Darren O´Shaughnessy

Darren Shan 04. Upíří hora

PROLOG

Zbal si věci,“ povídá pan Hroozley jednou pozdě v noci,

„ zrovna když mířil k rakvi. „Zítra vyrážíme k Upíří hoře.“

Už jsem si zvykl, že upír se vším vždycky přijde zčistajasna, že při rozhodování tak nějak nevěří na domluvy a porady, ale tohle byl i na něj docela výkon.

„K Upíří hoře?“ vyjekl jsem a rozběhl jsem se za ním. „Proč jdeme zrovna tam?“

„Představím tě Radě,“ odpověděl. „Přišel čas.“

„Radě upíří generality?“ ujišťoval jsem se. „Proč k nim musíme jít? A proč teď?“

„Jdeme, protože se to sluší,“ on na to. „A jdeme teď. protože Rada se schází jen jednou za dvanáct let. Pokud zmeškáme letošní shromáždění, budeme muset čekat dlouho.“

A víc jsem od něj neuslyšel. Ať jsem se ptal, jak jsem chtěl, dělal hluchého, před svítáním se uvelebil v rakvi a nechal mě, ať se celý den trápím.

Jmenuji se Darren Shan. Jsem napůl upír. Býval jsem člověk, ale asi tak před osmi lety se můj osud střetl s osudem pana Hroozleyho a já jsem se chtě nechtě stal jeho pomocníkem. Přizpůsobit se zvykům

a životu upírů, to bylo dost drsné, hlavně když došlo i na pití lidské krve. ale na konec jsem složil zbraně – přijal jsem. co je mi souzeno, a prostě jsem dál žil.

Byli jsme u kočovného cirkusu. panoptika s fůrou úžasných účinkujících, kterému šéfoval pán jménem Hibernius Topol. Jezdili jsme po světě a pro obecenstvo, které dovedlo ocenit naše podivné a kouzelné schopnosti, jsme pořádali neuvěřitelná představení.

Od té doby, co jsme s panem Hroozleym na čas opustili Circo Mostruoso. uteklo šest let. Tehdy jsme se vydali zadržet jednoho šíleného vampýra jménem Murlough, který děsivě řádil v rodném městě Dana Hroozleyho, Vampýři jsou skupina, která se od upírů kdysi odtrhla. Liší se tím, že když se Krmí lidskou krví lidi při tom zabíjejí. To upíři nedělají – my si vždycky vezmeme jen maličko krve a jdeme jinam, takže našim dárcům potravy se nic nestane. Většina bájí o upírech, na které narazíte v knížkách nebo ve filmech, ve skutečnosti vznikla kvůli vampýrům.

Těch šest let bylo fajn. Stal jsem se stálým účinkujícím v panoptiku a po večerech jsem vystupoval s Madame Oktou, jedovatou pavoučicí pana Hroozleyho, ohromoval a děsil obecenstvo. Taky jsem se naučil pár kouzelnických kousků, které jsem do vystoupení zapracoval. S ostatním personálem panoptika jsem vycházel dobře. Zvykl jsem si na kočovný život a bylo mi fajn.

A najednou, po šesti spořádaných letech, máme zase putovat někam do neznáma. O Upíří hoře a o Radě jsem něco věděl, ale moc toho nebylo. Upírům vládnou jejich vojáci, kterým se říká upíří generálové. Ti dohlížejí na dodržování zákonů. Zabíjejí šílené nebo zlé upíry, aby udrželi všechny nemrtvé v mezích. I pan Hroozley býval upířím generálem, ale dávno toho nechal a nikdy mi neprozradil, proč vlastně.

Po určité době – vlastně teď vím, že po dvanácti letech – se generálové shromáždí v utajené pevnosti, kde rokují… co já vím. o čem taková noční stvořeni, co sají krev. můžou rokovat. Neúčastni se toho jen generalita, slyšel jsem, že tam můžou i řadoví upíři, ale generálové tvoří většinu. Netušil jsem, kde pevnost leží, jak se tam dostaneme a proč je potřeba mě představit Radě – ale teď to brzy zjistím!

PRVNÍ KAPITOLA

Z blížící se cesty jsem byl jako na jehlách: bude to výprava do neznáma a já cítil, že hladce určitě probíhat nebude, a

tak jsem celý den usilovně bani sobě i panu Hroozleymu zavazadla, aby mi lip utekl čas. (Upíři by zemřeli, kdyby museli na víc než pár hodin být na slunečním světle, ale nám poloupírům to nevadí.) Protože jsem nevěděl, kam jdeme, nebylo mi jasné, co vzít a co tu nechat. Jestli je Upíří hora pokrytá ledem a fouká tam mrazivý vítr, budu potřebovat teplé oblečení a vysoké boty. Jestli je někde v tropech, tak by bylo lepší vzít trička a šortky.

Přeptal jsem se lidí z panoptika, ale nevěděli nic, až na pana Topola, který řekl, že si mám sbalit spíš na sever. Pan Topol je jeden z těch lidí, co jako by aspoň něco věděli o všem.

Evra s tím severem souhlasil. „To bych se dost divil, kdyby si upíři při tom svém strachu ze slunce udělali základnu někde v Karibiku!“ odfrkl si.

Evra Fon je hadí chlapec, místo kůže má šupiny. I když vlastně spíš býval hadí chlapec, teď je hadí muž. Za těch šest let vyrostl, je vyšší a širší v ramenou a vypadá dospěleji. To já ne. Jako poloupír stárnu pětkrát pomaleji než normální lidi. Takže i když od té doby. co mě pan Hroozley zasvětí: krví. uplynulo osm let, vypadám starší

jen asi tak o rok a půl.

Strašně mě štvalo, že nemůžu stárnout normálně. Bývali jsme s Evrou nejlepší kamarádi, ale už to neplatí. Pořád jsme přátelé a spíme v jednom stanu, ale on už je mladý muž a víc se zajímá o lidi (a hlavně o ženy!) svého věku. Ve skutečnosti jsem jen o rok dva mladší než Evra. ale vypadám pořád jako kluk, takže je pro něj těžké jednat se mnou jako se sobě rovným.

Když je jeden poloupírem, má to svoje výhody – jsem třeba silnější a rychlejší než kterýkoli člověk a budu žít delší dobu. A přesto bych se všeho vzdal, jen kdybych mohl vypadat na svůj věk a žít normálně.

Ale i když jsme si s Evrou už nebyli tak blízko jako před tím, pořad to byl můj přítel a dělal si s tou mojí cestou k Upíří hoře starosti. „Podle toho. co vím, to nebude žádná legrace,“ varoval mě hlubokým hlasem, který získal před pár lety. „Možná bych měl jít s tebou.“

Hrozně rád bych po téhle nabídce skočil. ale vždyť Evra má vlastní život. Nebylo by fér odvléct ho z Circo Mostruoso někam pryč. „Kdepak.“ zavrtěl jsem hlavou. „Zůstaň tady a zahřívej mi pelech. Já to zvládnu. Kromě toho… hadi přece zimu neradí, no ne?“

„To je pravda,“ zasmál se. „Nejspíš bych usnul a zazimoval až do jara!“

Evra s námi nepůjde, ale pomohl m1 zabalit. Nebral jsem toho moc: rezervní oblečení, pořádné vysoké boty, speciální kuchyňské vybavení, které se dá složit, takže se dobře nosí. deník, protože ten se mnou putuje všude, a ještě pár dalších věcí. Evra mi poradil, ať si vezmu lano, že se může šiknout zvlášť kdyby bylo potřeba někam šplhat.

„Ale upíři dovedou šplhat skvěle sami!“ připomněl jsem mu.

„To já vím.“ připustil, „ale vážně se ti chce viset někde na úbočí hory za konečky prstů?“

„Ovšemže se mu chce!“ zahromoval někdo za námi, než jsem stačil odpovědět. „Upíry nebezpečenství jen posiluje.“

Otočil jsem se – a když jsem zjistil, že stojím tváří v tvář děsivému tvoru jménem pan Sudd. okamžitě jako by mi vnitřnosti ztuhly strachem.

Pan Sudd je malý, baculatý mužík s bílými vlasy, silnými brýlemi a v zelených holínkách. Často si pohrává s hodinkami ve tvaru srdce. Vypadá jako hodny starší strejda, jenže ve skutečnosti je to kruťas se srdcem černým jako smůla, který by vám dokázal vyrvat jazyk dřív, než byste řekli „dobrý den“. Nikdo toho o něm moc neví, ale všichni z něj mají strach. Křestním jménem je Osmond, a když z toho vezmete jen první písmeno a spojíte to s příjmením, dostanete pan O. Sudd. Pan Osud…

Naposledy jsem pana Sudda viděl krátce po tom, co jsme se přidali k Circo Mostruoso, ale slyšel jsem toho o něm hodné povídat: že jí batolata ke snídani, že je s to pálil město na prach, jen aby si zahřál nohy. Když jsem ho spatřil pouhých pár metrů od sebe, srdce se mi div nezastavilo; on jen pomrkával, ruce měl schované za zády a pošilhával po Evrovi a po mně.

„Upíři jsou prazvláštní tvorové,“ prohlásil a pokročil k nám, jako kdyby si s námi povídal už od začátku. „Miluj obtížné úkoly. Znal jsem jednoho, co vylezl na slunce a nechal se uškvařit ke smrti, a to jen proto, že se mu někdo posmíval, že dokáže chodit ven pouze v noci.“

Napřáhl ruku, a já, i když jsem se děsně bál, jsem mu ji mechanicky stiskl. Evra ne – když ji pan Sud napřáhl i k němu, hadí muž jen stál, klepal se a vztekle vrtěl hlavou. Pan Sudd se pousmál a ruku zase stáhl.

„Tak vy se chystáte k Upíří hoře,“ a bez dovolení zvedl můj ruksak a nakoukl dovnitř. „Přibal si sirky, mladý pane. Cesta je dlouhá a dny studené. Vítr, který fičí kolem Upíří hory, zaleze až do kostí i takovému odolnému mladíkovi s hroší kůží, jako jsi ty.“

„Díky za radu,“ kývl jsem.

Tohle mé na panu Suddovi hrozně mátlo vždycky byl zdvořilý a milý, takže i když jste dobře věděli, že by neuhnul před tím nejstrašnějším zlem nemohli jste si pomoct, stejně se vám aspoň občas a trochu zamlouval.

„Jsou tu někde moji Lidičkové?“ zeptal se. Lidičkové – nebo také Nárůdek – byli malí tvorečkovi, Kteří nosili modré pláště s kapucemi, nikdy nemluvili a jedli cokoli, co se hýbalo (včetně lidí!). Par těchhle záhadných bytost: vždycky jezdilo s panoptikem a teď

jich tu zrovna bylo osm.

„Počítám, že budou u sebe ve stanu,“ odpověděl jsem. „Asi tak před hodinou jsem jim donesl něco na zub, takže teď budou nejspíš jíst.“ Jednou z mých povinností totiž bylo lovit pro Nárůdek. Dělával to se mnou i Evra, ale pak dospěl a dožadoval se míň špinavých úkolů. Takže teď mi s tím pomáhá pár dětí, jejichž rodiče pracují u panoptika jako pomocný personál.

„Výtečně,“ rozzářil se pan Sudd a vykročil. „Mimochodem,“ zarazil se ještě. „Pověz Lartenovi, ať neodchází, dokud si s ním nepromluvím.“

„Mám dojem, že dost spěcháme,“ namítl jsem. „Možná ani nevybyde čas…“

„Prosté mu pověz, ať se staví na slovíčko.“ přerušil mé. „Na mě si čas určitě udělá.“ Sklonil hlavu, zamžoural na nás přes okraj brýlí, zamával a šel. Vyměnil jsem si s Evrou znepokojený pohled, vzal jsem zápalky, strčil jsem je do ruksaku a spěchal jsem probudit pana Hroozleyho.

DRUHÁ KAPITOLA

Pan Hroozley byl dost nabručený, protože nesnáší vstávání před soumrakem, ale když jsem mu vysvětlil, proč ho

burcuju, přestal si stěžovat „Tak pan Sudd,“ vzdychl si a poškrábal se na dlouhé jizvě, která mu vedla po celé levé tváři. „To bych rád věděl, co ten mi chce.“

„Nemám ponětí“ odpověděl jsem. „Ale říkal, ať neodcházíte dokud si s ním nepromluvíte.“ Přešel jsem do šepotu. „Ale když sebou hodíme, můžeme se vytratit a nikdo si nás nevšimne.

Večer není daleko. Pokud se budeme držet ve stínu, tak hodinku dvě na slunci vydržíte, no ne?“

„Vydržel bych,“ souhlasil pan Hroozley. „kdybych měl to nadání utíkat odevšad jako pes se staženým ocasem. Jenže to já nedovedu. Promluvím si s Osmondem Suddem. Přines mi můj parádní plást, rád se předvádím návštěvám v tom nejlepším světle.“ Nic podobnějšího vtipu se od upíra nedalo čekat, neměl totiž valný smysl pro humor.

Hodinu poté, když slunce už zapadalo, jsme vykročili k dodávce pana Topola, kde pan Sudd bavil majitele Circo Mostruoso vyprávěním o tom, co viděl nedávno při jednom zemětřesení.

„Vida. Larten!“ rozkřikl se pan Suda. „Přesný jako vždy.“

„Dobrý den. Osmonde.“ odpověděl pan Hroozley škrobeně.

„Posad se u nás.“

„Díky, postojím.“ Všiml jsem si. že nikdo si v přítomnosti pana Sudda nesedá rád: pro případ, že by bylo potřeba honem vypadnout.

„Slyšel jsem, že se chystáte vydat k Upíří hoře,“ prohlásil pan Sudd.

„Vyrážíme ve chvilce,“ potvrdil to pan Hroozley.

„Je to první Rada, které se zúčastníš za dobrých padesát let, nemám pravdu?“

„Máš dobré informace,“ zavrčel pan Hroozley.

„Snažím se špicovat uši.“

Ozvalo se zaklepání a pan Topol vpustil dovnitř dva Lidičky Jeden trochu kulhal. Byl u panoptika skoro tak dlouho jako já. Říkal jsem mu Levák, ale byla to jenom přezdívka, nikdo z Nárůdku nemá jméno.

„Jste nachystaní, hoši?“ zeptal se pan Sudd. Lidičkové přikývli.

„Výtečně!“ Usmál se na pana Hroozleyho. „Cesta k Upíří hoře je stejně riskantní jako vždycky, že?“

„Snadná není,“ přitakal pan Hroozley rezervovaně.

„A patrně je i nebezpečná pro někoho takového, jako je mladý pan Shan, co vy na to?“

„Darren se o sebe umí postarat.“ řekl pan Hroozley a já jsem se pyšně usmál.

„O tom nepochybuji.“ odpověděl pan Sudd. „ale nebývá zvykem, aby tuhle cestu podnikal někdo tak mladý, že?“

„To ne,“ na to pan Hroozley stručně.

„A proto s vámi posílám jako stráž tyhle dva,“ máchl pan Sudd rukou k Lidičkům.

„Stráž?“ štěkl pan Hroozley. „Žádnou nepotřebujeme. Já jsem tu cestu urazil mnohokrát. A o Darrena se postarám sám.“

„To jistě zvládneš,“ předl pan Sudd, „Ale pomocná ruka nikdy nezaškodí, že?“

„Budou nám překážet,“ vrčel pan Hroozley. „Nechci je s sebou.“

„Moji Lidičkové a překážet?“ Znělo to pohoršené. „Jsou na světě jen proto, aby sloužili. Budou jako pastýři, dohlédnou na vás

dva, když budete spát“

„Nicméně,“ trval na svém pan Hroozley, „si nepřeji…“

„To není nabídka,“ skočil mu do řeči pan Sudd. Mluvil sice tlumeně, ale hrozba z jeho hlasu přímo čišela. „Jdou s vámi a bašta. Budou si lovit sami, a jak přespí, o to se taky postarají sami. Nemusíte dělat nic, jen dáte pozor, aby se někde na sněhových pláních ‚neztratili‘.“

„A až tam dorazíme?“ vztekal se pan Hroozley. „To čekáte, že je vezmu dovnitř? Je to zakázáno. Knížata to nedovolí.“

„Ale dovolí,“ nesouhlasil pan Sudd. „Nezapomínej, čí ruce Knížecí síň postavily. Paris Nebess i ostatní moc dobře vědí, komu vděčí za dar krve. Nic nebudou namítat.“

Pan Hroozley zuřil – co, přímo se vzteky třásl, ale jak se díval panu Suddovi do očí, uvědomoval si, že s tím mužíkem se nedá hádat, a zuřivost jej zvolna opouštěla. Nakonec jen přikývl a odvrátil zrak, protože se styděl, že se musel před požadavky toho otrapy sklonit.

„Věděl jsem, že pochopíš moje argumenty,“ rozzářil se pan Sudd a pak se začal věnovat mně. „Vyrostl jsi,“ poznamenal.

„Uvnitř, tam. kde je to důležité. Boj s Vlčím mužem a s Murloughem tě zocelil.“

„Jak o tom víš?“ zalapal pan Hroozley po dechu. Že jsem se utkal se strašlivým Vlčím mužem, o tom se vědělo všeobecně, ale nikdo neměl ani tušení o našem utkání s Murloughem. Kdyby to vampýři někdy zjistili, štvali by nás až na konec světa a zabili by nás.

„Vím různé věci,“ pochechtával se Dan Sudd. „Tento svět pro mne nemá tajemství. Urazil jsi dlouhou cestu,“ oslovil zase mě, „ale ještě delší ti ujít zbývá. Cesta není snadná, a tu nemluvím jen o té, co vede k Upíří hoře. Musíš být silný a věřit si. Nikdy si nepřipusť porážku, ani kdyby se zdála byt nevyhnutelná.“

Takový projev jsem nečekal, a tak jsem jen ohromeně poslouchal a přemítal, proč se se mnou o podobná moudra dělí.

„To je vše, co jsem chtěl říct,“ zakončil to, vstal a pohladil své hodinky ve tvaru srdce. „Čas kvapí. Všichni máme místa, kde musíme byt. a schůzky, které nesmíme zmeškat. Půjdu. Zdravím vás, Gubernie, Lartene, Darrene.“ Podělil nás všechny kratičkými

úklonami. „Jistě se zase uvidíme.“ Otočil se, vykročil ke dveřím, vyměnil si pohled s Lidičkami, pak si otevřel a vyšel ven. Nastalo ticho a my jsme se dívali jeden na druhého. Nebyli jsme schopni slova a přemítali jsme, co to má znamenat.

Pan Hroozley z toho nebyl vůbec nadšený, ale odchod odložit nemohl: řekl mi, že stihnout to před Radu včas je důležitější než cokoli jiného. Lidičkové už čekali venku před autem, a já jsem mu pomohl dobalit.

„S tímhle oblečením to nepůjde,“ ukázal na můj křiklavě barevný pirátský kostým, který se na mně po všech těch letech kupodivu pořád držel. „Tam, kam jdeme, bys hrozně bil do očí. Tu máš,“ hodil mi balíček. Uvnitř jsem našel světle šedý světí a kalhoty a k nim vlněnou čepici.

„Jak dlouho jste se na to chystal?“ zeptal jsem se.

„Už nějakou dobu.“ připustil a místo svého obvyklého rudého úboru si začal navlékat oblečení podobné tomu mému.

„A to jste mi o tom nemohl říct dřív?“

„Mohl,“ odtušil tím svým způsobem, co jednoho dovede tolik naštvat.

Vklouzl jsem do nového oblečení a pak jsem hledal po nožky a boty. Pan Hroozley si toho všiml a zavrtěl hlavou. „Žádná obuv,“ oznámil mi. „Jdeme naboso“

„Přes sníh a led?“ vyjekl jsem.

„Upíři mají tvrdší chodidla než lidé,“ odpověděl. „Chlad sotva ucítíš, hlavně při chůzi.“

„A co kameny a trní?“ reptal jsem.

„Díky nim ti šlapky ztvrdnou ještě víc,“ zašklebil se a zul si trepky. „To platí pro všechny upíry. Cesta k Upíří hoře není jenom cesta, je to také zkouška. Boty, bundy, lana… takové věci nejsou povoleny.“

„To m. připadá dost potrhlý,“ vzdychl jsem si, ale přece jen jsem z ruksaku vyndal lano, náhradní oblečení a vysoké boty. Když jsme byli hotovi, zeptal se pan Hroozley, kde je Madame Okta. „Tu s sebou přece neberete, že ne?“ zděsil jsem se. Věděl jsem totiž, na koho by padla povinnost se o ni po cestě starat a pan Hroozley to

nebyl.

„Někomu ji chci ukázat.“ odpověděl.

„Doufám že někomu, kdo žere pavouky,“ odsekl jsem ale vytáhl jsem ji zpoza rakve, kam jsem ji dával mezi představeními. Když jsem klícku zvedl a vložil do ruksaku, chvíli lezla sem a tam, ale jakmile byla zase v temnu, uklidnila se.

Pak už byl čas jít. S Evrou jsem se rozloučí ještě předtím, protože ten večer vystupoval a musel se připravit a pan Hroozley se zase rozloučil s panem Topolem. Nikomu dalšímu nebudeme chybět.

„Můžeme?“ optal se upír. „Můžeme,“ vzdychl jsem si.

Opustili jsme bezpečí auta, zhasli za sebou, nechali dva tiché Lidičky, ať se zařadí za námi, a vyrazili jsme… kam? Na divoké, nebezpečím nabité dobrodružství do krajů chladných, cizích a nasáklých krví.

TŘETÍ KAPITOLA

Probudil jsem se chvilku před soumrakem a protáhl si ztuhlé kosti – co bych jen dal za poste, nebo aspoň za palandu! Pak

jsem vyšel ven z jeskyně a prohlédl si pustinu, po které jsme putovali. Protože se přesunujeme v noci, moc šancí prohlížet si krajinu nemám. Jen v takových klidných chvilkách, jako je tahle, se můžu zastavit a všechno si uložit do hlavy.

Ještě jsme se nedostali na sněžné pláně ale už jsme za zády nechali většinu civilizace. Tady bylo lidí jako šafránu, země byla kamenitá a nehostinná. Dokonce i zvířat bylo pomálu, jen některá měla dost síly, aby si i tady našla ob živu – hlavně jeleni, vlci a medvědi.

Putovali jsme už týdny, možná měsíc. Přehled o čase jsem ztratil hned po prvních několika nocích. Kdykoli jsem se pana Hroozleyho vyptával, kolik kilometrů ještě musíme ujít, usmál se a odpověděl:

„Ještě kus zbývá.“

Když jsme se dostali na drsnou půdu, hrozně jsem si pořezal nohy. Pan Hroozley mi chodidla potřel šťávou z léčivých bylin, které našel cestou, pár nocí mě nesl, než se mi šlapky zase zahojily (rány se mi vůbec hojí rychleji lež lidem), a od té doby už je to v pohodě.

Jednu noc jsem se zmínil, jaká je škoda, že jsou s námi

Lidičkové protože nebýt toho, mohl by mě nést na zádech a míhat (Upíři totiž dovedou běhat úžasnou rychlostí, říká se tomu míhaní a je to něco jako kouzlo, protože u toho prokluzují prostorem jako úhoř sítí.) On mi řekl, že naše pomalé tempo nemá s Nárůdkem nic společného.

„Míhání je při cestě k Upíří hoře zakázané.“ vysvětlil, „Účelem cesty je vytřídit slabé od silných. Upíři jsou svým způsobem nemilosrdní. Myslíme si, že kdo si neumí pomoct sám, tomu pomáhat nestojí za to“

„To teda není moc pěkné,“ poznamenal jsem. „Co když je někdo starý nebo zraněný?“

Pan Hroozley pokrčil rameny. „Tak se buď o cestu nepokouší, anebo při ní zemře.“

„Pěkná hloupost,“ odsekl jsem. „Kdybych uměl míhat tak bych míhal. Nikdo to nevidí.“

Upír si vzdychl. „Pořad nechápeš naše zvyky. Co je vznešeného na tom, když oklameš svého druha? Jsme hrdí tvorové. Darrene, a žijeme jen díky tomu, že vyžadujeme dodržovaní pravidel. Podle nás je lepší ztratit život než čest.“

Par Hroozley mluvil často o hrdosti a vznešenosti a o dodržování pravidel. Tvrdil, že upíři jsou přísní a žijí v tak těsném sepětí s přírodou, jak to vůbec jde jejich život nebývá snadný a jim se to tak zamlouvá. „Život je těžká zkouška,“ řekl mi jednou, „a jen ten. kdo jeho výzvu přijme, opravdu ví, co znamená žít.“

Přivykl jsem si na Lidičky, kteří se vlekli po nocích za námi, tiše, opodál, přesní jako hodinky. Potravu si lovili sami. přes den, když my jsme spali. Když jsme se zase probudili, už byli najedení, pár hodin se prospali a mohli jít dál. Nikdy neměnili tempo. Šlapali jako roboti pěkně, pár metrů za námi. Myslel jsem si, že ten kulhavý s tím bude mít potíže, ale zatím nedal ani trochu najevo, že by ho to namáhalo.

My s panem Hroozleym jsme se krmili hlavně krví vysoké. Byla horká, slaná a dobrá. Taky jsme měli lahvičky s lidskou krví. Upíři totiž potřebují pravidelné dávky lidské krve, aby si udrželi zdraví, a i když raději pijí rovnou z cév mohou si krev i skladovat a nosit v nádobkách s sebou. Pili jsme z nich, ale jen vzácně a schovávali jsme

si je na horší časy.

Pan Hroozley mi nedovoloval rozdělávat v otevřené pří rodě oheň, abychom na sebe neupozorňovali, ale na odpočívadlech to možné bylo. Odpočívadla se říkalo jeskyním a štolám, kde byly uložené láhve s lidskou krví a rakve. Na těchhle místech si mohli upíři den dva oddechnout. Moc jich ale nebylo, dostat se od jednoho odpočívadla ke druhému zabralo tak týden, a navíc některá od té doby, co tudy pan Hroozley šel posledně, zabrala nebo zničila zvířata. „Jak to, že jsou dovolená odpočívadla, když nikde nesmí mít boty ani lano?“ zeptal jsem se jednou, Když jsem si ohříval nohy u ohně a ládoval jsem se opečeným srnčím (Jinak jsme ale většinou jedli maso syrové).

„Odpočívadla vznikla před sedmi sty lety, po naši válce s vampýry.“ vysvětloval. „V boji s vampýry jsme ztratili mnoho členů klanu a lidé jich zabili ještě víc. Náš počet hrozivě poklesl. Odpočívadla se zřídila, aby bylo snazší se dostat k Upíří hoře. Někteří upíři jsou proti nim a nepoužívají je, ale většina je přijímá.“

„Kolik vlastně je upírů?“ zeptal jsem se.

„Mezi dvěma a třemi tisíci,“ odpověděl. „Možná o pár stovek více nebo méně.“

Hvízdl jsem. „To je spousta!“

„Tři tisíce nejsou skoro nic,“ odfrkl si. „Vzpomeň si na ty miliardy lidí.“

„Je to víc, než jsem čekal,“ upřesnil jsem.

„Kdysi nás bývalo víc než sto tisíc,“ řekl pan Hroozley. „A tehdy velíce dávno to bylo opravdu obrovské množství.“

„Co se se všemi stalo?“ zajímal jsem se.

