směju. Moc rád bych jí ten vtip vysvětlil – koupit horské slunce by stálo za to už jen proto, abych si vychutnal kyselý výraz na upírově tváři – Jenže jsem se neodvážil.

„Máš zvláštní smysl pro humor,“ ucedila zmateně.

„Klidně mi věř,“ dusil jsem se, „že kdybys znala našeho tátu, pochopila bys, proč se směju.“ O tomhle nápadu povím Evrovi, jen co se vrátím domů. Ten to dokáže ocenit.

Povídali jsme si ještě asi hodinu. Pak už jsem musel jít.

„To ani nedostanu pusu na dobrou noc?“ ozvala se Debbie, když jsem se už zvedal, že půjdu.

Myslel jsem si, že to se mnou praští.

„Já totiž… jenom že… jaksi…“ koktal jsem jako ubožák.

„Ty mě nechceš políbit?“ divila se Debbie.

„Ale chci!“ vyjekl jsem honem. „Já jen… že…“

„No tak to necháme plavat,“ pokrčila Debbie rameny.

„Pusa by přišla vhod, ale bez ní se taky obejdu.“ Vstala.

„Doprovodím tě ven.“

Rychle jsme seběhli ze schodů. Chtěl jsem se rozloučit s Jessem a Donnou, ale Debbie mi k tomu nedala možnost. Došla přímo ke vchodovým dveřím a otevřela je. Já jsem se ještě pořád soukal do kabátu.

„Můžu se zase stavit zítra?“ zeptal jsem se a zběsile jsem hledal, kde mám pravý rukáv.

„Jasně, jestli chceš,“ kývla.

„Poslechni, Debbie, promiň, že jsem ti nedal tu pusu, ale já jsem měl…“

„Strach?“ dořekla s úsměvem. „Jo,“ přiznal jsem se.

Rozesmála se. „No tak dobře, můžeš se zítra stavit. Budu ráda, když přijdeš. Jenom buď příště trochu odvážnější, jo?“ A zavřela za mnou dveře.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Postával jsem celou věčnost u zápraží a připadal jsem si jako trouba. Vyrazil jsem zpátky k hotelu, ale nějak se mi tam

nechtělo. Neměl jsem chuť přiznat Evrovi, jak pitomě jsem se choval. A tak jsem párkrát obešel náměstí a nabíral jsem si plné plíce chladného zimního vzduchu, abych si pročistil hlavu.

Mám se s Debbií sejít zase zítra, ale najednou jsem měl pocit, že tak dlouho čekat nedokážu. Rozmyslel jsem se, zastavil se před jejich domem a pořádně se rozhlédl, abych měl jistotu, že mě nikdo nesleduje. Nikoho jsem neviděl, a tak jsem při svém skvělém zraku cítil jistotu, že nikdo nevidí mě.

Shodil jsem boty a začal jsem šplhat po okapové rouře na fasádě domu. Okno Debbiina pokoje bylo tři nebo čtyři metry od okapové roury, a tak když jsem došplhal do jeho výšky, zaťal jsem nehty do cihel a škrábal jsem se vodorovně po stěně.

Zůstal jsem viset rovnou pod oknem a čekal, kdy se objeví Debbie.

Asi po dvaceti minutách se v Debbiině pokoji rozsvítilo. Zaklepal jsem slabě na sklo klouby prstů, pak znovu, trochu silněji. Ozvaly se kroky.

Debbie na škvírku otevřela závěsy a zmateně vyhlížela ven. Trvalo jí pár vteřin, než ji napadlo podívat se dolů, pak mě uviděla. Potom překvapením div neupadla.

„Otevři okno,“ řekl jsem a zřetelně jsem u toho otevíral ústa, pro případ, že mě neslyší. Přikývla, klekla si a vysunula dolní díl okna nahoru.

„Co to provádíš?“ sykla. „A čeho se tam vlastně držíš?“

„Umím lítat,“ dělal jsem si legraci.

„Ty ses zbláznil. Uklouzneš a spadneš.“

„Vůbec nic mi nehrozí,“ ujišťoval jsem ji. „Umím výborně šplhat.“

„Určitě mrzneš,“ utrousila, když se mi podívala na nohy. „Kam jsi dal boty? Pojď rychle dovnitř, než…“

„Já nechci dovnitř,“ skočil jsem jí do řeči. „Vylezl jsem sem, protože… abych… to jest…“ Co nejvíc jsem se nadechl. „Ta nabídka pořád platí?“

„Jaká zas nabídka?“ divila se Debbie.

„Na tu pusu.“

Debbie zamrkala, ale pak se usmála. „Ty jsi vážně cvok.“

„Čistokrevnej a nefalšovanej,“ souhlasil jsem. „Všechnu tu námahu sis dal jenom kvůli tomu?“ Přikývl jsem.

„To jsi mohl klidně zaklepat,“ namítla. „Nějak mě to nenapadlo,“ pousmál jsem se. „Tak co bude?“

„Asi si ji zasloužíš,“ usoudila. „Ale pospěš si, jo?“

„Tak dobře.“

Debbie vystrčila hlavu ven. Předklonil jsem se, srdce mi bušilo jako o závod. Letmo jsem ji políbil na rty. Usmála se. „Stálo to za to lezení?“ chtěla vědět.

„Stálo.“ Byl jsem rozklepaný – a od mrazu to nebylo.

„No tak tady máš ještě jednu.“

Něžně mě políbila a já jsem se málem přestal držet stěny.

Když se odtáhla, tajuplně se usmívala. Zato můj odraz v tmavém okenním skle se usmíval jako blažený blbeček.

„Ahoj zítra, Romeo,“ řekla.

„Ahoj zítra,“ vydechl jsem šťastně.

Když se okno zavřelo a závěsy zatáhly, slezl jsem dolů, spokojený sám se sebou. Do hotelu jsem se vrátil skoro poklusem. Byl jsem už skoro u vchodu, když jsem si vzpomněl na svoje boty.

Dořítil jsem se zpátky, sebral jsem je, vyklepal z nich sníh a navlékl jsem si je.

Než jsem dorazil znovu k hotelu, stačil jsem se uklidnit. Otevřel jsem dveře našeho pokoje a vešel jsem. Evra se díval na televizi. Vpíjel se do obrazovky a sotva si všiml, že jsem se vrátil.

„Jsem tu,“ hlásil jsem a svlékal jsem si kabát. Neodpověděl.

„Jsem tady!“ zopakoval jsem hlasitěji.

„Eee?“ zahučel a roztržitě na mě mávl rukou.

„To je mi vychování,“ pohoršoval jsem se. „Já myslel, že tě bude zajímat, jak to dneska proběhlo. Ale příště se z toho poučím. Příště jednoduše…“

„Viděl jsi zprávy?“ zeptal se Evra tiše.

„Mladý pane Fone, možná vás to překvapí,“ odtušil jsem sarkasticky, „ale v kinech se už zprávy ani týdeníky nedávají. Tak co je, chceš slyšet, jak to rande dopadlo, nebo ne?“

„Měl by ses radši dívat,“ navrhl Evra.

„A na co jako?“ odsekl jsem nakvašeně. Obešel jsem ho a uviděl jsem, že sleduje zpravodajství. „Na zprávy?“ zasmál jsem se. „Vypni to, Evro, a já ti povykládám…“

„Darrene!“ štěkl Evra velice nezvyklým tónem. Zvedl ke mně hlavu a já uviděl, že se tváří strašně ustaraně. „Měl by ses dívat,“ zopakoval, tentokrát pomaleji – a mně došlo, že si nedělá legraci.

Posadil jsem se a zadíval se na obrazovku. Na záběru byla fasáda nějaké budovy, pak střihli dovnitř a kamera přejížděla po stěnách. Titulek oznamoval divákům, že jde o archivní záběry, že to natočili někdy dřív. Reportérka žvanila cosi o té budově.

„Co se děje tak důležitého?“ zeptal jsem se.

„Tady je našli,“ odpověděl Evra tiše.

„Koho našli?“

„Dívej se.“

Kamera se zastavila u tmavé místnosti, která vypadala stejně jako ty ostatní, chvilku se u ní zdržela, pak to zase střihli na pohled zvenčí budovy. Popisek hlásal, že tyto záběry už pořídili dneska. Sledoval jsem, jak z budovy vychází několik policistů a lékařů s vozíky, na kterých ležela nehybná těla v policejních vacích.

„Uhodl jsem dobře, co to je?“ zeptal jsem se potichu.

„Mrtvoly,“ potvrdil Evra. „Zatím je jich šest. Policie ještě pořád budovu prohledává.“

„Co to má společného s náma?“ nadhodil jsem nejistě.

„Poslouchej.“ Zesílil zvuk.

Reportérka teď naživo mluvila na kameru a vysvětlovala, jak policie mrtvé našla – narazilo na ně pár kluků, kteří se vydali do opuštěné budovy na dobrodružnou výpravu –, pak informovala, kdy se to stalo a jak postupuje pátrání. Novinářka vypadala dost otřeseně.

Moderátor ve studiu se jí na něco zeptal a ona zavrtěla hlavou.

„Ne, policie jména obětí nezveřejnila a ani to neudělá, dokud nebudou zpraveni příbuzní zesnulých.“

„Dozvěděla ses něco víc o tom, jak přišli o život?“ zajímal se moderátor.

„Nedozvěděla,“ odpovídala reportérka. „Policie nepodává žádné informace. Máme jenom ta původní prohlášení. Podle nich se těch šest lidí – mimochodem ani nevíme, jestli to byli muži nebo ženy – stalo obětí nějakého masového vraha nebo snad jakési vražedné sekty. O posledních dvou, které vynesli, nevíme zhola nic, ale ti první čtyři prý měli úplně stejná bizarní poranění a byli ve stejném stavu.“

„Můžeš nám ještě jednou vyložit, v čem jejich stav spočíval?“ požádal ji moderátor.

Reportérka přikývla. „Oběti, tedy aspoň ty první čtyři, měly proříznutá hrdla a zdá se, že právě to způsobilo jejich smrt. Kromě toho však zřejmě – zdůrazňuji zřejmě, jde totiž o první a neověřené zprávy – kromě toho v sobě neměly jedinou kapku krve.“

„Patrně jim krev někdo vysál nebo všechnu vypustil?“ domýšlel si moderátor.

Reportérka pokrčila rameny. „Na to zatím nikdo nezná odpověď, ovšem s výjimkou policie.“ Odmlčela se. „A samozřejměji zná vrah.“

Evra vypnul zvuk, ale televizi nechal běžet.

„Viděls?“ vydechl.

„Propána, to ne!“ zalapal jsem po dechu. Pomyslel jsem na pana Hroozleyho, který chodí ven každou noc, co jsme tu, plíží se po

městě a odmítá prozradit proč. Pomyslel jsem na šest mrtvol a na komentáře moderátora a reportérky: „… v sobě neměly jedinou kapku krve.“ – „Patrně jim krev někdo vysál nebo všechnu vypustil.“

„Pan Hroozley,“ zděsil jsem se. A pak jsem dlouho jen třeštil oči na obrazovku a nebyl s to ze sebe vypravit jediné slovo.

DESÁTÁ KAPITOLA

Zběsile jsem přecházel po hotelovém pokoji, zatínal jsem pěsti a vztekle nadával. Evra mě beze slova sledoval.

„Zabiju ho,“ vyrazil jsem po nějaké době. „Počkám si na den, roztáhnu závěsy, proženu mu srdcem kůl, useknu mu hlavu, zapálím ho.“

„Pro jistotu všechno najednou, co?“ utrousil Evra jízlivě. „A co mu takhle ještě lžící vydlabat mozek a lebku vycpat česnekem?“

„Jak si můžeš v takový situaci dělat srandu?“ zaskučel jsem. Evra zaváhal. „Třeba to není on.“

„Přestaň, prosím tě!“ vybuchl jsem. „Kdo by to asi tak mohl být?“

„To nevím.“

„Měli vysátou krev!“ hulákal jsem. „Podle té reportérky jenom údajně,“ opravil mě Evra. „Jistě to nevěděla.“

„Podle tebe nejspíš bude lepší počkat,“ vztekal jsem se celý nepříčetný. „Počkat, až jich zabije dalších pět šest, co?“

Evra si vzdychl. „Nevím, co bysme měli udělat. Ale než se do něj dáme, asi by bylo lepší mít důkaz. Když někomu ušmikneš hlavu, jaksi to už nejde vzít zpátky. Pokud potom zjistíme, že jsme se spletli, bude pozdě. Nemůžeme mu ji zase přilepit a říct, ať nám to promine, že to byl omyl a že jsme to nijak zle nemysleli.“

Měl pravdu. Nemůžeme přece pana Hroozleyho zabít bez důkazů. Ale určitě to je on! Po nocích chodí ven, chová se divně a nesvěřuje se nám, co vlastně dělá – jedno ke druhému.

„A to není všechno,“ rozvíjel to Evra a já po něm loupl očima.

„Předpokládejme, že tím zabijákem vážně je pan Hroozley.“

„To se mi předpokládá dost snadno,“ zavrčel jsem.

„Proč by to dělal?“ upozornil Evra. „To není jeho styl. Znám ho delší dobu než ty a nikdy jsem nezažil, že by něco podobného provedl, ani jsem o ničem podobném neslyšel. Není zabiják.“

„Když byl upířím generálem, tak určitě zabíjel.“ odsekl jsem.

A pak jsem mu převyprávěl svůj rozhovor s Gavnerem Zurčem.

„Jasně.“ kývl Evra. „Zabíjel zlé upíry, kteří si smrt zasloužili. Já tvrdím, že pokud těch šest zabil, tak možná i oni si zasloužili umřít. Možná to byli upíři.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Generálské hodnosti se vzdal, je to už dost let.“

„Gavner Zurč ho mohl přemluvit, aby s tím zase začal,“ namítl Evra. „Navíc o upíří generalitě nevíme nic, co je zač a jak pracuje. Třeba sem pan Hroozley přijel právě proto.“

Znělo to vcelku rozumně, ale já jsem tomu přesto nevěřil.

„Šest zlých upírů že by řádilo v jednom městě?“ divil jsem se.

„Je to dost pravděpodobné?“

„Kdo ví?“ krčil Evra rameny. „Ty snad víš, jak se takový zlý upír chová? Já teda ne. Třeba vytvářejí tlupy.“

„A pan Hroozley je sám zlikvidoval? Upíraje těžké zabít. Se šesti lidmi by moc práce neměl, ale šest upírů? Kdepak.“

„Kdo tvrdí, že byl sám?“ nedal se Evra. „Třeba s ním byl Gavner Zurč. A třeba je ve městě i fůra dalších upířích generálů.“

„Ty tvoje argumenty jsou čím dál tím chabější.“ upozornil jsem.

„Možná jsou, ale to ještě neznamená, že nemám pravdu. Prostě to nevíme jistě, Darrene. Nemůžeš přece pana Hroozleyho zabít jen kvůli podezření. Promysli si to a dojde ti, že mám pravdu.“

Uklidnil jsem se a zamyslel se nad tím. „No tak dobře,“ vzdychl jsem. „Dokud nezískáme důkazy o jeho vině, budeme ho brát jako nevinného. Ale co uděláme? Budeme sedět na zadku a dělat, jako by se nic nestalo? Udáme ho policii? Rovnou se ho na to zeptáme?“

„Škoda že nejsme u panoptika,“ mudroval Evra. „To bysme to mohli říct panu Topolovi a nechat to na něm.“

„Jo, škoda, ale něco udělat musíme.“ naléhal jsem.

„Musíme. A musíme na to přijít sami,“ kývl. Jeho sešikmené oči se protáhly ještě víc, přemítal o tom ze všech sil. „A co tohle? Budeme ho každou noc, když vyrazí ven, sledovat, zjistíme, kam chodí a co tam dělá. Pokud přijdeme na to, že je vrah a že to byli obyčejní lidé, tak ho zabijem.“

„Udělal bys to?“ vydechl jsem.

Evra přikývl. „Ještě nikdy jsem nikoho nezabil,“ prohlásil tiše.

„A hrozně se mi to příčí. Ale jestli pan Hroozley bez příčiny vraždí, pomůžu ti zabít ho. Radši bych to nechal na někom jiném, ale nikdo tu prostě není, takže…“

Tvářil se odhodlaně a já věděl, že se na něj můžu spolehnout.

„Ale musíme získat úplnou jistotu,“ upozornil mě. „Pokud nepřestaneme třeba jen maličko pochybovat, udělat to nesmíme.“

„Souhlasím.“

„A musí to být naše společné rozhodnutí,“ dodal Evra. „Slib mi, že ho nezabiješ, když s tím já nebudu souhlasit.“

„Slibuju.“

„Myslím to vážně.“ zdůraznil. „Pokud usoudím, že pan Hroozley je nevinný, a ty po něm přesto půjdeš, udělám všechno pro to, abych ti v tom zabránil. I kdyby to znamenalo…“ Nechal tu výhružku viset ve vzduchu nedokončenou.

„Neměj strach,“ uklidňoval jsem ho. „Já z toho přece taky nejsem nijak nadšený. Na pana Hroozleyho jsem si zvykl. Jestli po něčem vůbec netoužím, tak zabít ho.“

Říkal jsem pravdu. Byl bych radostí bez sebe, kdyby se ukázalo, že moje podezření je neoprávněné. Měl jsem ale příšerný pocit, že oprávněné bude.

„Moc doufám, že se mýlíme,“ jako by mi Evra četl myšlenky.

„Říct si, že ho zabijem, to je lehké, ale provést to by bylo o moc těžší. Není z těch, kdo by jen tak leželi a nic nedělali, když se do nich někdo pustí.“

„S tím si budem lámat hlavu až pak,“ navrhl jsem. „Teď zase zapni zvuk. Když budeme mít štěstí, policie to vyřeší a zjistí, že šlo jenom o nějakého magora, který se moc koukal na upíří filmy.“

Posadil jsem se vedle Evry a zbytek noci jsme sledovali zprávy. Moc jsme toho nenamluvili a jen jsme čekali, kdy se vrátí upír… nebo mu máme říkat vrah?

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Slídit za panem Hroozleym nebyla snadná věc. První noc nám zmizel hned po několika minutách: vysvištěl nahoru po

požárním schodišti, a než jsme se tam dostali taky, slehla se po něm zem. Pár hodin jsme se potom potulovali po městě a doufali jsme, že na něj narazíme náhodou, ale až do rána po něm nebylo ani vidu ani slechu.

Poučili jsme se z toho. Druhý den, když pan Hroozley spal, jsem si vyšel ven a koupil jsem dva mobilní telefony. Před večerem jsme si je odzkoušeli. Fungovaly výborně.

A když v noci pan Hroozley vyrazil na střechy. Evra zůstal dole na zemi. Nedokázal se přesunovat tak rychle jako já. Já sám jsem se upíra udržel a informoval jsem Evru, který šel za námi po ulici.

I když jsem byl sám, měl jsem co dělat, aby mi neunikl. Pan Hroozley sebou uměl mrsknout mnohem svižněji než já. Naštěstí neměl ponětí, že mě má v patách, a tak nenasadil plnou rychlost, protože vůbec netušil, že by měl.

Tu noc jsem si ho udržel na dohled tři hodiny a ztratil jsem ho, až když sklouzl dolů na ulici a párkrát rychle po sobě zabočil. Noc nato jsem mu byl v patách až do úsvitu. Potom to různě kolísalo, některé noci mi v hodině zmizel, jindy jsem za ním vlál jako ocásek až do rána.

V té době, kdy jsem ho sledoval, toho moc nedělal. Někdy se na hrozně dlouhou dobu zastavil na jednom místě, vysoko nad davem

lidí, a tiše je pozoroval. (Že by si vybíral příští oběť?) Jindy se toulal bez zastávky. Nedalo se odhadnout, kudy se vydá: někdy šel dvě tři noci po sobě stejnou trasou, jindy zkoušel noc co noc jinou cestu. Bylo nemožné vytušit dopředu, jak se zachová.

Evra byl pokaždé před ránem vyčerpaný (a já jsem stále zapomínal, že nemá tolik sil jako já), ale nestěžoval si. Nabízel jsem mu, že jestli chce, může na pár nocí zůstat doma, ale jen vrtěl hlavou a nedal jinak, než že půjde se mnou.

Třeba si myslel, že pokud se nebude držet nablízku, tak pana Hroozleyho zabiju. Třeba měl pravdu.

Od té doby, co se na veřejnost dostaly zprávy o těch šesti zabitých v opuštěné budově, nenašli žádné další mrtvoly. Potvrdilo se ale, že všechna těla byla úplně zbavená krve a že to byli obyčejní lidé: dva muži, čtyři ženy. A všichni mladí, nejstaršímu bylo dvacet sedm. Pocházeli z různých částí města.

Evru to na první pohled strašně zklamalo, když se dozvěděl, že zavraždění byli normální lidé. Být to upíři, bylo by nám po těle o hodně líp.

„Poznali by lékaři rozdíl mezi člověkem a upírem?“ vyptával se.

„Samozřejmě,“ kývl jsem.

„Jak?“

„Podle krve, každý ji má úplně jinou,“ vysvětlil jsem. „Jenže jim žádná krev nezbyla,“ připomněl mi.

„A rozdíl je i v buňkách. Atomy upířího těla se chovají podivně, proto upíra nejde vyfotografovat. A měli by úžasně silné nehty a zuby. Lékaři by to poznali, Evro.“

Snažil jsem se nepropadat předsudkům. Pan Hroozley v době, kdy jsme ho sledovali, nikoho nezabil, což bylo nadějné. Na druhou stranu je ale možné, že jen čeká, až opadne rozruch, teprve pak znovu udeří. Zatím se zpravidla vyhlašoval poplach a pátrání pokaždé, když někdo dlouho nešel domů ze školy nebo z práce.

Anebo možná někoho zabil. Možná ví, že ho sledujeme, a vraždí jen tehdy, když má jistotu, že nás setřásl. To bylo nepravděpodobné, ale úplně se to vyloučit nedalo. Pan Hroozley dokáže být velice mazaný, když chce. U něj bych si nedovolil žádnou možnost pominout.

Většinu bílých dnů jsem sice prospal, abych vydržel být v noci vzhůru, ale dával jsem si záležet, aby mi vybylo vždycky před večerem pár hodin, které budu moct strávil s Debbií. Obvykle jsem zašel k nim, poseděli jsme spolu u ní v pokoji a pouštěli jsme si muziku a povídali si, protože jsem se snažil nechávat si dost sil na blížící se noční pronásledování. Někdy jsme se ale šli projít nebo jsme obráželi obchody.

Byl jsem pevně rozhodnut, že panu Hroozleymu nedovolím, aby mi přátelství s Debbií pokazil. Trávil jsem s ní čas strašně rád. Byla to moje první holka. Věděl jsem, že se budeme muset rozejít, a to spíš dřív než později, ale rozhodně bych neudělal nic, čím bych ten čas, co nám zbývá, nějak zkrátil. Nocí jsem se vzdal a zasvětil jsem je sledování pana Hroozleyho. Nehodlal jsem se vzdát ještě i dnů.

„Jak to, že už nikdy nechodíš, když se setmí?“ zeptala se jednou v sobotu, když jsme vycházeli z kina po odpoledním představení. Ten den jsem vstal dřív než obvykle, abych s ní mohl být dlouho.

„Bojím se tmy,“ zakňoural jsem.

„Já se ptám vážně,“ štípla mě do ruky.

„Táta mi zakázal chodit po setmění ven,“ lhal jsem. „A taky se cítí provinile, že přes den s náma skoro není. Takže je rád, když může večer se mnou a s Evrou posedět a poslechnout si, co jsme přes den dělali.“

„Ale kdyby sis vyšel aspoň jednou za čas, určitě by mu to nevadilo,“ protestovala Debbie. „Přece ti dovolil být venku dlouho do večera tenkrát, jak jsme měli první rande, ne?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Nedovolil, utekl jsem. A když to zjistil, děsně zuřil. Dal mi na týden kasárníka. Proto jsem tě s ním neseznámil – ještě pořád se zlobí.“

„Tak mám dojem, že to je pěkný morous,“ utrousila.

„To teda je,“ vzdychl jsem si. „Ale co naděláš? Je to můj táta.

Musím stát při něm.“

Nedělalo mi žádnou radost, že jí lžu, ale pravdu jsem jí jaksi říct nemohl. Musel jsem se usmát, když jsem si představil, jak jí to prozrazuju: „Jo, ten chlap, co ho vydávám za svýho otce? To není můj otec. Je to upír. A mimochodem, mám dojem, že těch šest lidí zabil právě on.“

„Čemu se to usmíváš?“ zajímala se Debbie.

„Ničemu.“ Rychle jsem nasadil vážný výraz.

Ten dvojí život byl podivný, byl jsem přes den normální kluk a v noci lovec vraždících upírů, ale bavilo mě to. Tak před rokem by mi z toho šla hlava kolem, byl bych se převracel ze spaní a dumal, co přinese zítřek, měl bych z toho nejspíš i poruchy trávení a trpěl bych depresemi. A zřejmě bych se taky pokusil soustředit jen na jednu věc a přestal bych se scházet s Debbií.

Teď ale ne. To, co jsem prožil s panem Hroozleym a u Circo Mostruoso, mě změnilo. Ty dvě odlišné úlohy jsem dokázal zvládat. A co víc, obměny mě bavily. Protože jsem v noci stopoval upíra, připadal jsem si významný a důležitý – pan Darren Shan, ochránce spícího města! A díky denním schůzkám s Debbií jsem si zase připadal jako normální kluk. Vymlsám si z obou světů to nejlepší.

Jenže když si pan Hroozley vybral příští oběť, toho tlouštíka, bylo po všem.

DVANÁCTÁ KAPITOLA

Nejdřív mi ani nedošlo, že pan Hroozley někoho sleduje. Držel se ve výšce nad rušnou ulicí se spoustou obchodů,

zůstal tam skoro hodinu a prohlížel si lidi. Pak bez varování vylezl až na vršek té budovy a vyrazil přes střechu dál.

Zavolal jsem Evrovi. On mi nevolal nikdy, měli jsme strach, aby to upír nezaslechl. „Zase někam vyrazil,“ hlásil jsem tiše.

„Už bylo načase,“ stěžoval si Evra. „Nesnáším, když se takhle zastaví. Ani nevíš, jak příšerně tady dole jeden promrzne, když jenom postává.“

„Běž si sehnat něco k jídlu,“ doporučil jsem mu. „Jde dost pomalu. Myslím, že na pět na deset minut si klidně můžeš dát voraz.“

„Určitě?“ ujišťoval se Evra.

„Jasně. Kdyby se něco dělo, zavolám.“

„Tak jo. Bodnul by párek v rohlíku a kafe. Mám ti taky něco koupit?“

„Ne, díky. Zas se ozvu. Zatím ahoj.“ Ukončil jsem hovor a vydal jsem se za upírem.

Když jsem stopoval pana Hroozleyho, radši jsem nejedl podobné věci, jako jsou párky v rohlíku a hamburgery a pomfrity. Tak silnou vůni by dost snadno dokázal zachytit. Hlad jsem zaháněl jen tím, že jsem jedl nenamazané krajíce chleba, protože ty nejsou

cítit skoro vůbec. A nosil jsem si v čutoře obyčejnou vodu z vodovodu.

Po nějaké době jsem pocítil zvědavost. V ostatních nocích se buď zdržoval na jednom místě, anebo se bezcílně potuloval. Tentokrát ale jde za nějakým cílem.

Rozhodl jsem se, že k němu přijdu blíž. Bylo to nebezpečné, zvlášť když nespěchal, protože víc hrozilo, že mě zpozoruje, ale musel jsem zjistit, co má za lubem.

Zmenšil jsem rozestup mezi námi asi o třetinu, blíž k němu jsem se neodvažoval. A uviděl jsem, že vystrkuje hlavu přes okraj střechy a pozorně sleduje, co se děje dole na ulici.

Podíval jsem se dolů na dobře osvětlenou ulici, ale po kom jde, to jsem nepoznal. Teprve když se zastavil, nad svítilnou, všiml jsem si tlouštíka, který stál dole u ní a zavazoval si tkaničky.

To je ono! Pan Hroozley si vyhlédl tohohle tlouštíka! Bylo mi to jasné už jen podle toho, jak si jej upír upřeně prohlížel, jak čekal, až si tkaničku dováže a znovu vykročí. Když se tlouštík konečně narovnal a vyrazil, pan Hroozley ho sledoval dál.

O pár kroků jsem couvl a zavolal jsem Evrovi.

„Co je?“ ozval se. Slyšel jsem, jak žvýká párek v rohlíku.

Dolehly ke mně i nějaké hlasy.

„Je to tu,“ hlásil jsem stručně.

„Zatraceně!“ zajíkl se Evra. Bylo slyšet, jak upustil párek v rohlíku a odšoural se stranou od lidí, na klidnější místečko. „To jako určitě?“ vyzvídal.

„Určitě. Vyhlédl si kořist.“

„No dobře,“ vzdychl si Evra. Měl jsem pocit, že je nervózní. Neměl jsem mu to za zlé, byl jsem nervózní taky. „Dobře,“ ozval se znovu. „Pověz mi, kde jsi.“

Přečetl jsem jméno ulice. „Ale nežeň se sem,“ poradil jsem mu.

„Oba se pohybují pomalu. Drž se pár ulic za ním. Nechci, aby tě pan Hroozley zahlédl.“

„To spíš já nechci, aby mě zahlédl!“ poopravil mě Evra a odfrkl si. „Průběžně mě informuj.“

„Jasně,“ slíbil jsem. Vypnul jsem mobil a vydal jsem se za lovícím upírem.

Stopoval tlouštíka k velikánské budově, ve které ten člověk posléze zmizel. Pan Hroozley čekal půl hodiny, pak budovu zvolna obešel a pozoroval okna a dveře. Vlekl jsem se za ním, držel jsem si vzdálenost a byl jsem přichystaný vyřítit se za nimi, kdyby vešel.

Jenže to se nedělo. Když upír prozkoumal stavbu, stáhl se na nedalekou střechu, odkud měl dokonalý výhled na všechny vchody, posadil se a čekal.

Pověděl jsem Evrovi, co se dělo.

„Jenom tam vysedává?“ ujišťoval se Evra.

„Sedí a hlídá,“ potvrdil jsem to.

„Co je ten barák zač?“

Když jsem se plížil kolem, přečetl jsem si nápisy, kromě toho jsem nahlédl do několika oken, ale k čemu ta budova slouží, to jsem věděl jednoduše podle hnusného pachu zvířecí krve ve vzduchu.

„Jsou to jatka,“ špitl jsem.

Dlouho bylo ticho. „Třeba je tam jenom kvůli zvířecí krvi,“ navrhl potom Evra.

„Není. Kdyby byl, dávno by šel dovnitř. Ten sem kvůli zvířatům nepřišel. Přišel kvůli tomu člověku.“

„To ještě nevíme,“ namítl Evra. „A možná jen čeká a dovnitř půjde, teprve až zavřou.“

„No to by se načekal,“ zasmál jsem se. „Mají tam otevřeno celou noc.“

„Tak já jdu,“ hlásil Evra. „Nikam se nežeň, dokud k tobě nedorazím.“

„Jestli se někam vydá pan Hroozley, vyběhnu hned za ním, ať už tu budeš, anebo ne,“ odsekl jsem, ale Evra se už odpojil a neslyšel mě.

Dorazil za pár minut a táhla z něj hořčice s cibulí, „Odteď jsi na suchém chlebu,“ ucedil jsem.

„Myslíš, že mě pan Hroozley ucítí?“ zeptal se. „Možná bych se měl vrátit na ulici a…“

Zavrtěl jsem hlavou. „Na to je moc blízko u jatek. Ten pach krve všechno ostatní přebije.“

„Kde vlastně je?“ zajímal se a tak jsem mu ukázal upíra, Musel sice dost namáhat zrak, ale nakonec ho přece jen zahlédl.

„Musíme být hodně potichu,“ upozorňoval jsem ho. „Možná stačí i trocha hluku a vletí na nás.“

Evra se otřásl, nevím, jestli zimou nebo kvůli té představě, a usadil se. Pak už jsme si toho moc neříkali.

Museli jsme si dýchat do dlaní, aby nebyl vidět náš sražený dech. Bylo by to dobré, kdyby sněžilo, sníh by kouřové obláčky dechu ukryl, jenže ta noc byla jasná a mrazivá.

Seděli jsme tam až do tří do rána. Evrovi cvakaly zuby a já jsem se užuž chystal ho hnát domů, než umrzne, když tu tlouštík zase vyšel ven. Pan Hroozley se za ním okamžitě vydal.

Až příliš pozdě mi došlo, že při zpáteční cestě musí upír kolem nás. Nebyl čas se schovat. Uvidí nás!

„Ani se nepohni,“ špitl jsem Evrovi. „A vůbec nedýchej.“

Upír se přiblížil k nám, došlapoval bosýma nohama na zledovatělé střechy a kráčel stálým tempem. Vůbec jsem nepochyboval, že nás zahlédne, ale vpíjel se očima jen do toho člověka. Prošel pět metrů od nás, jeho stín se po mně přeplazil jako jakýsi strašlivý duch, a byl pryč.

„Mně se asi zastavilo srdce,“ sípal Evra.

Zaposlouchal jsem se do pravidelného tlukotu jeho srdce (rytmus byl trochu pomalejší než u normálních lidí) a usmál jsem se.

„Nic ti není,“ uklidnil jsem ho.

„Myslel jsem si, že je po nás,“ sykl Evra.

„Já taky.“ Vstal jsem a porozhlédl se, kam upír míří. „Měl bys radši slézt dolů na ulici,“ navrhl jsem.

„Nejde moc rychle,“ namítl Evra. „Neuteče mi.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Nemůžeš vědět, kdy zrychlí. Ten chlap by si mohl taky chytit taxíka nebo ho vyzvedne někdo s autem. A kromě toho bude lepší se rozdělit – po tom, co jsme jen taktak unikli. Kdyby jednoho načapal, může druhý proklouznout do hotelu a dělat, že v tom nejede.“

Evrovi to připadalo rozumné a slezl po nejbližším požárním schodišti dolů. Já jsem se znovu pověsil na paty upírovi a tlouštíkovi.

Vracel se stejnou cestou, minul teď už liduprázdnou ulici, kde jsme ho zahlédli, a došel k bloku obytných domů.

Bydlel v jednom bytě v šestém poschodí. Pan Hroozley si počkal, až se uvnitř zhasne, a pak vyjel nahoru výtahem. Vyběhl jsem po schodech a díval jsem se ze vzdáleného konce podesty.

Očekával jsem, že si otevře a vejde, vždyť zámky nemůžou upíra zadržet, ale on si jen prohlédl dveře a okna. Pak se otočil a zamířil zpátky k výtahu.

Spěchal jsem po schodech dolů a upíra jsem zpozoroval, jak jde od domu pryč. Pověděl jsem Evrovi, co se dělo a kam má upír namířeno. Za pár minut byl u mě a společně jsme sledovali pana Hroozleyho, jak pobíhá po ulicích.

„Proč nešel dovnitř?“ nechápal Evra.

„Nevím. Možná ten chlap nebyl uvnitř sám. Anebo má v plánu jít tam jindy. Ale jedna věc je jistá: nejel tam nahoru, aby mu doručil rekomando!“

Po chvíli jsme zabočili do menší uličky a zahlédli jsme pana Hroozleyho, jak se sklání nad nehybnou ženou. Evra zalapal po dechu a vykročil. Já jsem ho chytil za paži a strhl jsem ho zpátky.

„Co blbneš?“ sykl. „Copak to nevidíš? Přepadl ji! Musíme mu v tom zabránit, jinak…“

„To nic, nechce ji zabít. Jenom z ní pije.“

Evra se přestal zmítat. „Určitě?“ zeptal se podezřívavě.

Přikývl jsem. „Pije jí z paže. Zapomněl jsi, že ty oběti tam v budově měly proříznuté krky?“

Evra nejistě kývl. „Ale jestli se pleteš…“

„Nepletu,“ ujistil jsem ho.

Po několika minutách upír odešel a ženu nechal ležet. Vběhli jsme do uličky a prohlédli jsme ji. Jak jsem odhadl, byla v bezvědomí, ale žila, a jediným dokladem o tom, že se zrovna někdo nakrmil její krví, byla drobná čerstvá jizvička na levé paži.

„Jdeme pryč,“ oznámil jsem. „Ona se za pár minut probudí.

Bude lepší, když ještě předtím zmizíme.“

„A co pan Hroozley?“ zeptal se Evra.

Podíval jsem se do nebe a odhadoval jsem, kolik času ještě zbývá do rána. „Dneska v noci nikoho nezabije,“ usoudil jsem. „Je moc pozdě. Asi už má namířeno zpátky do hotelu. Pojď, jestli se tam

nedostaneme před ním, budeme mu horko těžko vysvětlovat, kde jsme byli.“

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

Než se nazítří večer snesla tma, Evra si obešel blok domů, kde tlouštík bydlel, abychom ho měli na očích. Já jsem

zůstal doma, abych mohl sledovat pana Hroozleyho. Pokud by upír zamířil k těm domům, půjdu za Evrou. Pokud vyrazí jinam, probereme si to a rozhodneme se, jestli má Evra opustit stanoviště, anebo zůstat.

Upír vstal ihned po západu slunce. Ten večer vypadal trochu veseleji, i když i tak by se pořád nejlíp ze všeho hodil do pohřebního ústavu.

„Kde je Evra?“ zeptal se a cpal do sebe jídlo, které jsem mu přichystal.

„Na nákupu.“

„Sám?“ Pan Hroozley se odmlčel. Na chvilku mě napadlo, jestli nemá podezření, ale jen se sháněl po soli.

„Asi kupuje vánoční dárky.“

„Myslel jsem si, že Evra na tyhle absurdní nesmysly nedá.

A kolikátého vlastně je?“„Dvacátého prosince,“ odpověděl jsem.

„¦A Vánoce jsou ze čtyřiadvacátého na pětadvacátého?“

„Ano.“ kývl jsem.

Pan Hroozley si zamyšleně pohladil jizvu. „Ta moje zdejší záležitost možná do té doby skončí,“ oznámil.

„Vážně?“ Snažil jsem se, aby to nevyznělo nijak zvědavě nebo rozrušeně.

„Měl jsem v plánu co nejdřív odjet, ale jestli si přejete tu zůstat na Vánoce, proč ne? Jestli se nepletu, v hotelu pořádají nějakou oslavu, že?“

„Pořádají.“

„Rád bys tam šel?“

„Ano.“ Přinutil jsem se k úsměvu. „Kupujeme si s Evrou navzájem dárky. Navečeříme se s ostatními hosty, trochu se pobavíme a nacpeme se krocanem. Jestli chcete, můžete tam zajít taky.“ Pokusil jsem se to říct, jako bych chtěl, aby tam byl.

Usmál se a zavrtěl hlavou. „V takových hloupostech nemám žádnou zálibu.“

„Jak chcete,“ opáčil jsem.

Jakmile odešel, vydal jsem se za ním. Dovedl mě přímo k jatkám, což mě překvapilo. Třeba se nezajímá o tlouštíka, třeba je tu někdo nebo něco, čeho jsem si nepovšiml.

Probral jsem to telefonicky s Evrou.

„Je to divný,“ souhlasil. „Možná ho chce dostat, až bude přicházet do práce nebo z ní odcházet.“

„Možná,“ odpověděl jsem nejistě. Zdálo se mi to dost divné.

Upír se nechoval tak, jak jsem od něj očekával.

Evra zůstal na místě, aby mohl sledovat tlouštíka. Vybral jsem si k pozorování bezpečné místo, poblíž teplé trubky, takže mi tolik nevadil mráz. Neměl jsem tak dobrý výhled na jatka jako včera v noci, ale zato jsem výborně viděl na pana Hroozleyho – a to bylo hlavní.

Tlouštík dorazil na čas a Evra brzy po něm. Přisunul jsem se ke kraji střechy, odkud jsem ho viděl, a byl jsem nachystaný seběhnout dolů a vložit se do toho, kdyby se pan Hroozley na něj vrhl. Upír ale zůstával na stejném místě.

Tak probíhala celá noc: pan Hroozley seděl na své římse, já s Evrou jsme se krčili na jiné, v jatkách se čile pracovalo. Ve tři ráno se tlouštík zase vynořil a šel domů. Pan Hroozley ho znovu sledoval a my jsme znovu sledovali pana Hroozleyho. Tentokrát upír nejel nahoru do patra, ale to byla jediná odchylka od zavedeného postupu.

Příští večer se odehrávalo přesně totéž.

„O co mu jde?“ divil se Evra. Zima mu vůbec nedělala dobře, stěžoval si i na křeče v nohou. Pověděl jsem mu, že se mnou nemusí chodit, ale byl pevně odhodlán to vydržet.

„Nechápu to,“ přidal jsem se. „Možná čeká s akcí na nějakou určitou dobu. Třeba musí být měsíc v nějakém postavení nebo tak něco.“

„Já myslel, že měsíc působí jenom na vlkodlaky,“ napůl žertem namítl Evra.

„To já taky,“ kývl jsem. „Ale teď nevím jistě. Co se týče toho, co znamená být dospělým upírem, je spousta věcí, které mí pan Hroozley neřekl. Z toho, o čem vůbec nic nevím, by se dala sepsat celá kniha.“

„Co uděláš, jestli zaútočí?“ zeptal se Evra. „Myslíš, že proti němu v boji máme vůbec nějakou šanci?“

„V poctivém boji ne,“ odpověděl jsem. „Ale když to bude nefér…“ Vytáhl jsem dlouhý a rezavý řeznický nůž, nechal jsem Evru, ať si ho prohlídne, a zase jsem jej strčil pod košili.

„Kdes to vzal?“ zhrozil se Evra.

„Dneska jsem se potloukal kolem jatek, abych to tam dobře poznal, a ten nůž jsem našel vzadu v kontejneru. Asi ho vyhodili, protože je už moc rezavý.“

„A ty ho chceš použít?“ špitl Evra.

Přikývl jsem. „Proříznu mu krk.“ šeptal jsem. „Počkám, až se do toho pustí, a pak…“ Zaťal jsem odhodlaně zuby.

„A myslíš, že to zvládneš? Je strašně rychlý. Pokud ti nevyjde hned první pokus, druhou možnost už ti určitě nedá.“

„Nebude mě čekat,“ namítl jsem. „Zvládnu to.“ Podíval jsem se zpříma na Evru. „Dohodli jsme se, že to provedeme spolu, to já vím, ale až na to dojde, chci to provést sám.“

„Ani náhodou!“ sykl Evra.

„Jinak to nejde,“ naléhal jsem. „Nedokážeš se pohybovat tak tiše ani tak rychle jako já. Kdybys šel se mnou, překážel bys mi. A kromě toho,“ dodal jsem, „kdyby to dopadlo špatně a nepovedlo se mi to, zbyl bys tu ty a mohl bys to zkusit podruhé. Počkal bys na den a dostal bys ho ve spánku.“

„Tohle by možná bylo vůbec nejlepší řešení,“ nadhodil Evra.

„Možná bysme měli počkat oba. Jsme tu přece hlavně proto, abysme získali jistotu, že je vrah. Pokud se o tom přesvědčíme, co takhle počkat a…“

„To ne,“ zamítl jsem to tiše. „Nedovolím mu, aby toho člověka zavraždil.“

„Nic o něm nevíš,“ snažil se Evra. „Vzpomeň si, co jsem předtím říkal. Že těch šest lidí mohl zabít jen proto, že byli zlí. Třeba i tenhle chlap je lump.“

„To je mi fuk,“ postavil jsem si hlavu. „Že půjdu s panem Hroozleym, s tím jsem souhlasil, jen protože mě přesvědčil, že není zlý a že nezabíjí lidi. Pokud je zabiják, padá vina i na mě, protože jsem mu uvěřil a celou tu dobu jsem mu pomáhal. Nemohl jsem udělat nic, abych zachránil těch šest prvních, ale jestli můžu zachránit sedmého, tak to taky udělám.“

„No jak chceš,“ vzdychl si Evra. „Uděláme to po tvém.“

„Nezapleteš se do toho?“

„Ne,“ slíbil.

„Ani když se dostanu do úzkých a bude to vypadat, že potřebuju pomoct?“

Zaváhal, ale pak přikývl. „No dobře, ani tak.“

„Jsi dobrý kamarád, Evro,“ řekl jsem a plácli jsme si.

„Myslíš?“ Nakysle se pousmál. „Jen počkej, až tě pan Hroozley odhalí a dostane do kouta a ty budeš křičet o pomoc, jenže já nepřijdu. Pak teprve uvidíš, co jsem to za kamaráda!“

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

V noci ze dvaadvacátého prosince přešel pan Hroozley k činu. Všiml si toho Evra. Já jsem si zrovna udělal

krátkou přestávku, aby si oči odpočinuly, protože dokonce i poloupíří oči začnou po hodinách soustředění bolet, když tu sebou Evra najednou poplašeně trhl a chytil mě za kotník.

„Jde na to!“

Vrhl jsem se dopředu právě včas, abych uviděl, jak upír přeskakuje na střechu jatek. Násilím si otevřel okno a svižně vklouzl dovnitř.

„Už je to tu!“ zaúpěl jsem, vyskočil a chystal jsem se vyrazit.

„Počkej moment, jdu s tebou,“ ozval se Evra. „Ne!“ štěkl jsem.

„O tom jsme se přece už bavili. A ty jsi slíbil…“

„Nechci jít až tam,“ namítl Evra. „Ale nebudu tu jen tak dřepět a schnout starostma. Počkám na tebe uvnitř v jatkách.“

Nebyl čas se hádat Krátce jsem přikývl a vyběhl jsem. Evra spěchal za mnou, jak nejrychleji dokázal.

U otevřeného okna jsem se zastavil a pozorně naslouchal. Odnikud jsem nic neslyšel. Evra se vytáhl ke mně, od běhu byl celý zadýchaný. Vlezl jsem dovnitř a Evra hned za mnou.

Ocitli jsme se v podlouhlé místnosti plné potrubí. Na podlaze byla vrstva prachu, ve které byly jasně vidět stopy pana Hroozleyho. Šli jsme po nich ke dveřím a za nimi byla vykachlíkovaná chodba.

Teď nás zase vedl po dlaždičkách prach, který pan Hroozley nabral na podrážky, než přešel přes místnost.

Přešli jsme po prachové stopě přes celou chodbu a pak dolů po schodech. Ocitli jsme se v klidné části jatek, zaměstnanci byli všichni na druhém konci budovy, ale i tak jsme se sunuli opatrně. V tomhle ožehavém stadiu hry by nebylo dobře nechat se přistihnout. Prach stopu od stopy mizel a já začal mít strach, že se nám upír ztratí. Nechtěl jsem se naslepo potulovat po jatkách a hledat ho, proto

jsem přidal do kroku. Evra se mi přizpůsobil.

Když jsme zahnuli za roh, koutkem oka jsem zahlédl důvěrně známý rudý plást a okamžitě jsem se zastavil. Vycouval jsem z dohledu a Evru jsem stáhl s sebou.

„Mlč,“ hlesl jsem jen pohyby rtů. Pak jsem opatrně vyhlédl za roh, abych zjistil, co pan Hroozley dělá.

Upír se krčil za hromadou kartónových krabic narovnaných u jedné stěny. Nikoho jiného jsem neviděl, ale slyšel jsem blížící se kroky.

Tlouštík vyšel ze dveří. Hvízdal si, v ruce nesl psací podložku a listoval v nějakých papírech, které na ní měl připnuté klipsem. Zastavil se u velkých roletových dveří a stiskl tlačítko na stěně. Dveře ostře a nepříjemně zaskřípaly a sunuly se nahoru.