„Pobili je,“ vzdychl si. „Lidé s kůly. Nemoci. A boj, upíři boj milují. Než se odtrhli vampýři, takže jsme měli skutečného nepřítele, bojovali jsme staletí mezi sebou a mnoho nás zemřelo v soubojích. Téměř jsme vyhynuli, ale udrželi jsme se, i když jen tak tak.“

„A kolik je upířích generálů?“ vyzvídal jsem zvědavě.

„Mezi třemi a čtyřmi stovkami.“

„A vampýrů?“

„Snad dvě stě padesát, tři sta… nedokážu to určit přesně.“ Zrovna když jsem si na tenhle rozhovor vzpomněl, pan

Hroozley vyšel za mými zády z jeskyně a zadíval se na zapadající slunce Mělo stejnou barvu jako jeho nakrátko ostříhané, oranžové vlasy. Upír byl v báječné formě: jak jsme se blížili k Upíří hoře, noci se prodlužovaly, takže mohl chodit venku víc než obvykle.

„Vždycky mi udělá radost, když vidím, jak zalézá.“ To mluvil o slunci.

„Já myslel že se na sníh dostaneme dřív,“ poznamenal jsem.

„Brzy budeš mít sněhu až dost,“ odpověděl. „Na pláně nejspíš dojdeme ještě tenhle týden.“ Podíval se na moje nohy. „Dokážeš překonat tu krutou zimu?“

„Zatím to zvládám, ne?“

„To byla ta snadná část,“ usmál se, ale když uviděl, jak ulekaně se tvářím, poplácal mě po zádech. „Nestrachuj se, bude to v pořádku. Ale kdyby ses zase pořezal, dej mi vědět. Podél cesty rostou velmi vzácné keře, jejichž šťávy dovedou kůži vyhojit.“

Z jeskyně vyšli Lidičkové s kápěmi staženými do tváří. Ten, co nekulhal, nesl mrtvou lišku.

„Přípraven?“ optal se mě pan Hroozley.

Přikývl jsem a hodil si ruksak na záda. Rozhlédl jsem se po skalnaté krajině a položil jsem obvyklou otázku: „Je to ještě daleko?“

Pan Hroozley se usmál vykročil a odpověděl přes rameno:

„Ještě kus zbývá.“

Ucedil jsem nějakou nadávku, loupl jsem očima po poměrně pohodlné jeskyni, pak jsem se otočil a vyšel za upírem. Lidičkové se za nás zařadili a po chvilce jsem uslyšel křupání a praskání, jak začali překusovat liščí kosti.

Čtyři noci nato jsme dospěli do vysokého sněhu Dalších pár nocí jsme se vlekli krajinou, kterou tvořila jedna jediná, ničím neporušená, bílá a promrzlá duchna, kde nic nežilo pak se ale zase začaly objevovat stromy, rostliny, zvířata.

Plahočili jsme se sněhovým příkrovem a já mži místo nohou dva kusy ledu. ale zatínal jsem zuby a snažil jsem se vyhnat chlad z těla námahou. Nejhorší bylo večer vstát protože přes den jsem spal s nohama složenýma pod sebou. Po probuzení mě vždycky tak hodinu dvě mravenčilo v prstech u nohou, až jsem měl pocit, že každou

chvíli upadnou. Pak se ve mně rozproudila krev a bylo zase dobře… do dalšího večera.

Spát venku bylo úděsně nepohodlné. Lehli jsme si k sobě oblečení (nesundali jsme šaty od té doby, co jsme vešli na sníh) a přetáhli Si přes sebe hrubé deky, které jsme si udělali z jeleních kůží. Madame Okta to měla jednoduché, ta si spala pěkné uvelebená v klícce, jen každých pár dnů se milostivě nechala nakrmit. Kolikrát mě napadlo, jak rád bych si to s ní vyměnil.

Pokud Lidičkům byla zima, nijak to nedali najevo. S přikrýváním se neobtěžovali, když chtěli spát, proste si lehli pod keř nebo vedle skály.

Skoro tři týdny po tom, co jsme se naposledy zastavili na odpočívadle, jsme došli k dalšímu, Nemohl jsem se dočkat, až si zase sednu k ohni a najím se pečeného masa. Dokonce jsem se i těšil na to, jak se vyspím v rakvi, všechno bylo lepší než tvrdá a promrzlá zem! Tohle odpočívadlo byla jeskyně ve skalní stěně, nad pasem stromů a širokým potokem. My dva s panem Hroozleym jsme zamířili přímo k němu – cestu nám osvětloval plný měsíc na čistém nočním nebi – a Lidičkové vyrazili na lov. Výstup nám zabral pouhých deset minut. Když jsme se už blížili k ústí jeskyně, dral jsem se dopředu, abych co nejdřív rozdělal oheň, ale on mi najednou položil ruku na rameno. „Počkej,“ řekl tiše.

„Cože?“ odsekl jsem. Po třech týdnech mizerného spánku na tvrdém jsem byl nabroušený.

„Cítím krev.“ prohlásil.

Zarazil jsem se, nasál vzduch a po pár vteřinách jsem ten závan zachytil taky, a silně a nechutně.

„Drž se blízko mě.“ špitl pan Hroozley. „A bud přichystaný k útěku, jakmile k tomu dám příkaz.“ Poslušně jsem přikývl a coural jsem se za ním. On se doplížil ke vchodu a vklouzl dovnitř.

Uvnitř bylo temno, hlavně po tom jasném měsíčním světle venku, vešli jsme tam pomaličku a dávali očím čas, aby se přizpůsobily. Jeskyně byla hluboká, zatáčela se doleva vedla dál ještě asi dvacet nebo víc metrů. Uprostřed stály na podstavcích tři rakve, jedna ale ležela na zemi, víko viselo nakřivo na zem, a další rakev se válela vpravo od nás u kamenné stěny, o kterou ji někdo rozbil na

třísky.

Stěna za rozbitou rakví a podlaha vedle ní byly tmavé od krve. Nebyla čerstvá, ale podle pachu nemohla být víc než pár nocí stará. Propátrali jsme zbytek jeskyně, abychom měli jistotu, že jsme sami, pak pan Hroozley popošel opatrně ke krvi, sklonil se k ni a začal ji zkoumat. Zabořil do zaschlé loužičky prst a ochutnal.

„Tak co?“ sykl jsem, on vstal a mnul si ukazováček o palec.

„Je to krev upíra,“ prohlásil tiše.

Sevřel se mi žaludek: doufal jsem, že to bude krev divokého zvířete. „A co myslíte, že…“ Otázku jsem nedořekl, protože najednou jsem uslyšel zašustění. Silná paže mě objala kolem pasu, hrubá ruka mě chytila za krk a než mi pan Hroozley střelhbitě skočil na pomoc, útočník stačil vítězně vybafnout:

„Ha!“

ČTVRTÁ KAPITOLA

Bezmocně jsem strnul, protože můj život byl zcela v rukou toho, kdo mě držel. Pan Hroozley skočil a prsty pravice

napřáhl jako meč. Švihl rukou těsně nad mou hlavou. Útočník mě pustil a zároveň se skrčil, a jak pan Hroozley prosvištěl kolem něj, dopadl ztěžka na podlahu. Upír se na zemi překulil, vyskočil a chystal se zasadit druhou ránu, když tu ten, kdo mě přepadl, začal hromovat:

„Nech toho, Lartene, to jsem já, Gavner!“

Pan Hroozley se zarazil. Já jsem vstal, od toho leknutí jsem se zakuckal, ale už jsem se nebál. Otočil jsem se a uviděl jsem podsaditého chlapíka se zjizvenou, flekatou tváří a tmavými kruhy kolem obou očí. Na sobě měl podobné šaty jako my a čepici měl staženou až přes uši. Poznal jsem ho okamžitě. Byl to Gavner Zurč, upíří generál.

Seznámil jsem se s ním před lety, krátce před tím utkáním s Murloughem.

„Gavnere, ty hlupáku stará!“ rozkřikl se pan Hroozley.

„Kdybych tě zasáhl, mohlo být po tobě! Proč ses k nám tak připlížil?“

„Chtěl jsem tě překvapit.“ pokrčil Gavner rameny. „Stopoval jsem vás většinu noci. tak se mi zdálo, že teď je ta pravá chvíle se přiblížit. Nečekal jsem, že při tom málem přijdu o hlavu,“ postěžoval si.

„Měl jsi dávat víc pozor na to, kde jsme, a míň si všímat Darrena a mě.“ vyčetl mu pan Hroozley a ukázal mu krvavé skvrny na stěně a zemi.

„U krve všech vampýrů!“ sykl Gavner

„Ne, to je krev upíra.“ opravil jej pan Hroozley suše.

„Máš ponětí, či je?“ Gavner si pospíšil ochutnat krev.

„Nemám.“

Gavner prolezl celou jeskyni, zkoumal krev a rozbitou rakev a hledal další stopy. Nenašel nic, a tak se vrátil k nám a zamyšleně se drbal na bradě. „Nejspíš ho přepadlo nějaké divoké zvíře,“ přemítal nahlas. „Za dne, když spal, ho tu přepadl medvěd, možné i víc medvědů.“

„Nevidím to tak jistě,“ namítl pan Hroozley. „Medvěd by nadělal víc nepořádku v celé jeskyni, a přitom tady jsou rozházené akorát rakve.“

Gavner znovu přejel očima přes jeskyni, všiml si, že všechno ostatní je, jak má být a přikývl „Tak co myslíš, že se tady stalo?“

„Došlo tu k boji,“ usoudil můj učitel. „Mezi dvěma upíry, anebo mezi mrtvým upírem a někým jiným.“

„Kdo by se sem do téhle díry dostal?“ zeptal jsem se. Pan Hroozley a Gavner se po sobě znepokojeně podívali. „Možná lovci upírů?“ ucedil Gavner.

Udělal se mi knedlík v krku – na upíří život jsem si už zvykl, ale úplně jsem zapomněl, že na světě jsou taky lidi. co nás mají za obludy a stůj co stůj se nás snaží uštvat a zabít.

„Nebo možná lidé, kteří na něj narazili náhodou a ztratili nervy.“ pokračoval pan Hroozley. „Už je to dlouho, co nás nějací lovu upírů stopovali. Tohle mohla být prostě smůla.“

„To je jedno,“ prohlásil Gauner. „Každopádně tu nebudeme trčet a čekat, až se to stane znovu. Na odpočinek jsem se těšil, ale teď si myslím, že bude lepší do téhle pasti nelézt.“

„Souhlasím,“ kývl pan Hroozley, naposledy obešel celou jeskyni

a potom jsme ustoupil, ovšem všechny naše smysly byly v pohotovosti a pátraly po sebenepatrnějším náznaku nebezpečí.

Na noc jsme se uložili uprostřed kruhu hustě rostoucích stromů a zapálili jsme si výjimečně oheň – všechny nás po tom co jsme viděli v jeskyni, mrazilo až do kostí. A zatímco jsme si povídali o mrtvém upírovi a o tom, jestli máme prohledávat okolí a pátrat po jeho těle. Lidičkové se vrátili a nesli si uloveného mladého jelena. Podezřívavě pokukoval po Gavnerovi a on pokukoval zrovna tak podezřívavě po nich.

„Co tihle mají co chodit s tebou?“ zasyčel.

„Pan Sudd nedal jinak, než že je musím přibrat“ odtušil pan Hroozley, a když viděl, že Gavner by se rád vyptával dál, zvedl ruku a zarazil ho. „Jindy,“ slíbil. „Nejdřív se najíme a budeme se zabývat smrtí našeho druha.“

Stromy nás chránily před ranním sluncem, a tak jsme vysedávali ještě dlouho po svítání a povídali si o mrtvém upírovi. Nemohli jsme pro něj nic udělat – oba upíři se rozhodli, že žádné pátráni nebude, protože by nás to zpozdilo, a tak se řeč později stočila k jiným věcem. Gavner se znovu zeptal na Nárůdek a pan Hroozley mu vyložil, jak se v panoptiku objevil pan Sudd a přinutil nás vzít je s sebou. Potom se Gavnera zeptal, proč nás stopoval.

„Věděl jsem, že půjdeš představit Darrena knížatům,“ vysvětlil Gavner. „Proto jsem vypátral tvůj mentální obrazec a šel po tvé stopě.“ (Upíři jsou totiž s to navázat mezi sebou mentální spojení)

„Musel jsem to vzít napříč, byl jsem stovky kilometrů dál na jih, ale k smrti nerad putuju sám: je to nuda, nemít si s kým promluvit.“

Při tom povídání jsem si všiml, že Gavnerovi chybí na noze dva prsty, a tak jsem se ho na to zeptal. „Omrzliny,“ ohlásil vesele a zahýbal těmi zbývajícími třemi. „Před pár Radami jsem si po cestě zlomil nohu. Abych se dostal do odpočívadla, musel jsem se pět nocí plazit. Bylo to vysloveně upíří štěstí, že jsem nepřišel o víc než o těch pár prstů.“

Upíři si pak hodně povídali o minulosti, o starých přátelích a o minulých Radách. Myslel jsem, že přijde řeč i na Murlougha – konečně pravé Gavner oznámil panu Hroozleymu, kde šílený vampýr

je, ale kdepak, ani slovo.

„Jak ses měl?“ zeptal se mě Gavner.

„Dobře.“

„Ještě ses ze života s tím starým lakomcem nezbláznil?“

„Zatím to zvládám,“ usmál jsem se.

„Co takhle dotankovat. nic?“ zeptal se.

„Cože?“

Zvedl prsty, abych viděl desítku jizev na jejich bříškách, obvyklé znamení upíra. „Nemáš v úmyslu stát se úplným upírem?“

„Nemám,“ odpověděl jsem honem, ale pak jsem se po očku podíval na pana Hroozleyho. „Nemám nic takového v úmyslu, že ne?“ ujišťoval jsem se znepokojeně.

„Ne,“ pousmál se můj učitel. „Aspoň ne dokud nedosáhneš lidské dospělosti. Kdybych z tebe udělal úplného upíra hned teď, trvalo by ti šedesát nebo sedmdesát let, než bys dospěl.“

„To bych se vsadil, že je to hrůza, stárnout jako kluk tak pomalu,“ poznamenal Gavner.

„To teda je,“ souhlasil jsem s povzdechem.

„Časem se to zlepší,“ odhadl pan Hroozley.

„Jasně,“ ucedil jsem ironicky, „až budu úplně dospělý, za nějakých mizerných třicet let!“ Vstal jsem a znechuceně jsem potřásl hlavou. Bývám z toho často ubitý, když se mi myšlenky zatoulají k té věčnosti, kterou ještě budu muset strávit na cestě k dospělosti.

„Kam jdeš?“ zeptal se pan Hroozley, když si všiml, že jsem zamířil mezi stromy.

„K potoku. Doplnit čutory.“

„Možná by jeden z nás mohl jít s tebou,“ navrhl Gavner.

„Darren není dítě,“ odpověděl starý upír, než jsem něco stihl říct já. „Nic se mu nestane.“

Zamaskoval jsem úsměv, protože při těch vzácných příležitostech, kdy mě upír nějak pochválil, mi to vždycky dělalo radost a šel jsem dál k potoku. Ledová voda tekla rychle a hlučně zurčela. Naplnil jsem čutory, opláchl jsem jim hrdla a sobě prsty. Kdybych byl člověk, omrzí bych. ale upíři jsou o moc odolnější.

Zrovna jsem zátkoval druhou čutoru, když ke mně z protějšího břehu potoka doletěl drobný obláček sraženého dechu. Zvedl jsem

hlavu, celý překvapený, že by se nějaké divoké zvíře odvážilo tak blízko, a najednou jsem se díval přímo do zářících očí velikého, hladově vypadajícího vlka s ostrými tesáky.

PÁTÁ KAPITOLA

Vlk si mě tiše prohlížel, jen krčil nos, až se odhalovaly špičaté zuby; nejspíš nasával můj pach. Pomaličku jsem

odložil polní láhev a nevěděl jsem. co mám dělat. Kdybych volal o pomoc, vlk by se mohl vylekat a utéct, ale zrovna tak by mě mohl i napadnout. Když zůstanu na místě, třeba ztratí zájem a odplíží se… ale právě tak to může vzít jako známku slabosti a skočit po mně.

Zoufale jsem přemýšlel, když tu vlk napjal zadní nohy, sklon,1 hlavu a skočí. Přes potok se přenesl jediným mocným skokem. Dopadl mi na prsa a srazil mě na zem. Pokoušel jsem se vstát, ale vlk na ně pevně seděl a byl moc těžký, než abych ho shodil. Zběsile jsem šátral po kameni nebo klacku, prostě po něčem, čím bych ho mohl praštit, ale kolem vůbec nic, jen sníh.

Tak zblízka vypadal vlk strašlivě, měl tmavě šednu mas ku a šikmé žlutavé oči, černý čenich a bílé zuby dlouhé určitě pět šest centimetrů. V koutku mu z tlamy čouhal jazyk. Zvíře pomalu dýchalo a jeho dech byl cítit krví a syrovým masem.

O vlcích jsem nevěděl nic, tedy kromě toho, že upíři mohou pít jejich krev, a tak jsem netušil, co mám podniknout. Zaútočit na hlavu, anebo na těle? Nebo mám klidně ležet a doufat, že to přejde? Nebo snad křiknout a zkusit ho zaplašit? A jak mi to tak všechno v

hlavě vířilo, vlk sklonil hlavu, vyplázl dlouhý a vlhký jazyk a… olízl mě!

Byl jsem z toho natolik pat, že jsem jen ležel a díval se tomu silnému zvířeti do tlamy. Vlk mě olízl znovu, pak vstal, otočil se k potoku, sklonil se k vodě a začal chlemtat. Já tam ještě chvíli ležel, pak jsem se posadil a díval jsem se na vlka, jak pije. Všiml jsem si, že to je samec.

Když se napil dosyta, vstal, zvedl hlavu a zavyl. Z lesíka na protějším břehu se vynořili další tři vlci, došli pomalu k vodě a napili se. Dvě byly samice, jedno vlče, tmavší a menší než ti ostatní.

Samec je sledoval, jak pijí, pak si sedl vedle mě. Dloubl do mě hlavou jako pes. a než mi došlo, co dělám, už jsem natáhl ruku a začal ho drbat za uchem. Začal nadšeně kňučet a naklonil hlavu tak, abych ho mohl podrbat i za druhým uchem.

Jedna vlčice dopila a přeskočila potok. Očichala mi nohy. pak si sedla na druhou stranu vedle mě a natáhla hlavu k podrbání. Samec žárlivě zavyl, ale ona si ho nevšímala.

Ostatním dvěma netrvalo dlouho, než se také přidán Ke společnosti na našem břehu. Druhá samice byla plašší a držela se pár metru ode mě. Vlče žádné podobné zábrany nemělo, hned mi skočilo na klín a na břicho a čenichalo jako pes. Pak mladý vlček zvedl nohu, že si mě označkuje, ale než to stihl, dospěly vlk se po něm ohnal, až se ten malý svalil, otekle zaštěkal, pak ale zase vstal a vylezl si znovu na mě. Tentokrát se už naštěstí nepokoušel označkovat si území.

Seděl jsem tam hrozně dlouho, hrál jsem si s vlčetem a drbal ty dva dospělé. Samec se převalil na záda, abych ho mohl podrbat i na břiše. Zespoda měl srst světlejší, jen prostředkem břicha se táhl tmavší pruh. „Šmouha,“ je to dobré jméno pro vlka? To je jedno, budu mu tak říkat.

Chtěl jsem zjistit, jestli neznají nějaké kousky, a tak jsem si našel klacík a hodil jsem mu ho. „Přines, Šmouho, přines!“ křikl jsem, ale ani se nehnul. Pokusil jsem se ho přimět, aby si sedl.

„Sedni, Šmouho!“ poručil jsem. Jen se na mě díval. „Sedni, hele, takhle.“ Dřepl jsem si. Šmouha trošku couvl jako by ho napadlo, že jsem se zbláznil. Zato vlček to přijal nadšeně a hned na mě hopsnul. Rozesmál jsem se a přestal se snažit je něco naučit.

Pak jsem vyrazil k táboru, že povím upírům o svých nových přátelích. Vlci šlapal, za mnou, ale jen Šmouha mi šel po boku. Ostatní se vlekli kus zpátky.

Když jsem se vrátil, pan Hroozley i Gavner už spali pěkně zachumlaní pod silnými dekami z jeleních kůží. Jak jim čouhaly jenom hlavy, vypadali jako ta dvě nejošklivější nemluvňata na světě! Kdybych tak měl foťák, co dokáže zachytit i upíry, abych jim mohl udělat snímeček.

Už jsem se taky chystal zalézt pod deku, ale pak mě něco napadlo. Vlci se zarazili u stromů. Dovedl jsem je blíž. Šmouha šel první, jen propátral mlází, jestli nic nehrozí. Když se ujistil, že ne, slabě na ostatní zavrčel a všichni popošli, ovšem drželi se dál od spících upírů.

Lehl jsem si naproti od ohně, zvedl jsem deku a vybídl vlky, ať si vlezou ke mně. Jenže oni nechtěli, vlastně vlček to zkusil, ale matka ho hned vytáhla ven za kůži na krku. Když jsem se ale uvelebil, přišli ke mně a lehli si na deku, dokonce i ta plachá vlčice. Byli těžcí a pach chlupatých těl byl dost silný, ale zase přímo božsky hřáli, a tak i když kousek od nás byla jeskyně, kde nedávno kdosi zabil upíra, spal jsem v naprosté pohodičce.

Probudilo mě vzteklé vrčení, škubnutím jsem se posadil a zjistil jsem, že tři dospělí vlci stojí před mým lůžkem v půlkruhu, samec uprostřed. Vlček se kryl za mými zády. Vepředu stáli Lidičkové, šedivé ruce zatínali u boků v pěsti a mířili k vlkům.

„Stát!“ zařval jsem a vyskočil. Naproti, na druhé straně už vyhaslého ohně, se rázem probudili pan Hroozley i Gavner. Vykutáleli se zpod dek. Já jsem skočil před Šmouhu a vrčel jsem s vlky na Lidičky. Oba na mě civěli zpod svých modrých kapuci. Zahlédl jsem. že ten bližší má veliké zelené oči.

„Co se děje?“ křikl Gavner a rychle mrkal.

Bližší z Lidičků ukázal na vlky a pohladil si břicho. To bylo znamení, že má hlad. Zavrtěl jsem hlavou. „Vlky ne,“ oznámil jsem.

„Jsou to moji kamarádi.“ Zase si jen pohladil břicho. „Ne!“ zařval jsem.

Mrňous znovu vykročil, ale ten vzadu, co jsem mu říkal Levák, natáhl ruku a sáhl mu na rameno. Mrňous se Levákovi podíval do

očí, chvilku nehybně stáli a pak se odšourali na místo, kde si schovali nalovené krysy. Levák se len na chvilku zastavil, zadíval se na mě ukrytýma zelenýma očima a pak vykročil za svým bratrem (vždycky jsem je všechny bral jako bratry)

„Jak vidím, potkal jsi naše příbuzenští,“ poznamenal pan Hroozley, zvolna překročil ohniště a zdvihl ruce dlaněmi dopředu, aby se vlci nepoplašili. Trošku na něj vrčeli, ale jakmile zachytili jeho pach, uklidnili se a posadili se, jen občas ostražitě mrkli po krmících se Lidičkách.

„Příbuzenstvo?“ podivil jsem se.

„Vlci a upíři jsou příbuzní,“ vysvětlil. „Podle legend jsme kdysi byli jedno a totéž, asi jako lidé a opice. Někteří z nás se naučili chodit po dvou a stali se upíry, ostatní zůstali vlky.“

„A je to pravda?“ vyzvídal jsem.

Pokrčil rameny. „Kdo ví, co je na legendách pravda a co ne?“ Skrčil se ke Šmouhovi a mlčky si jej prohlížel. Šmouha se posadil rovně jako pravítko a potřásal hlavou, aby si narovnal uši a srst na hlavě. „Pěkný kousek,“ zhodnotil ho pan Hroozley a pohladil jej po dlouhém čenichu. „Rozený vůdce.“

„Říkám mu Šmouha, protože má černou šmouhu na břiše,“ ozval jsem se.

„Vlci nepotřebují jména,“ oznámil upír. „Nejsou to psi.“

„Nekaž mu radost,“ namítl Gavner a stoupl si vedle něj „Ať si je pojmenovává, když chce. To nikomu neublíží.“

„Asi ne,“ souhlasil pan Hroozley. Napřáhl ruku kvičícím, ony popošly a začaly mu ji olizovat, včetně té plaché. „Vždycky jsem to s vlky uměl.“ řekl a nedokázal skrýt trochu pýchy.

„Jak to, že jsou tak hodní?“ zeptal jsem se. „Já myslel, že vlci se lidí bojí.“

„Lidí jistě.“ kývl pan Hroozley. „Ale upírů ne. Náš pach se podobá tomu jejich. Poznají v nás spřízněné duše Všichni vlci se nechovají takhle přátelsky, je vidět, že tihle nevidí upíry poprvé, ale žádný vlk nenapadne upíra, ani kdyby umíral hlady.“

„Viděl jsi ještě jiné?“ zeptal se Gavner. Zavrtěl jsem hlavou.

„Takto asi putují k Upíří hoře, za ostatními smečkami.“

„Proč by měli chodit k Upíří hoře?“ podivil jsem se.

„Vlci k ní přicházejí vždycky, když se koná Rada. Vědí ze zkušenosti, že se pro ně najde spousta odpadků k jídlu. Strážci Upíří hory hromadí zásoby na Radu celá léta a co pak zbude, vyhodí a divoká zvířata se o to postarají.“

„Taková dlouhá cesta kvůli nějakým zbytkům?“ nesedělo mi to.

„Nejdou tam jen kvůli žrádlu,“ přidal se pan Hroozley.

„Také chtějí najít společnost, setkat se s přáteli, najít si nové druhy a družky, podělit se o vzpomínky.“

„Vlci se dovedou spolu bavit?“ zeptal jsem se.

„Umějí jeden druhému předávat prosté myšlenky. Ne že by zrovna mluvili, vlci nemají žádná slova, ale posílají si obrázky a mapy míst, kde byli, takže ostatní se dozvědí, kde je dobrý lov a odkud kořist vymizela.“

„Když jsme u toho, měli bychom vymizet i my.“ prohlásil Gavner. „Slunce zapadá, je čas se pohnout. Vybral jsi pořádně dlouhou a nepřímou cesiu, Lartene. takže jestli sebou nehodíme, přijdeme na Radu pozdě.“

„Copak jsou i jiné cesty?“ vyjevil jsem se.

„Samozřejmě,“ kývl můj učitel. „Desítky cest. Proto jsme taky nenarazili na žádné jiné upíry… kromě stop po tom zabitém. Každý jde jinudy.“

Stočili jsme deky a vyrazili jsme. Pan Hroozley a Gavner sledovali pečlivě stezku a hledán stopy po tom. kdo zabil upíra v jeskyni. Vlci nás pár hodin provázeli, běžen mezi stromy poblíž nás a vyhýbali se Lidičkům, ale pak zmizeli vepředu ve tmě.

„Kam to jdou?“ zeptal jsem se.

„Lovit,“ odpověděl pan Hroozley.

„A přijdou zase?“

„Nepřekvapilo by mě to.“

A opravdu, když jsme se svítáním zřizovali tábor, čtyři vlci se objevili na sněhu jako přízraky u uvelebili se na nás. Už podruhé jsem spal jako zabitý a vyrušilo mě jen, když se v půlce dne vlčeti povedlo proniknout pod deku a uvelebit se vedle mě.