Tlouštík pověsil psací podložku na háček na stěně a pak vešel. Uslyšel jsem, jak tiskne tlačítko na druhé straně. Dveře se zastavily, zavrzaly a pak se stejným slimáčím tempem začaly zase spouštět dolů.

Pan Hroozley se svižně vrhl pod ně a proklouzl dovnitř.

„Vrat se do té místnosti s potrubím a čekej tam,“ nakázal jsem Evrovi. Začal protestovat. „Koukej tam jít!“ vztekal jsem se.

„Kdybys tu zůstal, cestou zpátky by tě uviděl. Běž tam a čekej. Pokud se mi povede mu v tom zabránit, najdu si tě. Pokud ne…“ Našel jsem jeho ruku a silně jsem ji stiskl. „Jsem moc rád, že jsme se poznali, Evro.“

„Buď opatrný, Darrene.“ Evrovi bylo poznat na očích, jaký má strach. Ne o sebe. Strach o mě. „A hodně štěstí.“

„Štěstí nepotřebuju, mám tohle,“ kasal jsem se a vytáhl jsem nůž. Ještě jednou jsem stiskl Evrovi ruku, rozběhl jsem se a vrhl se

pod dveře, které se za mnou brzy úplně dovřely, takže jsem byl uvnitř zavřený s tlouštíkem a s upírem.

Uvnitř byly spousty zvířecích trupů, které visely od stropu na ocelových hácích. A běželo tu mrazicí zařízení, aby zvířata zůstala čerstvá.

Pach krve byl nechutný. Věděl jsem, že jsou tu jen mrtvá zvířata, ale pořád jsem si představoval, že jde o lidi.

Stropní světla svítila neskutečně silně, musel jsem postupovat opatrně: jednou nešťastně vrhnu stín a je po mně. Podlaha podkluzovala – od vody? od krve? – pořád jsem musel dávat pozor, kam šlapu.

Pár vteřin jsem viděl jen samé zvířecí půlky, ale potom jsem zahlédl pana Hroozleyho i tlouštíka. Zařadil jsem se za ně a držel jsem se jich.

Tlouštík se zastavil a prohlédl si kus masa na háku. Asi mu byla zima, protože si dýchl do dlaní, aby se zahřály, i když na nich měl rukavice. Když si kus mrtvého zvířete dost prohlédl, poplácal ho – mršina se rozhoupala a hák strašidelně zaskřípal – a pak si muž začal pohvizdovat, stejnou melodii, jakou si hvízdal už venku. A znovu vykročil.

Zmenšoval jsem vzdálenost mezi sebou a panem Hroozleym, protože jsem nechtěl zůstat příliš pozadu, když tu najednou se tlouštík zastavil, sklonil se a prohlížel si něco, co leželo na zemi. Zastavil jsem se a couval jsem nenápadně zpátky, protože jsem měl strach, aby nezahlédl moje nohy, pak jsem ale zjistil, že pan Hroozley se ke skrčenému muži plíží.

Utrousil jsem nadávku a vyrazil rychle vpřed. Kdyby byl pan Hroozley dával pozor, byl by mě zaslechl, ale příliš se soustředil na to, co se děje před ním.

Zastavil jsem se pár metrů za upírem a vytáhl jsem rezavý nůž. Teď by byla skvělá příležitost zaútočit. Upír nehybně stál a soustředil se na člověka, neuvědomoval si, že tu jsem, prostě ideální terč. Jenže jsem to nedokázal. První je na tahu pan Hroozley. Dokud nezaútočí, prostě jsem odmítal myslet si o něm to nejhorší. Jak říkal Evra, kdybych ho zabil, už ho pak nijak k životu nepřivedu. Nemůžu si dovolit udělat chybu.

Vteřiny mi připadaly jako hodiny, tlouštík se pořád krčil a prohlížel si bůhvíco, prostě něco, co ho zaujalo. Potom pokrčil rameny a zase vstal. Uslyšel jsem, jak pan Hroozley sykl, a uviděl jsem, jak se celý napjal. Zvedl jsem ruku s nožem.

Tlouštík musel něco zaslechnout, protože se podíval nahoru – to si spletl směr, měl by se ohlédnout dozadu – a vtom, po chviličce, se pan Hroozley vrhl kupředu.

Čekal jsem to, ale stejně jsem to úplně nestihl. Kdybych vyrazil ve stejném okamžiku jako upír, byl bych s to švihnout rukou s nožem a zasáhnout ho tam, kam mířím: do hrdla. Jenže jsem na zlomek vteřiny zaváhal a kvůli tomu jsem netrefil přesně.

Když jsem se k němu vrhl, zařval jsem – hulákal jsem ze všech sil, zčásti i proto, že jsem měl hrůzu z toho, co dělám.

Křik přiměl pana Hroozleyho, aby se švihem otočil. Nevěřícně vytřeštil oči. Protože se už nedíval dopředu, nešikovně do tlouštíka vrazil a oba se svalili na zem.

Padl jsem na pana Hroozleyho a sekl jsem ho nožem. Ostří dopadlo na upírovu pravou paži a zakouslo se hluboko do masa. Zařval bolestí a zkusil mě ze sebe shodit. Strčil jsem do něj – byl v nelehké pozici a převaha ve váze i síle mu nebyla k užitku – a zase jsem napřáhl ruku s nožem a chystal jsem se zasadit mu rozmáchlou, vší silou vedenou smrtící ránu.

Ta vražedná rána nikdy nedopadla. Jak jsem totiž zapažoval, vrazil jsem do něčeho rukou. Něco se na mě řítilo shora. Nebo spíš někdo, někdo, kdo shora seskočil. Když ho moje ruka zasáhla, vyjekl a odkulil se ode mě, jak nejrychleji mohl.

Na chvilku jsem zapomněl na upíra a podíval jsem se přes rameno na toho tvora kutálejícího se po podlaze. Na pohled to byl člověk, ale víc se říct nedalo, aspoň dokud se nezastavil a nevstal.

A když vstal a podíval se na mě, najednou jsem si usilovně přál, aby se kutálel dál, až někam pryč z místnosti.

Byl to příšerný pohled. Byl vysoký. Ramenatý a obtloustlý. Od hlavy k patě byl oblečený do bílé, do bílého obleku bez poskvrnky, samozřejmě až na šmouhy krve a špíny, které nasbíral, jak se válel po zemi.

V obludném protikladu k bělosti jeho oblečení byla pokožka, a také vlasy, oči, rty a nehty. Kůže byla skvrnitá a většinou nachová. Zbytek byl tmavě, ostře rudý, jako nasáklý krví.

Netušil jsem, co je zač, ale okamžitě mi došlo, že to je ztělesnění zla. Měl to napsané na čele, podle toho, jak držel tělo, jak se pohrdavě usmíval, jak mu v nepřirozeně rudých očích blýskalo šílenstvím, jak se rubínově rudé rty stahovaly, až byly vidět vyceněné a přiostřené zuby.

Uslyšel jsem, jak pan Hroozley zaklel a vstal. Ale než se mu to podařilo, muž v bílém zakřičel a rozběhl se ke mně tak rychle, jak by to nedokázal žádný člověk. Sklonil hlavu a trkl do mě, div mi neprorazil žaludeční stěnu. Vyrazilo mi to dech.

Odletěl jsem dozadu, na pana Hroozleyho, a nechtě jsem ho srazil k zemi.

Tvor v bílém zaječel, na chvilku se zarazil, jako by zvažoval, jestli nemá zaútočit, pak se chytil jedné zvířecí půlky a vytáhl se nahoru. Vyšvihl se vysoko a chytil se okenního parapetu – teprve v tu chvíli jsem si uvědomil, že kolem celé místnosti vede úplně nahoře řada oken –, rozbil sklo a vyklouzl ven.

Pan Hroozley znovu zaklel a odstrčil mě. Vylezl po mase na háku, vyskočil na římsu za mužem s nachovou kůží a od zranění na paži se bolestí šklebil. Chvilku tam zůstal viset a pozorně naslouchal. Pak svěsil hlavu a ramena mu poklesla.

Tlouštík, který brečel jako dítě, se zvedl na všechny čtyři a začal se plazit pryč. Pan Hroozley si ho všiml, naposledy se zoufale podíval z okna ven a potom seskočil na podlahu a spěchal k němu. Muž se pokoušel vstát.

Bezmocně jsem sledoval, jak pan Hroozley toho člověka narovnal a zadíval se mu do tváře: kdyby ho chtěl zabít, nedokážu udělat nic, čím bych ho zachránil. Žebra mě bolela, jako by mě do nich praštili beranidlem. Těžko se mi i dýchalo. Ani nápad, že bych se pohnul.

Pan Hroozley ale vraždit nechtěl. Jen vydechl tlouštíkovi do obličeje uspávači plyn, tlouštík strnul a pak se v bezvědomí svezl na zem.

Potom se pan Hroozley rychle otočil a šel ke mně a tvářil se tak rozzuřeně, že jsem u něj nic podobného ještě nikdy neviděl. Začal jsem se strachovat o vlastní život. Zvedl mě a zatřásl se mnou jako s hadrovým panákem. „Ty idiote!“ hromoval. „Proč se do všeho tak pitomě pleteš? Uvědomuješ si vůbec, co jsi způsobil? Víš to vůbec?“

„Já jsem… jsem se… snažil vám zabránit…“ sípal jsem. „Já si myslel…“

Pan Hroozley mi přitiskl tvář až k obličeji a vrčel: „Utekl mi! Kvůli tvojí příšerné pitomostí si ten šílený zabiják někam zmizel a je na svobodě! Měl jsem šanci ho zastavit, ale ty… ty…“

Víc ze sebe vypravit nedokázal; vztek mu svázal jazyk. Upustil mě na zem, otočil se na pětníku, dřepl si na bobek, nadával a stěžoval si – chvílemi to skoro vypadalo, jako by plakal – a dával najevo znechucení.

Sjel jsem pohledem od upíra ke spícímu člověku a pak k rozbitému oknu a došlo mi (ostatně nijak geniální dedukce na to potřeba nebyla), že jsem udělal příšernou a možná i osudnou chybu.

PATNÁCTÁ KAPITOLA

Pak na dlouhou dobu nastalo napjaté ticho a minuty se jen pomalu vlekly. Ohmatal jsem si žebra – neměl jsem ani

jedno zlomené. Vstal jsem a zaskřípal jsem zuby, jak mě rozbolelo celé tělo. Budu mít bolesti ještě pár dnů.

Dovlekl jsem se k panu Hroozleymu a odkašlal jsem si. „Kdo to byl?“ zeptal jsem se.

Loupl po mně očima a zavrtěl hlavou. „Blbečku!“ vybafl. „Cos tu vůbec dělal?“

„Snažil jsem se vás zadržet, abyste ho nezabil,“ ukázal jsem na tlouštíka. Pan Hroozley se na mě překvapeně zarval. „Dozvěděl jsem se ze zpráv o těch šesti zabitých,“ Vysvětloval jsem. „Myslel jsem si, že ten vrah jste vy. Proto Jsem vás stopoval a…“

„Tak ty sis myslel, že já jsem vrah?“ rozkřikl se pan Hroozley. Zamračeně jsem přikývl.

„Jsi ještě hloupější, než Jsem si myslel! To mi tak málo důvěřuješ, že…“

„A co jsem si asi měl myslet jiného?“ křikl jsem. „Neřekl Jste mi jediné slovo. Každou noc jste zmizel do města a my jsme se nedozvěděli nic o tom, kam chodíte a co děláte. Co jsem si pak měl myslet, když jsem zjistil, že našli šest mrtvol s vysátou krví?“

Pan Hroozley se tvářil nejdřív překvapeně a pak zamyšleně. Posléze unaveně přikývl. „Máš pravdu,“ vzdychl si. „Kdo chce, aby

mu důvěřovali, musí sám dávat najevo důvěru. Chtěl jsem vás ušetřit těch krvavých podrobností. To jsem neměl. Udělal jsem chybu.“

„Ale ne,“ snažil jsem se, protože mi vyrazilo dech, že se najednou chová tak laskavě. „Já jsem asi neměl chodit za vámi.“

Pan Hroozley sjel pohledem k noži. „Chtěl jsi mě zabít?“ zeptal

se.

„Ano,“ kývl jsem a bylo mi trapně.

K mému úžasu se krátce zasmál. „Jste lehkomyslný mladý muž,

pane Darrene Shane. Ale to jsem věděl, už když jsem z tebe udělal svého pomocníka.“ Vstal a prohlédl si ránu na paži. „Asi bych měl být rád, že jsem z toho vyšel jenom takhle.“

„Nebude vám nic?“ zajímal jsem se.

„Zůstanu naživu,“ odsekl a vemnul si do rány trochu slin, aby se hojila.

Zvedl jsem hlavu k rozbitému oknu. „Kdo to byl?“ zeptal jsem se znovu.

„Spíš než kdo by ses správně měl asi ptát, co to bylo.“ prohlásil pan Hroozley. „Byl to vampýr. A jmenuje se Murlough.“

„Vampýr? Já myslel, že to je jenom jiné slovo pro upíra!“

„To je na dlouhé vyprávění. A my nemáme čas. Později ti…“

„Ne.“ řekl jsem pevně. „Dneska v noci jsem vás málem zabil jen proto, že jsem nevěděl, co se děje. Takže mi to povězte hned, ať už k žádným přehmatům nedojde.“

Pan Hroozley zaváhal a pak přikývl. „No dobrá. Asi je jedno, jestli ti to řeknu tady, anebo někde jinde. Nikdo nás tu myslím rušit nebude. Ale nesmíme se moc zdržet. Musím si tenhle nepříjemný obrat v událostech důkladně promyslet, musím začít odznova plánovat. Vezmu to stručně. Snaž se nepokládat zbytečné otázky.“

„Zkusím to,“ slíbil jsem.

„Vampýři jsou…“ shledával slova. „Za dávných nocí bylo upírů hodně a živili se lidmi asi tak, jako se lidé živí zvířaty. Nebylo nic nezvyklého, když upíři zabili i několik lidí týdně tím, že jim vypili všechnu krev. Po nějakém čase se rozhodlo, že to je nepřijatelné, a tak vznikly zákony zakazující zbytečné zabíjení.

Většina upírů se s tím spokojila a dodržovala zákony, ostatně je pro nás snadnější, když se mezi lidmi pohybujeme nepozorovaně

a nezabíjíme je, ale někteří měli pocit, že zrazujeme své zásady. Někteří upíři byli toho názoru, že lidé jsou na planetě jen proto, abychom měli co jíst.“

„To je nesmysl!“ vyprskl jsem. „Upíři se rodí jako lidi. Jak je mohlo…“

„Buď tak laskav a mlč,“ nenechal mě pan Hroozley domluvit.

„Snažím se ti jen vysvětlit postoj těch upírů. S jejich skutky nesouhlasím.

Střet vyvrcholil před sedmi sty let. Sedmdesát upírů se odtrhlo od ostatních. Prohlásili se za odlišnou rasu. Začali si říkat vampýři, zavedli vlastní zákony a zřídili vlastní správní orgány.

Vampýři se v podstatě domnívají, že je špatné pít člověku jen krev a nezabít ho. Myslí si, že je ušlechtilé vysát někoho ke smrti a vstřebat jeho duši – jako ty jsi vstřebal část osobnosti Sama Gresta, když jsi vypil jeho krev. A také že je ostudné brát si jen malá množství a sát jako pijavice.“

„Takže když někomu pijou krev, vždycky ho zabijí?“ zeptal jsem se. Pan Hroozley přikývl. „To je hrůza!“

„Souhlasím,“ řekl upír. „A toho názoru byla většina upírů už v době, kdy se vampýři odtrhli. Nastala veliká válka. Mnoho vampýrů jsme zabili. O život přišlo i hodně upírů, ale vítězili jsme. Bývali bychom je uštvali a vymazali ze světa, nebýt toho, že…“ Kysele se pousmál. „Že se nám postavili do cesty právě ti lidé, které jsme chtěli chránit.“

„Jak to?“ divil jsem se.

„O existenci upírů tehdy vědělo hodně lidí. Ale pokud jsme je nezabíjeli, nechávali nás být, protože se nás báli. Jenže když vampýři začali masakrovat vlevo vpravo, lidé ztratili rozvahu a začali se bránit. Naneštěstí nedokázali rozlišovat mezi upíry a vampýry, a tak hledali a zabíjeli všechny bez rozdílu.

Vampýry bychom bývali zvládli, ale lidi ne,“ pokračoval pan Hroozley. „Málem se jim podařilo nás vyhladit. Nakonec se naše knížata sešla s vampýry a dohodli jsme příměří. Když přestanou tolik po libosti vraždit, necháme je na pokoji. Oni budou zabíjet, jen když se potřebují najíst, a udělají všechno možné pro to, aby ty vraždy před lidmi utajili.

Příměří nám pomohlo. Když lidé získali pocit, že nebezpečí pominulo, přestali nás pronásledovat. Vampýři se odsunuli co nejdál, abychom nepřišli do styku – i to byla součást úmluvy –, a my jsme na ně řadu posledních století v podstatě nenarazili. Došlo jen k náhodným srážkám a soubojům.“

„Soubojům?“ podivil jsem se.

„Upíři i vampýři vedou drsný život,“ vysvětloval pan Hroozley.

„Věčně zkoušíme svoje schopnosti v zápasech a soutěžích. Lidé a zvířata jsou zajímaví protivníci, ale když chce upír prokázat, co v něm opravdu je, bojuje s vampýrem. Není nic neobvyklého, že se upír a vampýr vyhledají a bojují na život a na smrt.“

„To je ale hloupost,“ sykl jsem.

Pak Hroozley pokrčil rameny. „Patří to k našim zvykům. Vampýři se časem změnili,“ pokračoval. „Všiml sis, že má rudé vlasy, nehty a oči?“

„A taky rty,“ dodal jsem. „A měl nachovou kůži.“

„Ke všem těm změnám došlo proto, že pijí víc krve než upíři. Ani vampýři sice nejsou většinou tak vybarvení jako Murlough – ten vypil až nebezpečně mnoho krve –, ale všichni vypadají podobně. Snad jen až na mladé vampýry, protože pár desítek let zabere, než se barvy prosadí.“

Přemítal jsem nad tím, co mi vyložil. „Takže vampýři jsou zlí?

A kvůli nim mají upíři tak špatnou pověst?“

Pan Hroozley si zadumaně mnul jizvu. „Že by byli naprosto zlí, to není tak úplně pravda. Pro lidi jistě, ale pro upíry to jsou spíš pomýlení příbuzní než jednoznační zvrhlíci.“

„Cože?“ nemohl jsem uvěřit, že je hájí. „Přijde na to, jak to kdo bere,“ rozvíjel to. „Naučil ses nebrat jako nic vážného to, že piješ lidem krev, že ano?“

„Ano, ale…“

„A pamatuješ si, jak moc jsi proti tomu ze začátku byl?“

„Ano,“ pokoušel jsem se mu znovu skočit do řeči. „Jenže…“

„Pro hodně lidí jsi ty čiré zlo,“ upozornil mě. „Mladý poloviční upír, který pije lidem krev… kdyby se dozvěděli, co jsi doopravdy zač, jak dlouho by to podle tebe asi trvalo, než by se tě někdo pokusil zabít?“

Kousl jsem se do rtu a přemýšlel o tom, co mi říká.

„Abys mi nerozuměl špatně,“ pokračoval pan Hroozley. „Já nesouhlasím s vampýry a s jejich zvyky. Ale nemyslím si, že jsou naprosto zlí.“

„To chcete říct, že zabíjet lidi není nic špatného?“ namítal jsem unaveně.

„Nechci. Chci říct, že chápu jejich stanovisko. Vampýři zabíjejí kvůli tomu, čemu věří, ne proto, že by je to bavilo. Člověk, který se stane vojákem a zabíjí ve válce, taky není zlý, neboje?“

„To není totéž,“ řekl jsem.

„Aleje to podobné, i když třeba jen zhruba a rozmazaně. Pro lidi jsou vampýři výlupek všeho zla a tečka. Ale upírům – a k upířímu klanu teď patříš i ty – se podobný odsudek nevynáší tak snadno. Jsou příbuzní.

A kromě toho,“ dodal, „mají vampýři i nějaké ty ušlechtilé rysy. Jsou věrní a odvážní. Nikdy neporuší slib: když ti vampýr něco slíbí, určitě to dodrží. Pokud by vampýr lhal a ti ostatní by to zjistili, bez jakéhokoli vyptávání by ho popravili. Mají svoje chyby a já osobně je moc rád nemám, ale zlí?“ Vzdychl si. „Těžko to tvrdit.“

Zamračil jsem se. „Jenomže tohohle jste se chystal zabít.“ připomněl jsem mu.

Pan Hroozley přikývl. „Murlough ale není obyčejný. Jeho mysli se zmocnilo šílenství. Ztratil sebevládu a zabíjí, kdy se mu zachce, jen aby ukojil svou obludnou potřebu. Kdyby byl upír, upíří generalita by ho odsoudila a dala popravit. Jenomže vampýři hodnotí svoje méně ukázněné soukmenovce laskavěji. A velice neradi někoho z nich zabíjejí.

Když vampýr přijde o rozum, jen ho vyvrhnou ze svých řad a vyženou. Když se jich pak straní, nijak se ho nesnaží zadržet ani mu ublížit. Stane se z něj…“

Trhli jsme sebou, protože se ozvalo zasténání. Ohlédli jsme se a zpozorovali, že se tlouštík začal vrtět.

„Pojď,“ vybídl mě pan Hroozley. „Budeme v té debatě pokračovat cestou na střechu.“

Vyšli jsme z mrazírny a vyrazili jsme zpátky.

„Murlough se takhle toulá po světě už pár let,“ vykládal pan Hroozley. „Obyčejně vampýři tak dlouho nepřežijí. Udělají nějakou hloupou chybu a lidé je brzy chytí a zabijí. Jenže Murlough je nadprůměrně chytrý. Zbylo mu dost rozumu, aby zabíjel nenápadně a mrtvá těla ukrýval. Znáš ten mýtus o tom, že upíři nemůžou vstoupit do domu, pokud je někdo nepozve?“

„Jasně,“ kýval jsem. „Ale tomu jsem nikdy nevěřil.“

„Dobře jsi dělal. Ale stejně jako většina mýtů má i tenhle reálné kořeny. Vampýři skoro nikdy nezabíjejí lidi u nich doma. Jdou po kořisti venku, zabijí, napijí se a pak tělo schovají nebo zranění zamaskují tak, aby to vypadalo jako nehoda. Šílení vampýři obyčejně na tahle základní pravidla zapomenou, ale Murlough si je pamatuje. Proto jsem věděl, že toho muže nenapadne u něj doma.“

„Ale jak jste vlastně věděl, že napadne právě jeho?“ uvědomil jsem si.

„Vampýři se drží tradice,“ vysvětloval pan Hroozley. „Oběti si vybírají předem. Vplíží se k nim domů, když ti lidé spí, a označí si je. Třemi drobnými škrábnutími na levé tváři. Všiml sis, že ten tlustý muž má podobné značky?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Nedíval jsem se.“

„Jsou tam,“ ujistil mě pan Hroozley. „Nejsou moc patrné, sám si nejspíš myslel, že se poškrábal ze spaní, ale kdo ví, co má hledat, ten je nemůže přehlédnout. Jsou vždycky na stejném místě a vždycky jsou stejně dlouhé.

Tak jsem se toho člověka chytil. Až do té noci jsem pátral naslepo, pročesával jsem město a doufal jsem, že narazím na Murloughovu stopu. Toho tlustého muže jsem zahlédl náhodou a pak jsem ho sledoval. Věděl jsem, že ho napadne buď tady, anebo cestou domů z práce, takže stačilo jen trpělivě čekat, až Murlough přejde k činu.“ Upír se zachmuřil. „Jenže pak ses na scéně ukázal ty.“ Nebyl s to dostat z hlasu hořkost.

„Povede se vám Murlougha najít znovu?“

Zavrtěl hlavou. „Toho poznačeného člověka jsem našel jen díky neuvěřitelnému štěstí. Dvakrát se mi to nepodaří. A kromě toho je Murlough sice šílenec, ale ne hloupý šílenec. Všechny lidi, které si

označil, nechá být a uprchne z města.“ Pan Hroozley si nešťastně povzdychl. „A s tím se asi budu muset spokojit.“

„Spokojit?“ zhrozil jsem se. „Vy ho nebudete pronásledovat?“

Pan Hroozley zavrtěl hlavou. Zastavil jsem se na podestě schodů – už jsme byli skoro u místnosti s potrubím – a zděšeně jsem se na něj zadíval. „Ale proč?“ vybafl jsem. „Je to šílenec! Zabíjí lidi! Musíte přece…“

„Není to moje věc,“ odpověděl pan Hroozley mírně. „Není na mně, abych si lámal hlavu s takovými tvory, jako je Murlough.“

„Tak proč jste se do toho pouštěl?“ vyrazil jsem a pomyslel jsem na všechny ty lidi, které ještě šílený vampýr zabije.

„Protože v podobných záležitostech mají upíří generálové svázané ruce,“ vysvětlil pan Hroozley. „Neodvažují se podnikat kroky k tomu, aby šílené vampýry odstranili, protože mají strach, že by tím způsobili otevřenou válku. Říkal jsem ti přece, že vampýři dbají na věrnost. Kdyby jeden z nich byl zavražděn, usilovali by o pomstu. Můžeme vampýry zabíjet v čestném boji, ale kdyby generál zabil šíleného vampýra, jeho bližní by cítili povinnost podniknout protiopatření.

Pustil jsem se do toho proto, že v tomhle městě jsem se narodil. Žil jsem tu jako člověk. Všichni, koho jsem tehdy znal, jsou sice už dávno po smrti, ale přesto cítím jistou účast. Jestli jsem někdy nějaké místo považoval za domov, tak to bylo tohle město.

Gavner Zurč to ví. Když se dozvěděl, že tu je Murlough, vyhledal mě. Odhadl, a správně odhadl, že nedokážu jen tak sedět a nechat šílence, aby tropil spoust. To od něj bylo vychytralé, ale nemám mu to za zlé – v jeho postavení bych se nezachoval jinak.“

„Stejně to pořád nechápu,“ řekl jsem. „Já myslel, že upíří generálové chtějí válku odvrátit.“

„Chtějí.“

„Ale kdybyste Murlougha zabil, tak přece…“

„Kdepak,“ přerušil mě. „Já nejsem generál. Jsem řadový upír a nemám s ostatními žádné spojení. Kdyby se vampýři dozvěděli, že jsem ho zabil, šli by po mně, ale generály by do toho nepletli. Byla by to osobní záležitost. Nevedlo by to k válce.“

„Chápu. Takže když tomuhle městu přestalo hrozit nebezpečí, už vám na tom šílenci nezáleží?“

„Správně,“ řekl pan Hroozley stručně.

Já jsem s upírovým postojem nedokázal souhlasit, sám bych Murlougha pronásledoval třeba na kraj světa, ale aspoň jsem ho chápal. Chrání „svoje“ lidi. A když hrozba pominula, myslí si, že zabít vampýra už není jeho starost. Typická ukázka upíří logiky.

„Co bude dál?“ zeptal jsem se. „Vrátíme se k panoptiku a všechno to pustíme z hlavy?“

„Ano,“ kývl. „Murlough se napříště tomuhle městu bude vyhýbat. Unikne někam do tmy a hotovo. Můžeme zase začít žít, jak jsme žili předtím.“

„Dokud se neobjeví něco dalšího,“ přisadil jsem si.

„Mám jenom jeden domov,“ odpověděl upír. „Nic dalšího podobného se nejspíš neobjeví. Tak pojď,“ vyzval mě.

„Jestli máš ještě nějaké otázky, odpovím ti na ně později,“

„No dobře.“ Zarazil jsem se. „Jak jste předtím říkal… že už přede mnou nebudete tajit důležité věci… platí to pořád? Budete mi už věřit a všechno mi říkat?“

Upír se usmál. „Budeme si důvěřovat navzájem.“

Usmál jsem se na něj taky a vešel jsem za ním do místnosti s potrubím.

„Jak to, že jsem předtím nespatřil Murloughovy stopy?“ podivil jsem se, když jsem uviděl, kudy jsme do budovy vešli všichni.

„Vstoupil dovnitř na jiném místě,“ řekl pan Hroozley. „Nechtěl jsem se k němu moc přibližovat, dokud nepřejde k činu. Co kdyby mě uviděl?“

Už jsem vykročil k oknu, když tu jsem si vzpomněl na Evru.

„Počkejte!“ zadržel jsem pana Hroozleyho. „Musíme vyzvednout Evru.“

„On v tom byl namočený taky?“ rozesmál se upír. „Tak pro něj pospěš. Ale nečekej, že to všechno budu vykládat ještě jednou jemu. Takové drobnosti nechám na tobě.“

Začal jsem pátrat po kamarádovi.

„Evro,“ zavolal jsem ne příliš nahlas. Když se nic neozvalo, křikl jsem trochu silněji. „Evro!“ Kde se schovává? Rozhlédl jsem se a uviděl, že někam pod splet trubek vede jediná řada stop.

„Evro!“ rozkřikl jsem se znovu a vydal jsem se po jeho stopě. Nejspíš mě viděl, jak si povídám s upírem, a neví jistě, co se stalo.

„Už je to dobrý!“ řval jsem. „Pan Hroozley je nezabil. Byl to…“

Na něco jsem došlápl a pod nohou se mi ozvalo ostré křupnutí. Poodstoupil jsem, sklonil jsem se a tu věc jsem zvedl, že si ji prohlídnu pořádně. Když jsem si uvědomil, co to je, srdce mi spadlo do kalhot: byly to rozbité zbytky mobilního telefonu.

„Evro!“ vyjekl jsem a vyřítil jsem se dopředu. O něco dál jsem našel doklady o rvačce – prach byl hodně rozházený jako by v něm sebou někdo hrozně házel. Ve vzduchu se doteď vznášely tisíce neusazených prachových částeček.

„Co se děje?“ zeptal se pan Hroozley a obezřetně se přiblížil.

Ukázal jsem mu rozdrcený telefon. „Evrův?“ odhadl.

Přikývl jsem. „Určitě ho dostal vampýr,“ vyrazil jsem zděšeně. Pan Hroozley vzdychl a svěsil hlavu. „Pak je Evra mrtev,“

prohlásil bez obalu. Když jsem se dal do pláče, pořád se díval do země.

ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA

Jen co jsme se vrátili, pan Hroozley nás odhlásil z hotelu, to aby si personál nevšiml, že Evra zmizel, anebo pro případ, že

by jej vampýr přinutil, aby prozradil, kde bydlíme.

„Ale co když mu uteče?“ namítal jsem. „Jak zjistí, kde jsme?“

„Moc nevěřím, že by utekl.“ prohlásil pan Hroozley s lítostí.

Nastěhovali jsme se do jiného hotelu, ne moc daleko od toho původního. Pokud snad recepčnímu přišlo podivné, že se v tak nezvyklou hodinu ubytovávají vážně se tvářící pán s jizvou a neklidný chlapec v pirátském kostýmu, pak si svá podezření nechal pro sebe.

Škemral jsem, aby mi toho pan Hroozley pověděl víc o vampýrech. Řekl, že nikdy nepijí krev upírům – naše krev je totiž jak pro ostatní upíry, tak pro vampýry jedovatá. Vampýři žijí o trošku déle než upíři, ale jde o minimální rozdíl. Jedí velice málo jídla, protože dávají přednost krvi. A ze zvířat pijí jen v krajní nouzi.

Pozorně jsem naslouchal. Bylo lehčí nemyslet na Evru, když jsem se mohl na něco soustředit. Když ale přišlo ráno a pan Hroozley se chystal jít spát, zůstal jsem sám a nezbylo mi než myslet na to, co se událo.

Díval jsem se, jak vychází slunce. Byl jsem unavený, ale usnout jsem nedokázal. Jak bych se mohl postavit nočním běsům, kteří tam na mě určitě číhají? Nachystal jsem důkladnou snídani, ale po prvním drobném soustu mě přešla chuť a nakonec jsem všechno

hodil do koše. Zapnul jsem televizi, přepínal z programu na program a sotva jsem si uvědomoval, co dávají.

Co chvíli mě napadalo, že to určitě všechno byl jenom sen. Usnul jsem na střeše při čekání na pana Hroozleyho a všechno se mi to zdálo. Každou chvilku se mnou Evra zatřese a probudí mě. Já mu o svém snu povím a oba se zasmějeme. „Mě se tak lehko nezbavíš,“ bude se dusit smíchy.

Jenomže sen to nebyl. Opravdu jsem se ocitl tváří v tvář šílenému vampýrovi. A ten opravdu unesl Evru. A opravdu ho buď zabil, anebo se k tomu chystá. Taková je skutečnost, s tím se musím vyrovnat.

Potíž byla v tom, že jsem k tomu neměl dost odvahy. Měl jsem strach, že kdybych s tím začal, ztratím rozum. Takže místo abych se smířil s pravdou a čelil jí, pohřbil jsem ji hluboko, aby mě nemohla trápit, a šel jsem za Debbií. Třeba mě rozveselí.

Když jsem vyšel ven. Debbie si hrála na náměstí. Přes noc silně sněžilo a ona teď s houfem místních dětí stavěla sněhuláka. Překvapilo ji, že mě vidí tak časně, ale měla radost. Představila mě kamarádům a ti si mě zvědavě prohlíželi.

„Neprojdeme se?“ zeptal jsem se.

„Nepočká to, než dostavíme toho sněhuláka?“ navrhla,

„Nepočká. Jsem nějak nervózní. Potřebuju se projít. Vrátím se potom, jestli chceš.“

„To nevadí. Jdu s tebou.“ Zvláštně si mě prohlédla. „Není ti nic?

Jsi bílý jako křída a oči… nebrečel jsi?“

„Krájel jsem cibuli,“ zalhal jsem.

Debbie se otočila ke kamarádům. „Zatím ahoj,“ řekla jim a vzala mě za ruku. „Máš představu, kam přesně půjdeme?“

„Ani ne. Vybírej cestu, já půjdu s tebou.“

Moc jsme toho při procházce nenapovídali, až po čase mě Debbie zatahala za rukáv. „Mám dobrou zprávu. Zeptala jsem se táty a mámy, jestli můžeš přijít na Štědrý večer zdobit stromek, a oni s tím souhlasí.“

„Paráda,“ přinutil jsem se k úsměvu.

„A zvou tě i na oběd,“ pokračovala. „Chtěli tě pozvat i na Boží hod, ale já vím, že to chcete být v hotelu. Kromě toho tvůj tatínek by asi nechtěl přijít, co?“

„Nechtěl.“

„Ale na Štědrý večer je to v pohodě, ne?“ zeptala se. „Evra může přijít taky. Jídlo bude asi tak ve dvě nebo ve tři, takže času na zdobení stromků pak bude hodně. Můžeš…“

„Evra nebude moct přijít,“ oznámil jsem stručně. „Proč?“

Přistihl jsem se, jak se horko těžko snažím vymyslet vhodnou lež. „Dostal chřipku,“ vypadlo ze mě nakonec. „Je v posteli a nemůže ven.“

„Ale včera mi připadalo, že je v pořádku!“ divila se Debbie.

„Viděla jsem vás, jak jste večer šli oba ven. Vypadal úplně…“

„Jak jsi nás viděla?“ vybafl jsem.

„Z okna. Není to prvně, co jsem si všimla, že chodíte za tmy do města. Předtím jsem se o tom nikdy nezmínila, protože jsem si říkala, že kdybyste mi chtěli povědět, o co jde, řekli byste mi to sami.“

„To je mi vychování, špehovat druhé lidi,“ odsekl jsem.

„Já nikoho nešpehovala!“ Debbie se po tom obvinění zatvářila ublíženě. „Zahlídla jsem vás náhodou. A jestli se chceš chovat takhle, můžeš na ty Vánoce zapomenout.“ Otočila se a chystala se k odchodu.

„Počkej,“ chytil jsem ji za ruku (ale dával jsem pozor, abych nezmáčkl moc silně). „Promiň. Mám hrozně mizernou náladu. Není mi úplně dobře. Možná jsem od Evry něco chytil.“

„Vypadáš pod psa,“ souhlasila a zatvářila se trochu laskavěji.

„A po večerech jsme chodili za tátou,“ vysvětlil jsem.

„Vyzvedneme ho, když skončí v práci, a pak sejdeme někam najíst, anebo si zajdeme do kina. Byl bych tě pozval taky, ale víš, jak to s mým tátou je.“

„Měl bys nás představit,“ snažila se Debbie. „Vsaď se, že bych ho dokázala přesvědčit, aby proti mně nic neměl, jen kdybych měla tu šanci.“

Znovu jsme vykročili.

„Tak jak to bude s tím Štědrým dnem?“ zeptala se.

Zavrtěl jsem hlavou. Jestli se mi na něco vůbec nechtělo myslet, tak na to, jak sedím u stolu s Debbií a jejími rodiči. „Asi to budu muset odmítnout. Nejspíš nebudeme moct přijít. Možná se už postěhujeme.“

„Ale Štědrý den je zítra!“ vyrazila Debbie. „Teď už přece od otce musíte vědět, co má v plánu.“

„On je dost zvláštní. Rád všechno nechává na poslední chvíli. Může se stát, že se vrátím z téhle procházky a zjistím, že má sbaleno a můžeme jet.“

„Nemůže odjet, když je Evra nemocný,“ namítla.

„Může, když chce, a taky odjede,“ odpověděl jsem.

Debbie se zamračila a zarazila se. Asi tak metr od nás byla kanálová mřížka, ze které stoupal teplý vzduch. Popošla k ní a stoupla si na ni. „Ale kdybys odjížděl, přijdeš mi to říct, vid?“

„Samozřejmě.“

„Hrozně by mě mrzelo, kdyby ses prostě beze slova vypařil,“ řekla – a já jsem spatřil, jak se jí v koutcích očí sbírají slzy.

„Vůbec se neboj,“ sliboval jsem. „Až budu vědět, že odjíždíme, ty se to dozvíš taky. Čestné slovo.“ A zvedl jsem prsty k přísaze.

„Pojď ke mně,“ vyzvala mě, přitáhla si mě a pevně mě objala.

„Za co to bylo?“ chtěl jsem vědět.

„Musí k tomu být nějaký důvod?“ Ukázala dopředu. „Na příštím rohu odbočíme. Ta ulice nás dovede zpátky na náměstí.“

Vzal jsem Debbii za ruku a chtěl jsem ji doprovodit, když jsem si vzpomněl, že už bydlíme v jiném hotelu. Kdybych se vrátil na náměstí, očekávala by, že vejdu do tamního hotelu. A kdyby mě zahlédla, jak se pak kradu jinam, mohla by mít podezření.

„Já půjdu dál,“ oznámil jsem. „Večer nebo ráno ti zavolám a povím ti, jestli odpoledne budu moct přijít nebo ne.“

„Kdyby tvůj tatínek chtěl odjet, pokus se ho přemluvit, abyste zůstali,“ navrhovala. „Hrozně moc ráda bych tě tu měla.“

„Budu se snažit,“ zařekl jsem se a celý smutný jsem se díval, jak odbočuje a mizí mi z dohledu.

V tu chvíli jsem zaslechl zdola krátké suché zasmání. Sjel jsem pohledem k mřížce, ale nikoho jsem nespatřil, takže jsem si pomyslel, že to byl klam. Jenže pak se ze šera ozval hlas.

„To tvoje děvče se mi líbí, Darrene Shane,“ pochechtával se ten dole – a já okamžitě věděl, kdo to je. „Moc chutné soustíčko! K nakousnutí, co říkáš? Vypadá o moc chutněji než ten tvůj kamarád. O moc chutněji než Evra.“

Byl to šílený vampýr – byl to Murlough!

SEDMNÁCTÁ KAPITOLA

Padl jsem na kolena a nakukoval skrz mřížku. Dole byla tma, ale po několika chvilkách jsem zhruba rozeznal obrys

tělnatého vampýra.

„Jakpak se to tvoje děvče jmenuje, co?“ vyptával se. „Anna? Beatrice? Cecílie? Diana? Elsa? Františka? Geraldina? Hana? Iveta? Jana?…“ zarazil se a já vycítil, že se mračí. „Ne, počkej, to jsem vypadl z abecedy, Yveta se píše s ypsilonem, ne s měkkým. Jak to, že mě nenapadá žádné dívčí jméno od I? Jak jsi na tom ty, Darrene Shane? Máš něco? Napadá tě něco?“ Moje křestní jméno vyslovoval divně, asi jako Darhééne.

„Jak jsi mě našel?“ zajíkl jsem se.

„Nic těžkého.“ Předklonil se, opatrně se vyhýbal slunečním paprskům, poklepal si na temeno hlavy. „Použil jsem rozum. Mladý pan Murlough má rozumu na rozdávání, to si piš. Zavázal jsem jazyk tomu tvému kamarádíčkovi. Evrovi Slepejšovi. Pověděl mi, kde je hotel. Utábořil jsem se před ním. Pozorně jsem se díval. Viděl jsem tě jít kolem s tou tvojí holkou, tak jsem vás sledoval.“

„Jak to, zavázal jazyk, snad rozvázal, ne?“ podivil jsem se.

Vampýr se rozesmál na celé kolo. „Jasně že zavázal. Je to přece had, ten má jazyk rozeklaný. Normálnímu člověku bych ho rozvázal, ale tomu tvému plazovi ho stačí zavázat. A pořádně utáhnout. Ha! Však ti říkám, že mám rozumu za dva. Hlupák by nevymýšlel tak

rafinované, tak mazané vtipy. Ale kdepak mladý pan Murlough, ten si šel pro chytrost s tou největší naběračkou…“

„Kde je Evra?“ skočil jsem mu do řeči a zabušil na mřížku, abych tu jeho sebechválu ukončil. Zacloumal jsem s ní, jestli se nedostanu dolů k němu, ale držela pevně a bránila mi v cestě.

„Evra? Evra Fon?“ Murlough dole v polotmě udělal pár kroků, skoro jako by se snažil tancovat. „Evra je pěkně svázaný,“ oznámil mi. „A pověšený za nohy. Krev se mu hrne do hlavy. Piští jako vepř. Prosí, abych ho pustil.“

„Kde je?“ vyptával jsem se zoufale. „Je naživu?“

„Kdepak s tím svým upírem bydlíš?“ vybafl místo odpovědi.

„Přestěhovali jste se do jiného hotelu, co? Proto jsem tě neviděl vycházet ven. A co jsi vůbec dělal na náměstí? Ne!“ vykřikl, než jsem stačil otevřít ústa k odpovědi. „Nic mi neříkej, nic neříkej! Nech chytrý mozek, ať se předvede. Mladý pan Murlough má rozumu na rozdávání. Div že mu mozek nevyskočí z hlavy ven, kolik hoje.“

Odmlčel se, očička mu šmejdila sem a tam, pak luskl prsty a zařičel. „Ta holka! Kamarádka našeho pana Darrena Shana! Bydlí na náměstí, co? Chtěl ses s ní sejít. Nic mi neříkej, nic neříkej! Já na to přijdu sám. Já si jí vystopuju. Vypadá náramně chutně. Spousta krve, no ne? Báječné slané krve. Už jako bych ji měl na jazyku.“

„Nech ji na pokoji!“ rozkřikl jsem se. „Jestli se k ní jenom přiblížíš, tak tě…“

„Zavři klapačku!“ štěkl vampýr. „A nevyhrazuj mi. Nenechám takového ubožáckého poloupíra, jako jsi ty, aby na mě držkoval. Ještě slovo, seberu se, půjdu a bude s panem Slepejšem konec.“

Ovládl jsem se. „Znamená to, že je ještě naživu?“ zeptal jsem se celý rozklepaný.

Murlough se zazubil a poklepal si na nos. „Možná je, možná není. Nemáš jak to zjistit, co?“

„Pan Hroozley říkal, že vampýři musí držet slovo,“ já na to.

„Když mi dáš slovo, že je naživu, budu to vědět.“ Murlough zvolna přikývl. „Je naživu.“

„Dáváš mi na to slovo?“

„Dávám ti na to slovo. Slepejš je naživu. Sešněrovaný a pověšený. Kvičí jako vepřík. Schovávám si ho na Vánoce. Budu ho

mít na Boží hod k obědu. Slepejš místo krůty. Myslíš si, že jsem krutý?“ Rozesmál se. „No tohle! Krůty-krutý! No, už jsem vymyslel fikanější slovní hříčky, ale pro tebe je dobrá dost. Slepejš se mým vtipům směje. Slepejš udělá, co mu řeknu. Ty bys v jeho postavení poslouchal taky, kdybys visel za nohy. A kvičel jako vepřík.“

Murloughův zvyk neustále se opakovat byl velice rozčilující.

„Poslechni,“ pokusil jsem se ho přemluvit. „Nech Evru jít. Nijak ti neublížil.“

„Překážel mi a naboural mi rozvrh!“ zavřískl vampýr. „Už jsem se měl nakrmit. Měla to být úplná hostina. Měl jsem vysát toho tlouštíka a zaživa ho stáhnout z kůže a jeho mršinu pověsit k ostatním v chladíme. Udělal bych tak z nějakých nic netušících nešťastných lidiček kanibaly. To by byla náramná zábava, no ne?“

„Evra ti nijak nepřekážel,“ namítal jsem. „Bylo to mezi mnou a panem Hroozleym. Evra jen čekal venku.“

„Venku nevenku, můj přítel to rozhodně není. Ale i když byl možná venku, brzy bude vevnitř.“ Murlough si olízl krvavě rudé rty.

„Vevnitř tady v bříšku. Hadího chlapce jsem ještě neměl. Možná do něj dám nádivku, než mu vypiju krev. Aby to mělo správnou vánoční atmosféru.“

„Zabiju tě!“ rozeřval jsem se a znovu jsem zaškubal mřížkou. Přestal jsem se ovládat. „Najdu si tě a roztrhám tě pěkně pomaličku na kusy!“

„Jejda jejda!“ posmíval se Murlough a předstíral zděšení.

„Krindapána! Prosím, neubližujte mi, strašlivý pane poloupíre. Mladý pan Murlough už bude hodný. Hlavně mu slibte, že ho necháte na pokoji!“

„Kde je Evra?“ zuřil jsem. „Okamžitě ho sem přiveď, nebo…“

„A dost,“ štěkl Murlough. „To už stačí! Nepřišel jsem za tebou, abys na mě řval, to tedy ne! Kdybych toužil po tom, aby na mě někdo hulákal, můžu si vybrat ze spousty jiných míst, no ne? Takže sklapni a poslouchej.“

Musel jsem se strašlivě snažit, než jsem se nakonec přece jen uklidnil.

„Výborně,“ zavrčel Murlough. „To už je lepší. Nejsi tak pitomý jako většina upírů. Pan Darren Shan trošku rozumu přece jenom má,

no ne? Není tak chytrý jako já, ovšemže není, ale kdo taky je? Mladý pan Murlough má rozumu na… ale počkat.“

Zaťal nehty do stěny pod mřížkou a popolezl o pár metrů výš.

„Teď špicuj uši.“ Najednou mluvil rozumně. „Nevím, jak jste mě našli, Slepejš to nechtěl povědět, ani když jsem mu pěkně šmikal šupinky jednu po druhé. Je mi to jedno. Je to vaše tajemství. Nechte si ho. Všichni potřebujeme mít tajemství, no ne?