ŠESTÁ KAPITOLA

Pár prvních nocí po nalezení zakrvácené jeskyně jsme postupovali ostražitě. Když jsme ale nenašli po zabijákovi

upírů žádné další stopy, přestali jsme se strachovat a co nejvíc jsme si užívali drsných radostí toho putování.

Žít s vlky je úžasná věc. Naučil jsem se spoustu věcí jen tím, že jsem je sledoval a vyptával se pana Hroozleyho, který se hrdě považoval za odborníka přes vlky.

Vlci nejsou moc rychlí, zato jsou neúnavní a někdy dokážou urazit i čtyřicet padesát kilometrů denně. Při lovu si obyčejně vybírají menší zvěř. ale sem tam napadnou i velkou kořist a pak loví ve smečce. Mají výborné smysly, hlavně zrak, sluch a čich. Každá smečka má vůdce ale o potravu se přesto dělí rovně. Vlci výborně šplhají do kopců a dovedou přežít skoro za všech podmínek.

Často jsme lovili s nimi. Bylo to přímo opojné, hnát se s nimi pod čistým, hvězdami posetým nebem po jiskřivém sněhu, lovit jelena nebo lišku a podělit se o teplou, krvavou kořist. S vlky nám čas utíkal rychleji, a tak kilometry mizely za námi skoro nepostřehnutelně.

Jedné jasné a chladné noci jsme došli k hustému šípkovému křoví, které pokrývalo dno údolí vmáčknutého mezi dvěma

vysokánskými horami. Trny měly ty keře obzvlášť silné a ostré, dokázaly by probodnout kůži i dospělému upírovi. Zastavili jsme se u začátku údolí a pan Hroozley s Gavnerem se rozhodovali, jak dál.

„Šlo by vyšplhat po úbočí jedné hory,“ uvažoval nahlas pan Hroozley, „ale Darren neumí šplhat tak dobře jako my, mohl by sklouznout a něco si udělat.“

„A co to obejít celé?“ nadhodil Gavner.

„To by trvalo dlouho.“

„A nešlo by se podkopat?“ ozval jsem se.

„Totéž,“ řekl pan Hroozley. „Trvalo by to příliš dlouho. Budeme si muset co nejopatrněji proklestit cestu.“

Sundal si svetr a Gavner se zařídil stejně

„Proč se na to svlíkáte?“ podivil jsem se.

„Šaty by nás sice trochu ochránily,“ vysvětlil Gavner. „ale na druhé straně bysme vylezli v carech. Radši si je schováme.“

Když si Gavner stáhl i kalhoty, uviděli jsme, že na sobě má žluté trenýrky s velikými růžovými slony. Nevěřícně jsme na to s panem Hroozleym zírali. „No co, byl to dárek,“ zahuhlal Gavner a zrudl jako pivoňka.

„Předpokládám, že od lidské ženy, se kterou sis něco začal.“ ucedil pan Hroozley a koutky úst mu začaly cukat nahoru, div že se neobjevil vzácný, ničím netlumený úsměv.

„Byla to velíce milá dívka,“ vzdychl si Gavner a v rozpacích objížděl prstem jednoho ze slonů. „Jen měla bídný vkus, to se týče spodního prádla…“

„A milenců,“ dodal jsem drze. Pan Hroozley vyprskl, zlomil se v pase a na tváře se mu vyřinuly slzy. Nikdy jsem upíra neviděl se tolik smát, ba co víc, nikdy bych ani nevěřil, nevěřil, nevěřil, že to umí! Dokonce i Gavner se tvářil překvapeně.

Panu Hroozleymu trvalo nějakou dobu, než ho záchvat smíchu přešel. Když si konečně vymnul slzy z očí a vrátil se ke svému normálnímu, tedy zachmuřenému výrazu, hned se omluvil (jako kdyby smích byl zločin). Nato mi do kůže vetřel nějakou odporně smradlavou mast, která zacpala póry a od níž kůže ztvrdla Už neztrácel čas a vykročil. Šlo to pomalu a bolelo to. Ať jsem si dával pozor sebevíc, stejně jsem každých pár metrů šlápl na trn nebo se

popíchal. Chránil jsem si obličej, jak to jen šlo, ale sotva v půlce údolí jsem stejné měl tváře samý zakrvavený rýpanec.

Lidičkové si nesundali modré hábity, i když jim je trny rvaly na cáry. Po nějaké chvíli jim pan Hroozley nakázal, ať jdou dopředu, takže nám proráželi cestu a odnesli to nejhůř. Skoro mi těch dvou bylo líto, i když mlčeli a nestěžovali si.

Vlci to měli nejlehčí. Pro podobné prostředí se narodili, takže se skrz šípky drán svižně. Nadšení ale nebyli. Chová se divně už celou noc plížili se kolem nás a podezřívavě čenichali. Cítili jsme, jak jsou úzkostní, ale nevěděli jsme, čím to je.

Díval jsem se pod nohy a opatrně jsem překročil řadu lesknoucích se trnů, když tu jsem vrazil do pana Hroozleyho, protože se najednou zůstavil. „Co je?“ zeptal jsem se a vykukoval jsem mu přes rameno.

„Gavnere!“ štěkl místo odpovědi.

Gavner se protlačil přede mě, dýchal jako měch (často jsme si z něj utahovali, že dýchá moc nahlas), a když došel vedle pana Hroozleyho, uslyšel jsem, jak zdušeně vyjekl.

„Co tam je?“ dožadoval jsem se. „Chci to taky vidět.“ Upíři se rozestoupili a já uviděl maličký kousek látky napíchnutý na trnu. Na šipkové větvičce schlo pár kapek krve.

„A co jako má být?“ ptal jsem se.

Upíři neodpověděli hned, jen se znepokojeně rozhlíželi, dost podobně, jako předtím vlci.

„Ty to necítíš?“ zeptal se konečně Gavner šeptem.

„Co?“

„Krev.“

Začichal jsem. Pach byl velice slabý, protože krev byla zaschlá.

„Co je s ní?“ nechápal jsem.

„Vzpomeň si na dobu před šesti lety,“ naznačil pan Hroozley. Sundal hadřík z trní a strčil mi jej až pod nos. Vlci už vyli jako zjednaní. „Pořádné nadechni. Už ti zapaluje?“

Nedošlo mi to hned, moje smysly nebyly tak ostré jako u dospělých upírů, ale pak jsem si vzpomněl na tu noc v ložnici Debbie Rulíkové a na pach krve šíleného Murlougha. který ležel na zemi a umíral. Zbledl jsem jako křída, protože najednou mi to bylo jasné, je

to krev vampýra!

SEDMÁ KAPITOLA

Zbytkem trní jsme přímo prosvištěli a ran od trní jsme si ani nevšímali. Na konci jsme zastavili a oblékli se, ale pak jsme

bez přestávky šli dál. Nedaleko bylo odpočívadlo a pan Hroozley se k němu chtěl určitě dostat před úsvitem Obyčejně by nám cesta zabrala dobrých pár hodin, ale teď jsme ji zvládli za dvě. Jakmile jsme byli pěkně uvnitř, upíři se zapletli do velice vzrušené debaty. Ještě nikdy nenarazili na stopu po přítomnosti vampýrů v téhle končině: podobným přestupkům bránila smlouva mezi oběma klany.

„Třeba se sem ten šílenec jenom zatoulal,“ nadhodil Gavner.

„I ten nejšílenější vampýr má dost rozumu, aby sem nelezl,“ namítl pan Hroozley.

„Ale jak to chceš vysvětlit jinak?“ zajímal se Gavner. Pan Hroozley to zvážil. „Mohl to být zvěd.“

„Myslíš, že by vampýři riskovali válku?“ opáčil Gavner pochybovačně. „Co by asi mohl vyzvědět, aby stálo za to tak hazardovat?“

„Třeba jde po nás,“ nadhodil jsem tiše. Nechtělo se mi je přerušovat, ale nedokázal jsem si pomoct.

„Co tím myslíš?“ ošil se Gavner

„Třeba se dozvěděli o Murloughovi“

Gavner zbledl a pan Hroozley přimhouřil oči. „Jak by mohli?“ štěkl.

„Pan Sudd to věděl,“ připomněl jsem mu.

„Pan Sudd ví o Murloughovi?“ sykl Gavner.

Pan Hroozley pomaličku přikývl. „Jenže i kdyby to vampýrům prozradil, jak by zjistili, že jdeme právě tudy? Mohli jsme si vybrat kdejakou jinou trasu. Nemohli to prostě uhodnout.“

„Možná obsadili všechny cesty,“ na to Gavner.

„Kdepak,“ řekl pán Hroozley beze stopy nejistoty. „To je přitažené za vlasy. Ať už ten vampýr má jakýkoli důvod být tady, určitě to s námi nemá nic společného.“

„Doufám že máš pravdu,“ zavrčel ne zrovna přesvědčeně Gavner.

Ještě trochu jsme to probírali, včetně otázky jestli právě ten vampýr zabil upíra na minulém odpočívadle, pak jsme se pár hodin prospali a střídali se na hlídce. Já jsem moc spánku nenabral, protože jsem se pořád děsil představy, jak nás přepadají zabijáci s nachovými tvářemi.

Když přišla noc, prohlásil pan Hroozley, že bychom neměli pokračovat v cestě, dokud se neujistíme, že je bezpečná. „Nemůžeme se vystavit nebezpečí že narazíme na tlupu vampýrů. Prohledáme okolí a přesvědčíme se, že nejsme v nebezpečí. Teprve potom půjdeme dál.“

„Máme na ten průzkum čas?“ namítl Gavner.

„Musíme si ho udělat.“ trval na svém pan Hroozley. „Lepši ztratit pár nocí než vlézt rovnou do pasti.“

Vyšli na průzkum a já zůstal v jeskyni. Nechtělo se mi, Pořád jsem myslel na to, co se stalo upírovi v té druhé, ale oni tvrdili, že bych jim překážel a že by mě vampýr slyšel na sto metrů.

Se mnou zůstali Lidičkové, vlčice a mladý vlček. Šmouha vyrazil s upíry – vlci vycítili přítomnost upírů dřív než my, takže bude užitečné mít jednoho s sebou.

Bez upírů a Šmouhy mi bylo smutno. Lidičkové se starali o svoje jako vždycky, většinu dne strávili s jehlou a nití a spravovali si ty modré hábity, vlčice zas ležely a chrápaly. Společnost mi dělal jenom vlček Hráli jsme si celé hodiny, v jeskyni a pak i pod stromy

venku. Pojmenoval jsem vlčka Rudi, po kresleném sobovi Rudolfovi s červeným nosem protože když jsem spal, pořad mi ten svůj studený čumák tiskl na záda.

Venku v lesíku jsem chytil pár veverek a uvařil jsem je, takže bylo nachystáno, když se upíři vrátili. Servíroval jsem je s teplými bobulemi a kořínky: pan Hroozley mě naučil, co z rostlin v divočině je k jídlu a co ne. Gavner mi za jídlo poděkoval, zato pan Hroozley se myšlenkami toulal kdovíkde a nic moc neříkal. Žádné další stopy po vampýrovi nenašli, což je znepokojilo, protože šílenec by je nezakryl tak šikovně. To znamenalo, že máme co do činění s vampýrem nebo s více vampýry, kteří jsou zcela při smyslech.

Gavner navrhl, že se míháním dostane k hoře a poradí se s ostatními upíry, ale pan Hroozley mu v tom bránil: nedal jinak, než že zákony zakazující míhání na cestě k Upíří hoře jsou důležitější než naše bezpečí.

Bylo dost divné, jak Gavner přijímá většinu toho, co můj učitel řekne. Je přece generál, mohl by rozkázat, co si usmyslí. Nikdy jsem ale neviděl, že by na pana Hroozleyho se svým nadřízeným postavením vyrukoval. Snad to bylo tím, že pan Hroozley kdysi byl generálem ve vysokém postavení. Prý mu v době, kdy odešel moc nechybělo k tomu, aby se stal upířím knížetem. Gavner ho nejspíš pořád trochu bere jako svého nadřízeného.

Po celém dni spánku upíři znovu vyrazili prohledávat okolí. Pokud je cesta čistá, příští noc budeme pokračovat v cestě k Upíří hoře.

Dal jsem si skromnou snídán: a pak jsme si s Rudim vyšli dolů do lesíka hrát. Rudí měl vždycky radost, když se dostal pryč od vlčic. To mohl všechno svobodně propátrávat, nikdo se po něm neoháněl zuby a nechytal ho za kůži na krku, když se nechoval patřičně. Pokoušel se lézt na stromy, ale na většinu byl moc malý. Konečně si našel jeden, co mu větve rostly dost nízko, a nějak se tam vysoukal. Jenže jak tam byl, podíval se dolů a začal kňučet.

„Ale nech toho,“ zasmál jsem se. „Zas až tak vysoko nejsi. Nemusíš se bát.“ Nevšímal si mě a dál kňoural. Pak vycenil zuby a zavrčel.

Udivilo mě to a popošel jsem blíž. „Co se děje?“ zeptal jsem se,

„Uvízl jsi tam? Potřebuješ pomoct?“ Vlček zavyl. Znělo to opravdu zděšeně. „No dobře. Rudi.“ konejšil jsem ho. „Už ti jdu…“

Přerušilo mě zařvání, ze kterého se třásly všechny kosti v těle. Když jsem se otočil, spatřil jsem obrovského tmavého medvěda, jak se hrabe přes vršek sněhové návěje. Převalil se, ztěžka dopadl za ni, zaklepal čenichem odfrkl si, upřel na mě pohled – a pak se vrhl dopředu, zuby se mu leskly, napřahoval drápy a chystal se mě roztrhat!

OSMÁ KAPITOLA

Medvěd mě chtěl zabít, o tom nemohlo být pochyb, a taky by mě zabil, nebýt vlčete, které odvážně seskočilo ze

stromu. Rudi přistál medvědovi na hlavě a na chvilku ho oslepil. Medvěd zařval a ohnal se obrovskou tlapou. Vlček ho kousl do ucha a on zařval znovu, tentokrát bolestí. Pak začal zprudka cukat hlavou ze strany na stranu a vlček odletěl do nedalekého houští.

Okamžitě, jak se jej zbavil, se medvěd vrátil k útoku na mě, ale v té chvilce, kterou mi vlček získal jsem oběhl strom a upaloval ze všech sil k jeskyni. Medvěd se vrhl za mnou, ale uvědomil si, že jsem na něj moc rychlý, a znovu se obrátil k Rudimu.

Když jsem uslyšel vystrašené ňafání, zastavil jsem se. Ohlédl jsem se přes rameno a uviděl, že se vlčkovi podařilo zase vylézt na strom a medvěd teď rve drápy kůru a snaží se na něj dosáhnout. Prozatím Rudí nebyl v ohrožení, ale věděl jsem, že dřív nebo později sklouzne nebo ho medvěd setřese, a to bude jeho konec.

Zastavil jsem se sotva na vteřinku a rozmýšlel se, jestli mám doběhnout do bezpečí jeskyně, anebo se vrátit a nasadit život, abych se pokusil vlče zachránit. Pak jsem se otočil, popadl kámen a ten nejsilnější klacek, jaký jsem našel, a řítil jsem se zpátky.

Když medvěd uviděl, že se blížím, pustil strom, dřepl si a

připravoval se k obraně. Byl urostlý, i takhle v dřepu měřil snad přes metr a půl, měl černý kožich, na hrudi bílý znak ve tvaru srpku, špinavě bílý čenich. Po hubě měl skvrny od pěny a oči mu zběsile blýskaly, jako by se jich dotkl0 šílenství.

Zastavil jsem se pár metrů před medvědem a praštil jsem klackem do země. Medvěd zabručel a vyrazil. Podíval jsem se po očku po Rudim – doufal jsem, že bude mít dost rozumu, aby sklouzl po kmenu dolů a pelášil do jeskyně, ale zůstal, kde byl, asi ztuhl hrůzou.

Medvěd se po mně ohnal, ale ráně těžké tlapy jsem lehko uhnul. Vztyčil se na zadní a padal na mě, chtěl mě rozdrtit váhou svého obrovského těla. Znovu jsem uhnul, ale tentokrát už to bylo těsnější. Věděl jsem, že pokud by to tak šlo dál, nakonec mě zasáhne – a to by bylo osudné.

Vyrazil jsem klackem proti jeho hlavě a mířil jsem mu na oči, když vtom se k nám přihnaly obě vlčice a vrhly se na něj. Určitě uslyšely Rudiho ňafání a přišly to prozkoumat.

Jedna se zakousla medvědovi hluboko do ramene, až zaskučel. Druhá mu zaútočila na zadní nohy a sekala po nich zuby a drápy. Medvěd první vlčici setřásl a sklonil se, že se pustí do druhé, když tu jsem švihl rukou s klackem a praštil ho do levého ucha.

Rozhodně ho to poranilo, protože okamžitě ztratil o obě vlčice zájem a hroutil se zase na mě. Uhnul jsem se mu, ale jedna jeho obrovská přední tlapa mě zasáhla ze strany do hlavy a já jsem omráčeně padl na zem.

Medvěd se převalil na nohy, rychlým rozmachováním vlčice rozehnal a vrhl se po mně. Štrachal jsem se dozadu, ale ne dost rychle. Najednou byl nade mnou a srpkovitá skvrna se podivně podobala měsíci svítícímu z oblohy.

Znovu se, postavil na zadní a vítězně zarval. Měl mě přesně tam kde mě mít chtěl. Napřáhl jsem klacek proti jeho břichu, pak jsem na něj hodil kámen, ale medvěd si tak malicherných ran nevšímal. Pošilhával po mně a začal se kácet…

… a právě v tu chvíli se k němu zezadu přiřítili dva Lidičkové a srazili ho, takže ztratil rovnováhu. Jistě šli za vlčicemi – a co se mě týkalo, nemohli si to načasovat příjemněji.

Medvěd si určitě myslel, že se proti němu spikl celý svět. Pokaždé, když mě měl na dosah, se mu do cesty postavil někdo další. Rozeřval se na Lidičky, jak nejhlasitěji dokázal, a vztekle na ně zaútočil. Kulhavý mu uhnul z cesty, ale jeho druh pod ním uvízl.

Napřáhl krátké ruce. zapřel si je o medvědovu hruď a pokusil se odstrčit zvíře stranou. Byl strašné silný a já jsem si na chvilku myslel, že se mu to podaří. Proti tak obrovskému protivníkovi by ale neobstál ani upír – a medvěd se nakonec na toho mrňouse svalil a přimáčkl ho k zemi.

Ozvalo se příšerné křupnutí – a když medvěd vstal, spatřil jsem, jak je ten nešťastník rozmačkaný, celý zkrvavený a zpřelámaný a jak mu z těla trčí kosti – vypadal jako přejetý ježek.

Obrovské zvíře zvedlo hlavu k nebi a divoce zařvalo. Pak se hladové oči obrátily ke mně. Medvěd se spustil na všechny čtyři a zvolna se vydal kupředu. Vlčice po něm skákaly, ale rozháněl je, jako by to byly mouchy. Ještě pořád jsem byl po úderu omámený a nedokázal jsem vstát. Plazil jsem se po sněhu.

Když se medvěd blížil a chystal se mě zabít, druhý z Lidičků, ten, co jsem mu říkal Levák, přiběhl před něj, chytil ho za uši a praštil ho čelem do tváře! Nic šílenějšího jsem v životě neviděl, ale až neuvěřitelně to zabralo. Medvěd zamručel a přihlouple zamžoural. Levák mu dal další ránu hlavou a chystal se ke třetí, když tu ho medvěd praštil pravou tlapou, jako boxer.

Rána zasáhla Leváka do hrudi a srazila ho. Při boji mu sklouzla kápě a já uviděl šedivou, posešívanou tvář a kulaté zelené oči. Přes ústa měl roušku, asi takovou, jaké nosívají chirurgové. Beze strachu se díval na medvěda a čekal na poslední ránu.

„Ne!“ zarval jsem. Zvedl jsem se na kolena a vší silou jsem medvěda uhodil. Zavrčel na mě. Dal jsem mu další ránu, pak jsem nabral do dlaní sníh a hodil jsem mu ho do očí.

Mnul si je, aby viděl, a já se rozhlížel po nějaké zbrani. Hledal jsem zoufale, cokoli bude lepši než holé ruce. Nejdřív jsem neviděl nic. co bych mohl použít, pak mi ale zrak padl na mrňousovy kosti, jež mu trčely z rozdrceného těla. Instinktivně jsem se překulil k mrtvole, popadl jednu dlouhou kost a zatáhl jsem. Byla zakrvácená a tak mi prsty sklouzly. Zkusil jsem to znovu, chytil jsem ji pevněji a

cloumal s ní sem a tam. Párkrát jsem zapáčil, vytrhla se z kloubu a já najednou nebyl úplně bezbranný.

Medvěd si mezitím promnul oči a dusal ke mně. Levák pořád ležel na zemi. Vlčice zuřivě štěkaly, ale útočícího medvěda dokázaly nejvýš zdržet. Vlček byl pořád na stromě a ňafal.

Je to jenom na mně. Já proti medvědovi. Teď už mi nikdo nepomůže.

Skočil jsem, nasadil všechny své upíří nadlidské schopnosti, provalil jsem se pod máchajícími drápy vyskočil za zvířetem, vybral jsem si místečko a vrazit jsem mu ostrý konec zlomené kosti hluboko do nechráněné krční páteře.

Medvěd se zarazil vypoulil oči. Tlapy spustil k bokům. Chviličku stál, zajíkal se bolestí, kost mu trčela z krku. Pak se hlučně svalil na zem, chvilku sebou děsivě škubal… a umřel.

Upadl jsem na něj a ležel jsem tam. Třásl jsem se a brečel jsem, i když víc z úleku než od bolesti. Nebylo to poprvé, co jsem se díval smrti do očí, ale ještě nikdy jsem se nepřipletl do takhle zuřivého boje.

Konečně ke mně přišla jedna z vlčic, ta, co obyčejně byla plachá, přitulila se ke mně a olizovala mi tvář, aby se ujistila, že jsem v pořádku. Poplácal jsem ji, aby se uklidnila, zabořil jsem ji tvář do kožichu a sušil jsem si v něm slzy Když jsem to dokázal, narovnal jsem se a rozhlédl se po okolí.

Druhá vlčice stála pod stromem a lákala Rudiho. ještě vyděšenějšího než já, ať sleze dolů. Kousek vlevo leželo mrtvé tělo jednoho z Lidičků – krev se vpíjela do sněhu, až byl purpurový. Levák už sedel a ohledával si zranění.

Dovlekl jsem se k němu a chtěl jsem mu poděkovat za záchranu života. Takhle bez kápě byl k neuvěření ošklivý: šedivá kůže, místo tváře chumel jizev a štychů. Neměl uši ani nos, aspoň jsem nic takového neviděl, zelené oči byly umístěné ne v prostřed obličeje, jak to bývá, ale podivně výš k čelu. A nikde ani vlásek nebo chloupek.

Kdykoli jindy bych se zděsil, ale tenhle tvor nasadil život, aby mě zachránil, a tak jsem necítil nic, jen vděk. „Jsi v pořádku Leváku?“ zeptal jsem se. Zvedl hlavu a přikývl. „To bylo o fous.“

zasmál jsem se. Znovu přikývl. „Díky, že jsi mi přišel na pomoc. Nebýt toho, je už po mně.“ Svalil jsem se na zem vedle něj a zadíval jsem se na medvěda a na jeho mrtvého druha. „Tvého parťáka je mi líto, Leváku,“ řekl jsem posmutněle. „Pochováme ho?“

Levák zavrtěl velikou hlavou a už se chystal vstát, pak se ale zarazil. Zadíval se mi do očí a já se zase tázavě díval na něj. Podle výrazu tváře jsem skoro čekal, že promluví.

On ale jen zvedl pomalu ruku a stáhl si roušku, která mu kryla dolní polovinu obličeje. Měl ústa plná ostrých, žlutých zubů. Vyplázl jazyk. který byl podivně šedý jako jeho kůže, olízl si rty. Když je měl navlhčené chvíli je napínal a protahoval, načež udělal něco co jsem najisto považoval u Lidičků za nemožné. Chraplavě, pomaloučku a mechanicky… promluvil.

„Jméno… ne Levák. Jméno… Harkat… Harkat Mulds.“ A jeho rty se roztáhly do čehosi, co se blížilo úsměvu, jak to jen bylo možné.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Pan Hroozley, Gavner a Šmouha zrovna prohledávali bludiště chodeb v jedné skalní stěně, když zaslechli slabé

ozvuky boje. Hnali se zpátky a přiběhli asi čtvrt hodny poté, co jsem zabil medvěda. Když jsem jim vykládal, co se stalo, a pověděl jsem jim i o Harkatu Muldsovi. ohromilo je to. Teď si už zbylý Lidička zase navlékl hábit i kápi, a když se jej zeptali, jestli opravdu umí mluvit, nastala dlouhatánská odmlka, až jsem si myslel, že neřekne nic. Pak ale přikývl a zaskřehotal: „Ano.“

Když ho Gavner uslyšel promluvit, škubl sebou a o pár kroku couvl. Pan Hroozley udiveně potřásal hlavou. „Probereme si to až pak,“ rozhodl ale. „Nejdřív se musíme věnovat medvědovi.“ Sklonil se k němu a prohlédl si ho od hlavy k patám. „Popiš mi, jak tě napadl,“ vyzval mě, a já jsem mu vylíčil, jak se zvíře najednou objevilo a jak se na mě zuřivě vrhlo. „To vůbec nedává smysl,“ mračil se upír. „Takhle se medvědi nechovají, leda by je něco vyrušilo nebo by hladověli. Hlad ho k tomu nedohnal jen se podívej na to nacpané břicho. A pokud jsi neudělal nic, čím bys ho rozzuřil…“

„Měl pěnu u huby,“ povídám. „Takže jsem si myslel, že má

vzteklinu.“

„To brzy zjistíme.“ Upír medvědovi ostrými nehty rozřízl břicho Sklonil se k ráně a očichával řinoucí se Krev. Po chviličce se zašklebil a vstal.

„Tak co?“ ptal se Gavner.

„Ten medvěd opravdu vzteklý byl,“ odpověděl mu pan Hroozley, „vlastně spíš šílený, vzteklinu totiž neměl. Bylo to tím, že spolkl krev vampýra!“

„Jak to?“ zalapal jsem po dechu.

„Nevím jistě,“ vzdychl si pan Hroozley a zvedl oči k nebi.

„Do svítání mám ještě čas. Půjdeme po medvědově stopě a snad toho zjistíme víc.“

„A co ten mrtvý, nepohřbíme ho?“ nadhodil Gavner.

„Chceš ho pohřbít… Harkate?“ zopakoval pan Hroozley moji dřívější otázku.

Harkat Mulds zavrtěl hlavou: „Ani ne.“

„Tak ho necháme ležet,“ zakončil to upír. „Mrchožrouti oberou jeho kosti dočista. Nemůžeme ztrácet čas“

Medvědovu stopu šlo sledovat snadno, podle hlubokých otisků a polámaných větviček by to zvládl dokonce i nezkušený stopař.

Noc už končila, když jsme se dostali k nevelké hromadě kamení a zjistili jsme, co že to medvěda dohnalo k šílenství. Pod kameny, napůl odhrabané, leželo nachové tělo s červenými vlasy: vampýr!