A na tom chlapovi mi taky nezáleží,“ pokračoval. „Nic než jídlo.

Jídlo, jakého je moře. Celé obrovské moře lidské krve.

Dokonce mi nezáleží ani na tobě,“ odfrkl si. „Poloupíři mě nezajímají. Jen jsi šel za svým učitelem. Nelámu si s tebou hlavu. Klidně tě nechám naživu. Tebe i Slepejše i toho člověka.

Ale ten upír… Larten Hroozley.“ Vampýrovy rudé oči se naplnily nenávistí. „Na něm mi rozhodně záleží. Měl mít víc rozumu a neplést se mi pod nohy. Upíři a vampýři si navzájem nepřekážejí! Je na to dohoda. Nepleteme se těm druhým do života. On porušil zákon. Musí za to zaplatit.“

„Žádný zákon neporušil,“ odsekl jsem vyzývavě. „To ty ses zbláznil. Zabíjíš lidi, jak tě napadne. Je potřeba ti v tom zabránit.“

„Zbláznil?“ Očekával jsem, že Murlough na tu urážku zareaguje výbuchem vzteku, ale jen se krátce zasmál. „Tohle ti pověděl? Že jsem blázen? Mladý pan Murlough ale není šílenec! Lepšímu duševnímu zdraví než já se nikdy žádný vampýr netěšil. Byl bych tady, kdybych byl blázen? Měl bych dost rozumu, abych nechal Slepejše naživu? Vidíš mi u úst nějakou pěnu? Blábolím snad nesmysly jako nějaký idiot? Co?“

Rozhodl jsem se neodporovat mu. „To asi ne,“ připustil jsem.

„Když teď o tom tak přemýšlím, mám dojem, že chytrý jsi dost.“

„Samozřejmě že jsem chytrý! Mladý pan Murlough má rozumu za dva. Kdo má rozum, nemůže šílet, leda by dostal vzteklinu. Vidíš někde nějaké zvíře se vzteklinou?“

„Nevidím.“

„No prosím!“ prohlásil triumfálně. „Žádné vzteklé zvíře, žádný vzteklý Murlough. Pochopil?“

„Pochopil,“ odpověděl jsem tiše.

„Proč se mi do toho pletl?“ zeptal se Murlough. Znělo to zmateně a uraženě. „Nijak jsem mu neškodil. Ani bych si ho nevšiml. Proč ho vůbec napadlo to celé tak hloupě pokazit?“

„Protože je z tohohle města,“ vysvětlil jsem. „Žil tady, když byl ještě člověk. Měl pocit, že je jeho povinnost zdejší lidi chránit.“

Murlough na mě nevěřícně vytřeštil oči. „To chceš říct, že to udělal pro ně?“ vyvřískl. „Pro krvenoše?“ Potrhle se rozesmál.

„Určitě mu straší na věži! Já myslel, jestli je třeba nechce sám pro sebe. Anebo jestli jsem nezabil někoho, koho měl rád. Ani na vteřinku mě nenapadlo, že by to mohl udělat pro… pro…“

Murlough se přestal smát. „Tím je všechno jasnější,“ prohlásil.

„Nemůžu tu nechat volně chodit takového blázna. Kdo ví, co by provedl příště. Poslouchej dobře, Darrene Shane. Vypadáš na chytrého chlapce. Uděláme spolu obchod. Urovnáme všechen ten zmatek, no ne?“

„Jaký obchod?“ optal jsem se podezřívavě.

„Výměnný obchod,“ odpověděl Murlough. „Já vím, kde je Slepejš. Ty víš, kde je upír. Vyměníme. Co ty na to?“

„Mám ti dát pana Hroozleyho místo Evry?“ ošil jsem se. „Co to má být za obchod? Vyměnit jednoho přítele za jiného? Sám přece nevěříš, že bych…“

„A proč ne?“ nadhodil Murlough. „Hadí chlapec je v tom nevinně, no ne? Prý je tvůj nejlepší kamarád, sám mi to říkal. Zato upír tě odvlekl od rodiny, pryč z domova. Evra mi pověděl, že jsi ho nenáviděl.“

„To už je dávno,“ namítl jsem.

„Ale i tak,“ snažil se vampýr dál. „Kdyby sis měl vybrat mezi těmi dvěma, koho bys zvolil? Pokud budou na vážkách jejich životy a ty budeš moct zachránit jenom jeden, který to bude?“

To jsem nemusel zvažovat moc dlouho. „Evrův,“ řekl jsem pevně.

„No vidíš!“ zahřímal Murlough.

„Jenže život pana Hroozleyho nic neohrožuje,“ prohlásil jsem.

„Ty jen chceš, abych ho použil k záchraně Evry.“ Smutně jsem potřásl hlavou. „A to já neudělám. Nezradím ho a nezavedu ho do pasti.“

„To taky nebudeš muset,“ přemlouval mě Murlough. „Stačí, když mi řekneš, kde je. Stačí jméno hotelu a číslo pokoje. Já se postarám o ostatní. Vklouznu tam, až bude spát, udělám, co je potřeba, a pak tě zavedu za Evrou. Dávám ti slovo, že vás pak oba pustím. Tak si to promysli, no ne? Zvaž to a rozhodni se. Upír, anebo Slepejš. Můžeš si vybrat.“

Znovu jsem zavrtěl hlavou. „Kdepak. Nepřichází v úvahu.

Vyměnil bych si místo s Evrou sám, kdyby to…“

„Na tobě mi vůbec nezáleží!“ zaječel Murlough. „Chci upíra. Co bych asi tak dělal s pitomým mrňavým poloupírem? Krev ti pít nemůžu. Když tě zabiju, nic tím nezískám. Chci buď Hroozleyho, anebo se žádný obchod nekoná.“

„Tak to se nekoná,“ odpověděl jsem a do hrdla se mi skoro draly vzlyky, když jsem uvážil, co moje slova znamenají pro Evru.

Murlough po mně znechuceně plivl. Slina se odrazila od kanálové mřížky. „Jsi hlupák,“ zavrčel. „Myslel jsem, že jsi chytřejší, ale nejsi. No jak chceš. Najdu si upíra sám. A to tvoje děvče taky. Oba je zabiju. Pak zabiju tebe. Počkej a uvidíš.“

Vampýr se pustil stěny a spadl do tmy. „Vzpomeň si na mě. Darrene Shane,“ křikl, když už mizel v kanálu. „Vzpomeň si na mě, až přijdou Vánoce a ty budeš baštit krocana a šunku. Jestlipak víš, do čeho se zakousnu já? Víš to?“ Vampýr vesele odbíhal pryč kanálem a jeho smích se strašidelně rozléhal.

„Ano,“ pípl jsem. Věděl jsem docela přesně, do čeho se chce zakousnout.

Vstal jsem a utřel jsem si slzy z obličeje. Pak jsem vykročil za panem Hroozleym. Povím mu o svém setkání s Murloughem. Po chvíli jsem radši vylezl po požárním schodišti a dál pokračoval po střechách, to pro případ, že by mě vampýr sledoval a chtěl tak zjistit, kde bydlíme.

OSMNÁCTÁ KAPITOLA

Pana Hroozleyho nepřekvapilo, že Murlough hlídal u hotelu, to tak trochu očekával, ale ohromilo ho, že jsem se vracel na

náměstí. „Kam jsi dal rozum?“ štěkl na mě. „Neupozorňoval jste mě, ať tam nechodím,“ odpověděl jsem.

„Nenapadlo mě, že to bude potřeba,“ zoufal si. „Co tě to popadlo, že ses tam vracel?“

Usoudil jsem, že je načase mu povědět o Debbii. Dal jsem se do vysvětlování a on beze slova naslouchal.

„Takže dívka.“ prohlásil posléze a udiveně potřásal hlavou.

„Proč sis myslel, že bych ti to zakazoval? Není žádný důvod, aby ses nepřátelil s lidskou dívkou. Dokonce i úplní upíři se někdy zamilovávají do lidí. Je to složité a většinou se to nedoporučuje, ale není na tom nic špatného.“

„Vy se nezlobíte?“ divil jsem se.

„Proč bych měl? Kam tě srdce táhne, to se mě netýká. Choval ses správně; nesliboval jsi nic, co bys nemohl splnit a nepřestal sis uvědomovat, že to může být jen dočasná záležitost. Na tvém vztahu s tím děvčetem mi jen působí starost, jak je napojený na tu záležitost s vampýrem.“

„Myslíte, že Murlough po ní půjde?“

„Pochybuji. Mám dojem, že se bude držet dál od náměstí. Víme teď, že tam byl, takže bude očekávat, že v budoucnu tu oblast

budeme sledovat. Ale i tak bys měl být opatrný. Nescházej se s ní po setmění. Dovnitř chod zadem. A nepřibližuj se k oknům.“

„Ale jinak se s ní můžu scházet dál?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ usmál se. „Vím, že mě máš tak trochu za suchara, ale neudělal bych záměrně nic, z čeho bys byl nešťastný“

Vděčně jsem mu úsměv oplatil.

„A co Evra?“ zeptal jsem se. „Co bude s ním?“

Úsměv se vytratil. „Nevím jistě.“ Pan Hroozley si to nějakou dobu promýšlel. „Opravdu jsi odmítl vyměnit můj život za jeho?“ Znělo to, jako by se domníval, že jsem si to jen vymyslel, abych na něj udělal dojem.

„Opravdu,“ kývl jsem.

„Ale proč?“

Pokrčil jsem rameny. „Říkali jsme si, že už budeme jeden druhému důvěřovat, nebo jste zapomněl?“

Pan Hroozley se odvrátil a odkašlal si do dlaně. Když se zase podíval na mě, tvářil se, jako by se styděl. „Vážně jsem tě podcenil, Darrene,“ ozval se. „Už to neudělám. Bylo to moudřejší rozhodnutí, než jsem se domníval, když jsem si tě vybral, abys byl mým pomocníkem. Je to čest, mít tě po boku.“

Z té lichotky mi bylo maličko trapně, nebyl jsem totiž zvyklý, aby se mnou upír mluvil tak laskavě, a tak jsem se šklebil a pokoušel jsem se nevšímat si toho.

„Co tedy bude s Evrou?“ zeptal jsem se znovu.

„Musíme udělat všechno možné, abychom ho osvobodili,“ prohlásil pan Hroozley. „Je to smůla, že jsi odmítl vyměnit mě za něj. Kdybychom věděli, že Murlough s takovou nabídkou přijde, bývali bychom mu mohli nastražit past. Když jsi ale dal najevo, že mi zachováš věrnost, znovu ti to už nenabídne. Unikla nám nejlepší možnost, jak ho porazit.

Ale ještě máme naději,“ dodal. „Dnes je třiadvacátého. Víme, že Evru nezabije před pětadvacátým.“

„Leda by si to rozmyslel,“ upozornil jsem.

„Nepravděpodobné. Vampýři nejsou zrovna proslulí nerozhodností. Pokud řekl, že nezabije Evru před Božím hodem, pak

ho zabije opravdu až ten den. Máme na pátrání po jeho doupěti celou dnešní noc a ještě tu zítřejší.“

„Ale může být kdekoli po celém městě!“ vykřikl jsem.

„Nesouhlasím,“ na to pan Hroozley. „Není ve městě, je pod městem. Zahrabaný v kanálech. V chodbách. Ve stokách. Je tam ukrytý před sluncem a může si chodit, kam chce.“

„To nemůžete vědět jistě,“ namítl jsem. „Třeba byl dneska tam dole jen proto, že mě sledoval.“

„Pokud by tomu tak bylo, jsme v koncích,“ kývl pan Hroozley.

„Ale pokud má základnu opravdu tam dole, stále máme šanci. Pod zemí není zase tak mnoho prostoru. A snadněji se tam zachycují zvuky. Nebude to lehké, ale šance tu stále je. Ještě včera jsme neměli ani tohle.

A pokud všechno selže,“ dodal, „a my budeme mít prázdné ruce…“ Výraz jeho obličeje ztvrdl. „Spojím se s naším zabijáckým bratránkem a nabídnu mu právě ten obchod, který jsi ty před nedávnem odmítl.“

„To jako…“

„Ano,“ řekl zachmuřeně. „Pokud nenajdeme Evru včas, vyměním svůj život za jeho.“

Pod městem bylo víc prostoru, než pan Hroozley předpovídal. Tam dole se rozkládalo nekonečné, kroutící se bludiště. Chodby vedly sem a zase tam, jako by je vybudovali naprosto náhodně. Některé byly tak velké, že se v nich dalo stát, jinými jste sotva prolezli. Mnoho jich bylo používaných, v těch do poloviny výšky tekla voda s odpadky. Jiné byly staré a vyschlé a popraskané.

Smrad tam byl úděsný. Jisté bylo, že i když třeba Murlougha nebo Evru uslyšíme nebo zahlédneme, rozhodně je nebudeme s to ucítit!

Byly tam spousty potkanů a pavouků a hmyzu. Brzy jsem ale zjistil, že když je člověk nechá na pokoji, chovají se k němu stejně.

„Nechápu, k čemu lidi potřebují tolik kanálů,“ mračil se pan Hroozley. To už jsme měli za sebou několik hodin marného pátrání. Měli jsme pocit, jako bychom byli na druhém konci města, ale když upír vystrčil hlavu nad zem, aby zjistil, kde jsme, uvědomil si, že jsme ušli jen necelé tři čtvrtě kilometru.

„Asi se v různých dobách razily pokaždé jiné stoky,“ řekl jsem. Můj tatínek kdysi pracoval pro stavební podnik a hodně mi toho o kanalizačním systému vysvětlil. „Po čase se místy rozpadají a obyčejně je jednodušší vyrazit nové chodby, než to prolézat a opravovat ty staré.“

„Takové plýtvání,“ drtil pan Hroozley mezi zuby pohrdavě. „Do tolika prostoru, co hoje v těch mizerných kanálech, by se dalo vmáčknout menší město.“ Rozhlédl se. „Připadá mi, jako by tu bylo víc děr než betonu. Divím se, že město ještě nespadlo na jednu hromadu.“

Po chvíli se pan Hroozley zastavil a zanadával.

„Chcete si udělat zastávku?“ nadhodil jsem.

„Ne,“ vzdychl si. „Musíme pokračovat. Je lepší hledat než sedět a čekat. Takhle se aspoň snažíme mít nějaký vliv na vlastní osud.“

Používali jsme v chodbách baterky. Nějaké světlo jsme potřebovali, protože ani upíři nevidí v naprosté tmě. Paprsky baterek zhoršovaly nebezpečí, že nás Murlough zahlédne dřív než my jej, ale tohle riziko jsme museli podstoupit.

„Asi není nějaká možnost dostihnout ho telepaticky, co?“ zeptal jsem se, když jsme si udělali přestávku. Všechno to lezení a hrbení se bylo dost vysilující. „Nedokážete najít jeho myšlenky?“

Upír zavrtěl hlavou. „Nemám s Murloughem žádné spojení. Naladit se na něčí duševní signály, to vyžaduje, aby se vysílalo na obou stranách.“ Podržel ukazováčky ve vzduchu asi metr od sebe.

„Řekněme, že tohle jsem já,“ zahýbal pravým ukazovákem, „a tohle je pan Topol,“ pohnul tím levým. „Před mnoha lety jsme se naučili poznávat duševní vlny toho druhého. Když teď chci pana Topola najít, vyšlu sérii vln, asi jako z radaru.“ Ohýbal pravý ukazovák a zase ho narovnával. „Jakmile se signály dostanou k Hiberniovi, část jeho mozku automaticky vyšle signál zpátky, i když vědomá část o tom neví.“

„Takže ho můžete najít, i když třeba nechce, abyste ho našel?“

Pan Hroozley přikývl. „Proto většina z nás odmítá sdělit druhým svou vlnovou identifikaci. Odhalit ji můžeš jedině tomu, komu dokonale věříš. Na celé zemi je ani ne deset lidí, kteří mě takhle

můžou najít – a které můžu najít já.“ Maličko se pousmál. „Asi nemusím dodávat, že ani jeden z té necelé desítky není vampýr.“

Ne že bych těm výkladům o duševních vlnách rozuměl úplně, ale docházelo mi to aspoň natolik, abych pochopil, že k nalezení Evry je pan Hroozley použít nemůže.

Další naděje, kterou si můžu škrtnout ze seznamu.

Přesto mě ale rozhovor přinutil přemýšlet. Určitě přece musí být nějaký způsob, jak naše šance vylepšit. Plán pana Hroozleyho, totiž šmejdit po chodbách a modlit se, ať na vampýra padneme, byl chabý. Copak nemůžeme dělat nic jiného? Copak nedokážeme vymyslet nějakou past a nalákat Murlougha do ní?

Soustředil jsem se v myšlenkách na pátrání, nechtěl jsem se nechat nachytat nepřipravený a s hlavou v oblacích, kdybychom na šíleného vampýra narazili. Ale část mozku pořád pracovala a přemýšlela.

Někde hluboko v něm mě hlodala nějaká drobnost, kterou vampýr řekl, jenže já nedokázal vyhmátnout, která to je. Znovu jsem si přehrával všechno, co mi povídal. Mluvili jsme o Evrovi a o panu Hroozleym a o Debbii a o tom obchodě a…

Debbie!

Popichoval mě, vykládal mi, že ji zabije a vypíjejí krev. Předtím jsem to nechával plavat a bral jsem to jako jalové hrozby. Čím víc jsem na to ale myslel, tím víc jsem si lámal hlavu, nakolik vážně se o ni zajímá.

Je někde hluboko dole a nejspíš má hlad. Je zvyklý krmit se pravidelně. My jsme mu nabourali rozpis. Tvrdil, že už se těší, až Evrovi vypije krev, ale je to tak opravdu? Upíři přece nemůžou pít hadí krev, a bůhví, jestli to neplatí i pro vampýry. Možná se ukáže, že je pro něj Evrova krev nepoživatelná. Třeba jej Murlough na Boží hod jen zabije, ale nedodrží, co říkal, a krev mu nevypije. A o tom, jak Debbie vypadá chutně, se zmínil hned několikrát. Nebyla to narážka na to, že Evra chutně nevypadá?

Čas ubíhal a já jsem si to přemílal v hlavě tam a zase zpátky. Když mi pan Hroozley řekl, že bychom se měli vrátit na povrch (jeho tělo fungovalo jako spolehlivé přírodní hodinky), neřekl jsem na to nic, pro případ, že by nás Murlough stopoval a slyšel každé naše

slovo. Mlčel jsem dál, i když jsme už vylezli ze stoky a vlekli jsme se po ulici a pak zase vystoupali na střechy. Držel jsem jazyk za zuby, ještě když jsme proklouzli oknem do hotelu a utahaní, nešťastní a zachmuření jsme padli do křesel.

Pak jsem ale váhavě zakašlal, abych si získal upírovu pozornost.

„Myslím, že bych měl plán,“ oznámil jsem a zvolna jsem mu to začal líčit.

DEVATENÁCTÁ KAPITOLA

Když jsem zavolal domů k Debbii, vzal to Jesse. Požádal jsem ho, jestli s ní můžu mluvit. „Mohl bys, kdyby byla

vzhůru.“ zasmál se. „Víš vůbec, kolik je?“

Podíval jsem se na hodinky: pár minut před sedmou ráno.

„A jo,“ utrousil jsem sklíčeně. „Promiň, mně to vůbec nedošlo. Vzbudil jsem tě?“

„Ne, musím zaskočit do práce, takže už jsem v plné polní. Vlastnější mě taktak chytil, když zazvonil telefon, byl jsem na půl cesty ke dveřím.“

„Ty pracuješ i na Štědrý den?“

„Hnusný zlozvyk, tahle pracovitost,“ smál se. „Ale jdu tam jenom na pár hodin. Jen co před vánočním volnem zachráním pár malérů a nedodělků. Přijdu dávno před obědem. Když jsme u toho, máme tě čekat, anebo ne?“

„Ano, a díky,“ odpověděl jsem. „Právě proto volám, říct, že přijdu.“

„Skvěle!“ Znělo to opravdu potěšené. „A co Evra?“

„Nemůže, ještě mu není dost dobře.“

„Škoda. Poslechni, nemám přece jen Debbii vzbudit? Můžu…“

„Ne, v pořádku,“ ozval jsem se honem. „Jen jí prosím tě vyřiď, že přijdu. Takže ve dvě?“

„To je ideální,“ řekl Jesse. „Zatím se měj pěkně, Darrene.“

„Na shledanou.“

Zavěsil jsem a šel jsem rovnou spát. Ještě pořád se mi hlava točila dokolečka od všeho toho povídání s panem Hroozleym, ale přinutil jsem se zavřít oči a myslet na samé pěkné věci. Chvilku nato jsem se únavou propadl do spánku a spal jsem jako dřevo až do jedné po poledni, kdy se ozval budík.

Vstal jsem. Bolela mě žebra a břicho jsem měl v těch místech, kam do mě Murlough vrazil hlavou, od modřin celé modročervené. Pár minut jsem to rozcházel a pak už to docela šlo, ale stejně jsem si dával pozor, abych nedělal žádné prudké pohyby, a předkláněl jsem se co nejméně.

Důkladně jsem se osprchoval, a když jsem se osušil, nastříkal jsem si všude deodorant – pachu kanálů se těžko zbavovalo. Oblékl jsem se a sebral jsem láhev vína, kterou koupil pan Hroozley, abych měl co vzít s sebou k Rulíkovým.

Zaklepal jsem u nich, na zadní dveře, jak mi poradil pan Hroozley. Otevřela Donna. „Darrene!“ přivítala mě a políbila mě na obě tváře. „Veselé Vánoce!“

„Veselé Vánoce,“ odpověděl jsem.

„Proč jsi nešel předem?“ chtěla vědět.

„Abych vám nezašpinil koberec,“ vysvětlil jsem a otíral jsem si boty na rohožce ležící hned za dveřmi. „Mám od té sněhové břečky mokré boty.“

„Hloupost,“ usmívala se. „Jako by se o Vánocích někdo staral o koberce. Debbie!“ zavolala do patra. „Přišel za tebou nějaký hezký pirát.“

Debbie sešla po schodech dolů. „Ahoj,“ i ona mě políbila na obě tváře. „Táta říkal, že jsi volal. Co je v tom sáčku?“

Vyndal jsem láhev vína. „K jídlu,“ hlásil jsem. „Dal mi ji táta, ať vám ji přinesu.“

„No ne, to je od tebe moc milé, Darrene,“ rozplývala se Donna.

Vzala si láhev a zavolala na Jesseho. „Podívej, co přinesl Darren.“

„Vida, vínečko!“ Jessemu zahořelo v očích. „A jak koukám, mnohem lepší značka než to červené, co máme doma. Pozvali jsme toho pravého. Takoví by měli chodit častěji. Kde je vývrtka?“

„Tak moment,“ smála se Donna. „Jídlo ještě není hotové. Dám to do ledničky. Běžte všichni do obýváku. Až bude čas, křiknu na vás.“

Chvíli jsme čekali a pak se mě Debbie zeptala, jestli si to můj táta už rozmyslel s tím odjezdem. Řekl jsem, že ano a že odjíždíme dnes večer.

„Dneska?“ zatvářila se zdrceně. „Na Štědrý večer nikdo nikam nejezdí, leda domů. Mám sto chutí zajít do hotelu a vytáhnout ho ven a…“

„Jenže my právě jedeme domů,“ přerušil jsem ji. „Máma s tátou se zase sejdou, jenom na Boží hod, kvůli mně a Evrovi. Mělo to být překvapení, ale dneska ráno jsem zaslechl, jak to říká do telefonu. Proto jsem volal tak brzy – byl jsem celý bez sebe.“

„Aha.“ Bylo vidět, že Debbii ta novinka zdeptala, ale nasadila statečný výraz. „To je nádhera. Určitě je to ten nejlepší dárek, co jste si mohli přát. Třeba to zase dají dohromady a zůstanou spolu napořád.“

„Třeba.“

„Takže jsi u nás naposledy?“ poznamenal Jesse. „Osud oderval dvě mladé duše neurvale od sebe.“

„Tatiiii!“ Zaúpěla Debbie a šťouchla do něj. „Neříkej takový věci! Je to trapný!“

„Ale od toho právě otcové jsou,“ zubil se Jesse. „To je naše poslání, ztrapňovat dcery před jejich kluky.“

Debbie se na něj zamračila, ale bylo poznat, jak je ráda, že se jí věnuje tolik pozornosti.