„Podle toho, jak má rozdrcenou lebku, se asi zabil pádem z výšky,“ odhadl pan Hroozley po ohledání mrtvoly. „Medvěd ho tu našel pohřbeného a vyhrabal ho. Vidíte ty kusy co z něj uhryzl?“ Ukázal na zející díry ve vampýrově břiše. „Tohle ho připravilo o rozum… krev vampýrů a upírů je jedovatá. Kdybys ho nezabil, za jednu dvě noci by stejně zdechl.“

„Tak tohle je náš záhadný vampýr,“ nadhodil Gavner. „Už se nedivím, že jsme ho nemohl najít.“

„Takže už si nemusíme kvůli němu dělat starosti?“ oddechl jsem si spokojeně.

„Právě naopak,“ zpražil mě pan Hroozley pohledem. „Máme víc důvodů ke znepokojení než předtím.“

„Ale proč?“ nechápal jsem. „Je přece mrtvý, no ne?“

„On mrtvy je,“ souhlasil upír a pak ukázal na kamennou mohylu navršenou nad vampýrem. „Ale kdo ho pohřbil?“

Postavili jsme si tábor u úpatí skalní stěny. Z větví a listí jsme udělali přístřešek, pod nímž můžou upíři spát, aniž by na ně dopadalo slunce. Když si zalezli dovnitř, já s Harkatem jsme se posadili ke vchodu a mužíček mi začal líčit svůj neuvěřitelný příběh. Vlci vyrazili na lov, zůstal jen Rudi, ten se mi stočil do klína a tloukl špačky.

„Moje vzpomínky… nesou… úplné.“ říkal Harkat. Nemluvilo se mu nijak snadno, často se musel odmlčet a nabrat dech. „Hodně je… jako… v mlze. Povím… cosi pamatuju. Nejdřív… jsem… duch.“

Spadla mi úžasem brada.

„Duch!“ rozkřikl se zevnitř pan Hroozley. „Absurdní!“

„Naprosto,“ posmíval se Gavner „Upíři na podobné nesmysly, jako jsou strašidla, nevěří, nemám pravdu, Lartene?“

Než mohl můj učitel odpovědět, opravil se sám Harkat. „Měl jsem… říct spíš… že jsem byl duch. Celý Nárůdek, patřil mezi… duchy. Než uzavřel… dohodu… s panem Suddem.“

„Tomu nerozumím,“ divil se Gavner. „Jakou dohodu? O čem?“

„Pan Sudd umí… mluvit… s mrtvými,“ vysvětlil ztěžka Harkat.

„Když jsem… umřel… neodešel jsem… ze Země. Duše… nemohla. Byl jsem tu… uvězněný. Pan Sudd… mě našel, Řekl, že… mi dá tělo… abych mohl… zase žít. Odměnou za to… mu budu sloužit… jako jeden z Lidičků.“

Podle Harkata mají všichni Lidičkové smlouvu s panem Suddem, ale každý jinou. Neslouží mu navěky. Dřív nebo později jim dá svobodu, někteří dál žijí ve svých malých šedivých tělech, jiní se znovu narodí, další se odeberou do Nebe nebo do Ráje nebo kam to vlastně duše mrtvých odcházejí.

„Pan Sudd má takovou moc?“ zeptal se pan Hroozley. Harkat jen přikývl.

„Jakou smlouvu jsi s ním uzavřel ty?“ vyzvídal jsem.

„To já… nevím. Nemůžu si… vzpomenout.“

Věcí, na které se nepamatoval, byla spousta. Nevěděl, kým byl když byl naživu kde a kdy žil, jak dlouho je po smrti. Dokonce neměl

ponětí, jestli byl muž nebo žena! Lidičkové byli bezpohlavní.

„Ale jak ti máme říkat?“ zeptal se Gavner. „Jsi on, anebo ona, nebo snad… to?“

„On… to bude… stačit,“ rozhodl Harkat.

Modré hábity a kápě, ty byly jen pro efekt. Zato masky byly naopak nezbytné. Nosili jich s sebou několik do zásoby. Pár jich měli dokonce pro jistotu zašitých pod kůží! Vzduch byl pro ně smrtící – kdyby ho dýchali deset dvanáct hodin, zemřeli by. V rouškách měli chemikálie, které jim ho čistily.

„Jak můžete umřít, když jste tak jako tak po smrti?“ zeptal jsem se popleteně.

„Moje tělo… může zemřít… jako každé. Když umře… moje duše se… vrátí tam, kde byla.“

„A pak můžeš uzavřít s panem Suddem další smlouvu?“ zajímal se pan Hroozley.

Harkat zavrtěl hlavou. „Nevím jistě. Ale… nemyslím si.

Mám dojem, že… víc než jednu šanci… k dalšímu životu… nedostaneme.“

Lidičkové si uměli navzájem číst myšlenky. Proto nikdy nemluvili. Harkat nevěděl, jestli ostatní dokážou mluvit nebo ne. Když jsme se ho zeptali, proč nepromluvil nikdy dřív, nakřivo se zašklebil a řekl, že k tomu nikdy neměl důvod.

„Ale nějakou příčinu to mít musí,“ naléhal pan Hroozley „Za ty stovky let, co Nárůdek známe, nepromluvil ani jediný, i když třeba umíral ve velkých bolestech. Proč zrovna ty jsi tak dlouhé mlčení porušil?“

Harkat zaváhal. „Mám totiž… zprávu,“ ucedil konečně. „Pan Sudd ji… po mně posílá… upířím knížatům. Takže bych… musel stejně… Brzy promluvit.“

„Zprávu?“ Pan Hroozley se dychtivě předklonil, ale když se dostal do paprsků slunce, honem se zase stáhl pod přístřešek. „Jakou zprávu?“

„Je pro… knížata,“ řekl Harkat. „Neměl bych… to říkat vám.“

„Ale jdi, Harkate.“ pobízel jsem ho. „My jim nepovíme, že jsi

nám to řekl. Nám můžeš věřit.“

„Vy jim… neřeknete?“ přeptal se ještě i pana Hroozleyho a Gavnera.

„Mlčím jako hrob,“ slíbil Gavner.

Panu Hroozleymu to trvalo trochu déle, ale nakonec přikývl.

Harkat se dlouze a křečovitě nadechl. „Pan Sudd říká abych vyřídil… knížatům, že… je velmi blízko… noc pána vampýrů. To je… všechno.“

„Že se blíží noc pána vampýrů?“ zopakoval jsem. „Co je tohle za zprávu?“

„Já nevím… co to znamená,“ odpověděl Harkat. „Jsem jenom… posel.“

„Gavnere, vám to je…“ začal jsem se vyptávat, ale otázka mi uvízla v krku, když jsem si všiml výrazu obou upírů, pro mě sice Harkatovo poselství nic neznamenalo, ale pro ně na první pohled význam mělo, a veliký. Obličeje měli ještě bledší než obvykle a třásli se strachem. Myslím, že vyděšeněji by nemohli vypadat, ani kdyby je někdo přibil kůlem k zemi a nechal je škvařit na slunci!

DESÁTÁ KAPITOLA

Pan Hroozley a Gavner mi odmítli vysvětlit význam Harkatovy zprávy hned, byli příliš ohromení, než aby

dokázali mluvit, a tak z nich celý příběh vypadával po příští tři nebo čtyři noci po kousíčkách a většinu jsem se dozvídal od Gavnera Zurče.

Šlo o cosi, co pan Sudd řekl upírům před stovkami let, kdy se od nich odtrhli vampýři. Jakmile ustaly boje, navštívil knížata na Upíří hoře a oznámil jim, že vampýři nemají žádnou hierarchii (tenhle výraz použil pan Hroozley), což znamená, že nejsou žádní vampýří generálové ani knížata. Nikdo nevydává rozkazy a nikdo jinému neporoučí.

„To byl jeden z důvodů, proč se odtrhli,“ tvrdil Gavner.

„Nelíbilo se jim Jak to mezi upíry chodí. Mysleli si, že je nespravedlivé, aby se obyčejní upíři zodpovídali generálům a generálové knížatům.“

Ztišil hlas, aby ho neslyšel pan Hroozley, a dodal: „Abych pravdu řekl. do určitě míry s tím souhlasím. Prostor pro změny tu je. Upíři systém funguje už stovky let, ale to neznamená, že je bez chyby.“

„Chcete říct, že byste se radši stal vampýrem?“ zeptal jsem se

otřeseně.

„Samozřejmě že ne!“ zasmál se. „Jsou to zabijáci a dovolují šílencům, jako byl Murlough, aby Si pobíhali po světě a dělali, co chtějí. Být upírem je mnohem lepší. Jenže to neznamená, že některé jejích názory nestojí za úvahu. Tak například ten zákaz míhání cestou k Upíří hoře. To je k smíchu, ale změnit to můžou jen knížata – a ta nezmění nic, co změnit nechtějí, naprosto bez ohledu na názory všech ostatních. Generálové musejí udělat všechno, co jim knížata řeknou, a řadoví upíři musejí ve všem poslechnout generály.“

Ačkoli vampýři nevěřili na vůdce, pan Sudd předpověděl, že jednoho dne se mezi nimi vůdce objeví. Bude si říkat pán vampýrů a oni jej budou slepě následovat a udělají všechno, co jim řekne.

„A co je na tom tak zlého?“ zeptal jsem se.

„Počkej, až si poslechneš pokračování,“ odpověděl vážně Gavner. Nedlouho poté, co uchvátí moc, prý pán vampýrů povede svůj kmen do války proti upírům. A pan Sudd varoval, že to bude válka, kterou upíři nebudou s to vyhrát. Budou vyhlazeni.

„A je to pravda?“ zděsil jsem se.

Gavner pokrčil rameny. „Tuhle otázku si klademe už po sedm set let. O moci pana Sudda nikdo nepochybuje: prokázal, že dokáže viděl do budoucnosti. Jenže někdy vykládá lži. A je to mizerný, zlý červ.“

„Tak proč jste po vampýrech nešli a nevyhubili je?“

„Pan Sudd tvrdil, že pár by jich přežilo a pán vampýrů by se stejně zrodil, jak bylo předpovězeno. Kromě toho si i tak válka s vampýry vybrala těžkou daň. Lidé nás pronásledovali, mohl přijít náš konec. Bylo lepši smluvit příměří a nechat věci, jak jsou.“

„A nemohli by upíři vampýry přece jen nějak porazit?“ divil jsem se.

„Nevím jistě,“ odpověděl Gavner a drbal se na hlavě „Upírů je o dost víc než vampýrů a jsme stejně silní jako oni. takže nevidím důvod, proč bychom se s nimi nevypořádali. Jenže pan Sudd říkal, že na počtu nebude záležet“

Na chvilku se odmlčel. „Ale je tu jedna naděje,“ dodal pak.

„Kámen krve.“

„To je co?“

„Uvidíš, až budeme na Upíří hoře. Je to magický předmět a pro nás je posvátný. Pan Sudd řekl, že když nedovolíme, aby padl do rukou vampýrům, jedné noci, dlouho poté, až bude bitva vybojována a prohrána, se naskytne možnost, že upíři povstanou z popela a znovu se jim bude dařit.“

„Jak to?“ vraštil jsem obočí.

Gavner se usmál. „S touhle otázkou si upíři lámou hlavu už od začátku. Kdybys náhodou přišel na odpověď, hned mi dej vědět.“ Ušklíbl se a ukončil rozhovor.

Týden nato jsme došli k Upíří hoře.

Nebyl to nejvyšší vrcholek v kraji, ale hora byla strmá a skalnatá a působila dojmem, že bude naprosto nemožné na ni vyšplhat. „Kde je ten palác?“ vyzvídal jsem a mžoural jsem ke sněhové čepičce která jako by ukazovala přímo na měsíc ve třetí čtvrti.

„Palác?“ podivil se pan Hroozley.

„Co v něm žijou upíří knížata.“ Pan Hroozley s Gavnerem se rozesmáli. „Co je tu k smíchu?“ vybafl jsem

„Jak dlouho bychom podle tebe asi unikali odhalení, kdybychom postavili palác přímo na úbočí hory?“ povídá pan Hroozley.

„Tak ale kde…“ Najednou mi svitlo. „Je uvnitř hory!“

„Jak jinak,“ usmíval se Gavner. „Celá hora je jedno obrovské mraveniště z jeskyní a komor a chodeb. Uvnitř je ve skladech všechno, co si upír múze přát. rakve kádě s lidskou krví, jídlo a víno. Venku upíry zastihneš, jedině když přicházejí nebo odcházejí nebo jdou na lov.“

„Jak se dostaneme dovnitř?“ zajímal jsem se.

Pan Hroozley si poklepal na nos. „Dívej se a uvidíš.“

Došli jsme ke skalám na úpatí hory. Pan Hroozley a Gavner byli náramně rozrušení, ale jen Gavner to dával najevo. Starší upír se choval chladně jako vždy, jen když si myslel, že se na něj nikdo nedívá, se občas zazubil a mnul si v očekávání ruce.

Došli jsme k asi tak šest sedm metrů široké říčce; tekla rychle, jen se hrnula dolů na rovinu. Jak jsme se plahočili proti jejímu proudu, kus od nás se objevil osamělý vlk. Zavyl. Šmouha a ostatní vlci se okamžitě zastavili. Šmouha vzpřímil uši, chvilku poslouchal a

pak zavytím odpověděl. Podíval se na mě a vrtěl ocasem.

„Loučí se.“ oznámil pan Hroozley, ale mně už to došlo samotnému.

„Musejí odejít?“ zeptal jsem se.

„Kvůli tomuhle sem přišlí. Aby se setkali s ostatními vlky. Bylo by kruté chtít po nich, aby zůstali s námi.“

Zamračené jsem přikývl, natáhl jsem se a podrbal Šmouhu za ušima. „Moc rád jsem tě poznal. Šmouho.“ Pak jsem poplácal Rudiho. „Budeš mi scházet, ty potvoro mrňavá.“

Dospalí vlci vykročili od nás. Rudi váhal, díval se chvíli na mě a chvíli na odcházející vlky. Na okamžíček jsem si myslel, že se snad rozhodne zůstat u mě, pak ale zaštěkal, otřel si vlhký nos o moje holé nohy a vyběhl k ostatním.

„Však ho ještě uvidíš,“ slíbil Gavner „Až půjdeme odsud, koukneme se po nich.“

„Jasně,“ popotáhl jsem a dělal jsem, jako že je mi to fuk. „Mně nic není. Stejně je to jenom pár hloupejch vlků. Koho to štve.“

„Ovšem, ovšem,“ usmíval se Gavner.

„Tak jdeme,“ vyzval nás pan Hroozley a vykročil proti proudu říčky. „Nemůžeme tu zůstat celou noc a fňukat nad pár ošuntělými vlky.“ Loupl jsem po něm očima a on si nejisté odkašlal. „Víš,“ dodal tišeji, „vlk nikdy nezapomene žádnou tvář. Ten mladý si tě bude pamatovat, i když už bude starý a šedivý.“

„Vážně?“

„Ano.“ Pak se otočil a šel dál. Gavner a Harkat se zařadili za něj. Já jsem se naposledy letmo podíval přes rameno za mizejícími vlky. odevzdaně jsem si vzdychl, zvedl ruksak a šel jsem.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Prošli jsme nad otvorem, kterým říčka vytékala z hory ven. Dunělo to, až uši zaléhaly, obzvlášť supercitlivé uši upíra. A

tak jsme spěchali, co nejvíc to šlo. Kameny klouzaly a na některých místech jsme museli udělat, řetěz. Na jednom hodně ledovaném místě jsme s Gavnerem uklouzli. Já byl vepředu, držel jsem se pana Hroozleyho, ale po pádu to škublo tolik, že jsem se pustil. Naštěstí se Harkat Gavnera udržel a oba nás vytáhl zpátky.

K ústí chodby jsme došli asi po čtvrthodině. Moc vysoko jsme nevylezli, ale když jsem se podíval dolů, stejně to byl pěkný padák. Byl jsem rád, že nemusíme šplhat nikam výš.

Pan Hroozley vstoupil dovnitř první. Já šel za ním. Uvnitř chodby byla tma. Už jsem se chtěl upíra zeptat, jestli nezastavíme a nezapálíme pochodně, ale pak mi došlo, že s každým krokem do nitra hory je v chodbě jasněji.

„Co vydává to světlo?“ zeptal jsem se.

„Luminiscenční lišejník,“ na to pan Hroozley.

„To je co, jazykolam, anebo odpověď?“ remcal jsem.

„To je druh houby prorostlé řasou a dohromady to vydává světlo“ vysvětlil Gavner. „Roste v některých jeskyních a taky někde

na dně oceánu.“

„Aha. A tady v hoře to je všude?“

„Všude ne. Kde lišejník není, používáme pochodně.“ Zepředu se ozvalo zaklení a pan Hroozley se zastaví. „Co se děje?“ zeptal se Gavner.

„Zaval,“ vzdychl si starší upír. „Tudy to nepůjde.“

„To znamená, že se dovnitř nedostaneme?“ Pomyšlení, že jsem se celou tu cestu plahočil marně a zbytečně a že to před koncem budu muset otočit zpátky, mě poděsilo.

„Jsou i jiné cesty.“ pokrčil Gavner rameny. „Hora je prošpikovaná chodbami. Musíme jenom jít zpátky a najít si jinou.“

„Ale musíme si pospíšit, ráno se rychle blíží,“ dodal pan Hroozley.

Dovlekli jsme se stejnou cestou zpátky a Harkat šel tentokrát první. Venku jsme co nejrychleji, jak jsme mohli (což vzhledem z tomu. jak to podkluzovalo, moc rychle nebylo), došli k ústí další chodby, jen chvíli poté co vykouklo slunce a začalo stoupat. Druhá chodba nebyla tak široká jako ta první a oba dospělí upíři museli jít v předklonu. Harkatovi a mně stačilo sehnout hlavu. Luminiscenční lišejník tu moc hustě nerostl, ale pro naše obrovsky citlivé oči to docela stačilo.

Po chvíli jsem si všiml, že místo aby cesta stoupala, svažuje se dolů. Zeptal jsem se na to Gavnera. „Tahle chodba je tak vyražena.“ krčil rameny. „Pak zase začne stoupat.“

Asi po půl hodině jsme zastavili. Chodba opravdu stoupat začala, dokonce se změnila ve skoro kolmou šachtu, takže nás čekal obtížný výstup. Stěny byly stísněné a já jsem určitě nebyl jediný, komu nervozitou vyschlo v puse. Zakrátko se ale chodba zase srovnala, dostali jsme se do malé jeskyně a uvelebili se k odpočinku. Slyšel jsem, jak nám ne až tak hluboko pod nohama hučí říčka, kterou jsme předtím minuli.

Z jeskyňky dál vedly čtyři chodby. Zeptal jsem se Gavnera, podle čeho pan Hroozley pozná, kterou se máme vydat. „Správná chodba je označená,“ odpověděl, dovedl mě k nim a ukázal mi drobounkou šipku vyrytou do stěny jedné chodby až nízko u země.

„Kam vedou ty ostatní?“

„Některé jsou slepé, jiné ústí do jiných chodeb, další vedou do Síni.“ Tak se říká těm částem jeskynní soustavy v Hoře, kde žijí upíři. „Hodně chodeb nikdo nikdy neprozkoumal a mapy se žádné nevedou. Určitě se tu sám netoulej,“ varoval mě. „Náramně lehko by ses mohl ztratit.“

Zatímco ostatní odpočívali, podíval jsem se na Madame Oktu, jestli nemá hlad. Většinu cesty pavoučice prospala, protože nemá ráda zimu, jen sem tam se budila a jedla Když jsem z její klícky sundával látku, všiml jsem si, že k nám leze po zemi pavouk. Tak veliký jako Madame Okta nebyl, ale stejné vypadal nebezpečně.

„Gavnere!“ zavolal jsem a odstoupil od klece.

„Co se děje?“

„Pavouk.“

„A tak,“ ušklíbl se. „Nelam si s tím hlavu, hora je jich plná“

„Jsou jedovatí?“ Sklonil jsem se, že si pavouka prohlédnu, dokud se tak zaujatě věnuje obhlídce klícky.

„Nejsou. Nekousnou tě hůř, než když třeba bodne včela.“ Sundal jsem látku, protože jsem byl zvědavý, co udělá Madame

Okta, až uvidí cizího pavouka. Vůbec si ho nevšímala, jen si seděla a ten druhy pavouk lezl kolem klícky.

Vím toho o pavoucích dost, když jsem byl menší, přečetl jsem pěkných pár knížek a koukal se na hodně přírodovědných pořadů, ale podobného jsem ještě neviděl. Byl chlupatější, než pavouci bývají, a měl divně nažloutlou barvu.

Když si šel po svých, dal jsem Madame Oktě sežrat nějaký hmyz a položil látku zpátky na klícku. Lehl jsem si k ostatním a pár hodin jsem se prospal. Jednu chvíli se mi zazdálo, že jsem z jedné z chodeb uslyšel dětské hihňání. Posadil jsem se a našpicoval uší, ale už se to neozvalo.

„Co máš zase?“ zabručel Gavner tlumeně a pootevřel jedno oko.

„Ale nic,“ řekl jsem nejisté a pak jsem se ho zeptal, jestli v hoře žijou nějaké upíří děti.

„Ne,“ odpověděl a zase oko zavřel. „Pokud vím, ty jsi jediné dítě zasvěcené krví.“

„Tak to se mi asi něco zdálo.“ zívl jsem a znovu jsem si lehl.

Pro jistotu jsem ale spal jenom na jedno oko.

Po nějaké době jsme vstali a vyrazili jsme po chodbách označených šipkami dál do nitra hory. Zdálo se mi to jako příšerně dlouhá doba, ale konečně jsme došli k velikým dřevěným dveřím, které přehrazovaly chodbu. Pan Hroozley se upravil a pak hlučně zaklepal holými klouby na ruce. Neozvala se hned žádná odpověď. a tak zaklepal znovu a ještě jednou.

Konečně se ze druhé strany ozvaly nějaké zvuky a dveře se otevřely. Zevnitř k nám proniklo světlo pochodní. Po tak dlouhé cestě chodbami nás oslepilo, přikrývali jsme si oči, dokud si nepřivykly.

Ven vyšel štíhlý upír v tmavozeleném a pozorně si nás prohlédl. Když uviděl Harkata a mě, zakabonil se a pevněji sevřel dlouhé kopí, které třímal v ruce. Viděl jsem za ním další všichni byli v zeleném a všichni měli zbraně.

„Hlaste se u brány!“ štěkl na nás. Upíři mi říkán, že právě takhle stráže vítají nově příchozí.

„Jsem Larten Hroozley a přišel jsem na Radu.“ začal můj učitel.

I to byla zavedená odpověď.

„Jsem Gavner Zurč a přišel jsem na Radu,“ řekl Gavner.

„Jsem Darren Shan a přišel jsem na Radu,“ oznámil jsem strážnému.

„Jsem… Harkat Mulds… přišel… na Radu.“ vymáčkl ze sebe Harkat.

„Lartena Hroozleyho vpouštíme do brány,“ pravil strážný.

„Vpouštíme i Gavnera Zurče. Ale ti další dva…“ Ukázal na nás kopím a zavrtěl hlavou.

„Jsou to naši společníci na cestách,“ prohlásil pan Hroozley.

„Chlapec je můj pomocník, poloupír.“

„Zaručuješ se za něj?“ zeptal se strážný.

„Zaručuji.“

„Pak tedy i Darrena Shara vpouštíme do brány.“ Špička kopí se teď bez zachvění přesunula k Harkatovi „Jenže tohle není upír. Co má co dělat na Radě?“

„Jmenuje se Harkat Mulds. Patří k Nárůdku. Nese…“

„K Nárůdku!“ Strážný zalapal po dechu a sklonil kopí. Přidřepl si a neomaleně si prohlédl Harkatovu tvář (kápi si Harkat sundal, jen

co jsme vešli do chodeb, aby dobré viděl). „Dost ošklivý tvor, co?“ poznamenal strážný. Kdyby neměl to kopí, byl bych se do něj za tu nevychovanost pustil.

„Já myslel, že Lidičkové nemluví.“

„To jsme si mysleli všichni,“ kývl pan Hroozley.

„Oni to dovedou. Tedy přinejmenším tenhle. Má zprávu pro knížata a musí ji vyřídit osobně.“

„Zprávu? A od koho?“ Strážný se začal drbat špičkou kopí na bradě.

„Od Osmonda Sudda.“ odpověděl pan Hroozley.

Strážný zbledl, postavil se do pozoru a honem oddrmolil.

„Mrňavce známého jako Harkat Mulds vpouštíme do brány. Síně jsou vám všem otevřeny. Vstupte a buďte vítáni.“

Ukročil stranou a nechal nás projít. Po chvilce se dveře za námi zavřely a naše cesta k Upíří hoře byla u konce.

DVANÁCTÁ KAPITOLA

Jeden ze strážných v zeleném nás doprovodil do Síně Osky Velma, což byla uvítací síň. Většina síní nesla jména po

slavných upírech. Tohle byla spíš menší jeskyně stěny měla boulovaté a černé od sazí a popela, co se tu nahromadily za desetiletí. Vytápělo a osvětlovalo ji několik krbů a vzduch od nich příjemné houstl kouřem, který pomalu odcházel přirozenými otvory a puklinami ve stropě.

Bylo tu několik hrubě tesaných stolů a lavic, kde si příchozí upíři mohli odpočinout a najíst se. Nohy stolů byly zhotoveny z kostí velkých zvířat. Na zdech visely ručně pletené koše plné bot, ze kterých si příchozí mohli vybrat. Krom? toho se tu každý mohl dozvědět, kdo už na Radu přišel: na jedné stěně byla veliká deska z černého kamene a do ní se ryla jména těch, kdo dorazili. Jak jsme seděli u dlouhého dřevěného stolu, spatřil jsem, že jeden upír leze na žebřík a vyrývá naše jména na seznam. Za Harkatovým jménem napsal v uvozovkách „z Nárůdku“.

V téhle klidné a kouřem vyuzené síni moc upírů nebylo. Kromě nás jen pár dalších, co přišli před nedávnem, a několik strážných v zelených stejnokrojích. Se dvěma soudky v rukou k nám přišel upír s

dlouhými vlasy a bez pokrývky hlavy. Jeden soudek byl po okraj plný krajíců tvrdého chleba, druhý jen zpola naložený chrupavčitými kusy masa, syrového i vařeného.

Vzali jsme si k jídlu, kolik kdo chtěl, položili jsme si je na stůl (talíře tu žádné nebyly) a trhali jsme si rukama maso na menší kousky. Upír se vrátil se třemi velikými korbely. ve kterých byla lidská krev. víno a voda. Dožadovat jsem se menšino džbánku, ale Gavner mi řekl, že musím pít přímo z korbele. Bylo to těžké, napoprvé jsem si vodou pobryndal bradu i prsa, ale taky to bylo zábavnější než pit z hrnku.

Chléb byl oschlý, ale upír hned přinesl misky s teplým vývarem (misky byly udělané z lebek různých zvířat), a když jsme si chleba nalámali a pár vteřin ho v husté a tmavé polévce máčeli, docela to šlo. „Je výborná,“ huhlal jsem s pusou plnou třetího krajíce.

„Lepší být nemůže,“ souhlasil Gavner, který už likvidoval pátý krajíc.

„Proč vy si nedáte polívku?“ zeptal jsem se pana Hroozleyho, který chroupal chleba suchý.