Jídlo bylo prostě skvělé. Donna zúročila všechnu svoji za roky nashromážděnou kulinářskou zkušenost. Krůta se šunkou se mi doslova rozpouštěla na jazyku. Pečené brambory jen křupaly a zelenina byla sladká jako cukrová vata. Všechno nádherně vypadalo, ale chutnalo ještě líp.

Jesse se vytasil s několika vtipy, nad kterými jsme se div nepotrhali smíchy, a Donna předvedla, jak umí balancovat rohlíkem na špičce nosu. Debbie si nabrala do pusy vodu a pak kloktavě předvedla nápěv písně Tichá noc. Byl jsem na řadě a musel jsem udělat něco pro pobavení společnosti.

„To jídlo bylo tak výborné, že bych nejradši snědl i příbor,“ liboval jsem si. Všichni se smáli, ale já jsem si vzal lžíci, ukousl jsem jí celou horní půlku, rozkousal jsem ji nadrobno a polkl.

Všem třem div nevypadly oči z důlků.

„Jak to děláš?“ vypískla Debbie.

„Když člověk jezdí od města k městu, posbírá toho víc než jenom nálepky na kufr,“ mrkl jsem na ni.

„Byla to falešná lžíce!“ rozkřikl se Jesse. „Napálil nás.“

„Dej mi tu svoji,“ vybídl jsem ho. Zaváhal, vyzkoušel si lžíci, aby měl jistotu, že je pevná, a pak mi ji podal. Moje upíří zuby s ní udělaly krátký proces a zanedlouho byla rozkousaná a polknutá.

„To je k neuvěření!“ lapal Jesse po dechu a tleskal jako pominutý. „Zkusíme sběračku.“

„Tak moment,“ rozkřikla se Donna a chytila ho za ruku, když se užuž napřahoval přes stůl. „Sběračka je od soupravy a náhradní kousky se těžko shánějí. Co blázníš, za chvíli bys mu dal rozkousat porcelán po babičce, ne?“

„A proč ne?“ popíchl ji Jesse. „Mně se ty staré talíře stejně nikdy nelíbily.“

„Tak bacha,“ varovala ho Donna a zakroutila mu nosem. „Nebo přinutím tebe sníst talíře.“

Debbie se usmívala, naklonila se ke mně a stiskla mi ruku.

„Nějak mi po těch lžících vyschlo v krku,“ prohlásil jsem žertem a vstal jsem. „Mám dojem, že přišel čas na to víno.“

„Zlatá slova!“ zaradoval se Jesse.

„Dojdu tam.“ nabídla se Donna a vstala.

„Ani nápad.“ jemně jsem ji zadržel a přiměl, aby se zase posadila. „Obsluhovala jsi celé odpoledne. Je načase, aby pro změnu někdo obsloužil tebe.“

„Slyšeli jste ho?“ Donna se rozzářeně obrátila k ostatním dvěma. „Mám dojem, že vyměním Debbii za Darrena. Ten by tu byl podstatně víc k užitku.“

„Můžeš si za to sama!“ odfrkla si Debbie. „Máš to zítra bez dárků!“

Zašel jsem do kuchyně, vyndal jsem víno z láhve a s potutelným úsměvem jsem sundal z hrdla čepičku z fólie. Otvírák byl ve dřezu.

Opláchl jsem ho a pak jsem otevřel láhev. Přičichl jsem – o víně jsem toho moc nevěděl, ale tohle každopádně vonělo pěkně – a našel jsem čtyři čisté sklenky. Chvilku jsem šátral po kapsách a pak jsem se třem sklenkám trochu věnoval. Potom jsem nalil víno a vrátil jsem se ke stolu.

„Hurá!“ zaradoval se Jesse, když mě viděl přicházet.

„Proč ti to trvalo tak dlouho?“ popichovala mě Debbie. „Už jsme pro tebe chtěli poslat záchrannou výpravu.“

„Nějak jsem nemohl dostat ven zátku,“ vysvětlil jsem.

„Nedělám to právě často.“

„Mohl jsi jednoduše uhryznout hrdlo,“ žertoval Jesse.

„To mě nenapadlo,“ kýval jsem vážně. „Příště to udělám. A díky za radu.“

Jesse se na mě nejistě zadíval. „Skoro mě dostal!“ rozesmál se najednou a hrozil mi prstem. „Skoro mě dostal!“

Kvůli tomu opakování jsem si na chviličku vzpomněl na Murlougha, ale rychle jsem si všechny myšlenky na vampýra vyhnal z hlavy a zvedl jsem sklenku.

„Připíjím na rodinu Rulíkovu,“ prohlásil jsem. „Jejich jméno připomíná jed, ale jejich pohostinnost je přímo úžasná. Na zdraví!“ přípitek jsem si předtím zkoušel – a opravdu všechno proběhlo, jak jsem doufal. Už si chtěli začít stěžovat, ale pak se rozesmáli, pozvedli sklenice a ťukli jsme si.

„Na zdraví,“ řekla Debbie.

„Na zdraví,“ přidala se Donna.

„Do dna!“ vybafl Jesse. A napili jsme se.

DVACÁTÁ KAPITOLA

O Štědrém večeru pozdě k noci, dole v kanálech.

Pátrali jsme už pět hodin, ale zdálo se to být ještě déle. Byli jsme zpocení a samá špína a nohy a nohavice jsme měli

zmáčené smradlavou vodou. Postupovali jsme tak rychle, jak se dalo, a dělali jsme při tom hodně hluku. Ze začátku mě bolelo v žebrech, ale pak jsem to překonal, dál jsem se krčil a otáčel a bodavé bolesti jsem si skoro nevšímal.

„Zpomal!“ sykl pan Hroozley několikrát. „Jestli budeš takhle upalovat, uslyší nás. Musíme být opatrnější.“

„Do háje s opatrností!“ rozkřikl jsem se. „Máme poslední šanci ho najít. Musíme toho projít co nejvíc. Je mi jedno, kolik hluku naděláme.“

„Ale jestli nás Murlough uslyší…“ začal pan Hroozley.

„Tak mu usekneme hlavu a vycpeme ji česnekem!“ vrčel jsem a vydal jsem se dál ještě rychleji a dělal jsem ještě víc randálu.

Brzy jsme se dostali do obzvlášť rozměrné chodby. Ve většině stok byla dnes voda výš než včera, protože nahoře tál sníh, ale tahle chodba byla suchá. Snad to byla nouzová stoka pro případ, že by ostatní byly přeplněné.

„Tady si odpočineme,“ řekl pan Hroozley a svalil se na zem. Pátrání pro něj bylo těžší než pro mě, protože byl vyšší a musel se víc shýbat.

„Na odpočinek není čas,“ odsekl jsem. „Myslíte, že Murlough odpočívá?“

„Darrene, musíš se uklidnit,“ řekl pan Hroozley. „Chápu, že jsi znepokojen, ale zmatkováním Evrovi nepomůžeme. Jsi unavený stejně jako já. Pár minut sem nebo tam, v tom není žádný rozdíl.“

„Je vám to jedno, co?“ vybafl jsem nevrle. „Evra tu někde vězí, tamten ho možná mučí nebo si ho vaří, ale vy se nestaráte o nic než o svoje unavené staré nožičky.“

„Jsou staré.“ zavrčel pan Hroozley. „A unavené také, ostatně předpokládám, že stejně jako ty tvoje. Posad se a přestaň se chovat dětinsky. Jestli je nám souzeno Evru najít, najdeme ho. Jestli ne…“

Dokráčel jsem až těsně k upírovi a nenávistně jsem po něm vyjel: „Dejte mi baterku,“ a snažil jsem se mu ji vyrvat z ruky. Ta moje mi předtím upadla a rozbila se. „Půjdu napřed. Vy si tu seďte a odpočívejte, najdu si Evru sám.“

„Přestaň,“ rozzlobil se pan Hroozley a odstrčil mě. „Jsi nesnesitelný. Uklidni se a…“

Vztekle jsem škubl a baterka vyletěla panu Hroozleymu z rukou. Vyklouzla i mně a rozbila se na kousky o stěnu chodby. Upadli jsme do naprosté tmy.

„Ty pitomče!“ zahřímal pan Hroozley. „Teď budeme muset jít zpátky pro jinou. Přijdeme o spoustu času. Říkal jsem ti, že se něco takového stane.“

„Buďte zticha!“ zaječel jsem a strčil jsem upíra do prsou.

Dopadl ztěžka na zem a já jsem se poslepu odpotácel.

„Darrene!“ křikl pan Hroozley. „Co to děláš?“

„Jdu najít Evru.“

„To nesmíš! Nesmíš jít sám! Vrat se a pomoz mi vstát, vyvrkl jsem si kotník. Vrátíme se se silnějšími baterkami a pátrání nám půjde rychleji. Bez světla hledat nemůžeš.“

„Ještě slyším,“ odsekl jsem. „A mám hmat. A můžu křičet.

Evro!“ zahulákal jsem jako na důkaz. „Evro! Kde jsi? To jsem já!“

„Přestaň! Murlough tě uslyší. Vrat se a zmlkni!“

Uslyšel jsem, jak upír pracně vstává. Pořádně jsem se nadechl a utekl jsem. Řítil jsem se daleko pryč po chodbě, pak jsem zpomalil a našel jsem si menší kanál vedoucí stranou. Vklouzl jsem do něj a lezl dál. Křik pana Hroozleyho víc a víc slábl. Pak jsem se dostal k dalšímu kanálu a spěchal jsem po něm. Nato jsem zabočil do jiného. A do dalšího. Za pět minut jsem upíra setřásl.

Byl jsem sám. Ve tmě. Pod zemí.

Roztřásl jsem se, pak jsem si připomněl, kvůli čemu tu jsem a co je v sázce. Začal jsem hledat rozměrnější chodbu, šátral jsem prsty před sebou.

„Evro,“ zavolal jsem tiše. Odkašlal jsem si a tentokrát jsem se ozval hlasitěji. „Evro! To jsem já! Darren! Slyšíš mě? Přišel jsem pro tebe. Jestli mě slyšíš, zakřič. Evro. Evro? Evro!“

Křičel jsem a volal a postupoval jsem dál s rukama napřaženýma před sebe, špicoval jsem uši, jak jen to šlo, oči mi nebyly k ničemu – byl jsem ideální terč pro všechny zlé duchy ukryté ve tmě.

Nevím jistě, jak dlouho jsem tam dole byl. V chodbách a kanálech se nedalo nijak sledovat, jak plyne čas. Nijak jsem se taky nedokázal orientovat. Klidně je možné, že jsem chodil dokola. Prostě jsem jen postupoval, volal na Evru, rukama šátral po stěnách a cítil, jak od chladu a vlhka pořád víc ztrácím cit v nohou.

Někdy mě na nose polechtal závan vzduchu, jako by mi chtěl připomenout, že nade mnou je svět. Kdykoli jsem ucítil vzduch, přidal jsem do kroku, protože jsem měl strach, že kdybych se zastavil a nadechl, ztratím odvahu.

Šel jsem dolů, dostával jsem se hlouběji do soustavy kanálů a chodeb. Napadlo mě, kolik lidí tu asi za všechny ty roky bylo. Moc ne. Jsem možná první člověk (vlastně poločlověk), který se v některých starších částech kanalizace ocitl za dlouhá desetiletí. Kdybych měl čas, byl bych se zastavil a vyškrábal do zdi iniciály.

„Evro! Slyšíš mě? Evro!“ opakoval jsem.

Zatím se neozývalo nic. Ani jsem vlastně nic neočekával. I kdybych na doupě náhodou narazil, dalo se se značnou jistotou čekat, že Murlough Evrovi zalepil ústa páskou. Vampýr nepatřil mezi ty, kdo podobné drobnosti přehlížejí.

„Evro!“ krákal jsem hlasem poznamenaným únavou. „Jsi tu?

Můžeš…“

Najednou, bez varování, mě do zad uhodila nějaká ruka tak rázně, až jsem sletěl na zem. Bolestí jsem vykřikl, převalil jsem se a poulil oči do smolně černých hlubin tmy.

„Kdo je to?“ zeptal jsem se rozklepaně. Ozvalo se suché zasmání. „Kdo je to? Pane Hroozley? To jste vy? Vy jste mě sledoval až sem? Nebo…“

„Kdepak, ten to není,“ zašeptal mi Murlough přímo do ucha.

Rozsvítil baterku a namířil mi jí rovnou do očí.

Světlo mě oslepilo. Zajíkl jsem se a zavřel jsem oči. Myšlenky na to, že bych se mohl bránit, mě úplně přešly. Právě na to vampýr čekal. Než jsem stačil zareagovat, přiklekl ke mně, otevřel ústa a dýchl na mě… dech nemrtvých… plyn, který omračuje.

Pokusil jsem se odtáhnout hlavu, ale bylo pozdě. Už jsem plyn vdechl. Hnal se mi nosem a krkem dovnitř, zaplavoval mi plíce, až jsem se musel ohnout v pase a zběsile, křečovitě kašlat.

Poslední, na co si vzpomínám, bylo, jak jsem se hroutil dopředu, padal jsem k Murloughovým holým nachovým nohám a ty byly pořád větší a větší…

A pak… nic. Jen tma.

DVACÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

Když jsem se probral, zjistil jsem, že se dívám přímo na lidskou lebku. Ale ne na nějakou starou, na téhle pořád

bylo maso a z jednoho důlku visela oční bulva.

Vykřikl jsem a pokusil jsem se odtáhnout, ale nešlo to. Podíval jsem se nahoru (nahoru? proč ne dolů?) na svoje tělo a zjistil jsem, že jsem pevně svázaný provazy. Po několika chvilkách absolutního zmatku a zděšení jsem si všiml dalšího provazu kolem kotníků a rozsvítilo se mi: visím hlavou dolů.

„Tam odsud určitě vypadá svět dost jinak, no ne?“ ozval se Murlough. Zakroutil jsem se (nemohl jsem hýbat rukama ani nohama, ale mohl jsem se houpat) a uviděl jsem ho sedět kousek od lebky. Okusoval si nehet. Vystrčil nohu a začal lebkou pohupovat.

„Pozdrav přece kamaráda Evru.“ uchechtl se.

„Ne!“ vyjekl jsem, zhoupl jsem se dopředu, vycenil zuby a pokusil jsem se mu zahryznout hluboko do nohy. Provaz mě naneštěstí tak daleko nepustil. „Slíbil jsi, že ho před Božím hodem nezabiješ!“ řval jsem.

„To chceš říct, že Boží hod ještě není?“ zeptal se Murlough nevinně. „Jejda! Promiň. Maličko jsem to zvrtal, co?“

„Zabiju tě,“ vyhrožoval jsem. „Dostanu se…“

Okamžitě jsem zmlkl, protože se ozvalo zasténání. Otočil jsem se a zjistil, že tu nejsem sám. Někdo byl pověšený pár metrů ode mě.

„Kdo to je?“ zeptal jsem se a najisto jsem věděl, že to bude pan Hroozley. „Kdo tam je?“

„D-D-Darrene?“ zaslechl jsem tenký hlásek.

„Evro…“ lapal jsem nevěřícně po dechu.

Murlough se rozesmál a zapnul výkonnou baterku. Trvalo pár chvil, než si moje oči na světlo přivykly. Když jsem zase viděl, rozpoznal jsem dobře známé rysy a postavu hadího chlapce. Vypadal vyhládle, vyčerpaně a vyděšeně – ale byl naživu.

Evra je naživu!

„Převezl jsem tě, co?“ pochechtával se Murlough a přišoural se

blíž.

„Co tady děláš, Darrene?“ sténal Evra. Tvář měl pořezanou

a omlácenou a na pravé paži a na rameni jsem zahlédl růžový flíček, kde mu Murlough surově oškubával šupiny. „Jak tě sem…“

„Stačilo, plaze!“ zavrčel vampýr a kopl do Evry, až se na provaze rozhoupal.

„Přestaň!“ rozkřikl jsem se.

„Pojď mě k tomu přinutit,“ vysmíval se Murlough. „A ty buď zticha,“ upozornil Evru, „protože jestli ještě promluvíš bez dovolení, budou to tvoje poslední slova. Rozuměl?“

Evra malátně přikývl – vampýr z něj všechnu bojovnost vymlátil. Byl to žalostný pohled. Ale aspoň že žije, to je hlavní.

Začal jsem si prohlížet okolí. Byli jsme ve veliké prostoře. Tma byla příliš velká, než aby se dalo poznat, jestli je komora přírodní nebo vyrobená člověkem. My dva s Evrou jsme viseli na ocelovém nosníku. Po podlaze se válely kostry. Odněkud jsem slyšel kapat vodu a v jednom koutě jsem zahlédl postel.

„Proč jsi mě sem přinesl?“ zeptal jsem se.

„Slepejšovi bylo smutno.“ odpověděl Murlough. „Tak mě napadlo, jestli bys mu nechtěl dělat společnost, no ne?“

„Jak jsi mě našel?“

„Nic těžkého,“ na to Murlough. „Nic těžkého. Slyšel jsem tebe a toho upíra, jak jdete, na sto honů. Sledoval jsem vás. Murlough tady ty chodby a kanály zná jako svoje boty, tak je to. Mladý pan Murlough je chytrý. Bydlí tu dole už dlouho a netočil si celou tu dobu jenom palci na břiše.“

„Proč jsi nás nenapadl?“ chtěl jsem vědět. „Já myslel, že chceš zabít pana Hroozleyho.“

„To chci,“ kýval Murlough. „Čekal jsem na pravou chvíli. Na pravý okamžik. Pak jsi ty celý vzteklý odběhl a usnadnil jsi mi to. Takový dáreček si mladý pan Murlough nemohl nechat ujít! Upíra dostanu potom, prozatím mi stačíš ty. Ty a tady Slepejš.“

„Pan Hroozley byl sám,“ dobíral jsem si ho. „Neměl baterku. Byl ve tmě. Ale ty ses rozhodl jít po mně. Jsi zbabělec. Na to, aby ses pustil do někoho stejně velkého, jako jsi sám, jsi měl moc strach. Jsi obyčejný…“

Murloughova pěst mi dopadla na bradu. Uviděl jsem hvězdičky.

„Řekni to ještě jednou a ušmiknu ti ucho,“ sykl.

Nenávistně jsem se do vampýra vpíjel pohledem, ale udržel jsem jazyk za zuby.

„Murlough se nebojí ničeho!“ vybafl na mě. „Obzvlášť ne roztřeseného starého upíra, jako je Hroozley. Co je to za upíra, že se bratříčkuje s dětmi, no ne? Nestojí mi za to, abych se s ním obtěžoval. Dojdu si pro něj potom. Ty máš víc kuráže. Jsi horkokrevnější.“ Murlough se sklonil a štípl mě do tváře. „Horkou krev mám rád,“ oznámil mi tiše.

„Mně krev pít nemůžeš,“ namítl jsem. „Jsem poloupír. Je to zakázané.“

„Možná jsem už se všemi zákazy a příkazy skoncoval. Jsem na volné noze. Nikomu se nezodpovídám. Tady dole mě zákony vampýrů netrápí. Dělám si, co chci.“

„Je to jed,“ zajíkal jsem se. „Upíří krev je pro vampýry jedovatá.“

„Opravdu?“

„Ano. A hadí taky. Ani jednomu z nás krev pít nemůžeš.“ Murlough se zašklebil. „S tou hadí krví máš pravdu,“ zabručel.

„Trošku jsem si od něj vzal, čistě na zkoušku, chápeš, čistě na zkoušku, a pak jsem hodiny zvracel.“

„Však to říkám!“ vyrazil jsem vítězně. „Nejsme ti k ničemu.

Naše krev je na nic. Nemůžeš ji pít.“

„To máš pravdu,“ cedil skrz zuby Murlough. „Ale vypustit vám ji můžu. A i když vás nemůžu vysát, můžu vás oba zabít a sníst.“

Začal do nás strkat, takže jsme se brzy bláznivě rozhoupali. Bylo mi zle.

Pak se Murlough pro něco vydal. Po chvíli se vrátil se dvěma velikými noži. Když je Evra uviděl, začal tiše kvílet.

„Vida! Slepejš si pamatuje, na co jsou,“ rozesmál se zle Murlough. Přejel jednou čepelí po druhé, takže se ozval ostrý skřípavý zvuk, až jsem se otřásl. „Ale že jsme si s nimi užili zábavy, co, ještěrko?“

„Promiň, Darrene,“ vzlykal Evra. „Přinutil mě, abych mu řekl, kde bydlíte. Nemohl jsem si pomoct. Řezal mi šupiny a… a…“

„To nic,“ prohlásil jsem klidně. „Není to tvoje chyba. Já bych promluvil taky. A stejně mě nechytil kvůli tomu. Přestěhovali jsme se z hotelu dřív, než ho našel.“

„Ale asi jste zapomněli přestěhovat mozek,“ ozval se Murlough.

„To sis vážně myslel, že si můžeš přiskotačit sem, do mého doupěte, zachránit toho hada a zase si vesele odběhnout? Vůbec tě nenapadlo, že v téhle říši jsem vládcem já a že udělám všechno, co je v mojí moci, abych ti v tom zabránil?“

„To mě napadlo,“ řekl jsem tiše.

„A i tak jsi přišel?“

„Evra je můj kamarád,“ odpověděl jsem prostě. „Udělal bych první poslední, abych mu pomohl.“

Murlough zavrtěl hlavou a odfrkl si. „To je ta lidská část v tobě. Kdybys byl dospělý upír, měl bys víc rozumu. Překvapuje mě, že pan Hroozley s tebou došel tak daleko, než vzal do zaječích.“

„Nevzal do zaječích!“ rozkřikl jsem se.

„Ale ano, ale ano,“ posmíval se Murlough. „Sledoval jsem ho nahoru. Proto jsem si pro tebe nemohl přijít dřív, no ne? Upaloval, jako by měl samo slunce za zády.“

„Lžeš.“ odsekl jsem. „On by neutekl. Neopustil by mě.“

„Že ne?“ zubil se vampýr. „To ho neznáš tak dobře, jak si myslíš, kluku. Zmizel. Sbalil to. Teď už je nejspíš na půl cesty tam, odkud sem přijel, upaluje jako psisko se staženým ocasem.“

Murlough bez varování skočil a švihl mi noži proti obličeji z obou stran. Vykřikl jsem, zavřel jsem oči a čekal, kdy vytryskne

krev. On se ale zarazil pár milimetrů ode mě, brnkl mi noži o uši a zase se odtáhl.

„To byla jenom zkouška,“ oznámil. „Chtěl jsem zjistit, kolik máš odvahy. Moc ne, co? Moc ne. Slepejš začal křičet až tak na počtvrté nebo na popáté. Bude s tebou míň zábavy, než jsem si myslel. Možná se ani nebudu obtěžovat s mučením. Možná tě zabiju rovnou. Byl bys rád, poloupíre? To by bylo nejlepší: žádná bolest, žádné utrpení, žádné zlé sny. Slepejš, ten má zlé sny. Pověz mu, co se ti zdá, ještěre! Pověz mu, jak se najednou probudíš, křičíš a vzlykáš jako malé dítě.“ Evra stiskl rty a neřekl nic.

„Hohó!“ pitvořil se Murlough. „Vrací se ti před tvým přítelíčkem odvaha? Někde jsi ji zas vyštrachal, co? No jen se neboj, nebude to dlouho trvat, než ji z tebe znovu vytlučeme.“

Skřípal o sebe noži a přecházel nám za zády, abychom ho nemohli vidět. „Tak se kterýmpak začneme?“ dumal a podupkával.

„Tak myslím… že si vyberu…“ Úplně ztichl. Cítil jsem, jak mi vstávají vlasy na zátylku.

„Tebe!“ zahulákal najednou a vrhl se… na mě.

DVACÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

Murlough mi stáhl hlavu dozadu. Ucítil jsem, jak se mi čepel nože tiskne k měkké kůži na krku. Ztuhl jsem

a čekal, kdy mě řízne. Nejradši bych křičel, ale nůž mi v tom bránil. A je po všem, pomyslel jsem si. Je konec. Proč musím zemřít zrovna takhle uboze a zbytečně?

Ale vampýr si se mnou jen pohrával. Pomaličku nůž odtáhl a zlomyslně se zasmál. Měl spousty času. Neměl pražádný důvod spěchat. Chtěl si s námi trochu pohrát.

„Neměl jsi sem chodit,“ ucedil Evra. „Byla to hloupost.“ Odmlčel se. „Ale i tak díky.“

„Ty bys mě tu nechal?“ zeptal jsem se. „Nechal,“ odpověděl, ale já jsem věděl, že lže. „Neboj se,“ pověděl jsem mu. „Přijdeme na to, jak se z toho dostat.“

„Dostat se z toho?“ zahřímal Murlough. „Nemluv hlouposti. Jak bys asi unikl? Překoušeš provazy? To by šlo, ovšem kdybys na ně dosáhl zuby, a to nedosáhneš. Přetrhneš je tou svojí úžasnou upíří silou? Kdepak! Na to jsou moc silné. Sám jsem je předem zkoušel, víme?

Přiznej si to, Darrene Shane, jsi v koncích! Nikdo ti nepřijde na pomoc. Tady dole tě nikdo nenajde. Dám si pěkně na čas a rozšmikám tě na takovéhle kousíčky a ty pak rozházím po celém městě jako konfety. Nic s tím nenaděláš, tak měj rozum!“

„Aspoň pusť Evru!“ žadonil jsem. „Dostal jsi mě, jeho nepotřebuješ. Představ si, jaká to pro něj bude hrůza, když ho pustíš: bude muset žít s vědomím, že jsem umřel místo něj. Takové hrozné břemeno. Bude to ještě horší než ho zabít.“

„Možná,“ zavrčel Murlough. „Ale já jsem jednoduchý tvor a mám rád jednoduchá potěšení. Nápad je to pěkný, ale já ho radši pomaličku a bolestivě rozšmikám, když dovolíš. Bude s tím míň starostí.“

„Prosím tě,“ vzlykl jsem. „Nech ho jít. Udělám všechno, co chceš. Třeba… třeba… dám ti pana Hroozleyho!“

Murlough se zasmál. „Ani náhodou. K tomu jsi už jednou příležitost měl. A promarnil jsi ji. Kromě toho mě teď k němu nemůžeš zavést. Určitě se zase přestěhoval. Možná dokonce utekl z města.“

„Musí přece být něco, co bych ti mohl dát!“ křičel jsem zoufale.

„Musím se nějak…“ zarazil jsem se.

Bylo jasné, že Murlough našpicoval uši.

„Tak co je?“ zeptal se zvědavě po několika vteřinách ticha. „Co jsi chtěl říct?“

„Počkat!“ vyrazil jsem. „Musím si něco promyslet.“ Cítil jsem, jak se na mě Evra pozorně dívá, trochu s nadějí, ale víc smířený s tím, že zlému osudu ani jeden neujdeme.

„Pospěš si,“ pobídl mě Murlough a došel přede mě. V šeru podzemní komory nebyla jeho nachová tvář dobře vidět, a tak to vypadalo, jako když ve tmě visí tři rudé flíčky, jeho oči a rty. Bezbarvé vlasy se nad nimi vznášely jako netopýr. „Nemám čas celou noc,“ vztekal se. „Mluv, dokud můžeš.“

„Už to mám rozmyšleno,“ pospíšil jsem si. „Po tomhle brzy budeš muset odjet z města, že ano?“

„Odjet?“ zahulákal Murlough. „Opustit svoje báječné kanály? Nikdy! Mám to tu strašně rád. Víš, jak se tady dole cítím? Jako bych byl uvnitř těla města. Ty chodby jsou jako jeho žíly. Tahle komora, to je srdce, krev města teče do ní a zase ven z ní.“ Usmál se – a projednou to nebyl zlý úšklebek. „Chápeš to vůbec?“ nadhodil tiše.

„Žít uvnitř těla, potulovat se svobodně a po libosti po žilách, po chodbách, kudy teče krev.“

„Jenže odejít prostě budeš muset,“ řekl jsem neomaleně.

„Co to má být za řeči?“ štěkl a dloubl do mě nožem. „Začínáš mě nudit.“

„Snažím se jen uvažovat věcně. Tady zůstat nemůžeš. Pan Hroozley ví, že tu jsi. Vrátí se.“

„Ten zbabělec? To bych se divil. Na to bude až moc…“

„A přivede si pomoc,“ skočil jsem mu do řeči. „Další upíry.“ Murlough se rozesmál. „To myslíš upíří generály?“

„Ano.“

„Nesmysl! Nemůžou po mně jít. Máme mezi sebou dohodu. Do ničeho se nám nepletou. A Hroozley není generál, no ne?“

„Není.“

„No tak vidíš!“ ječel Murlough vítězně. „A nemohl by po mně jít, ani kdyby generál byl. Pravidla, zákony, zvyky. Pro upíry jsou stejně důležité jako pro vampýry.“

„Jenže generálové stejně přijdou,“ trval jsem si na svém.

„Předtím nemohli, ale teď můžou. Možná už dneska. Zítra určitě. Třeba to tak měl pan Hroozley v plánu od začátku.“

„O čem to blábolíš?“ Murlough se zatvářil nervózně.

„Před chvílí jsi řekl zajímavou věc,“ pokračoval jsem. „Jak tě překvapilo, že pan Hroozley šel sem dolů se mnou. Já o tom tehdy nepřemýšlel, ale když si to teď probírám, vidím, že budeš mít pravdu: bylo to od něj zvláštní. Myslel jsem si, že chce pomoct mně a Evrovi, ale teď mám dojem…“

„Že co?“ zavřískal Murlough, když jsem nepokračoval dál.

„Pověz, co si myslíš. Ven s tím, jinak…“ Výhružně zvedl nože.

„Ta dohoda mezi upíry a vampýry –“ začal jsem honem. „Říká, že nebudou jedni druhým škodit, je to tak?“

„No jasně,“ ozval se Murlough.

„Ovšem můžou se bránit nebo vykonat pomstu.“ Murlough přikývl. „Tak to je.“

Pousmál jsem se. „Tobě to nedochází? Jsem poloupír. Pokud mě zabiješ, generálové budou mít důvod tě dostat. Pan Hroozley to určitě měl v plánu od počátku.“ Zhluboka jsem se nadechl a zadíval jsem se Murloughovi do očí. „Nechal tě, abys mě našel. Chtěl, abys mě dostal. Potřeboval, abys mě zabil.“

Murlough vytřeštil oči. „Ne, to by neudělal,“ zasípal.

„Je to upír,“ připomněl jsem mu. „Ovšemže by to udělal. Jsme v jeho rodném městě. Já jsem jen jeho učeň. Co ty by sis vybral a obětoval?“

„Ale… ale…“ Vampýr se nervózně škrábal na obličeji. „Já jsem si nezačal!“ zařval pak. „Vy jste šli po mně!“

Zavrtěl jsem hlavou. „Pan Hroozley po tobě šel. Já jsem v tom nevinně. Nijak tě neohrožuju. Jestli mě zabiješ, poženou tě k odpovědnosti. Generálové se na tebe vrhnou a žádný vampýr jim v tom nebude bránit.“

Murlough mlčel a přežvýkával si, co jsem mu řekl, pak začal skákat na místě a vztekle nadávat. Nechal jsem ho chvilku běsnit.

„Ale není pozdě,“ povídám potom. „Nech mě jít. Evru pust taky. Uteč z města. Pak na tebe nebudou moct ani sáhnout.“

„Ale já mám tyhle chodby moc rád,“ skučel Murlough.

„Máš je rád tolik, abys kvůli nim zemřel?“ Přimhouřil oči. „Jsi náramně chytrý, co?“ zavrčel.

„Ani ne. Kdybych byl, nešel bych sem dolů. Ale dokážu poznat pravdu, když ji mám přímo před nosem. Jestli mě zabiješ, Murloughu, podepíšeš si rozsudek smrti.“

Svěsil ramena a já věděl, že mi dál nic nehrozí. Teď jsem se musel bát už jen o Evru…

„A co Slepejš?“ pronesl Murlough hrozivě. „Ten přeci upír není.

Takže mi nic nebrání, abych ho zabil, no ne?“

„Ne!“ zařval jsem. „Jestli ublížíš Evrovi, zajdu osobně ke generálům a povím jim…“

„Copak jim povíš?“ přerušil mě Murlough. „Myslíš, že jim na něm záleží? Myslíš, že by riskovali válku kvůli nějakýmu plazovi?“ Zasmál se. „Mladý pan Murlough má chuť někoho zabít. Možná nemůžu mít prťavého poloupíra, ale nepřechytračíš mě, abych přišel i o Slepejše. Dívej se, Darrene Shane. Dívej se, jak vyříznu hadovi jednu tlamu navíc – na břiše!“

Chytil provazy, kterými byl Evra svázaný a levou rukou si ho přitáhl. V pravé ruce napřáhl nůž a chystal se mého kamaráda říznout.

„Počkej!“ rozkřikl jsem se. „Nedělej to! Nedělej to!“

„Proč ne?“ sykl Murlough.

„Vyměním si to s ním!“ ječel jsem. „Mě za Evru!“

„To zrovna,“ vrtěl hlavou. „Jsi poloupír. Ani náhodou.“

„Dám ti někoho jiného! Někoho mnohem lepšího!“

„A koho?“ smál se Murlough. „Koho bys ty mi tak mohl dát, Darrene Shane?“

„Dám ti…“ nasucho jsem polkl, zavřel jsem oči a zašeptal jsem ta hrozná slova.

„Co to?“ zeptal se Murlough a podezřívavě se zarazil. „Mluv nahlas, neslyšel jsem.“

„Říkal jsem, že…“ olízl jsem si rty a znovu, tentokrát hlasitěji jsem to ze sebe vymáčkl. „Že ti dám svoji dívku. Když ušetříš Evru, dám ti… Debbii.“

DVACÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

Po mojí nechutné nabídce se rozhostilo ohromené ticho. Jako první je prolomil Evra. „Ne!“ vyrazil. „To nedělej! To

nemůžeš!“

„Debbie místo Evry,“ nevšímal jsem si jeho proseb. „Co ty na

to?“

„Debbie?“ Murlough se pomaličku škrábal na tváři. Trvalo mu

pár chvil, než si vzpomněl, o kom se to zmiňuji. Pak mu to došlo. Usmál se. „Aha! Debbie! Chutná přítelkyně pana Darrena Shana.“ V očích mu při vzpomínce zablýskalo.

„Ta ti bude víc k užitku než Evra,“ vykládal jsem. „Můžeš jí vypít krev. Říkal jsi přece, že to bys rád. Říkal jsi, že určitě má dobrou krev.“

„Říkal.“ kývl Murlough. „Slanou. Šťavnatou.“ Poodstoupil od Evry. „Ale proč si mám vybírat?“ zauvažoval nahlas. „Proč si nevzít oba? Teď zabiju hada, Debbii vypiju krev potom. Nebude těžké ji najít. Můžu zítra pozorovat náměstí, zjistím, kde bydlí, a jen co přijde tma…“ Zašklebil se.

„Tolik času nemáš,“ namítl jsem. „Musíš ještě tuhle noc odjet z města. Čekat nemůžeš.“

„Co pořád žvaníš, že mám odjet?“ vztekal se Murlough.

„Přesvědčil jsi mě, že tě mám nechat jít, a když tě nechám, nikam odjíždět nemusím.“

„Ale musíš,“ odporoval jsem. „Upírům nějakou dobu potrvá, než přijdou na to, že jsem naživu. A až generálové přijedou, zamíří rovnou sem do chodeb. Nakonec zjistí, že žiju, ale pokud tě zabijí ještě předtím…“

„To by se neodvážili!“ vřeštěl Murlough, „To by znamenalo válku!“

„Jenomže to by oni nevěděli. Mysleli by si, že jsou v právu. Za tu chybu by pak těžce zaplatili, ale to by pro tebe asi nebyla moc velká útěcha. Musíš odjet, a to co nejdřív. Za pár týdnů se klidně můžeš vrátit, ale jestli se tu teď zdržíš, koleduješ si o pohromu.“

„Mladý pan Murlough nechce odjet,“ trucoval vampýr. „Tady je mi dobře. Nechci pryč. Ale máš pravdu,“ vzdychl si. „Musím vypadnout, aspoň na pár nocí. Najít si tmavý, opuštěný sklep. Schovat se. Nevystrkovat hlavu.“

„Proto by Debbie byla lepší než Evra,“ dál jsem vykládal.

„Určitě máš hlad. Budeš se před odchodem chtít nakrmit, že ano?“

„No ovšem,“ kýval Murlough a hladil si vypouklé břicho.

„Jenže krmit se neplánovaně, to je nebezpečné. Upíři jsou na to zvyklí, ale vampýři ne, nemám pravdu?“

„Ne, my jsme chytřejší než upíři,“ chlubil se Murlough.

„Myslíme dopředu. Plánujeme. Napřed si jídlo označujeme.“

„To teď ale udělat nemůžeš,“ připomněl jsem. „Potřebuješ se rychle najíst, abys měl z čeho žít, až budeš schovaný. Dohodni se se mnou a já tě zavedu k Debbii, Dostanu tě snadno dovnitř a zase ven a nikdo nic neuvidí.“

„Darrene! Přestaň!“ rozkřikl se Evra. „Tohle já nechci!

Nemůžeš přeci…“

Murlough ho praštil do břicha, takže zmlkl.

„Proč bych ti měl věřit?“ sykl vampýr. „Kde vezmu jistotu, že mě nepodvedeš?“

„Jak asi?“ odsekl jsem. „Nech mi ruce svázané za zády. Drž mi nůž u krku. Evru nech, kde je… vrátím se pro něj potom, až se nakrmíš a odjedeš. Kdybych si něco zkusil, oba bych nás odsoudil k smrti. Nejsem hlupák. Vím, co je v sázce.“

Murlough si to promýšlel a nemelodicky si u toho pobrukoval.

„To nesmíš,“ skučel Evra.

„Jinak to nejde,“ odpověděl jsem tiše.

„Já nechci vyměnit svůj život za její,“ tvrdil. „Radši umřu sám.“

„Uvidíme, jak to budeš brát zítra,“ odsekl jsem. „Jak to můžeš udělat?“ ptal se. „Jak mu ji můžeš dát, jako by byla jenom… jenom…“

„Člověk,“ dořekl jsem stručně. „Já jsem chtěl říct zvíře.“ Pousmál jsem se. „Pro upíraje to totéž. Jsi můj nejlepší kamarád,

Evro. Debbie je jenom člověk, pro kterého jsem měl slabost.“

Evra potřásl hlavou. „Vůbec tě nepoznávám,“ pronesl smutně a odvrátil se.

„No dobře.“ Murlough dospěl k rozhodnutí. Napřáhl ruce s noži a švihl jimi dopředu. Škubl jsem sebou, ale on jen přeťal provaz kolem mých kotníků. Spadl jsem na podlahu jako žok. „Uděláme to, jak navrhuješ,“ prohlásil vampýr. „Ale jediný krok vedle a…“

„Neboj se,“ slíbil jsem a zvedl se. „A teď mi dej slovo.“

„Cože?“

„Ještě jsi mi ho nedal. Bez něj nikam nejdu.“

Vampýr se zazubil. „Chytrý chlapec,“ utrousil. „No dobře.

Dávám ti slovo – holku za Slepejše. Debbii za Evru. Stačí ti to?“

Zavrtěl jsem hlavou, „Řekni, že až skoncuješ s Debbii, necháš mě jít. Že mi nezabráníš přijít sem pro Evru. Že nám dvěma ani potom nijak neublížíš.“

Murlough se rozesmál. „To jsme ale najednou chytří! Skoro jako mladý pan Murlough. No proč ne. Pustím tě. Nijak ti nebudu bránit, aby ses sem vrátil, a jakmile budete oba na svobodě, nijak vám neublížím.“ Zvedl prst. „Ale jestli se do tohohle města vrátíš nebo jestli na sebe někdy v budoucnu narazíme, je po tobě. Je to jenom odklad, nezaručuju nic napořád. Jasný?“

„Jasný.“

„Výborně. Vyrazíme?“

„Nepovolíš mi trochu ty provazy?“ navrhl jsem. „Takhle skoro nemůžu chodit.“

„Skoro nemůžu znamená, že přece jenom trochu můžu,“ smál se Murlough. „To ti stačí a já s tebou nebudu nic riskovat. Začínám mít pocit, že ty si žádnou šanci nenecháš ujít.“ Rázně mě praštil do zad. Klopýtl jsem, ale udržel jsem se na nohou a pak jsem vykročil.

Ohlédl jsem se přes rameno po Evrovi. „Nebudu pryč dlouho,“ slíbil jsem. „Budu tu zas ještě před ránem a oba se vrátíme domů do panoptika, jo?“

Neodpověděl. Dokonce se na mě ani nepodíval.

Vzdychl jsem si, otočil se a vyšel jsem z doupěte. Murlough mě vedl chodbami, rázoval vedle mě, zpíval si nějaké příšerné písničky a vykládal mi, co provede s Debbii, až se mu dostane do ruky.

DVACÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

Chodbami a kanály jsme prošli rychle. Murlough za chůze dělal škrábanci nehtů na stěnách značky. Nejdřív

nechtěl, ale pověděl jsem mu, že jinak ruším dohodu. Takhle budu moct při návratu jít lehko po značkách. Bude to podstatně jednodušší než rozpomínat se na všechny odbočky a zákruty.

Všude, kde bylo potřeba se plazit nebo lézt, mě Murlough musel nést. K smrti nerad jsem mu byl tak blízko, protože mu z úst táhlo lidskou krví, ale musel jsem to překonat. Nechtěl mi za žádných okolností rozvázat provazy na rukou.

Na povrch jsme vylezli odvodňovacím poklopem nedaleko náměstí. Murlough mě vytáhl ven, ale hned mě rázně strhl stranou, protože blízko od nás projelo auto.

„Musíš dávat pozor,“ sykl. „Od té doby, co našli ty mrtvoly, se to ve městě jen hemží policajty. Náramně otravné. Příště budu kosti schovávat pečlivěji.“

Vstal a oprášil si z bílých šatů nějakou špínu, ale mě se očišťovat nenamáhal. Nespokojeně zamlaskal. „Až se vrátím, musím si pořídit nové oblečení,“ prohlásil. „Je to štrapáce. Nikdy nemůžu jít k jednomu krejčímu dvakrát, víme?“

„Proč?“

Nadzvedl obočí a podíval se na mě. „Ty bys na tuhle tvář za chvíli zapomněl?“ zeptal se a ukázal si na svou nachovou kůži a rudé oči. „Nikdo na ni nezapomene. Proto musím každého krejčího zabít,

jen co si mě změří a došije. Kdyby to šlo, kradl bych šaty v obchodech, ale mám nezvyklou postavu.“ Poplácal se po velikém břiše a krátce se zasmál.

„Tak jdeme,“ vybídl mě. „Veď mě. A jdeme zadem. Ať nás nikdo nevidí.“

Ulice byly v podstatě liduprázdné: byl pozdní Štědrý večer a kvůli tajícímu sněhu hrozně klouzalo, takže jsme nepotkali nikoho. Vlekli jsme se tou břečkou, a kdykoli projelo auto, srazil mě Murlough na zem. Příšerně mi to lezlo na nervy, nemohl jsem totiž brzdit ty pády rukama, a tak to nejvíc odnášel obličej. Když jsem si ale postěžoval, vampýr se jen smál.

„Musíš se zocelovat, no ne? To tě posílí.“

Konečně jsme se dostali k domu Rulíkových. Murlough se u ztemnělých zadních dveří zastavil a neklidně se rozhlížel. Okolní domy tonuly ve tmě, ale on váhal dál. Na chvilku jsem si myslel, že naši dohodu zruší.

„Přepadl tě strach?“ popíchl jsem ho tiše.

„Mladý pan Murlough se nebojí ničeho!“ vybafl okamžitě a uchechtl se.

„Tak na co čekáme?“

„Vedeš mě k tý svý holce nějak moc nadšeně,“ utrousil podezřívavě.

Pokrčil jsem rameny, pokud to vůbec v provazech šlo. „Čím delší dobu to bude trvat, tím mizerněji mi z toho bude. Vím, že to musím udělat. Nemám z toho radost a potom mi bude na zvracení, ale teď to hlavně chci mít za sebou, abych mohl zajít pro Evru a najít si nějaké teplé místečko, lehnout si a odpočívat. Mám nohy jako led.“

„Chudáček malý poloupírek,“ posmíval se Murlough, ale pak ostrým vampýřím nehtem vyřízl do skla v zadních dveřích kruh. Sáhl dovnitř, otevřel si a strčil mě dovnitř.

Pozorně naslouchal, co se z domu ozývá.

„Kolik lidí tu bydlí?“ zeptal se.

„Tři. Debbie a její rodiče.“

„Žádní sourozenci?“ Zavrtěl jsem hlavou.

„Žádní nájemníci?“

„Jen ti tři,“ zopakoval jsem.

„Až skoncuju s holkou, možná si ďobnu i jednoho z rodičů,“ zahuhlal.

„Na tom jsme se nedohodli!“ sykl jsem.

„No a co? Jaktěživ jsem netvrdil, že je ušetřím. Pochybuju, že bych po ní ještě měl hlad, ale možná sem zajdu jindy a vycucám jednoho po druhém. Budou si myslet, že je to nějaká rodová kletba.“ Krátce se zasmál.

„Jsi nechutnej!“ zavrčel jsem.

„To říkáš jenom proto, že mě obdivuješ,“ vysmíval se. „Jdeme,“ přešel najednou od legrácek k dílu. „Nahoru po schodech. Nejdřív do ložnice k rodičům. Chci se přesvědčit, že všichni spí.“

„Jasně že spí,“ odsekl jsem. „Je půlka noci. Kdyby byli vzhůru, slyšel bys je.“

„Nechci, aby mě přistihli.“

„Víš ty co?“ vzdychl jsem si. „Jestli se chceš podívat na Jesseho a Donnu, tak klidně, zavedu tě tam. Ale zbytečně ztrácíš čas. Nebylo by lepší vyřídit to celé, jak nejrychleji to půjde?“

Vampýr si to promyslel. „No dobře. Ale jestli se nečekaně ukážou, mladý pan Murlough je zabije, to si piš, a bude to tvoje chyba.“

„Když myslíš,“ kývl jsem a vyrazili jsme do schodů.

Trvalo to dlouho a já byl napjatý. Protože jsem byl svázaný, nedokázal jsem se pohybovat tak tiše jako obvykle. Pokaždé, když zaskřípal schod, jsem sebou cukl a zastavil jsem se. Murlough byl napjatý taky: kdykoli jsem nadělal nějaký hluk, škubl rukou a sykavě se nadechl.

Když jsme se dostali ke dveřím Debbiina pokoje, opřel jsem se o ně hlavou a zasmušile jsem vzdychl. „Tady to je.“

„Uhni z cesty,“ štěkl Murlough a odstrčil mě stranou. Chvíli stál, čenichal, potom se usmál. „Ano, cítím její krev,“ rozplýval se.

„Vsadím se, že tyji cítíš taky, co?“

„Hm,“ zamumlal jsem.