„Nemám netopýří vývar moc rád.“ utrousil.

Ruka mi strnula na půli cesty k puse. Rozmočený kousek chleba mi z ní vypadl na stůl „Netopýří vývar?“ vyjekl jsem.

„No jistě,“ řekl Gavner. „Z čeho sis myslel, že je?“

Třešti jsem oči do tmavé tekutiny v misce V jeskyni bylo dost šero, ale když jsem teď zaostřil pořádně, zdálo se mi, že jsem zahlédl, jak z polévky trčí jedno tenké, blanité křídlo. „Asi mi bude zle!“ zaskučel jsem.

„Neplácej hlouposti,“ pochechtával se Gavner. „Když jsi nevěděl, z čeho je, jela ti náramně. Pěkně to dojez a mysli si, že je kuřecí. Než bude tvůj pobyt v Upíří hoře u konce, najíš se o moc horších věcí, než je netopýří vývar!“

Odstrčil jsem misku. „Díky, mam vlastně dost,“ zahuhlal jsem.

„Víc nemusím.“ Zašilhal jsem. po Harkatovi, který už vytíral poslední kapky z misky chlebem. „Tobě nevadí jíst netopýry?“

Harkat pokrčil rameny. „Nemám… žádnou chuť. Jídlo je… pro mě… všechno stejné.“

„Ty necítíš vůbec nic?“ divil jsem se.

„Netopýr… pes… bláto… všechno jedno. Nemám ani… čich.

Proto… nemusím mít… nos.“

„Vidíš, chtěl jsem se tě zeptal,“ povídá Gavner „Když nemáš čich, a proto ani nos, jak to že slyšíš, když nemáš uši?“

„Já mám… uši,“ na to Harkat. „Jsou pod… kůží.“ Ukázal na dvě místa po obou stranách kulatých zelených očí. (Kápi měl pořád sundanou.)

Gavner se naklonil přes stůl a Harkatovy uši si prohlížel. „Už to vidím!“ vybafl, načež jsme se naklonili a podívali všichni. Harkatovi to nevadilo, měl pozornost rád. Jeho „uši“ vypadaly jako dvě sušeně datle a pod šedivou kůži byly taktak, vidět.

„Slyšíš, i když přes ně máš kůži?“ divil se Gavner.

„Docela dobře.“ kývl Harkat. „Ne tak dobře… jako upíři. Ale líp… než lidi.“

„Jak to že máš uši, ale nemáš nos?“ zeptal jsem se.

„Pan Sudd… mi nos nedal. Nikdy jsem se… neptal proč. Možná kvůli vzduchu. Potřeboval bych… další masku… na nos.“

Bylo to divné pomyšlení, že Harkat necítí zakouřený vzduch v síni ani chuť netopýří polévky. Pak se není co divit, že si Lidičkové nikdy nestěžovali, když jsem jim nosil staré, hnijící, smradlavé zdechliny zvířat!

Už jsem se chystal dál Harkata vyptávat na jeho omezené smysly, když tu se proti panu Hroozleymu posad i staře vypadající upír v červeném. „Už jsem tě čekal dávno,“ prohlásil s úsměvem.

„Co tě tak zdrželo?“

„Sebo!“ rozkřikl se pan Hroozley, vyrazil kolem stolu a staršího upíra objal. Překvapilo mě to, ještě nikdy jsem totiž neviděl, že by se k někomu choval tak vřele. Když upíra pustil, obličej mu přímo zářil.

„Tak hrozně dlouho jsme se neviděli, starý příteli.“

„Až moc dlouho,“ souhlasu starý upír. „Často jsem po tobě v duchu pátral a doufal jsem, že jsi někde poblíž. Když jsem vycítil, že přicházíš, skoro jsem se tomu neodvažoval věřit.“

Pak se starý upír zadíval na Harkata a na mě. Byl samá vráska, scvrklý věkem, ale v očích mu jiskřilo jako někomu mnohem mladšímu. „Představíš mi svoje přátele, Lartene?“

„Ovšemže,“ pospíšil si pan Hroozley. „Gavnera Zurče znáš.“

„Zdravím tě, Gavnere,“ pokývl upír.

„I já tebe. Sebo.“ odpověděl Gavner.

„Tohle je Harkat Mulds.“

„Patří k Nárůdku,“ poznamenal Seba. „Žádného z nich jsem neviděl od té doby, co nás navštívil pan Sudd, a to jsem byl chlapec. Vítám tě, Harkate Muldsi.“

„Děkuji,“ odpověděl Harkat. Seba zamrkal. „On mluví?“

„Počkej, až si poslechneš, kvůli čemu mluví,“ odtušil pan Hroozley zamračené. Pak se otočil ke mně. „A tohle je Darren Shan, můj pomocník.“

„Vítám tě, Darrene Shane,“ usmál se na mě Seba. Pak se zvláštně podíval na pana Hroozleyho. „Ty, Lartene, a máš pomocníka?“

„Však já vím,“ odkašlal si můj učitel. „Vždycky jsem tvrdil, že si nikdy žádného nevezmu.“

„A navíc tak mladého,“ zašeptal Seba. „To se knížatům nebude líbit.“

„Nejspíš ne,“ souhlasil pan Hroozley utrápeně. Pak ale špatnou náladu setřásl. „Darrene, Harkate – tohle je Seba Nil, hlavní ubytovatel Upíří hory. Nenechte se oklamat jeho věkem. Pořád je stejně mrštný, vychytralý a rychlý jako vždycky, a umí si došlápnout na každého, kdo by si na něj vyskakoval.“

„Jak víš z vlastní zkušenosti.“ zasmál se krátce Seba.

„Pamatuješ, jak jsi mi jednou chtěl ukrást sud nejlepšího vína a nahradit ho nějakou mizernou značkou?“

„Prosím tě.“ mávl pan Hroozley zahanbeně rukou. „Byl jsem mladý a hloupý. Nemusíš mi to připomínat.“

„Co se stalo?“ vyptával jsem se, protože mi dělalo dobře, jak se můj učitel ošívá.

„Povez mu to, Lartene,“ vyzval ho Seba – a pan Hroozley rozmrzele jako kluk poslechl.

„Seba se dostal k vinu první,“ vysoukal ze sebe. „Vyprázdnil sud a nalil tam ocet. Vypil jsem snad půl láhve, než mi to došlo. Zbytek noci mi bylo špatně“

„Ne!“ rozesmál se na celé kolo Gavner.

„Byl jsem mladý,“ zavrčel pan Hroozley. „Neměl jsem rozum.“

„Ale já jsem tě vychoval, vid, Lartene?“ poznamenal Seba

„Ano,“ usmál se upír. „Seba byl mým rádcem. Většinu toho, co znám, jsem se naučil díky němu.“

Tři upíři si začali povídat o starých časech a já seděl a naslouchal. Většina toho, o čem mluvili, mi šla jedním uchem tam a druhým ven, samá neznámá jména lidí a míst, nic mi to neříkalo. Po chvíli jsem se jen otupěle rozhlížel po jeskyni, díval jsem se do poskakujících plamenů v krbech a prohlížel jsem si kroutící se patvary sloupů dýmu ve vzduchu. Že dřímám, to jsem si uvědomil, až když se mnou pan Hroozley mírně zatřásl a já sebou trhl a probral se.

„Chlapec je unavený,“ poznamenal Seba

„Tohle byla jeho první cesta,“ kývl pan Hroozley. „Není na takové těžké zkoušky zvyklý.“

„Pojďte,“ povstal Seba. „Najdu vám pokoje. Darren není jediný, kdo si potřebuje odpočinout. Popovídáme si zítra.“

Jako vrchní ubytovatel Upíří hory měl Seba na starosti pokoje a sklady. Jeho úkolem bylo starat se, aby bylo pro všechny dost jídla a pití a krve a aby každý upír měl kde spát. Pracovali pro něj další upíři, ale on byl ten hlavní. Pokud nepočítáme Knížata, byl Seba nejváženější upír z celé hory.

Když jsme kráčen ze Síně Osky Velma k pokojům, vybídl mě, ať jdu vedle něj. Ukazoval pak na různé síně, které jsme míjeli, a říkal mi, jak se jmenují – většinu jsem neuměl ani vyslovit, natož abych si je zapamatoval – a k čemu slouží.

„Bude nějakou dobu trvat, než si zvykneš,“ utrousil, když si všiml mého skelného pohledu. „Pár prvních noci se asi budeš cítit ztracený. Ale postupně se s horou sžiješ.“

Sít chodeb. Které spojovaly Síně s obytnou částí, sice osvětlovaly pochodně, ale stejně tu bylo vlhko a zima. Zato v pokojících vlastně komůrkách vysekaných ve skále, bylo jasno a teplo a každou osvětlovala jedna veliká pochodeň. Seba se zeptal, jestli chceme jednu velkou místnost pro všechny, anebo jestli dáme přednost odděleným pokojům.

„Odděleným,“ odpověděl okamžitě pan Hroozley.

„Gavnerova chrápání jsem si dost užil po cestě.“

„Milý jako vždy‘“ vybafl Gavner.

„My s Harkatem můžeme klidně bydlet spolu, ne?“ navrhl jsem, protože se mi nějak nezamlouvala představa, že budu na takovém divném místě sám.

„Mně to… taky vyhovuje,“ souhlasil Harkat.

Ve všech pokojích byly místo postelí rakve, ale když Seba uviděl, jak se na to tvářím, zasmál se a řekl, že jestli chci můžu dostat závěsné lůžko. „Zítra ti pošlu někoho ze svých lidí,“ slíbil. „Povíš mu, co chceš, a on to zařídí, tady se o hosty umíme postarat!“

„Díky,“ kývl jsem a byl jsem rád, že nebudu muset spát v rakvi natrvalo.

Seba se chystal k odchodu. „Počkej ještě,“ zadržel ho pan Hroozley. „Něco ti chci ukázat.“

„Hm?“ pousmál se Seba.

„Darrene, podej mi Madame Oktu.“

Když Seba Nil uviděl pavoučici, zajíkl se a prohlížel si ji jako očarovaný. „Lartene, to je ale krása,“ vydechl. Vzal si ode mě klícku, opatrně si jí přidržel a otevřel dvířka. „To ne!“ vybafl jsem.

„Nepouštějte ji ven, je jedovatá!“

Seba se jen usmál a sáhl do klícky. „Ještě jsem nepotkal pavouka, na kterého by neplatilo moje kouzlo.“

„Ale…“ snažil jsem se.

„To je v pořádku, Darrene.“ uklidňoval mě pan Hroozley. „Seba ví, co dělá.“

Starý upír vzal pavoučici do prstů a vytáhl ji z klícky Madame Okta se mu pohodlně usadila v dlani. Seba k ní sklonil obličej a tiše pískl. Pavoučice zahýbala nohama a podle jejího dychtivého výrazu jsem poznal, že s nim duševně komunikuje.

Seba přestal pískat a Madame Okta mu vykročila po paži nahoru. Došla k rameni, někde u brady se zastavila a udělala si pohodlí. Nevěřil jsem vlastním očím! Já vždycky musel pořád pískat, a ne pusou, na flétnu, a urputně se soustředit, aby mě nekousla. U Seby ale byla úplně milá a krotká.

„Je přímo zázračná,“ řekl Seba a pohladil ji. „Až bude příležitost, musíš mi o ní povykládat Myslel jsem, že znám všechny

existující pavouky, ale tohle je pro mě novinka.“

„Říkal jsem si, že se ti bude líbit.“ rozzářil se pan Hroozley.

„Proto jsem ji přinesl. Chtěl bych ti ji darovat.“

„Ty by ses vzdal tak nádherného pavouka?“ divil se Seba.

„Pro tebe všechno, příteli.“

Seba se usmál na pana Hroozleyho a pak se podíval na Madame Oktu. Nato lítostivě vzdychl a zavrtěl hlavou. „Musím to odmítnout. Jsem starý a už nejsem tak mrštný, jako jsem býval. Práce, která pro mě kdysi byla hračkou, mě teď hodně zaměstnává. Nemám čas starat se o tak exotickou potvůrku.“

„Určitě?“ ujišťoval se pan Hroozley zklamaně.

„Nesmírně rád bych si ji vzal, ale nejde to.“ Upír vrátil Madame Oktu do klícky a podal mi ji. „Jen mladí mají dost sil, aby se postarali o všechny potřeby pavouků takového významu. Starej se o ni, Darrene. Je krásná a vzácná.“

„Já na ni dohlídnu,“ slíbil jsem. Kdysi jsem si taky myslel, že je nádherná, ale pak kousla mého nejlepšího kamaráda a já se kvůli tomu musel stát polovičním upírem.

„A teď už musím jít,“ řekl Seba. „Nejste jediní, kdo jste sem dorazili. Mějte se dobře než se zase uvidíme.“

Pokojíky neměly žádné dveře. Pan Hroozley a Gavner nám popřáli dobrou noc a pak zamířili ke svým rakvím. My s Harkatem jsme vešli do své komůrky a prohlíželi si ty svoje truhly.

„Pochybuju, že by ti to moc vyhovovalo,“ utrousil jsem.

„To… nevadí. Můžu spát… na zemi.“

„Tak nashle ráno.“ Rozhlédl jsem se po jeskyni. „Anebo večer?

Tady to není poznat.“

Lezl jsem s nechutí do rakve a utěšoval jsem se tím, že je to jen pro jednou. Lehl jsem si na záda, víko jsem nechal odklopené a díval jsem se do šedého kamenného stropu. Myslel jsem si, že po příchodu do Upíří hory a po všem tom vzrušení mi bude trvat věky, než usnu, ale za chvilinku jsem byl v limbu a spal jsem tak tvrdě, jako bych byl ve svém visutém lůžku v Circo Mostruoso.

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

Když jsem se vzbudil. Harkat stál vedle své rakve a zelené oči měl otevřené. Protáhl jsem se a popřál jsem mu dobré

ráno. Chvíli mlčel, pak potřásl hlavou a podíval se na mě. „Dobré ráno,“ odpověděl.

„Jsi vzhůru už dlouho?“ zeptal jsem se.

„Teď jsem… vzbudil. Jak jsi… promluvil. Usnul jsem… vestoje.“

Nakrčil jsem obočí. „Ale měl jsi otevřené oči.“

Přikývl. „Vždycky… otevřené. Nemám víčka… ani řasy.

Nemůžu je zavřít.“

Čím víc jsem se toho o Harkatovi dozvídal, tím divnější to bylo!

„To znamená, že ve spaní normálně vidíš?“

„Ano, ale… nevnímám to.“

Ve vchodu se objevil Gavner. „Vstávat a cvičit, hoši.“ zahromoval. „Už je dávno noc. A my máme práci. Dá si někdo netopýří vývar?“

Řekl jsem, že než zajdeme na jídlo, odskočím si na záchod.

Gavner mé zavedl ke dvířkům, na kterých bylo napsáno WC.

„Co to tu znamená?“ zeptal jsem se.

„To, co všude,“ opáčil a dodal: „Nespadni dolů.“

Myslel jsem si, že to je vtip, ale když jsem vešel, došlo mi, že to bylo vážně míněné varování. Na záchodě nebyla žádná mísa, jen kulatý otvor v zemi který vedl až kamsi k zurčící horské říčce. Nakoukl jsem do otvoru: nebyl dost velký, aby tam propadl dospělý, ale někdo mojí velikosti by proletět mohl. Dole u dna jsem zahlédl valící se tmavou vodu a otřásl jsem se. Moc se mi nechtělo nad tou dírou dřepět, ale nebylo na vybranou, tak jsem to nějak přežil.

„Všechny záchody vypadají takhle?“ zeptal jsem se, když jsem vyšel.

„Ano.“ Gavner se zasmál. „Je to nejsnazší způsob, jak se odpadu zbavit. Pod horou teče několik rek a záchody jsou nad nimi. Reky všechno spláchnou.“

Pak nás s Harkatem zavedl do Síně Chledona Lurta. Seba Nil mi ji ukázal už včera a říkal, že slouží jako jídelna. Taky mi trochu povyprávěl o Chledonu Lurtovi: prý to byl velmi významný generál, který se v boji s vampýry po jejich odtržení obětoval a zahynul, aby zachránil jiné upíry.

Upíři k smrti rádi vyprávějí příběhy o svých předchůdcích. Písemné záznamy si moc nevedou, raději si dějiny předávají ústně a vykládají si příběhy a legendy u ohně nebo kolem stolu, jednu generaci po druhé.

Stěny byly zakryté rudými závěsy, které visely až od stropu, a uprostřed síně stála velká socha Chledona Lurta. (Jako většina soch v hoře byla z kostí zvířat.) Síň osvětlovaly veliké pochodně. Když jsme přišli, byla už skoro plná. Gavner, Harkat a já jsme si sedli ke stolu k panu Hroozleymu, Sebovi a ke spoustě dalších upírů, které jsem neznal. Mluvilo se hlučně a chraplavě. Většina hovorů se tykala boje a pamětihodných projevů odolnosti.

Poprvé jsem měl možnost pořádně si prohlédnout takový dav upírů, a tak jsem asi víc očumoval než jedl. Upíři vypadali skoro stejně jako lide, až na to, že kvůli bojům a tvrdému životu byli samá jizva a ani jeden, jak taky jinak, nebyl opáleny.

Kromě toho dost zaváněli. Deodoranty nepoužíval, jen několik jich mělo na krku a na zápěstích šňůrky s navlečenými květinami nebo voňavými bylinami. Upíři se sice snaží mýt, když jsou ve světě

lidí, protože pach by k nim mohl dovést lovce upírů, ale tady v hoře se s podobným luxusem málokdo obtěžoval. V Síních bylo tolik sazí a špíny, že bylo stejně nemožné udržet čistotu.

Neviděl jsem skoro žádné ženy. Po dlouhém pátrání jsem jednu našel, jak sedí u stolu v rohu, a další, jak roznáší jídlo. Jinak byli upíři samí muži. Zrovna tak tu bylo pramálo starých upírů: vypadalo to, že vyšší věk než Seba tu nemá nikdo. Zeptal jsem se ho na to.

„Velice málo upírů se dožije vysokého věku,“ odpověděl.

„Žijeme sice o mnoho déle než lide, ale málokdo z nás to dotáhne až k upíří šedesátce nebo sedmdesátce.“

„Jak to myslíte?“

„Upíři měří věk dvěma způsoby – na pozemské roky a upíří roky,“ vykládal dál. „Upíří věk je věk těla. Třeba já jsem tělesně vzato osmdesátník. Pozemský věk zase vypovídá o tom, kolik let je upír naživu. Já jsem byl zasvěcen krví už jako mladík, a tak je mi sedm set let.“

Sedm set let! Neuvěřitelný věk!

„Ale i když hodně upírů žije stovky pozemských let.“ vykládal Seba, „většinou se nedočkají ani upíří šedesátky.“

„Proč to?“ divil jsem se

„Protože upíří život je tvrdý. Věčně se přepínáme, jdeme do krajností, podstupujeme řadu zkoušek síly, chytrosti a odvahy. Skoro nikdo si jen tak nesedí v pyžamu a trepkách a v klidu si nestárne. Když jsou upíři už moc staří, než aby se o sebe uměli samí postarat, většinou raději vyhledají smrt, než aby o ně museli pečovat jejich přátelé.“

„A jak to že vy jste se dožil tolika let?“ zeptal jsem se.

„Darrene!“ okřikl mě pan Hroozley a probodl mě pohledem.

„Neumravňuj ho,“ usmál se Seba. „Tak nepokrytá zvědavost je osvěžující. Dožil jsem se takového věku díky své funkci,“ odpověděl mi. „Před mnoha desítkami let mne požádali, abych se stal hlavním ubytovatelem v Upíří hoře. To postavení není zrovna záviděníhodné, protože nutí žít tady uvnitř, skoro se nedostanu ven na lov nebo za bojem. Ale ubytovatelé jsou nesmírně důležití a vážení. Bylo by nezdvořilé to odmítnout. Kdybych byl volný, už dávno bych byl po smrti, ale kdo se tolik nenamáhá, může žít déle.“

„Mně to připadá jako pitomost.“ utrousil jsem. „Proč si tolik dáváte do těla?“

„Je to náš zvyk,“ pokrčil Seba rameny. „Kromě toho máme víc času než lidé, takže pro nás není tak vzácný. Pokud někoho zasvětí krví ve dvaceti a pak žije do upíří šedesátky, je na světě přes čtyři sta let. Když má jeden tolik času, život ho znaví.“

Snažil jsem se vidět to jejich očima, ale šlo to ztuha. Snad změním názor, až tu budu století nebo dvě!

Gavner vstal, než ostatní dojedli, a oznámil, že musí jít. Požádal Harkata, ať ho doprovodí.

„Kam jdete?“ zeptal jsem se.

„Do Knížecí síně. Musím se ohlásit u knížat a povědět jim o objevu mrtvého upíra a vampýra. Taky jim chci představit Harkata, aby mohl předat zprávu. Myslím, že bude dobré udělat to co nejdřív.“

Když odešli, zeptal jsem se pana Hroozleyho, proč jsme nešli s nimi. „Nemáme právo sami předstupovat před knížata,“ vysvětlil.

„Gavner je generál, může o slyšení požádat. My musíme jako obyčejní upíři čekat, kdy nás pozvou.“

„Ale vy jste býval generálem,“ připomněl jsem mu. „Určitě by jim nevadilo, kdybyste zaskočil na slovíčko no ne?“

„Jistěže vadilo,“ ušklíbl se pan Hroozley, pak se otočí k Sebovi a vzdychl si. „Tak pomalu se učí našim zvykům.“

Seba se zasmál. „A ty se zase pomalu učíš, jak být učitelem. Zapomínáš, jak dychtivě jsi sám napadal naše způsoby, když jsi byl zasvěcen krví. Vzpomínám si, jak jsi jedné noci vtrhl ke mně do pokoje a zaklínal ses, že se nikdy nestaneš generálem. Tvrdil jsi, že generálové jsou zaostalí pitomci a že bychom se měli dívat do budoucnosti a ne trčet v minulosti.“

„To jsem nikdy neřekl!“ zajíkl se pan Hroozley.

„Ovšemže řekl,“ trval si na tom Seba. „A kdyby jen to! Byl jsi výbušný mladík a já si někdy myslel, že se nikdy nezklidníš. Často jsem byl v pokušení tě propustit, ale neudělal jsem to. Nechal jsem tě, ať se vyptáváš a vybíjíš si vztek, a ty jsi po čase pochopil, že nemáš tu nejmoudřejší hlavu na světě a že staré způsoby někdy opravdu mohou být nejlepší.

Žáci si nikdy neváží svých učitelů, dokud se u nich učí. To až později, když poznají lepe svět, pochopí, za co vše vděčí těm, kdo jím radili. Dobrý učitel neočekává od mládeže ani chválu, ani lásku. Počká si na ně – vždyť časem opravdu přijdou.“

„Musíš mě takhle peskovat?“ ošil se pan Hroozley.

„Ano,“ pousmál se Seba. „Jsi výborný upír, Lartene, ale musíš se toho ještě moc naučit o učení. Nespěchej tolik s kritikou. Smiř se s Darrenovými otázkami i s jeho tvrdohlavostí. Odpovídej trpělivě a neplísni ho za jeho názory. Jen tak vyspěje a rozvine se, stejně jako ty.“

Dělalo mi docela radost dívat se, jak pan Hroozley dostává za uši. Měl jsem ho dokonce rád, ale jeho nadutost mi někdy brnkala pěkně na nervy. Byla to legrace, být u toho, když pro změnu jeho plácnou přes ruku!

„Přestaň se křenit!“ vybafl na mě, když uviděl můj výraz.

„Ale ale ale,“ pokáral jsem ho. „Slyšel jste co pan Nil říká. Máte být trpělivý a snažit se mě pochopit.“

Pan Hroozley se už nadechoval, že mě okřikne ale Seba si diskrétně odkašlal. Upír se podíval po očku na svého starého učitele, zase vydechl a maličko se usmál. Místo vynadání mě zdvořile požádal, ať mu podám krajíc chleba.

„S radostí, Lartene,“ odpověděl jsem jízlivě a všichni tři jsme se tiše zasmáli. Ostatní upíři v Síni Chledona Lurta kolem nás dál rámusili a vyprávěli si historky a košilaté vtipy.

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

Po snídani jsme se s panem Hroozleym šli vysprchovat, protože jsme po cestě byli celí špinaví. Řekl, že tady se moc

často mýt nebudeme, ale dát si na začátek sprchu je dobrý nápad. Síň Perthy Vin-Grahla byla veliká jeskyně s malými stalaktity a dvěma přírodními vodopády, které tekly blízko u sebe vpravo od vchodu. Shora voda padala do nádrže, kterou zbudovali upíři, a pak odtékala otvorem v nejnižší části jeskyně. Mizela a vlévala se do jiných vodních toků pod zemí.

„Jak se ti líbí vodopády?“ zeptal se pan Hroozley hlasitěji, abychom se přes hluk tekoucí vody slyšeli.

„Moc krásné,“ řekl jsem a obdivoval odlesky světla z pochodní na řinoucím se proudu vody. „Ale kde jsou sprchy?“

Pan Hroozley se sadisticky ušklíbl a mně to konečně docvaklo.

Už jsem věděl, kde se máme umýt.

„Ani omylem!“ rozkřikl jsem se. „Ta voda bude ledová!“

„Taky že je,“ souhlasil pan Hroozley a začal se svlékat.

„Jenomže jiné sprchy jaksi v Upíří hoře nejsou.“

Začal jsem protestovat, ale on se jen zasmál, vlezl si do bližšího vodopádu a zmizel ve vodní tříšti. Zamrazilo mé už jen z pohledu na

něj, ale moc jsem se chtěl umýt a věděl jsem, že jestli z toho vycouvám, bude se mi po zbytek pobytu tady posmívat. A tak jsem skopl boty, došel jsem na kraj nádržky, zkusil jsem vodu palcem – jeje! – a pak jsem se vrhl dopředu, do proudu druhého vodopádu.

„Propána!“ vyjekl jsem z toho mrazu. „To je mučení!“

„To je!“ odpovídal mi křikem pan Hroozley. „Teď už chápeš proč se tak málo upírů během konání Rady myje!“

„Jsou tu nějaké zákony proti ohřívání vody?“ vřískal jsem a zběsilou rychlostí jsem si drbal prsa, záda a podpaží, jen abych to měl za sebou co nejdřív.

„Ani ne,“ odpověděl pan Hroozley, vylezl z vodopádu, přičísl si prsty svého krátkého oranžového ježka a pak se otřepal jako pes.

„Ale studená voda je dost dobrá pro ostatní tvory, co žijí v divočině. Proto ji raději neohříváme, aspoň ne tady, v srdci našeho domova.“

Kousek od nádržky ležely hrubé, pichlavé ručníky, a tak jsem hned poté, co jsem vylezl zpod vodopádu, dva chytli a zamotal se do nich. Pár minut mi bylo, jako by mi v těle zmrzla všechna krev, pak se mi ale smysly začaly vracet a už jsem byl s to ocenit, jak jsou ručníky tlusté a hřejí.

„Velmi vzpružující.“ okomentoval to pan Hroozley a drbal se do sucha.

„Holá vražda,“ odsekl jsem, i když v koutku duše jsem už začal originalitu téhle primitivní sprchy oceňovat.

Když jsme se oblékali, zadíval jsem se ke skalnímu stropu a ke stěnám a napadlo mě, jak staré vlastně Síně jsou. Zeptal jsem se pana Hroozleyho.

„Nikdo přesně neví, kdy sem upíři poprvé přišli a jak to tu vlastně našli. Nejstarší objevené lidské výrobky jsou z doby asi před třemi tisíci let, ale je pravděpodobné, že jeskynní soustavu používaly už před tím, občasně, menší tlupy potulných upírů.

Pokud víme. Síně byly založeny jakožto stálé základna zhruba před čtrnácti sty lety. Tehdy se tu usadila knížata a začaly se konat Rady. Od té doby se Síně rozrostly. Upíři na nich pracují neustále, dolují nové místnosti, rozšiřují ty staré, razí chodby. Je to dlouhodobá a únavná práce, protože nejsou dovoleny žádné stroje, ale my na ni máme spoustu času.“

Když jsme vyšli ze Srně Perthy Vin-Grahla, už se po hoře rozneslo, s jakou zprávou přišel Harkat. Vyřídil knížatům, že noc pana vampýrů je velmi blízko, a všichni z toho byli bez sebe. Hemžili se po celé hoře jako mravenci a vykládali to každému, kdo to ještě neslyšel. Zapáleně o tom debatovali a spřádali nesmyslné plány, jak vyrazí ven a pobijí všechny vampýry. které objeví.

Pan Hroozley mi slíbil, že mě provede po Síních, ale kvůli tomu rozruchu to odložil. Prý to udělá, až se všichni uklidní: kdybychom vyšli teď, mohli by mě upíři ve zmatku ještě ušlapat. Byl jsem zklamaný, ale věděl jsem, že má pravdu. Na průzkum není ten pravý čas.

Když jsme se vrátili k mojí komoře, nějaký mladý upír už odnesl rakve a natahoval visutá lůžka. Nabídl se, že jestli chceme, opatři panu Hroozleymu i mně nové oblečení. Poděkovali jsme mu a šli za ním do jednoho skladu, vystrojit se. Sklady v Upíří hoře byly plné pokladů, jídla a sudů s krví a zbraní, ale na to všechno jsem se podíval jen letmo; mladý upír nás zavedl rovnou ke komoře, kde se skladovalo náhradní oblečení, a nechal nás, ať si vybereme, co se nám líbí.

Hledal jsem něco jako to moje staré, ale tady žádné pirátské kostýmy neměli, a tak jsem si vzal hnědou mikinu a černé kalhoty a k nim pohodlné boty. Pan Hroozley se oblékl celý do rudé, to byla jeho oblíbená barva, ovšem tyhle šaty nebyly tak bizarní jako jeho staré.

Když si narovnával kápi, najednou mi došlo, nakolik má v oblékání podobný vkus jako Seba Nil. Zmínil jsem se o tom a on se pousmál. „Napodobil jsem hodně ze Sebových způsobů. Nejde jenom o oblékání, ale třeba i o způsob řeči. Nemluvil jsem, vždycky takhle stručně a odměřeně. Když jsem byl ve tvém věku, mluvil jsem o překot jako většina lidí. Strávil jsem ale léta v Sebově společnosti a to mě přimělo zpomalit a lip zvažovat slova, než něco řeknu.“

„To chcete říct, že bych jednou mohl být jako vy?“ optal jsem se. Představa, že bych jednou mohl mluvit tak vážně a prkenně, mě zděsila.

„Možná,“ pokrčil rameny. „Ale moc bych si na to nevsadil. Sebu jsem choval v nejvyšší úctě, a tak jsem se velice snaží jej ve

všem napodobovat. Kdežto ty se zřejmě svědomitě snažíš dělat všechno obráceně, než to chci.“

„Zas až tak hrozné to se mnou není,“ ušklíbl jsem se, ale věděl jsem, že troška pravdy v tom je. Odjakživa mám tvrdou palici. Pana Hroozleyho obdivuju víc, než tuší, ale k smrti nerad bych vypadal jako hadr na holi, který dělá všechno, co mu kdo řekne. Někdy jsem se choval neposlušně jen proto, aby si upír moc nemyslel, že mi na jeho pokynech záleží!

„Kromě toho,“ vykládal pan Hroozley, „také nemám to srdce ani tu vůli tě trestat, když uděláš chybu, jako Seba trestá mě.“

„Jak to?“ podivil jsem se. „Co vám dělal?“

„Jako učitel byl spravedlivý, ale tvrdý. Když jsem se mu svěřil se svým sklonem ho napodobovat, začal si víc všímat mojí výslovnosti. Kdykoli mě slyšel třeba říct, „sem“ místo „jsem“ nebo

„vokno“ místo „okno“, vytrhl mi chlup z nosu!“

„Tomu nevěřím!“ zahýkal jsem.

„Je to pravda,“ potvrdil mi zachmuřeně.

„A to jako pinzetou?“

„Ne, prsty.“

„Au!“

Pan Hroozley přikývl. „Žádal jsem ho, ať toho nechá, že ho už napodobovat nebudu, ale on nepřestal, protože s čím jednou začne, to chce vždycky dovést do konce. Po několika měsících mi selhaly nervy a vypálil jsem si chlupy rozžhaveným železem, aby už nerostly… ne že bych tu metodu někomu doporučoval.“

„A co bylo dál?“

Pan Hroozley zrudl. „Začal mi trhat chlupy z ještě citlivějšího místa.“

„Odkud?“ vyzvídal jsem honem.

Zčervenal ještě víc. „Neřeknu, je to hrozně trapné.“

(Později jsem se na chvíli ocitl sám se Sebou a zeptal jsem je ho na to. Zlomyslně se zasmál a odpověděl: „Z uší!“)

Když jsme se obouvali, vtrhl dovnitř štíhlý, světlovlasý upír v jasně modrém oblečení. Zabouchl za sebou dveře. Stál a lapal po dechu a nevěděl o nás, dokud na něj pan Hroozley nezavolal. „To jsi ty, Kurdo?“

„Ne!“ vyjekl upír a sahal po klice, pak se ale zarazil a otočil se

„Lartene?“

„Ano, jsem to já,“ kývl pan Hroozley.

„Tak to je jiná.“ Upír pomalu došel k nám. Když byl blíž, uviděl jsem, že má na levé tváři tři krátké rudé jizvy. Nějak mi připadaly povědomé, ale nedokázal jsem si vzpomenout proč. „Doufal jsem, že na tebe narazím. Chtěl jsem se tě přeptal, na toho Harkata Muldse a jeho zprávu. Je to pravda?“

Pan Hroozley pokrčil rameny. „Slyšel jsem jenom nějaké řeči. Cestou sem nám nic neřekl.“ Pan Hroozley nezapomněl, co Harkatovi slíbil.

„Ani slovo?“ ujišťoval se upír a posadil se na převrácený sud.

„Tvrdil, že poselství je jenom pro upíří knížata,“ vmísil jsem se do řeči.

Upír si mě zvědavě prohlédl. „Ty jsi určitě Darren Shan, co?

Slyšel jsem o tobě.“ Stiskl mi ruku. „Já jsem Kurda Smolt“

„Před čím jsi utíkal?“ zajímal se pan Hroozley.

„Před otázkami.“ řekl Kurda otráveně. „Jen co se rozneslo, co ten mrňous přinesl za zprávu, všichni se mě chodí vyptávat, jestli je to pravda.“

„Proč by se měli ptát tebe?“ nechápal pan Hroozley.

„Protože toho vím o vampýrech víc než většina ostatních. A kvůli mojí investituře. Je to k neuvěření, ale když postoupíš výš, najednou si kdekdo myslí, že toho víc víš.“

„Gavner Zurč mi o tom říkal. Gratuluji.“ řekl pan Hroozley poněkud strojeně.

„Ale neschvaluješ to.“ poznamenal Kurda.

„Nic jsem neřekl.“

„Ani jsi nemusel. Máš to napsané na čele. Mně to ale nevadí.

Nejsi jediný, kdo má námitky. Jsem na spory zvyklý.“

„Promiňte,“ ozval jsem se, „ale co je ta investitura?“

„Uvedení do vyšší funkce,“ vysvětlil Kurda. Mluvil lehkovážněji a nikdy nemel daleko k úsměvu. Připomněl mi Gavnera. Okamžitě se mi zalíbil.

„Do jak vysoké?“ zajímal jsem se.

„Do té nejvyšší,“ usmál se. „Budou mě jmenovat jedním z

knížat. Bude veliká oslava a spousta pozdvižení.“ Ušklíbl se „Dost nudná věc, obávám se, ale nedá se tomu uniknout. Stoleté tradice, zvyky našich předků a tak dále, bla bla bla.“

„Neměl bys o své investituře mluvit tak pohrdavě,“ zavrčel pan Hroozley. „Je to veliká čest.“

„To já vím,“ vzdychl si Kurda. „Jen bych byl radši, kdyby se kolem toho tolik nenadělalo. Nedokázal jsem přece žádné zázraky.“

„Jak se vlastně upír stane knížetem?“ zeptal jsem se.

„Copak?“ zamračil se na mě Kurda v legraci. „Chceš se taky ucházet o post?“

„Ne,“ uchechtl jsem se, „jenom mě to zajímá.“

„Není to nic ustáleného,“ začal. „Aby ses stal generálem, musíš několik let studovat a složit přesně určené zkoušky. Ovšem knížata si upíři volí, a to jednou za dlouhou dobu a z různých důvodů.

Obvykle se knížetem stane někdo, kdo se vyznamenal v mnoha bitvách a získal si obdiv a důvěru kolegů. Jeden ze stávajících knížat ho navrhne. Pokud ostatní knížata souhlasí, bez dalšího se řadí mezi ně. Pokud jeden je pro ti, hlasují generálové a o jeho osudu rozhodne většina. Pokud jsou proti dvě knížata nebo víc, je návrh zamítnut.

Já jsem prošel o fous,“ zazubil se. „Padesát čtyři procenta generálů jsou toho názoru, že ze mě bude dobrý kníže. To ovšem taky znamená, že skoro každý druhý to vidí přesně opačně!“

„Byla to netěsnější volba vůbec,“ přikývl pan Hroozley.

„Kurdovi je jen sto dvacet let, takže bude jedním z nejmladších Knížat všech dob. Spousta generálů se domnívá, že je příliš mladý, než aby měl jejich úctu. Když je jednou zvolen, budou ho následovat, o tom není sporu, ale nejsou z toho dvakrát nadšení.“

„Ale jdi,“ zasmál se Kurda „Nekryj mě a nenamlouvej klukovi, že jim vadí jenom můj věk. Podívej, Darrene.“ Stál jsem vedle něj a on ohnul paži a napjal biceps. „Co ty na to?“

„Už jsem viděl vetší svaly,“ odpověděl jsem po pravdě.

Kurda škodolibě zavyl. „Ať nás upíří bohové chrání před dětskou upřímností! Ale máš pravdu, moc velké svaly nemám. Ostatní knížata mají bicepsy jako míče na košíkovou. Za knížata vždycky volili ty největší, nejodolnější, nejodvážnější upíry. Já jsem jako první navržen kvůli tomuhle,“ poťukal si na hlavu. „Kvůli

mozku.“

„Chcete říct, že jste nejchytřejší ze všech?“

„A o hodně,“ řekl, pak se ale zašklebil. „Vlastně ani ne,“ vzdychl si. „Jenom ten mozek používám víc než většina ostatních. Nevěřím, že by se upíři měli držet starých zvyku za každou cenu. Myslím, že bychom měli hledět do budoucnosti a přizpůsobit se životu v jedenadvacátém století. A nejvíc ze všeho si myslím, že bychom měli uzavřít mír s našimi odcizenými bratry, s vampýry.“

„Kurda je od podpisu mírové dohody první upír, který se stýká s vampýry“ poznamenal otráveně pan Hroozley.

„Stýká?“ znejistěl jsem.

„S několika jsem se sešel.“ vysvětlil Kurda. „Po většinu posledních třiceti nebo čtyřiceti let jsem je hledal, mluvil jsem s nimi a snažil jsem se je poznat. Od toho mám ty jizvy,“ poklepal si na levou tvář „Musel jsem přistoupit na to že mě poznamenají – tím jsem jim nabídl mír a vydal jsem se jim na milost.“

Najednou jsem věděl, proč jsou mi tak povědomé – podobné jizvy jsem viděl před šesti lety na člověku, kterého si Murlough označil jako kořist! Vampýři jsou tradicionalisté a poznačují si oběť, než ji zabijí, vždycky takovýmihle třemi škrábanci na levé tváři.

„Vampýři nejsou o tolik jiní než my, jak si většina upírů myslí,“ pokračoval Kurda. „Spousta by jich využila možnosti vrátit se do stáda. Budeme muset přistoupit ke kompromisům, obě strany musí v určitých bodech ustoupit, ale vím jistě, že se dohodneme a budeme zase žít pohromadě.“

„Proto tu funkci získal,“ řekl pan Hroozley. „Spousta generálů, vlastně ne spousta, přesně čtyřiapadesát procent, si myslí, že je čas se s vampýry spojit. Vampýři věří Kurdovi, ale odmítají jednat s jinými generály. Až bude Kurda knížetem, bude mít pravomoc nad všemi generály a vampýři vědí, že žádný generál by se knížeti nevzepřel.

Takže když někoho vyšle na jednání, vampýři mu budou důvěřovat a budou s ním mluvit. Nebo tak se to aspoň očekává.“

„A ty očekáváš něco jiného, Lartene?“ zeptal se Kurda.

Pan Hroozley se zatvářil znepokojeně. „Na vampýrech je řada věcí, které obdivuji. A nikdy jsem nebyl proti jednáním, která by měla překlenout propast mezi námi. Ale nedával bych jim tak zbrkle

hlas u samotných knížat.“

„Myslíš, že díky mně by mohli oni u nás prosadit víc svých zvyků, než my prosadíme svých u nich?“ nadhodil Kurda.

„Tak něco.“

Kurda zavrtěl hlavou. „Pokouším se v kmeni vytvořit úplnou rovnost. Nebudu prosazovat silou žádné jiné změny než ty, se kterými budou ostatní knížata a generalita souhlasit.“

„Pokud je to tak, ať ti přeje štěstí. Ale všechno postupuje na můj vkus až příliš rychle. Kdybych byl generálem, stavěl bych se proti tobě ze všech sil.“

„Budu doufám žít dost dlouho, abych ti dokázal že tvoje nedůvěra byla nepodložená,“ vzdychl si Kurda a pak se otočí ke mně.

„Co ty si myslíš, Darrene?“

Před odpovědi jsem zaváhal. „Nevím toho o upírech a vampýrech dost, abych měl jasný názor.“

„Nesmysl,“ mávl Kurda rukou. „Každý má právo na svůj názor. Jen do toho, Darrene, pověz, co si myslíš. Rád se dozvídám o různých názorech. Svět by byl jednodušší a bezpečnější, kdybychom spolu všichni mluvili na rovinu.“

„Já tedy nevím,“ začal jsem, „jestli je dobrý nápad se spolčovat s vampýry, protože podle mě je špatně zabíjet lidi, když pijeme jejich krev. Ale kdyby je někdo přesvědčil, aby zabíjet přestali, byla by to dobrá věc.“

„Ten chlapec má pod čepicí,“ mrkl na mě Kurda. „To, co jsi zrovna řekl, shrnuje velice hutně moje argumenty Zabíjení lidí je zavrženíhodné a je to jeden z ústupků, které budou muset vampýři udělat, aby mohla být uzavřena dohoda. Ale dokud je k jednání nepřemluvíme a nezískáme si jejich důvěru, nikdy s tím nepřestanou. Nebylo by výhodné vzdát se zase několika našich zvyků výměnou za to ze ten masakr zarazíme?“

„Rozhodně,“ souhlasil jsem.

„Hmmmf,“ odfrkl si pan Hroozley a odmítl se nechat zavléct do další debaty.

„Bohužel se nemůžu schovávat věčně,“ řekl Kurda. „Musím se vrátit a čelit dalšímu vyptávání. Víte určitě, že mi o tom Harkatovi a jeho zprávě neřeknete nic víc?“

„Zcela určitě,“ opáčil pan Hroozley zdvořile.

„Dobrá. Asi půjdu zjistit, kdy mě přijmou v Knížecí síni, a promluvím si s ním sám. Doufám, že se ti v Upíří hoře bude líbit, Darrene. Až všechen ten zmatek utichne, musíme se sejít a pořádně si popovídat.“

„Budu rád,“ kývl jsem.

„Zdravím tě, Lartene.“

„A já tebe Kurdo.“ A odešel.

„Kurda je fajn,“ poznamenal jsem. „Líbí se mi.“

Pan Hroozley se na mě po očku podíval, pak si pohladil dlouhou jizvu na levé tváří, zamyšleně upřel pohled ke dveřím za kterými Kurda zmizel, a znovu si jen odfrkl.

„Hmmmf.“

PATNÁCTÁ KAPITOLA

Uteklo několik dlouhých a klidných nocí. Harkata si nechali v Knížecí síni a vyptávali se ho. Gavner měl nějaké

generálské povinnosti a vídali jsme ho, jen když se přivlekl ke své rakvi a ukládal se ke spánku. Já jsem se většinou držel u pane Hroozleyho, který musel dohánět spoustu povídání se starými přáteli, s nimiž se roky neviděl. Pobývali jsme v Síni Chledona Lurta nebo se Sebou Nilem dole ve skladech.

Staršího upíra Harkatovo poselství vyvedlo z míry víc než ostatní. Byl druhým nejstarším upírem v celé hoře (nejstarší byl kníže Paris Nebess, tomu bylo přes osm set let), a jediný on byl před stoletími u toho, když horu navštívil pan Sudd a přednesl svoje proroctví.

„Dneska spousta upírů nevěří na staré mýty,“ vykládal „Maji za to, že varovaní pana Sudda jsme si snad vymysleli na strašeni mladších upírů. Já si ale pamatuji, jak vypadal. Vybavuje se mi, jak jeho slova zněla po Knížecí síni a jak z nich všichni měli hrůzu. Pan vampýrů není jen bájná postava. Je skutečný. A teď se zdá. že přichází.“

Seba upadl v mlčení. Předtím popíjel z korbele pivo, ale

najednou jako by na něj zapomněl.

„Ještě nepřišel,“ prohlásil pan Hroozley srdnatě. „Pan Sudd je starý jako sám čas. Když říká, že něco přijde brzy, může tím klidně myslet za stovky nebo tisíce let.“

Seba zavrtěl hlavou, „svoje stovky let jsme už dostali: těch sedm set let, po které jsme se mohli bránit a vypořádat se s vampýry. Měli jsme je zničit, bez ohledů na následky. Lépe, aby nás lidé dohnali na pokraj vyhynutí, než aby nás zcela vyhubili vampýři.“

„To jsou hlouposti,“ odsekl pan Hroozley. „Radši bych zkusil štěstí proti mytickému panu vampýrů, než abych čelil skutečnému člověku s kůlem v rukou. A ty taky.“

Seba zamračeně přikývl a upil piva. „Nejspíš máš pravdu. Jsem starý. Rozum mi už neslouží tak spolehlivě jako kdysi. Možná jsou moje obavy jen obavami starce, který žil příliš dlouho. Nicméně…“

Podobné pesimistické řeči vedl kdekdo. Dokonce i ti, kdo se řečem o pánu vampýrů pošklebovali, jako by vždycky končili nějakým „přesto“ „nicméně“ nebo „jenže“. Napětí v začouzených chodbách a síních hory houstlo, sílilo a dusilo všechny přítomné.

Jediným, koho jako by se ty řeči nedotkly, byl Kurda Smolt. Stejně optimistický jako kdy jindy se ukázal v našich komorách i třetí noc poté, co Harkat předal svou zprávu.

„Zdravím,“ začal. „Zažil jsem dvě nabité noci, ale konečně se všechno zklidňuje a mám pár volných hodin. Rád bych vzal Darrena na prohlídku Síní.“

„Paráda!“ rozzářil jsem se. „Pan Hroozley se už na to chystal taky, ale nějak jsme se k tomu zatím nedostali.“

„Nebude ti vadit, když ho provedu já, Lartene?“ dovolil se Kurda.

„Ani v nejmenším,“ řekl pan Hroozley. „Ohromuje mě, že někdo tvého věhlasu, navíc nedlouho před investiturou, si udělá čas. aby sloužil jako průvodce.“ Prohlásil to dost kousavě, ale Kurda si jeho sarkasmu nevšímal.

„Můžeš se přidat, jestli chceš,“ nabídl mu vesele

„Ne, děkuji,“ usmál se chladně pan Hroozley

„Dobrá, tvoje chyba,“ na to Kurda. „Můžeme jít, Darrene?“

„Můžeme,“ kývl jsem a vyrazili jsme.

Nejdřív mě Kurda vzal do kuchyní. Byly to obrovské jeskyně a nacházely se hluboko pod většinou ostatních Síní. Veliké krby jasně hořely. Kuchaři pracovali v čase Rady bez přestání, střídali se po směnách.

„Jinak tu je ale docela klidno,“ vykládal Kurda. „Obyčejně tu nežije víc než třicet upírů najednou. Když člověk nejí s ostatními v určenou dobu. často si něco musí uvařit sám.“

Z kuchyní jsme přešli do chovných síní, kde žily ovce, kozy a krávy. „Nikdy bychom sem nedokázali dopravit dost mléka a masa pro všechny upíry,“‚ vysvětloval Kurda, když jsem se divil, proč jsou uvnitř hory živa zvířata. „Nejsme v hotelu, odkud si můžeš kdykoli zavolat dodavatelům a doplnit zásoby. Přeprava jídla je hrozně obtížná. Lehčí je mít vlastní chov a zvířata porážet, když je to potřeba.“

„A co lidská krev?“ zajímal jsem se. „Odkud je ta?“

„Od šlechetných dárců,“ zamrkal na mě Kurda a vedl mě dál. (Až po nějaké době mi došlo, že se přímé odpovědi vyhnul.)

Naší příští zastávkou byla Síň zpopelnění. Tady spalovali těla upírů, kteří zemřeli v hoře. „A co když někdo nechce kremaci?“ zeptal jsem se.

„Zvláštní věc. Skoro žádný upír se nechce nechat pohřbít,“ zamyslel se můj průvodce. „Snad to má co do činění s tím, kolik času trávíme zaživa v rakvích. Když ale někdo po pohřbu do země zatouží, respektujeme jeho přání.

Ještě před nedávnou dobou jsme mrtvá těla spouštěl, do podzemní říčky a proud je bral pryč. Hluboko pod Síněmi je jeskyně, kterou přímo protéká jeden z těch větších toku. Té říkáme Síň poslední cesty, ale dneska se už nepoužívá. Jestli se dostaneme tak hluboko, ukážu ti ji.“

„Proč chodit tak nízko?“ zeptal jsem se. „Já myslel, že ty chodby se používají jenom k cestě do hory a ven z ní.“

„Jednou z mých zálib je kreslení map. Už desítky let se snažím pořídit přesné mapy hory. Se Síněmi je to hračka, ale mnohem složitější je to u chodeb. Nezmapoval je nikdy nikdo a spousta jich je v mizerném stavu. Kdykoli se sem vrátím, snažím seje procházet a

zanášet do man další málo známé oblasti, ale nemám na tuhle práci tolik času, jak bych chtěl. A až Dudu knížetem, budují mít ještě míň.“

„To mi připadá jako docela zajímavá záliba,“ uznal jsem.

„Nemohl bych jít s tebou, až půjdeš příště mapovat? Rád bych se podíval, jak se to dělá.“

„Opravdu tě to zajímá?“ Znělo to překvapeně.

„Proč by nemělo?“

Zasmál se. „Zvykl jsem si, že kdykoli začnu mluvit o mapách upíři usínají. Většinou jim jsou podobné všední záležitosti ukradené. Dokonce existuje upíří rčení, že mapy jsou pro lidi. Upíři většinou radši objevují nové kraje jen sami pro sebe, bez ohledu na nebezpečí, než aby se řídili údaji z mapy.“

Síň zpopelnění byla veliká, osmiúhelná prostora s vysokým stropem samá trhlina. Uprostřed byla jáma, kde pálili mrtvé upíry, a vedle ní stálo několik dlouhých, otlučených lavic vyrobených z kostí. Na lavicích seděly dvě ženy a muž, něco si špitali a u jejich nohou si hrálo se zvířecími kostičkami malé dítě Nevypadali na upíry, byli totiž hubení a působili nezdravě, měli zplihlé vlasy a oblečení byli do hadrů.

Kůži měli přízračně bledou a suchou a jejich oči byly až strašidelně bílé. Když jsme vešli, dospělí vstali, sebrali dítě a zmizeli dveřmi na protější straně.

„Co byli zač?“ zeptal jsem se.

„Jsou to Strážci této sině,“ odpověděl Kurda.

„Jsou vůbec upíři?“ naléhal jsem. „Moc na to nevypadají. A myslel jsem si, že jsem jediný nedospělý upír v celé hoře.“

„Taky že jsi.“

„Tak jak to, že…“

„Zeptej se mě jindy!“ odpálil mě s nezvyklou rázností. Nad tak ostrým tónem jsem až překvapeně zamrkal, on se usmál a okamžité se omluvil. „Povím t: o nich, až dokončíme celou obchůzku,“ slíbil.

„Mluvit o nich tady, to přináší smůlu. Nejsem sice moc pověrčivý, ale když jde o Strážce, radši nepokoušet osud.“

(Tím vzbudil mou zvědavost, ale o těch podivných takzvaných Strážcích jsem se měl víc dozvědět až o mnoho později, protože na

konci prohlídky jsem nebyl s to klást jakékoli otázky a úplně jsem na ně zapomněl.)

Nechal jsem tu záležitost být a prohlédl jsem si kremační fámu, což byla prostě prohlubeň v podlaze. Na dně byly větve a listí, jen je zapálit. Kolem jámy stály velké nádoby a ze všech trčely palice nebo hole. Zeptal jsem se. na co to je.

„Palice na kosti,“ opáčil Kurda.

„Na jaké kosti?“

„Na upíří kosti. Oheň je nespálí. Když hranice dohoří, kosti se vytáhnou ven, dají do hmoždířů a palicemi roztlučou.“

„Co se dělá s popelem a prachem?“

„Dává se do netopýřího vývaru.“ na to Kurda s upřímným výrazem, pak ale uviděl, jak zelenám, a rozesmál se na celé kolo.

„Dělám si legraci! Popel se rozhazuje do větru na úbočí Upíří hory, aby se duch mrtvého upíra osvobodil.“

„No, nevím tak docela, jestli se mi to zamlouvá.“ ošil jsem se.

„Je to lepší než někoho zahrabat a nechat ho červům,“ na to Kurda.

„I když já osobně bych rád, aby mě, až přijde můj čas, vycpali a vystavili na podstavci.“ Na chvilku se odmlčel a zase vyprskl smíchy.

Opustili jsme Síň zpopelnění a vydali jsme se do tří tělocvičných síní (jmenovaly se Síň Sluna Konpase, Síň Shona Flon’xe a Síň Osyna Pirda, ale upíři jim většinou říkali jednoduše Tělocvičny.) Byl jsem na ně moc zvědavý, ale když jsme šli k mm, Kurda se zastavil před jedněmi dvířky, sklonil hlavu, zavřel oči a sáhl si konečky prstu na víčka.

„Proč jsi to udělal?“ vyzvídal jsem.

„Je to zvyk,“ řekl krátce a šel dál. Zastavil jsem se a zadíval jsem se na dveře.