Vampýr otočil kulovou klikou a otevřel si. Uvnitř byla tma, ale my byli z podzemních chodeb zvyklí na větší, takže jsme se rychle rozkoukali.

Murlough se spěšně rozhlédl po pokoji, přejel pohledem šatní skříně a komody, pár plakátů a další nábytek a nenastrojený vánoční stromek u okna.

Debbiino tělo se pod přikrývkou taktak rýsovalo – mírně sebou škubalo, jako kdyby to děvče trápila noční můra. Pach její krve byl ve vzduchu silně cítit.

Murlough vykročil a pak si vzpomněl na mě. Přivázal mě ke klice od dveří, silně za provaz zatahal, aby měl jistotu, že uzel dobře drží, pak mi přistrčil tvář až k obličeji a ušklíbl se.

„Už jsi viděl smrt, Darrene Shane?“ zeptal se.

„Ano,“ kývl jsem.

„Je nádherná, vid?“

„Není,“ opáčil jsem upřímně. „Je příšerná.“

Vampýr si vzdychl. „Ty nechápeš, kolik je v ní krásy? No nic. Jsi mladý. Až vyrosteš, pochopíš.“ Stiskl mi mezi dvěma nachovými prsty a palcem bradu. „Chci, aby ses díval,“ řekl. „Dívej se, jak jí protnu hrdlo. Dívej se, jak jí vypiju všechnu krev. Dívej se, jak jí ukradnu duši a přivlastním si ji.“

Snažil jsem se oči odvracet, ale zacloumal se mnou a přinutil mě zase hlavu otočit. „Jestli se nebudeš dívat,“ pohrozil, „půjdu rovnou po tomhle k rodičům a oba je zabiju. Rozuměl?“

„Jsi zrůda,“ zajíkal jsem se.

„Rozuměl?“ zopakoval výhružně.

„Jo,“ odpověděl jsem a škubnutím jsem si uvolnil bradu. „Už se dívám.“

„Hodný chlapec,“ pochechtával se. „Chytrý! Jeden nikdy neví, třeba se ti to zalíbí. To by tě mohlo úplně změnit. Třeba bys pak šel se mnou, až odjedu. Co ty na to, Darrene Shane? Co kdybys opustil toho nudného starého upíra a stal se pomocníkem mladého pana Murlougha, co ty na to?“

„Hlavně už dělej,“ odsekl jsem a neskrýval svoje znechucení.

Murlough pomalu přešel na druhou stranu pokoje a nenadělal žádný hluk. Už při chůzi vytáhl svoje dva nože a točil s nimi jako

mažoretka se dvěma hůlkami. Začal si pohvizdovat, ale tichoučce, až příliš tichounce na to, aby to nějaké nedokonalé lidské uši zaslechly.

Obrys pod přikrývkou se pořád mírně pohyboval.

Díval jsem se, jak se vampýr blíží ke kořisti, a žaludek se mi úzkostí svíral. I kdyby mi nerozkázal dívat se, nebyl bych býval s to odtrhnout oči. Ten pohled byl úděsný, ale fascinující. Jako když sledujete pavouka, který se blíží k mouše. Až na to, že tenhle pavouk má v rukou nože, jí lidi a jeho sítí je jedno celé město.

Přišel k posteli od strany blíž ke dveřím a zastavil se asi půl metru od ní. Pak z jedné kapsy cosi vytáhl. Napjal jsem zrak a poznal jsem, že to je sáček. Otevřel jej, vyndal hrst nějaké látky podobné soli a tou poprášil podlahu. Chtěl jsem se zeptat, k čemu to je, ale neodvažoval jsem se mluvit. Usoudil jsem, že to je nějaký rituál, který vampýři provozují, když někoho zabijí u něj doma. Pan Hroozley mi vykládal, že vampýři si na rituály náramně potrpí.

Murlough obešel postel, trousil „sůl“ a huhlal si něco, čemu jsem vůbec nerozuměl. Když skončil, dokráčel zpátky k nohám postele, loupl po mně očima, aby věděl jistě, že se dívám, a pak jediným rychlým pohybem – byl skoro příliš rychlý, než abych ho dokázal sledovat – skočil na postel, přistál nohama po obou stranách nehybného těla, strhl přikrývku a švihl oběma noži. Ty vražedné rány měly Debbii otevřít hrdlo a v okamžiku ji usmrtit.

DVACÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

Murloughovy nože proťaly vzduch, proletěly jím do míst, kde by Debbie bývala měla hrdlo, a pak se zaťaly do

měkké látky polštářů a matrace. Do Debbie ale ne. Debbie tam totiž nebyla.

Murlough vytřeštil oči na zvíře uvázané k posteli, které mělo nohy a čumák svázané stejně pevně jako já.

„To je… to je…“ Třásla se mu brada. Nedokázal se přimět, aby to vyslovil.

„To je koza,“ dokončil jsem za něj a přísně jsem se usmál.

Murlough se pomaličku otočil a na obličeji měl výraz naprostého zmatku. „Ale… ale… ale…“

Zatímco drmolil a pokoušel se přijít na to, co se děje, otevřely se dveře jednoho šatníku a ven vylezl pan Hroozley.

Upír vypadal ještě pochmurněji než vampýr, protože měl na sobě krvavě rudý plást, na hlavě nakrátko ostříhané oranžové vlasy a na tváři ohavnou jizvu.

Když Murlough pana Hroozleyho spatřil, strnul. Rudé oči se vypoulily a nachová kůže o nějaký ten odstín zbledla, protože mu z obličeje mizela krev.

Podle filmů, co jsem viděl, jsem očekával dlouhý a vzrušující boj. Myslel jsem si, že ti dva se budou nejdřív častovat urážkami, pak pan Hroozley vytáhne nůž nebo meč a budou dělat výpady a zase je

odrážet a pobíhat při tom po celé místnosti a v prvních fázích se jen tak oťukávat a teprve pak se propracují k vážnějším zraněním.

Tak to ale nebylo. Byl to souboj mezi dvěma nočními dravci rychlými jako blesk, kteří netoužili udělat dojem na obecenstvo bažící po napětí, ti prostě chtěli zabít. Stačily jim k tomu pouhé čtyři kroky a ve dvou rozmazaných a zuřivých vteřinách bylo po všem.

První krok udělal pan Hroozley. Z jeho pravice švihem vyletěl krátký nůž. Ten zasáhl Murlougha do horní levé části hrudníku, jen o pár centimetrů výš, než kam mířil. Nad srdce. Vampýr couvl a nabral dech k výkřiku.

Než to ale stihl, pan Hroozley skočil. Stačil mu jeden dlouhý skok a už byl u strany postele, na dobrém místě, aby mohl s vampýrem bojovat tváří v tvář.

To byl druhý krok souboje.

Třetí udělal Murlough – a byl to jeho jediný. Nervózně máchl rukou a hodil po panu Hroozleym nůž z levé ruky. Ostří se zalesklo a zbraň vyletěla děsivou rychlostí. Kdyby bývala zasáhla cíl, bylo by po upírovi. Jenže to se nestalo. Nůž prosvištěl dobrých šest centimetrů nad upírovou hlavou.

Murlough vložil do hodu dost síly, jeho levice se vymrštila vpřed, ale tím způsobil trhlinu ve své obraně a pan Hroozley toho využil. Smrtící ránu zasadil neozbrojenou pravou rukou. Držel ji s dlaní naplocho, takže tvrdé nehty čněly jako pětice ostrých nožů, a zabořil ji do Murloughova břicha.

A když říkám zabořil, tak myslím zabořil.

Murlough zalapal po dechu a mrtvolně znehybněl. Druhý nůž mu vypadl z ruky a on se za ním podíval. Ruka pana Hroozleyho zmizela ve vampýrově břiše až po předloktí.

Chvilku ji tam nechal, pak ji rázně vyškubl, až se ven vyhrnula střeva a s nimi proud tmavorudé krve.

Murlough zaskučel a padl na kolena, div při tom nerozmačkal kozu, ale pak se svalil na podlahu, tam se převalil na záda a pokoušel se uzavřít díru v břiše slinami, které si rychle naplival do dlaní.

Rána ale byla příliš veliká. Hojivé vampýří sliny nebyly k ničemu. Ať se snažil, jak chtěl, nemohl ji uzavřít a zabránit ztrátě své vzácné krve. Byl vyřízený.

Pan Hroozley od umírajícího vampýra odstoupil, vzal si prostěradlo a otřel si z ruky krev. Ve tváři neměl žádný výraz citu. Nezdálo se, že by ho to, co udělal, potěšilo nebo rozesmutnilo.

Po několika vteřinách si Murlough uvědomil, že jeho situace je beznadějná. Převrátil se na břicho, zadíval se na mě a začal se ke mně plazit. Bolestí skřípal zuby.

„Pane Hroozley?“ vyrazil jsem roztřeseně.

Pan Hroozley si prohlédl plazícího se vampýra a pak zavrtěl hlavou. „Neboj se. Ten ti už neublíží.“ Abychom ale vůbec nic neriskovali, došel ke mně, osvobodil mě z pout a stoupl si mi po bok, aby v případě potřeby mohl znovu zasáhnout.

Vampýr se plazil dlouho a v bolestech. Skoro mi ho bylo líto, ale stačilo vzpomenout si na svázaného Evru a na to, co se chystal udělat Debbii, abych si uvědomil, že jen dostal, co zasloužil.

Několikrát se zastavil a já už jsem si myslel, že umře na půli cesty, ale zřejmě byl pevně odhodlán mít poslední slovo a trápil se dál, i když musel vědět, že urychluje vlastní smrt.

U mých nohou se zhroutil na obličej a trhaně dýchal do koberce. Krev se mu hrnula z úst a já jsem věděl, že konec už není daleko. Zvedl roztřesený prst a kývnul jím na mě, ať se k němu skloním.

Tázavě jsem se podíval na pana Hroozleyho.

Upír pokrčil rameny. „Je teď neškodný. Jak chceš.“

Rozhodl jsem se poslechnout si, co má umírající vampýr na srdci. Sklonil jsem se a nahnul jsem se k jeho ústům. Zbývala mu už jen chvilka.

Rudé oči se bezcílně převalovaly v důlcích. Pak s neskutečnou námahou zaostřil pohled na mě a naposledy nasadil úšklebek. Zvedl hlavu tak vysoko, jak dokázal, a zašeptal něco, čemu jsem nerozuměl.

„To jsem nezaslechl,“ oznámil jsem mu. „Musíš víc nahlas.“ A přitiskl jsem ucho blíž k jeho ústům.

Murlough si olízl rty, aby se zbavil trochy krve a mohl se nadechnout. Pak, s posledním výdechem, vyslovil to, co pro něj bylo tak důležité.

„Chy… chr… chy… trý… chl… chr…chl…chlapec, no ne?“ pronesl bublavě, pak se chabě pousmál a padl dopředu. Byl mrtvý.

DVACÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

Murloughovo tělo jsme nacpali do velkého igelitového pytle. Pak je pohodíme někde v těch krvavých chodbách,

které tak miloval. Vhodnější hrobku pro něj stejně těžko najdeme.

Kozu jsme dali taky do pytle, ale do toho jejího jsme udělali dýchací otvory. Přes den jsem ji ukradl z dětského koutku místní zoo a očekávali jsme, že ji Murlough zabije. Pan Hroozley ji chtěl vzít zpátky k Circo Mostruoso, že prý to bude dobrá pochoutka pro Evrova hada nebo pro Nárůdek, ale přemluvil jsem ho, abychom ji pustili.

Pak jsme uklidili všechen nepořádek. Murlough vycedil spoustu krve a my jsme museli všechnu vytřít. Nechtěli jsme, aby Rulíkovi nějakou objevili a začali si klást otázky. Činili jsme se, ale dvě hodinky nám to zabralo. Když bylo po úklidu, vylezli jsme na půdu, snesli jsme dolů Jesseho, Donnu a Debbii, kteří tvrdě spali, a uložili jsme je do postelí.

Události celé noci jsme si naplánovali. To víno, co jsem přinesl k jídlu? Když jsem byl v kuchyni, nasypal jsem do něj uspávadlo. Jeden z lektvarů pana Hroozleyho, směs bez chuti, která je v deseti minutách všechny poslala do říše snů. Zůstanou v ní ještě pěkných pár hodin, a až se probudí, bude je bolet hlava, ale jinak jim to neudělá nic.

Pousmál jsem se, když mě napadlo, co si pomyslí, až se proberou a vůbec si nebudou pamatovat, co se dělo včera večer. Bude to záhada, kterou nikdy nerozluští.

Plán nebyl dokonalý. Zvrtnout se mohla spousta věcí. Tak například jsme neměli žádnou záruku, že mě Murlough najde poté, co se „pohádám“ s panem Hroozleym a „rozzuřeně“ odběhnu. A i pokud mě najde, kde bylo psáno, že mě hned nezabije?

Zrovna tak mi mohl dát roubík, když mě chytil, a pak bych ho nemohl přesvědčit, že by mě měl nechat naživu. Nebo by nemusel souhlasit s mým tvrzením o upířích generálech – říkal jsem jen pravdu, jenže potíž byla v tom, že Murlough byl blázen. Nedalo se předvídat, jak se šílený vampýr zachová. Mohl se té hrozbě s upíří generalitou jen vysmát a rozšmikat mě na kousky.

A nejsložitější bylo přemluvit ho, aby vyměnil Debbii za Evru. Aby to zabralo, musel jsem to sehrát dokonale. Kdybych s tou nabídkou vyrukoval, sotva jsem se tam ocitl, Murlough by pojal podezření a nevlezl by nám do pasti. Ostatně nemyslím, že by nám na to skočil, kdyby měl všech pět pohromadě, a to bez ohledu na to, jak bych to sehrál. V tomhle smyslu jeho šílenství hrálo pro nás.

A samozřejmě ho pak ještě bylo potřeba zabít. A Murlough mohl pana Hroozleyho klidně i porazit. Kdyby se to stalo, všech šest by nás přišlo o život. Pan Hroozley, já a Evra, Debbie a její rodiče.

Byla to nebezpečná sázka, a navíc nespravedlivá k Rulíkovým, kteří o své úloze v tom vražedném gambitu nic nevěděli, ale někdy člověk prostě musí riskovat. Bylo rozumné dát v sázku pět životů kvůli jednomu? Nejspíš ne. Ale bylo to lidské. Jestli jsem si z utkání se šíleným vampýrem odnesl nějaké ponaučení, pak to, že i nemrtví se můžou chovat lidsky. Že se tak musejí chovat – bez špetky lidskosti bychom byli jako Murlough, nic víc než krvežíznivé noční stvůry.

Položil jsem na Debbii čistou přikrývku. U levého kotníku měla droboučkou jizvičku, protože jí tam večer vzal pan Hroozley krev. Potřeboval ji, aby jí mohl potřít kozu a ošálit tak Murloughův čich.

Zvedl jsem k upírovi hlavu.

„Dneska v noci jste byl senzační,“ ozval jsem se tiše. „Díky.“

Usmál se. „Udělal jsem, co bylo třeba. Plán byl tvůj. To já bych ti měl děkovat, ovšem nebýt toho, že ses mi připletl do cesty, když jsem ho měl na mušce poprvé. Takže co se mě týče, jsme vyrovnáni a jeden druhému děkovat nemusíme.“

„Co se stane, až vampýři zjistí, že jsme ho zabili?“ zeptal jsem se. „Půjdou po nás?“

Pan Hroozley si vzdychl. „Při troše štěstí nemusejí tělo najít. A pokud je najdou, nebudou doufejme s to zjistit, že jsme to byli my.“

„Ale jestli to zjistí?“ mámil jsem z něj odpověď.

„Pak nás budou pronásledovat až na kraj světa,“ odpověděl.

„A zabijí nás. Nebudeme mít šanci. Přijdou po desítkách a generálové nám nepomůžou.“

„A tak,“ kývl jsem. „Že se vůbec ptám.“

„Byl bys radši, kdybych ti něco nalhal?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne. Už žádné lži.“ Usmál jsem se. „Ale myslím, že bude lepší to Evrovi neříkat. Co neví, tím se nemůže trápit. Kromě toho na mě už tak dost zuří. Vážně si myslel, že chci vyměnit jeho život za Debbiin.“

„Však se uklidní, až mu všechno vyložíme,“ prohlásil pan Hroozley s jistotou. „Tak co, nezajdeme pro něj?“

Zaváhal jsem a po očku jsem se podíval na Debbii. „Můžu tu s ní zůstat chviličku sám?“ požádal jsem.

„Samozřejmě,“ kývl pan Hroozley. „Ale moc to neprotahuj. Ráno se blíží a já bych nechtěl strávit celý zítřek v těch zatracených kanálech jako v pasti. Počkám dole.“ A odešel.

Podíval jsem se na hodinky. Skoro čtyři ráno. Takže už máme pětadvacátého prosince. Boží hod vánoční.

Pracoval jsem rychle. Neozdobený stromeček jsem postavil vedle Debbiiny postele, otevřel jsem krabici s ozdobami a ověsil jsem stromek blýskavými koulemi, figurkami, řetězy a svíčičkami. Když jsem skončil, otočil jsem Debbii tak, aby ležela tváří ke stromku. Až ráno otevře oči, první ze všeho uvidí jej.

Neměl jsem radost, že odcházím bez rozloučení. Doufal jsem, že takhle jí to vynahradím. Až se probudí a uvidí stromek, bude vědět,

že jsem jen tak lhostejně neutekl. Bude vědět, že jsem na ni myslel, a snad mi moje náhlé zmizení nebude mít za zlé.

Chvilku jsem stál nad ní a prohlížel jsem si její obličej. Téměř jistě ji teď vidím naposledy. Vypadá tak mile, jak leží a spí. Byl jsem v pokušení najít si fotoaparát a udělat si snímek, ale nebylo to potřeba: tenhle obrázek si stejně vždycky budu s to vybavit do nejmenších podrobností. Přidám ho k obrázkům rodičů a sestry a Sama – ke tvářím, které mám rád a které ze stěn v galerii mojí paměti nikdo nikdy nesundá.

Sklonil jsem se k ní, políbil ji na čelo a odhrnul z očí pramínek vlasů.

„Veselé Vánoce, Debbie,“ šeptl jsem, otočil se a odešel

vysvobodit

Evru.

POKRAČOVÁNÍ PŘÍŠTĚ

Darren Shan se dozví víc o svém novém klanu, o upírech. Zatím jich moc nepoznal,

ale to se rázem změní. Velká Rada se totiž koná na severu, kde se tyčí

UPÍŘI HORA

Máte-li odvahu číst dál, obraťte stranu:

PROLOG

Medvěd mě chtěl zabít, o tom nemohlo být pochyb, a taky by mě zabil, nebýt vlčete, které odvážně seskočilo ze

stromu. Přistálo medvědovi na hlavě a na chvilku ho oslepilo.

Medvěd zařval a ohnal se obrovskou tlapou. Vlče ho kouslo do ucha a on zařval znovu, tentokrát bolestí. Pak začal rázně vrtět hlavou ze strany na stranu a vlče odletělo do nedalekého houští.

Jen co se medvěd zbavil vlčete, zaútočil znovu na mě, ale v té chvilce, kterou mi vlče získalo, jsem oběhl strom a upaloval ze všech sil k jeskyni. Medvěd se vrhl za mnou, uvědomil si, že jsem na něj moc rychlý, a raději se obrátil proti mladému vlčkovi.

Když jsem uslyšel jeho vystrašené ňafání, zastavil jsem se. Ohlédl jsem se přes rameno a uviděl, že se vlčeti podařilo zase vylézt na strom a medvěd teď rve drápy kůru a snaží se na něj dosáhnout. Prozatím vlček nebyl v ohrožení, ale věděl jsem, že dřív nebo později sklouzne nebo ho medvěd setřese, a to bude jeho konec. Zastavil jsem se sotva na vteřinku a rozmýšlel se, jestli mám doběhnou do bezpečí jeskyně, anebo se vrátit a nasadit život při pokusu o záchranu vlčete. Pak jsem se otočil, zvedl jsem kámen a ten nejsilnější klacek, jaký jsem našel, a řítil jsem se zpátky.

Když medvěd spatřil, že se blížím, pustil strom, dřepl si a připravoval se k obraně. Byl urostlý, i takhle v dřepu měřil snad přes metr a půl, měl černý kožich, na hrudi bílý znak ve tvaru srpku,

špinavě bílý čenich. Po hubě měl skvrny od pěny a oči mu zběsile blýskaly, jako by se jich dotklo šílenství. Třeba má vzteklinu!

Zastavil jsem se pár metrů před medvědem a praštil jsem klackem do země. Medvěd zabručel a vyrazil. Podíval jsem se po očku po vlčeti a doufal jsem, že bude mít dost rozumu, aby sklouzlo po kmenu dolů a pelášilo do jeskyně, ale zůstalo, kde bylo.

Medvěd se po mně ohnal, ale ráně těžké tlapy jsem lehko uhnul. Vztyčil se na zadní a padal na mě, chtěl mě rozdrtit váhou svého obrovského těla. Znovu jsem se mu vyhnul, ale tentokrát to bylo těsnější. Věděl jsem, že pokud by to takhle šlo dál, nakonec by mě zasáhl – a to by bylo osudné.

Vyrazil jsem mu klackem proti hlavě a mířil mu na oči, když tu se k nám přihnaly dvě vlčice a vrhly se na něj. Určitě uslyšely ňafání vlčete a přišly to prozkoumat.

Jedna se zakousla medvědovi hluboko do ramene, až zaskučel. Druhá mu zaútočila na zadní nohy a sekala po nich zuby a drápy. Medvěd setřásl tu první, sklonil se, že se pustí do druhé – a vtom jsem švihl rukou s klackem a uhodil jsem ho do levého ucha.

Rozhodně ho to poranilo, protože okamžitě ztratil zájem o obě vlčice a hroutil se na mě. Uhnul jsem mu, ale jedna obrovská přední tlapa mě zasáhla ze strany do hlavy tak, že jsem omráčeně padl na zem.

Medvěd se převalil na nohy, hbitě se na vlčice rozmáchl, rozehnal je a šel zase po mně. Štrachal jsem se dozadu, ale ne dost rychle. Najednou byl nade mnou a srpkovitá skvrna na jeho hrudi se podivně podobala měsíci svítícímu z oblohy.

Znovu se postavil na zadní a vítězně zařval. Měl mě přesně tam, kde mě mít chtěl. Napřáhl jsem klacek proti jeho břichu, pak jsem na něj hodil kámen, ale medvěd si tak malicherných ran nevšímal. Pošilhával po mně a začal se kácet…

… a právě v tu chvíli se k němu zezadu přiřítili dva Lidičkové a srazili ho, takže ztratil rovnováhu. Jistě šli za vlčicemi – a co se mě týkalo, nemohli si to načasovat příhodněji.

Medvěd si určitě myslel, že se proti němu spikl celý svět. Pokaždé, když mě měl na dosah, se mu někdo z nich postavil do

cesty. Rozeřval se na Lidičky tak hlasitě, jak dokázal, a vztekle na ně zaútočil. Ten kulhavý mu uhnul, ale druhý pod ním uvízl.

Napřáhl krátké ruce, zapřel si je pevně o medvědovu hruď a pokusil se odstrčit zvíře stranou. Byl strašně silný a já jsem si chviličku myslel, že se mu to podaří. Proti tak obrovskému protivníkovi by ale neobstál ani upír – a medvěd se nakonec na druhého z Lidiček svalil a přimáčkl ho k zemi.

Ozvalo se příšerné křupnutí – a když medvěd zase vstal, spatřil jsem, jak ten nešťastník leží rozmačkaný, celý zkrvavený a zpřelámaný a z jeho těla trčí kosti – vypadal jako přejetý ježek.

Obrovské zvíře zvedlo hlavu k nebi a divoce zařvalo. Pak se hladové oči obrátily ke mně. Medvěd se spustil na všechny čtyři a zvolna se vydal kupředu…