„Jak se jmenuje tahle síň?“ zavolal jsem za ním. Kurda zaváhal. „Tam bys nechtěl.“

„Proč ne?“ naléhal jsem.

„Je to Síň smrti,“ odpověděl tiše.

„Zase nějaké krematorium?“ Zavrtěl hlavou „Ne, popravčí síň.“

„Popravčí?“ Začalo mě to náramně zajímat. Kurda si toho všiml

a vzdychl si.

„Chceš jít dovnitř?“

„A můžu?“

„Ano, ale není to pěkný pohled. Lepší by bylo jít rovnou do Tělocvičných síní.“

Takové varování mě jenom víc rozdychtilo; chtěl jsem zjistit, co že to číhá za těmi dveřmi! Kurda si toho všiml, otevřel je a zavedl mě dovnitř. Síň byla špatně osvětlená a nejdřív jsem si myslel, že v ní nikdo není.

Pak jsem zahlédl jednoho ze Strážců s bílou kůží, jak sedí v šeru u zadní stěny. Nevstal, ani nedal nijak najevo, že by nás viděl. Už jsem se na něj chtěl Kurdy vyptávat, ale generál okamžité zavrtěl hlavou a sykl tiše: „Tady o něm nebudu mluvit už vůbec!“

Neviděl jsem v síni nic děsivého. Uprostřed podlahy byla jáma a u stěn staly dřevěné klece, ale jinak byla místnost prázdná a ničím nevynikala.

„Co je na téhle síni tak zlého?“ zeptal jsem se.

„Ukážu ti to.“ Kurda mě zavedl ke kraji jámy. Když jsem se podíval dolů do šera, uviděl jsem desítky přiostřených kulatin zasazených ve dně a trčících výhružně ke stropu

„Kůly!“ zajíkl jsem se.

„Ano.“ špitl Kurda. „Tady odsud pochází legenda o probodnutí srdce kůlem. Když upíra přivedou do Síně smrti, dají ho do klece, do jedné z těch, co stojí u sten, tu přivážou na provazy a pověsí nad jámu. Pak jej spustí z výšky, aby se nabodl na kůly. Smrt je často pomalá a bolestivá a není nijak mimořádné, že je potřeba některého upíra spustit i třikrát nebo čtyřikrát, než zemře.“

„Ale proč?“ hrozil jsem se. „Koho tu zabíjejí?“

„Staré a mrzáky, ale taky šílence a zrádce,“ vysvětlil Kurda.

„Staří a zmrzačeni upíři si o smrt řeknou. Pokud mají dost síly, raději zvolí smrt v boji, anebo odejdou do divočiny, zemřít na lovu. Komu ale chybí síla nebo obratnost, aby mohl odejít ze světa takhle, požádá, aby ho odvedli sem, kde muže stanout tváří v tvař smrti chrabře.“

„To je odporný!“ rozkřikl jsem se. „Starci by se neměli vraždit!“

„Souhlasím,“ kývl Kurda. „Mám dojem, že upíří pojetí

vznešenosti je pochybné. Staří nebo mrzáci často mají co nabídnout. Já osobně doufám, že se mi podaří držet se života co nejdéle. Jenže mnoho upírů si zachovává starou víru, že plnohodnotný život mohou vést jen tehdy, pokud budou s to se postarat sami o sebe.“

„S šílenými upíry je to jiné,“ pokračoval. „Na rozdíl od vampýrů raději své šílence nenecháváme pobíhat po světě, aby mučili lidi a lovili je. Je dost těžké je uvěznit, protože šílený upír se snad prokouše i kamennou stěnou, a tak je poprava nejlepší, co se s nimi dá dělat.“

„Mohli byste jim dávat svěrací kazajky,“ navrhl jsem.

Kurda se nakysle usmál. „Ještě nikdo nevymyslel takovou svěrací kazajku, aby udržela upíra. Věř mi, Darrene, zabít šíleného upíra je milosrdenství, nejen pro něj samotného, ale hlavně pro celý svět.

A totéž platí i pro zrádce,“ dodal, „i když těch jsme zažili až vzácně málo. V oddanosti vysloveně vynikáme; je to jedna z výhod toho, že se tak úporně držíme starých tradic. Kromě vampýrů, kteří byli také označeni za zrádce, když se odtrhli, a hodně jich bylo polapeno a zabito, kromě nich bylo za těch čtrnáct set let, co tu upíři žijí, popraveno pouhých šest zrádců.“

Podíval jsem se dolů na kůly a při představě, jak visím svázaný v kleti a čekám, kdy na ně dopadnu, jsem se rozklepal.

„Zavazujete jim oči?“ zeptal jsem se.

„Šíleným upírům ano, protože jde o akt milosrdenství. Ale upíři, kteří si konec v Síni smrti zvolí, si to většinou nepřejí. Raději se dívají smrti do očí, aby ukázali, že nemají strach. A zrádce položí do klece tváří nahoru, takže kůlům nastavují záda. Pro upíraje velká pohana zemřít bodnými ranami do zad.“

„Radši bych to schytal do zad než zepředu,“ odfrkl jsem si. Kurda se usmál. „Doufejme, že tě nikdy nečeká to ani ono!“‚

Pak mě poplácal po rameni. „Je to nepěkné místo, radši se mu vyhnout. Teď se zajdeme podívat na hry.“ Rychle mě vyvedl ze síně a nedočkavě nechal za zády záhadného Strážce, klece i kůly.

ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA

Tělocvičné síně byly obrovské a plné hlasitě pokřikujících, veselých a nadšených upírů. Přesně to jsem potřeboval pro

povzbuzení po té znepokojivé návštěvě Síně zpopelnění z Síně smrti. V každé ze tří síní se konaly různé soutěže. Hlavně šlo o všelijaké bojové sporty, zápas, box, karate, ale i vzpírání. Oblíbené však byly i bleskové šachy, protože každému zlepšují reakce a

bystrost.

Kurda nám našel místa u zápasnického ringu; podívali jsme se, jak se upíři snaží položit soupeře na lopatky, nebo je vytlačit z kruhu ven. Byl k tomu potřeba opravdu dobrý zrak, protože upíři mají rychlejší pohyby než lidé. Bylo to, jako bychom se na zápasy dívali na videu se spuštěným rychloposuvem.

A souboje nebyly jen rychlejší než ty mezi lidmi, byly násilnější. Zlomeniny, krvavé šrámy a modřiny tu nebyly nic zvláštního. A Kurda mi řekl, že někdy dochází i k horším škodám. Upíři prý někdy při sportování přijdou o život nebo se poraní tak vážně, že je nečeká nic než cesta do Síně smrti.

„Tak proč nepoužívají ochranné pomůcky?“ namítl jsem.

„Prostě na ně nevěří,“ pokrčil Kurda rameny. „Než nosit přilbu,

radši si nechají rozbít lebku.“ Zachmuřeně si vzdychl. „Jsou chvíle, kdy si myslím, že svůj druh vůbec neznám. Možná bych udělal lip, kdybych zůstal člověkem.“

Přešli jsme k dalšímu ringu. Tady se po sobě upíři oháněli kopími. Bylo to trochu jako šerm (museli jste protivníka seknout nebo bodnout třikrát, abyste vyhráli), jen o moc nebezpečnější a krvavější.

„To je úděsný,“ vztekal jsem se při pohledu na to, jak jednomu upírovi soupeř rozsekl rameno, on se ale jen smál a pochválil ho za dobrou ránu.

„Měl bys vidět, když se začne soutěžit naostro,“ ozvalo se za námi. „Teď se jenom tak rozcvičují.“ Otočil jsem se a uviděl jsem upíra se zrzavými vlasy, který měl jen jedno oko. Oblečený byl do tmavomodré kožené kazajky a kalhot. „Tomuhle zápasu se říká vyloupávačka. To proto, že hodně upírů při tom přišlo o oko.“

„Například vy?“ zeptal jsem se s pohledem upřeným na prázdný důlek a jizvy kolem něj.

„Ne,“ zasmál se. „Já o oko přišel, protože, sem se kočkoval se lvem.“

„Vážně?“ zalapal jsem po dechu.

„Vážně.“

„Darrene. tohle je Vanez Blan,“ oznámil mi Kurda. „Vanezi, tohle je…“

„Darren Shan,“ Vanez přikývl a stiskl mi ruku. „Znám ho z doslechu. Už je to dávno, co se v Upíří hoře objevil někdo v jeho věku.“

„Vanez je mistr her,“ vysvětlil Kurda.

„Vy všechny ty hry řídíte?“ zeptal jsem se.

„Tak bych to neřekl,“ zavrtěl hlavou. „Hry nedokáže řídit nikdo, ani knížata ne. Upíři spolu zápolí, máme to prostě v krvi. Kdyby se neutkávali tady, kde jim můžeme ošetřit rány, dělali by to venku, kde by mohli bez pomoci zemřít vykrvácením. Prostě jen na to dohlížím. Po očku,“ zazubil se.

„Také ale upíry cvičí,“ dodal Kurda. „Vanez je jedním z našich nejváženějších trenéru. Za posledních sto let většina generálů studovala u něj. Včetně mě.“ Promnul si zátylek a ušklíbl se.

„Pořád tě ještě pobolívá, jak jsem tě tehdy omráčil tím kyjem, Kurdo?“ zeptal se zdvořile Vanez.

„Nepovedlo by se ti to, kdybych dostal možnost předem zjistit, co to je,“ řekl Kurda nevrle. „Já myslel, že si neseš na holi mísu s kadidlem!“

Vanez se hlučně rozesmál a plácl se do stehen. „Tys měl vždycky za ušima, Kurdo – ovšem jen když nešlo o zbraně. Jeden z mých nejhorších žáků,“ oznámil mi. „Rychlý jako úhoř a šlachovitý ale hrozně nerad si špinil ruce krví. Ostuda – mohl z něj být skvělý kopiník, kdyby se tomu trochu věnoval.“

„Co je pěkného na tom, když ti někdo při boji vyrazí oko.“ odsekl Kurda.

„Pěkné to je, když vyhraješ,“ namítl Vanez. „Každé zranění je přijatelné, pokud z boje vyjdeš jako vítěz.“

Ještě asi půl hodiny jsme se dívali, jak do sebe upíři mydlí a sekají se – co jsme se zdrželi, nikdo o žádné oko nepřišel – a pak nás Vanez provedl po Síních, udělal mi výklad o různých hrách a zápasech a o tom, jak jsou užitečné a zocelují upíry a připravuji je pro život ve vnějším světě.

Po stěnách visely všemožné zbraně, některé starobylé jiné dodnes užívané, a Vanez mi říkal, jak se jmenují a jak se používají. Dokonce jich pár sundal a předvedl mi je. Byly to hrozivé a ničivé nástroje: zubatá kopí, ostré sekyry, dlouhé a lesklé meče, těžké palice, bumerangy s naostřenými kraji, kterými se dalo zabít na osmdesát metrů, hole pobité ostrými bodci, kamenná bojová kladiva, která dokázala jednou dobře umístěnou ranou roztříštit upíří lebku. Po chvíli jsem si ale všiml, že tu nejsou žádné palné ani střelné zbraně, pušky, ani luky a šípy a zeptal jsem se proč to.

„Upíři bojují výhradně nablízko,“ oznámil mi Vanez.

„Nepoužíváme nic jako pušky luky nebo praky.“

„Nikdy?“ ujišťoval jsem se.

„Nikdy!“ řekl rázně. „Důvěra v příruční zbraně je pro nás posvátná. A pro vampýry také. Každý upír, který by se uchýlil k pomoci pušky nebo luku, by byl po zbytek života v opovržení.“

„Bývali ještě zpátečničtější,“ dodal kousavě Kurda. „Před stovkou let nebo dvěma směl upír používat jen ty zbraně, které si

sám vyrobil. Všichni si museli dělat vlastní nože, kopí a palice. Teď to už naštěstí neplatí a můžeme používat nakoupené zbraně. Ale starých zvyků se pořád drží spousta upírů a při Radě vidíš hlavně ručně vyrobené zbraně.“

Poodešli od zbraní a zastavili se u několika úzkých, vyvýšených klád. Upíři na nich udržovali rovnováhu přeskakovali z jedné na druhou a snažili se navzájem shodit dolů dlouhými holemi se zaoblenými konci. Když jsme tam přišli, zrovna se na kladinách činilo šest upírů. Po několika minutách zbyl nahoře jediný, vlastně jediná.

„Dobrá práce, Arro!“ zatleskal Vanez. „Máš pořád stejně skvělou rovnováhu.“

Upírka seskočila dolů a dopadla až u nás. Na sobě měla bílou košili a béžové kalhoty. Měla dlouhé černé vlasy, vzadu svázané. Nebyla mimořádně hezká na to měla příliš tvrdou a ošlehanou tvář, ale mně připadala po té době co jsem vídal jen samé ošklivé a zjizvené upíry, jako filmová hvězda.

Pozdravila se s upíry a pak upřela chladné zelené oči na mě. „Ty jsi Darren Shan.“ Znělo to dost přezíravě.

„Darrene, tohle je Arra Plachetová,“ řekl Kurda. Napřáhl jsem ruku, ale nezareagovala.

„Arra nepodává ruku nikomu, koho si neváží,“ pošeptal mi Vanez.

„A váží si málokoho,“ dodal Kurda nahlas „Pořád odmítáš podat ruku i mně. Arro?“

„Nikdy nestisknu ruku někomu, kdo nebojuje,“ zavrčela. „Až budeš knížetem, pokloním se ti a budu vykonávat tvoje rozkazy, ale rukou ti nepotřesu, i kdyby mi hrozili popravou.“

„Pochybuji, že Arra pro mě hlasovala,“ utrousil Kurda posměšně.

„Ani já jsem ti nedal hlas,“ zašklebil se zlomyslně Vanez.

„Tak vidíš, Darrene, jak tady trávím čas,“ zaúpěl Kurda,

„Polovina upírů mi s chutí říká do očí, že pro mě nehlasovali, a ti ostatní nechtějí veřejně přiznat, že mi hlas dali, protože ti první by se jim posmívali.“

„To máš jedno,“ odfrkl si Vanez. „Všichni před tebou budeme

muset na kolena, až budeš knížetem. Prostě si jenom chceme užít, dokud to jde.“

„Dělat si legraci z knížat je proti zákonu?“ zeptal jsem se.

„Vlastně není.“ pokrčil Vanez rameny. „Prostě to nikdo nedělá.“ Díval jsem se, jak Arra odlamuje z jednoho zaobleného konce hole třísku. Vypadalo to, že je stejně houževnatá jako kterýkoli upír, nebyla tak urostlá, ale byla stejně svalnatá. Prohlížel jsem si ji a zase jsem si uvědomil, jak málo upírek jsem potkal, a pak jsem se na to

zeptal.

Dlouho bylo ticho. Oba muži se tvářili nejistě. Už jsem to chtěl nechat plavat, když tu se na mě Arra povýšeně podívala a řekla: „Z žen nebývají dobří upíři. Celý klan je sterilní, takže to pro většinu z nás žen není zrovna přitažlivé.“

„Sterilní?“ vyjevil jsem se.

„Nemůžeme mít děti,“ vysvětlila.

„Cože… to jako nikdo?“

„Je to zřejmě naší krví,“ přidal se Kurda. „Žádný upír nemůže počít dítě. Naše řady se rozmnožují jedině zasvěcováním krví.“

To se mnou zacloumalo. Samozřejmé, už dávno jsem si měl položit otázku jak to že tu nejsou žádné upíří děti a proč všechny tak překvapuje pohled na mladého poloupíra. Měl jsem ale tolik jiných věcí k přemýšlení, že jsem si vlastně neudělal čas to probrat.

„A to platí i pro poloupíry?“ zeptal jsem se

„Bohužel.“ zamračil se Kurda. „Larten ti to nikdy neřekl?“

Otupěle jsem zavrtěl hlavou. Nemůžu mít děti! Ne že bych na to moc často myslel, stejně stárnu pětkrát pomaleji než lidé, takže ještě uteče hodně vody, než bych mohl pomýšlet na to, že se stanu rodičem, ale… vždycky jsem počítal s tím že tuhle možnost mám. Je to děsné, dozvědět se že nikdy nebudu mít syna ani dceru.

„To je zlé,“ ucedil Kurda. „Velice, velice zlé“

„Co tím myslíte?“ divil jsem se.

„Upíři mají nováčky informovat o všech podobných věcech dřív, než je zasvětí krví. Je to jeden z důvodů, proč téměř nikdy nezasvěcujeme děti. Jsme radši, když noví upíři vědí, do čeho jdou a čeho se vzdávají. Je dost zlé zasvětit krví chlapce tvého věku, ale navíc mu k tomu nesdělit všechna fakta…“ Kurda zamračeně

potřásal hlavou a vyměnil si znepokojený pohled s Arrou a Vanezem.

„Musíš to oznámit knížatům,“ vyrazila Arra.

„Měli by to vědět.“ souhlasil Kurda, „ale Larten jim to jistě chce říct sám. Počkám, co řekne. Bylo by nepoctivé se do toho cpát dřív, než dostane možnost vylíčit všechno ze svého hlediska. Necháte si to pro sebe i vy dva?“

Vanez přikývl a po chvilce to udělala i Arra. „Ale jestli se o tom nezmíní brzy…“ zavrčela výhružně.

„Já to nechápu,“ ozval jsem se. „Bude mít pan Hroozley z toho, že mě zasvětil, nějaké potíže?“

Kurda se zase po očku podíval na Arru a Vaneze. „Nejspíš ne.“ snažil se to zlehčit. „Larten je mazaný starý upír. Ví, jak to chodí. Určitě to Knížatům vysvětlí tak, aby je uspokojil.“

„Poslechni,“ začal Vanez, honem, než se budu vyptávat dál.

„Nechtěl bys to zkusit na kladinách s Arrou?“

„To jako abych vylezl tam nahoru?“ zděsil jsem se.

„Určitě najdeme hůl která ti sedne do ruky. Tak co, Arro? Máš něco proti boji s menším soupeřem?“

„Aspoň nějaká nová zkušenost,“ zauvažovala upírka. „Jsem zvyklá shazovat dolů protivníky větší, než jsem sama. Bude zajímavé utkat se s někým menším.“

Vyskočila na kladiny a roztočila hůl nad hlavou a pod rukama. Hůl svištěla tak rychle, že jsem ji nestačil sledovat, a tak se mi brzy odechtělo lézt nahoru k ní; jenže kdybych teď vycouval, budu vypadat jako zbabělec.

Vanez mí našel dost malou hůl a chvilku mi předváděl, jak se s ní zachází. „Drž ji uprostřed,“ radil „Tak můžeš zaútočit oběma konci. Rány nezasazuj moc silně, jinak se odkryješ při protiúderu. Miř na nohy a břicho. S údery na hlavu se neobtěžuj, na ty jsi moc nízko. Snaž se ji podrazit. Veď rány na kolena a kotníky, to jsou citlivá místa.“

„Co kdybys mu vykládal spíš o obraně?“ přerušil ho Kurda.

„Myslím, že to je důležitější. Arru na kladinách už jedenáct let nikdo neporazil. Radši mu vylož, jak to má udělat, aby mu nerozlouskla lebku jako ořech, Vanezi, a na to ostatní zapomeň!“

Vanez mi ukázal, jak odrážet nízko vedené rány, boční švihy a

rány shora na hlavu. „Hlavní je udržet rovnováhu,“ vysvětloval.

„Nestačí jen zblokovat ránu, taky se musíš udržet pevně na nohou, abys mohl čelit, i té další. Někdy je lepší ránu dostat, než se jí vyhnout.“

„Nesmysl,“ odfrkl si Kurda. „Čemu se chceš vyhnout, tomu se vyhni, Darrene. Dost nerad bych tě Lartenovi nesl zpátky na nosítkách!“

„Ale neporaní mě vážně, že ne?“ ujišťoval jsem se poplašeně. Vanez se zasmál. „Samozřejmě že ne. Kurda tě jenom straší.

Arra tě moc šetřit nebude, to myslím ani neumí, ale vážně ti ublížit nebude chtít.“ Podíval se nahoru a pak ucedil pod fousy. „Aspoň tedy doufám.“

SEDMNÁCTÁ KAPITOLA

Shodil jsem boty a vylezl jsem na kladiny. Minutku dvě jsem si na ně zvykal, šoural se sem a tam, zkoušel jsem si hlavně

rovnováhu, ale jen opatrně. Vyzkoušel jsem si pár ran a málem jsem hned spadl.

„Krátce a svižně!“ okřikl mě Vanez. rychle vyběhl a chytil mě.

„Rozmáchlé údery by byly tvoje zkáza.“

Zařídil jsem se podle jeho rady a brzy jsem na to přišel. Ještě pár minut jsem poskakoval z jedné kladiny na druhou. krčil jsem se a nadskakoval, pak už jsem byl připravený.

Sešli jsem se uprostřed kladin a pozdravili jsme se klepnutím holemi o sebe. Arra se usmívala – bylo jasně vidět, že moje šance vidí bledě. Odstoupili jsme od sebe a Vanez tlesknutím zahájil zápas. Arra okamžitě zaútočila, výpadem koncem hole proti mému břichu. Jak jsem couval před ránou, zavířila rázně holí a vedla úder shora chce mi rozbít lebku! Stačil jsem svou zbraň zvednout a ránu odrazit, ale hůl se mi rozechvěla, až mi to proběhlo z prstů do celého těla a přinutilo mě to jít do kleku. Sevření na holi povolilo, ale než

zbraň spadla, chytil jsem ji.

„Co je, chceš ho zabít?“ rozkřičel se vztekle Kurda.

„Kladiny nejsou to pravé místo pro chlapečky, co se neumějí bránit,“ odsekla Arra.

„Dost, skončím to,“ vztekal se Kurda a vykročil ke mně.

„Jak je libo,“ pokrčila Arra rameny, sklonila hůl a otočila se ke mně zády.

„Ne!“ zavrčel jsem, vstal jsem a zvedl jsem hůl. Kurda se zastavil. „Darrene, nemusíš přece…“

„Ale já chci,“ skočil jsem mu do řeči. Obrátil jsem se k soupeřce. „Tak do toho, už můžu pokračovat.“

Arra se ke mně otočila s úsměvem, tentokrát v něm však už nebyl výsměch, ale troška obdivu. „Tenhle poloupír má kuráž. To je milé, že mladí nejsou tak úplně bezpáteřní. Tak se podíváme, co bude stačit, abych z tebe tu kuráž vytloukla.“

Znovu zaútočila, krátká seknutí holí bez varování přicházela zleva i zprava. Odrážel jsem rány, jak jsem nejlíp dokázal, ale párkrát jsem to přece jen schytal do ramen a paží. Ustupoval jsem ke konci kladiny, pomaličku, opatrně a když se mi pak silněji rozmáchla po nohou, uskočil jsem.

Arra ten skok nečekala a mírně se zakolísala. Využil jsem toho ke své první ráně za celý zápas; zasáhl jsem ji do levého stehna. Nevypadalo to, že by jí to nějak moc ublížilo, ale nečekala to a překvapeně zařvala.

„Bod pro Darrena!“ zavýskl si Kurda.

„Tady se na body nehraje,“ zavrčela Arra.

„Radši si dávej pozor, Arro,“ zasmál se Vanez a v jediném oku mu zablýskalo. „Aby tě ten kluk nedostal. Kdyby tě malý poloupír překonal na kladinách, už by ses nemohla v Síních ani ukázat.“

„Až mě jednou přemůže někdo, jako je on. můžete mě rovnou svázat do klece v Síni smrti a spustit na kůly,“ štěkla Arra. Teď už zuřila. Neměla vůbec ráda, když si ji ti dole dobírali, a jak zase vykročila ke mně, úsměv byl najednou ten tam.

Pohyboval jsem se opatrně, věděl jsem, že jeden dobrý zásah neznamená nic. Kdybych se nafoukl a přestat si dávat pozor, skoncuje se mnou ve chviličce, Blížila se ke mně, já jsem se šoural zpátky. Nechal jsem ji přijít asi na dva metry, pak jsem přeskočil na jinou kladinu. Zase krátký ústup a další přeskok jinam. A znovu.

Doufal jsem, že Arru otrávím. Když se mi bude dařit souboj protahovat, třeba ztratí nervy a udělá nějakou hloupou chybu. Jenže upíři jsou proslulí svou trpělivostí a Arra nebyla výjimkou. Šla za mnou, jako když kočka loví vrabce, nevšímala si posměšků těch, kdo se shlukli kolem kladin a sledovali boj, dávala si na čas, nechávala mě, ať si hraju na nepolapitelného, a čekala s úderem na pravou chvíli.

Konečně mě vehnala do kouta a já musel bojovat. Povedlo se mi pár nízkých úderů, na prsty u nohou a kotníky a kolena, jak radil Vanez, ale nebyla v nich velká síla, snesla je bez mrknutí. Když jsem se znovu shrbil a chtěl vést ránu na nohy, najednou přeskočila na sousední kladinu a zasáhla mě holí přímo do zad. Vykřikl jsem bolestí a padl jsem na břicho. Hůl mi upadla na podlahu.

„Darrene!“ vykřikl Kurda a rozběhl se ke mně.

„Nech ho být!“ utrhl se na něj Vanez a zadržel ho.

„Ale je zraněný!“

„Však to přežije. Nezahanbuj ho přede všemi. Ať bojuje sám.“ Kurdovi se to ani trochu nelíbilo, ale poslechl.

Arra mezitím usoudila, že je se mnou konec. Místo aby mi dala další ránu, vsunula mi jeden zaoblený konec hole pod břicho a zkusila mě shodit z kladiny. Už se zase usmívala. Převalil jsem se, ale dál jsem se kladiny pevně držel rukama i nohama, abych nespadl, sebral jsem hůl ze země. Kam jsem jednou nataženou rukou dosáhl, a vrazil jsem ji soupeřce mezi lýtka. Trhl jsem holí a ona upadla. Vykřikla a já na zlomek vteřiny uvěřil, že jsem ji srazil dolů a vyhrál jsem, ale chytila se kladiny stejně jako předtím já a udržela se. Hůl jí ale spadla na zem a na rozdíl od té mojí se odkutálela z dosahu.

Shromáždění upíři, teď jich už kolem kladin bylo dvacet nebo třicet, hlučně tleskali a dívali se, jak jsme se oba vytáhli nahoru, vstali a opatrné si jeden druhého prohlíželi. Zvedl jsem hůl a usmál jsem se. „Vypadá to, že teď mám něco jako výhodu,“ povídám drze.

„Dlouho ji mít nebudeš.“ prskala Arra. „Vytrhnu ti hůl z ruky a rozbiju ti s ní hlavu!“

„Vážně?“ ušklíbl jsem se. „Tak pojď, pojď si to zkusit!“

Arra rozpřáhla paže a blížila se ke mně, vlastně jsem nečekal, že zaútočí i bez hole, a tak jsem pořádně nevěděl, co mám dělat. Vůbec

mě nelákala podstava, že uhodím bezbranného protivníka, zvlášť ženu.

„Můžeš si hůl zvednout jestli chceš,“ navrhl jsem.

„Není dovoleno opouštět kladiny.“ ohlásila.

„Tak ať ti ji někdo podá.“

„Ani to není dovoleno“

Ustoupil jsem. „Nechci tě udeřit, když se nemáš čím bránit,“ řekl jsem. „Co kdybych odhodil hůl a dobojovali jsme to bez nich?“

„Upír, který se vzdá zbraně, je hlupák.“ na to Arra „Jestli hůl zahodíš, až budeme dole, vrazím ti ji do krku, aby ses něco naučil pro život!“

„No dobře!“ štěkl jsem nakvašeně. „Jak si přeješ.“ Přestal jsem couvat, zvedl jsem hůl a zasadil ránu.

Arra se krčila, aby měla níž těžiště a bylo těžší ji srazit, a tak jsem mohl uhodit na hlavu. Zamířil jsem koncem hole na její tvář prvním dvěma ranám se uhnula, třetí jí ale do obličeje zasáhla. Krev nevytryskla, zato se jí udělala ošklivá podlitina.

Arra ustupovala. Couvala velice nerada, přijímala slabší rány, tlumila je pažemi a rukama, uhýbala jen těm silnějším. Ačkoli jsem se snažil mít před tím na pozoru, začal jsem si až moc věřit. Myslel jsem si, že ji mám, kde ji chci mít, a místo abych si dal na čas a pomaličku ji zničil odhodlal jsem se k ráznému zakončení. A to byl konec ale můj.

Švihl jsem koncem hole, mířil jsem jí na temeno, chtěl jsem zasáhnout ucho. Ale rána nebyla dost rychlá. Na uchu sice přistála, ale nebylo v ní dost síly. A než jsem mohl hůl stáhnout a přichystat si další úder, ruce mojí soupeřky vystřelily jako pružiny.

Pravicí chytila konec mojí hole a pevně ho sevřela. Levici zaťala do pěsti a uhodila mě do brady. Pak mi dala druhou ránu a já začal vidět hvězdičky. Když se napřahovala potřetí, mechanicky jsem ustoupil mimo její dosah, načež pravou rukou rázně zakroutila a vyrvala mi hůl.

„Tak vida!“ zavýskala vítězně a roztočila zbraň nad hlavou,

„Kdopak teď má výhodu?“

„Jen pomaličku, Arro,“ odpovídal jsem nervózně a couval jsem od ní jak to šlo. „Nabídl jsem ti, aby sis vzala hůl, nepamatuješ se?“

„A já to odmítla,“ štěkla na mě.

„Nech ho, ať si vezme hůl. Arro.“ řekl Kurda. „Nemůžeš od něj čekat, že se ubrání holýma rukama. To není fér“

„Co ty na to, chlapečku?“ zeptala se. „Jestli chceš, můžeš si tu náhradní hůl vzít.“ Podle tónu bylo poznat, že pokud na to přistoupím, moc dobré mínění o mně mít nebude.

Zavrtěl jsem hlavou Dal bych za hůl první poslední, ale nechtěl jsem žádné úlevy, zvlášť když Arra je odmítla. „To je v pořádku.“ řekl jsem. „Budu bojovat takhle.“

„Darrene!“ zavyl Kurda. „Nebuď hlupák. Jestli nechceš podat hůl skonči to. Bojoval jsi statečně a odvahy jsi prokázal dost.“

„Ovšem, nebude žádná ostuda to teď vzdát,“ souhlasil Vanez.

Zadíval jsem se své protivnici do očí, spatřil jsem, že ode mě očekává ukončení boje, a zarazil jsem se. „Ne.“ zavrtěl jsem hlavou.

„Kdepak, nekončíme. Kdo mě chce dostat dolů musí mě srazit.“ Vykročil jsem kupředu a krčil jsem se jako předtím Arra.

Překvapeně zamrkala, pak zvedla hůl a vydala se zápas ukončit. Dlouho to netrvalo. První švih jsem zadržel levou rukou, druhý jsem dostal na žaludek, třetímu jsem se uhnul, čtvrtý jsem odrazil pravicí. Ten pátý mě ale zasáhl rovnou do zátylku. Omámeně jsem padl na kolena. Pak jsem uslyšel svistot hole prorážející vzduch, její konec mi dopadl přímo na levou tvář a já sletěl jako pytel na zem.

Pak už si jen vzpomínám, jak jsem se díval do stropu a kolem mě znepokojeně postávali upíři. „Darrene?“ ptal se Kurda ustaraně.

„Jak je ti?“

„Co se… stalo?“ zasípal jsem.

„Omráčila tě,“ odpověděl. „Byl jsi v bezvědomí pět šest minut.

Už jsme chtěli poslat pro pomoc.“

Posadil jsem se a bolestí jsem se šklebil. „Proč se to všechno točí?“ zaskučel jsem.

Vanez se zasmál a pomohl mi na nohy. „Bude v pořádku,“ usoudil mistr her. „Pár modřin ještě nikdy upíra nezabilo. Jeden den se prospí a bude chlapík, to je jasné jako noc.“

„Jak daleko to ještě je k Upíří hoře?“ zeptal jsem se malátně.

„Chudák kluk, pořádně neví, kde je,“ zlobil se Kurda a už se mě chystal odvést.

„Počkat!“ zakřičel jsem, protože se mi už v hlavě projasnilo. Rozhlížel jsem se, kde je Arra, a spatřil jsem, že sedí na jedné kladině a natírá si potlučenou tvář mastí.

Vykroutil jsem se Kurdovi, dopotácel jsem se k upírce a stoupl jsem si před ni tak rovně, jak jsem jen dokázal.

„Co chceš?“ loupla po mně ostražitě očima.

„Ruku,“ povídám s napřaženou paží.

Arra se na nataženou ruku zadívala, pak se její pohled přesunul k mým rozostřeným očím. „Jeden dobry zápas z tebe ještě nedělá bojovníka,“ odsekla.

„Ruku,“ zopakoval jsem naštvaně

„A když ti ji nepodám?“

„Vylezu zpátky na kladiny a budu se prát, dokud toho nedosáhnu,“ zavrčel jsem.

Arra si mě dlouho prohlížela, pak přikývla a stiskla mi ruku.

„Přeji ti sílu, Darrene Shane,“ řekla chraplavě.

„A já tobě,“ vyrazil jsem zesláble, pak jsem se jí zhroutil do náruče a probral jsem se až příští noc ve svém závěsném lůžku.

OSMNÁCTÁ KAPITOLA

Dvě noci po mém utkání s Arrou jsme byli s panem Hroozleym povoláni před upíří knížata. Byl jsem ještě ze

souboje celý ztuhlý a pan Hroozley mi musel pomoct s oblékáním. Když jsem zvedl ruce nad hlavu, zaskučel jsem: byly od ran celé modré a černé.

„K neuvěření, že jsi tak hloupý, abys ji vyzval!“ peskoval mě pan Hroozley. Dobíral si mě od té chvíle, co se o mém souboji dozvěděl, ale pod vším tím posměchem bylo poznat, že je na mě pyšný. „Dokonce i já bych váhal, jestli s ní mám jít jeden proti jednomu na kladiny.“

„Pak jsem asi odvážnější než vy.“ odsekl jsem drze.

„Hloupost a odvaha nejsou jedno a totéž,“ zpražil mě.

„Mohl jsi přijít k vážnému úrazu.“

„Mluvíte jako Kurda,“ popíchl jsem ho.

„Nesouhlasím s Kurdovými názory na bojové zvyky upírů, on je totiž pacifista, a to odporuje naší přirozenosti, ale když tvrdí, že někdy je lepší nebojovat, tak má pravdu. Je-li situace beznadějná a zároveň není dohromady nic v sázce, jen hlupák bojuje dál.“

„Ale já nebyl v beznadějné situaci,“ namítl jsem. „Skoro jsem ji

porazil!“

Pan Hroozley se usmál. „S tebou se nedá mluvit. Ale to platí u většiny upírů. Je to znamení, že se učíš. Tak už se doobleč a uprav se. Nesmíme nechat knížata čekat.“

Knížecí síň se nacházela v nitru Upíří hory úplně nejvýš. Vejít se do ní dalo jedině dlouhou, širokou chodbou, kterou střežila skupina Horských strážných. Ještě jsem tu nebyl: nikdo nesměl chodbu použít, pokud neměl v Síni co dělat.

Strážní v zeleném sledovali každý náš krok. Do Knížecí síně si nikdo nesměl brát zbraně a nesměl s sebou ani mít nic, co by jako zbraň mohlo posloužit. Zakázány byly i boty, protože v botě se snadno ukryje malá dýka. a kromě toho nás prošacovali od hlavy k patě na třech místech chodby. Strážní nám dokonce pročísli vlasy, jestli v nich nemáme schované škrticí šňůry!

„Proč tolik bezpečnostních opatření?“ optal jsem se šeptem „Já myslel, že knížat si všichni upíři váží a poslouchají je.“

„Ovšem.“ kývl pan Hroozley. „Je to spíš kvůli tradici než kvůli bezpečí.“

Na konci chodby jsme vyšli do veliké prostory, kde stál leskly a podivný bílý dóm. Podobnou stavbu jsem nikdy neviděl: stěny pulzovaly, jako by byly živé, a nespatřil jsem žádné spáry ani spoje.

„Co to je?“ chtěl jsem vědět.

„Knížecí síň.“

„Z čeho je? Z kamene? Z mramoru? Ze železa?“

Pan Hroozley pokrčil rameny. „Nikdo neví.“ Dovedl mě až ke klenbě (na tomhle konci chodby stáli strážní jen u vchodu do dómu) a řekl mi, ať položím ruce na stěnu.

„Je teplá!“ vyjekl jsem. „A tepe! Co to je?“

„Kdysi dávno se Knížecí síň podobala všem ostatním síním,“ odpověděl pan Hroozley svým obvyklým způsobem, tedy oklikou.

„Pak se tu jedné noci objevil pan Sudd a prý že pro nás má dary. Bylo to krátce poté co se od upírů odtrhli vampýři. Těmi dary byl právě dóm. který postavili Lidičkové za nepřítomnosti všech upírů, a Kámen krve. Dóm i Kámen jsou kouzelné předměty. Díky nim…“

Zavolal na nás jeden ze strážných od vchodu. „Lartene

Hroozley! Darrene Shane!“ Pospíšili jsme k němu. „Nyní budete vpuštěni dovnitř,“ oznámil nám a čtyřikrát poklepal na dveře svým dlouhým kopím. Dveře se odsunuly, jako by je řídila elektronika, a my jsme vešli.

Ačkoli uvnitř nehořely žádní pochodně, bylo tam jasno jako za dne, mnohem jasněji než kdekoli jinde v hoře. Světlo vycházelo ze stěn samotného dómu, jak a proč to věděl jen sám pan Sudd. Kolem dokola vedly dlouhé lavice, asi jako v kostele. Uprostřed byl rozlehlý volný prostor, kde na stupínku staly čtyři dřevěné trůny. Na třech z nich seděla upíří knížata. Pan Hroozley mi vysvětlil, že vždy aspoň jeden z nich se Rady neúčastní, pro případ, že by se zbývajícím něco stalo. Na stěnách nic neviselo, žádné obrazy, portréty ani vlajky. Nikde nebyly ani žádné sochy. Tohle místo bylo určeno k práci, ne k slavnostem a obřadům.

Většina míst byla obsazená. Řadoví upíři seděli vzadu, střední řady byly určeny pro stálé zaměstnance Hory, strážné a podobně. Přední lavice měla pro sebe upíří generalita. My dva s panem Hroozleym jsme došli do třetí řady odpředu a vklouzli jsme vedle Kurdy Smolta, Gaunera Zurče a Harkata Muldse, kteří na nás už čekali. Byl jsem rád, že Harkata zase vidím, a zeptal jsem se ho, co dělal.

„Odpovídal… na otázky,“ řekl. „Říkal… pořád dokola… a zase dokola… a zase.“

„Nevrátila se ti trocha paměti?“ chtěl jsem vědět.

„Ne.“

„Ale ne že by se nesnažil,“ zasmál se Gavner, naklonil se ke mně a zmáčkl mi rameno. „V podstatě jsme Harkata tím vyptáváním mučili a snažili jsme se ho přimět, aby se rozpomněl. Ale on si ani nepostěžoval. Kdybych já byl na jeho místě, dávno bych prskal jako křeček. Dokonce jsme ho ani nenechali spát!“

„Nemusím… mít moc… spánku,“ opáčil Harkat plaše.

„Už ses sebral po tom souboji s Arrou?“ zeptal se Kurda.

Než jsem stačil otevřít pusu, skočil mi do toho Gavner. „Slyšel jsem! Co si u všech všudy myslíš? To já bych radši spadl do jámy plné štírů, než vylézt s Arrou na kladiny. Jednou jsem viděl jak zmlátila na hromadu dvacet zkušených upírů jednoho po druhém!“

„To byl prostě takovej nápad,“ ušklíbl jsem se.

Gavner musel odejít a něco probrat s ostatními generály (v Knížecí síni upíři v jednom kuse řešili samé závažné otázky), a než se vrátil, pan Hroozley mi dál vykládal o dómu.

„Dóm je kouzelný. Nedá se do něj vstoupit jinak než těmi jedinými dveřmi. Skrze stěny nepronikne nic, žádné nástroje, trhaviny ani žíraviny. Je to nejodolnější materiál, jaký lidé i upíři znají.“

„A kde se vzal?“

„To nevíme. Nárůdek ho přivezl v krytých vozech. Trvalo jim měsíce, než díly vyvlekli sem nahoru, jeden po druhém. Nedovolili nám být u toho, když klenbu skládali dohromady. Od té doby dóm znovu a znovu prozkoumávají naši nejlepší architekti, ale nikdo jeho záhady neobjasnil.

Dveře dokáže otevřít jediné kníže.“ pokračoval. „Tím. že na ně položí obě dlaně, anebo rovnou z trůnů, když přitiskne dlaně na opěradla.“

„Tak to musí být elektronika,“ usoudil jsem. „Čte to otisky prstů, ne?“

Pan Hroozley zavrtěl hlavou. „Síň byla postavena před staletími, kdy lidstvo nemělo tušení, že existuje nějaká elektřina. Funguje buď paranormálně, anebo díky nějaké technologii mnohem pokročilejší než všechno, co známe.

Vidíš ten červený kámen za knížaty?“ ukázal mi upír. Byl to oválný kámen asi tak dvakrát větší než fotbalový míč a stál na soklu asi pět metrů za stupínkem s trůny. „To je Kámen krve. Je klíčem nejen k dómu, ale i k dlouhověkosti upířího kmene.“

„Jak může mít kamen něco společného s dlouhým věkem?“ podivil jsem se.

„Slouží k několika účelům,“ odpověděl upír. „Každý, kdo se připojí k našemu stádečku, musí stanout před Kamenem a položit na něj dlaně. Kámen sice vypadá hladký jako by byl ze skla, ale je nesmírně ostrý při dotyku.

Absorbuje krev z pořezaných dlaní, proto se také jmenuje Kámen krve, a tím jednou provždy spojí upíra s mentálním kolektivem klanu.“

„Absorbuje? S mentálním kolektivem?“ zopakoval jsem a už po čertvíkolikáté jsem proklínal svého učitele za jeho zvyk používat co nejsložitější slova.

„Přece víš, že upíři dovedou v duchu hledat ty, se kterými jsou spojení?“

„Ano.“

„Právě tak můžeme díky Kameni nacházet i ty, se kterými takový svazek nemáme, a to za použití triangulační metody.“

„Tria… cože?“ zasténal jsem zoufale.

„Dejme tomu, že jsi dospělý upír, jehož krev už nasál Kámen,“ vysvětloval pan Hroozley. „Když mu odevzdáš svou krev, dáš mu s ní i své jméno, podle něhož tě nadále bude Kámen i ostatní upíři poznávat. Když tě chci po úplném zasvěcení krví vypátrat, prostě položím ruce na Kámen krve a pomyslím na tvoje jméno. V několika vteřinách mi Kámen oznámí přesné místo tvého pobytu, ať jsi kdekoli na Zemi.“

„A to můžete, i když já nechci, aby mě našli?“

„Ano. Ale určení místa by nestačilo, protože než bych se tam dostal, mohl by ses přesunout jinam. Proto je potřeba triangulace, což prostě znamená, že se hledání účastní tři. Když tě chci najít, spojím se s někým, s kým mám mentální svazek, řekněme s Gavnerem, a předávám mu údaje o tom, kde jsi. Prostřednictvím Kamene krve ho vedu a on tě najde.“

Chvilku jsem mlčel a promýšlel jsem si to. Byl to důmyslný systém, ale hned jsem si všiml pár nevýhod. „Může Kámen krve k tomu, aby našel upíra, použít kdokoli?“ zeptal jsem se.

„Kdokoli, kdo má schopnost mentálního pátrání,“ kývl pan Hroozley.

„I člověk nebo vampýr?“

„Málokdo z lidí má tak rozvinutý mozek, aby mohl Kámen používat. Ale vampýři by to uměli.“

„Není v tom případě Kámen dost nebezpečný?“ nadhodil jsem.

„Kdyby se dostal vampýrům do rukou, mohli by přece najít všechny upíry, nebo aspoň ty, které znají jménem, a navést na ně svoje kolegy.“

Pan Hroozley se nevesele pousmál. „Je vidět, že ti Arra

nenatloukla tolik, abys ztratil schopnost uvažovat. Máš naprostou pravdu: Kámen krve by znamenal konec upíří rasy, kdyby padl do špatných rukou. Pak by nás vampýři mohli všechny dopadnout. A mohli by najít i ty z nás, jejichž jména neznají, protože díky Kameni se dá hledat ne jenom podle jména, ale i podle území. Například by ho mohli požádat, ať najde všechny upíry v Anglii nebo Americe nebo jinde a pak by za nimi poslali ty ostatní. Proto střežíme Kámen tak pečlivě a nikdy nedovolíme, aby opustil bezpečí Síně.“

„Nebylo by jednodušší ho rozbít?“ napadlo mě.

Nato se rozesmál Kurda, který nás od začátku poslouchal.

„Právě tohle jsem před pár desítkami let navrhl Knížatům,“ povídá.

„Kámen sice odolává všem nástrojům a výbušninám stejně jako stěny dómu, ale to neznamená, že by nešlo bezpečně se ho zbavit. Hoďte tu zatracenou věc do jícnu sopky, požadoval jsem, anebo do nejhlubšího oceánu. Nechtěli o tom ani slyšet.“

„Proč?“

„Z řady důvodů,“ odpověděl pan Hroozley dřív, než se toho mohl ujmout Kurda. „Za prvé se Kámen používá k vyhledávání upírů, kteří se ztratí nebo se dostanou do tísně, anebo k nalezení volně se pohybujících šílenců. Je zdravé vědět, že nás s klanem spojuje víc než jen tradice, že když žijeme patřičně, můžeme vždy doufat v pomoc, a když sejdeme z cesty, musíme se bát trestu. Kámen nás udržuje v kázni.

Za druhé je Kámen nezbytně potřeba k ovládání dveří dómu. A když se upír stane knížetem, je Kámen nejvýznamnější součástí obřadu. Nový kníže si kolem něj se starými knížaty stoupne do kruhu. Všichni položí jednu ruku na Kámen a druhou se krví spojí s krví toho druhého.

Tak krev proudí ze starého knížete do nového, z něj do Kamene a zase zpátky. Na konci obřadu umí nový kníže ovládat dveře Síně. Bez Kamene by byl knížetem jen na papíře.

A je tu ještě třetí důvod, proč by se neměl Kámen ničit: pán vampýrů.“ Můj učitel se mračil. „Mýtus říká, že pán vampýrů, až se dostane k moci, vyhladí upíří rod ze tváře země, ale díky Kameni krve upíři znovu povstanou k moci.“

„Jak by to bylo možné?“ divil jsem se.

„To nevíme. Ale tak to řekl pan Sudd, a protože jeho moc je totéž co moc Kamene, je rozumné brát to vážně. Nyní musíme chránit Kámen víc než kdy předtím. Harkatovo poselství o pánu vampýrů zasáhlo srdce a duše mnoha z nás. Dokud je Kámen, je i naděje. Zbavit se jej nyní by znamenalo poddat se strachu.“

„Řečičky!“ odfrkl si Kurda. „Já se starých bájí nebojím ani trochu. Měli bychom se Kamene krve zbavit, dóm uzavřít a postavit si novou Knížecí síň. Kdyby nic jiného, je Kámen jedním z hlavních důvodů, proč se vampýři zdráhají uzavřít s námi dohodu. Nechtějí být otroky kouzelné hračky pana Sudda, a kdo by jim to taky vyčítal? Svazku s Kamenem se boji: jakmile by k němu jednou svolili,

už nikdy by se od upířího klanu nemohli odtrhnout, protože pak bychom je mohli za pomoci Kamene najít. Kdybychom dali Kámen pryč mohli by se k nám vrátit a pak by žádní vampýři už nebyli, zase by byla jen jedna velká upíři rodina, a s tím by se vypařila i hrozba pána vampýrů.“

„Znamená to, že až budeš knížetem, budeš usilovat o zničení Kamene?“ zeptal se pan Hroozley.

„Předložím to jako možnost,“ přikývl Kurda. „Je to ovšem citlivá záležitost a já nečekám, že by na to generálové přistoupili. Jen doufám, že jak budou jednání s vampýry postupovat a rozvíjet se, získám je pro svůj postoj.“

„Dal jsi tohle jasně najevo, když jsi usiloval o zvolení?“ chtěl vědět pan Hroozley.

Kurda se nervózně zavrtěl. „Vlastně ani ne, ale co chceš, to už je politika. Někdy si něco musíš nechat pro sebe. Kdyby se mě někdo zeptal, jaký mám názor na Kámen, byl bych jim to pověděl. Jenže oni se… jaksi… nezeptali,“ dořekl neobratně.

„Politika!“ vybafl pan Hroozley. „To je mi smutná doba pro upíry, když už i knížata se dobrovolně zaplétají do opovrženíhodných sítí politiky!“ Natáhl pohrdavě nosem vzduch, otočil se ke Kurdovi zády a díval se přímo ke stupínku s trůny.

„Naštval jsem ho.“ špitl mi Kurda.

„On se naštve lehko,“ ušklíbl jsem se. Pak jsem se ze ptal. jestli i já se budu musei spojit krví s Kamenem.

„Nejspíš ne, dokud z tebe nebude dospělý upír,“ usoudil Kurda

„Už se v minulosti stalo, že se s ním dovolili spojit i poloupírům, ale pokud všechno probíhá normálně, nedělá se to.“

Rád bych se ještě dál vyptával na záhadný Kámen a na dóm ale v tu chvíli vážně vyhlížející generál těžkou holí udeřil do podlahy stupínku a ohlásil jméno pana Hroozleyho a moje jméno.

Byl čas předstoupit před knížata.

DEVATENÁCTÁ KAPITOLA

Tři přítomní vládci upírů se jmenovali Pans Nebess, Mika Ver Leth a Šíp (Ten nepřítomný se jmenoval Vandža

Pochod.)

Paris Nebess měl velice dlouhé šedé vousy, rovné bílé vlasy chybělo mu levé ucho a byl to nejstarší žijící upír vůbec. Bylo mu přes osm set let. Ostatní ho ctili nejen pro vysokánský věk a postavení, ale také pro jeho činy z mladších let. Podle bájí jako by Paris byl všude a u všeho.

Mnohé ty legendy byly až bizarní: prý se plavil s Kolumbem do Ameriky a zavedl upíry do Nového světa, bojoval po boku Johanky z Arku (údajně měla Panna orleánská s upíry sympatizovat) a poskytl Bramu Stokerovi inspiraci pro neslavně proslulý román Dracula. Bizarní ale ještě neznamená lživé: upíři jsou od podstaty bizarní bytosti.

Mika Ver Leth byl z knížat nejmladším, bylo mu jenom sto sedmdesát. Měl leskle černé vlasy a pichlavé oči jako havran a oblékal se celý do černého. Vypadal ještě prkenněji než pan Hroozley, na čele a kolem úst měl spoustu vrásek.

Získal jsem dojem, že pokud se vůbec kdy usmívá, tak moc a

moc vzácně.

Šíp byl podsaditý a plešatý a na pažích a po stranách hlavy měl vytetované šípy. Byl to nebojácný válečník, jehož nenávist k vampýrům byla legendární. Než se stal generálem, byl ženatý, ale jeho lidskou družku zabil vampýr, který přišel bojovat s ním. Vrátil se k ostatním, byl zarputilý a nepřístupný, podstoupil výcvik a byl z něj generál. Od té doby se věnoval už jen práci a ničemu jinému.

Všichni tři byli robustní a svalnatí. Dokonce i starý Paris Nebess vypadal, jako by si dovedl jednou rukou přehodit býka přes rameno.

„Zdravím té, Lartene,“ řekl Paris panu Hroozleymu, pohladil si dlouhý vous a upřel na mého učitele laskavě oči.

„Rád tě opět vidím v Knížecí síni. Už jsem nevěřil, že zase spatřím tvoji tvář.“

„Přísahal jsem, že se vrátím.“ odpověděl pan Hroozley a poklonil se knížeti.

„O tom jsem nepochyboval,“ usmál se Paris. „Jen jsem si myslel, že nebudu naživu, abych tě tu přivítal. Už nejsem z nejmladších, starý příteli. Moje noci jsou sečteny.“

„Ty nás všechny přežiješ, Parisi,“ řekl pan Hroozley.

„Uvidíme,“ vzdychl si Paris. A zatímco pan Hroozley šel úklonou pozdravit druhé dva, zadíval se na mě. Když se upír vrátil ke mně, starý kníže se ozval. „Tohle je jistě tvůj pomocník, Darren Shan. Gavner Zurč o něm mluvil pochvalně.“

„Má dobrou krev a silné srdce.“ řekl pan Hroozley. „Dobrý pomocník, z něhož jedné noci bude výtečný upír.“

„Ale opravdu až jedné noci,“ odfrkl si Mika Ver Leth a sjel mě pohledem, který se mi vůbec nelíbil. „Je to teprve chlapec! Není doba na to, abychom do našich řad připouštěli děti. Co tě to posedlo, že jsi…“

„Prosím, Miko.“ přerušil jej Paris. „Nač hned zvyšovat hlas. Povahu Lartena Hroozleyno tu všichni známe. Musíme s ním jednat s úctou, jakou zaslouží. Ani já nevím, proč se rozhodl zasvětit krví dítě, ale jistě to dokáže osvětlit.“

„Prostě si jen myslím, že to je holé šílenství,“ zavrčel Mika Ver Leth a ztichl. Když skončil, Paris se otočil ke mně a usmál se.

„Musíš nám odpustit, Darrene Shane, pokud jsme nezdvořilí.

Nejsme zvyklí na děti. Už dlouho jsme tu žádné neměli.“

„Já ale vlastně nejsem dítě.“ ucedil jsem. „Poloupírem jsem už osm let. Nemůžu za to, že moje tělo moc nestárne.“

„Správně!“ vybafl Mika Ver Leth. „Může za to upír, který tě zasvětil krví. To on…“

„Miko!“ okřikl jej Paris. „Tento upír šlechetné pověsti a jeho pomocník před nás předstoupili v dobré víře a chtějí se domoct našeho souhlasu. Můžou jej dostat a nemusejí, ale rozhodně si zaslouží, abychom s nimi jednali zdvořile a ne je neurvale napadali před jejich kolegy.“

Mika se vzpamatoval, povstal a uklonil se nám. „Omlouvám se,“ procedil skrz zaťaté zuby. „Promluvil jsem mimo pořadí. Již to neudělám.“

Celou siní zašuměl šepot. Pochopil jsem, že je krajně nezvyklé, aby se někdo z knížat omlouval níže postavenému upírovi, zvláště tomu, který není generálem.

„Prosím. Lartene,“ řekl Paris a nechal nám přinést židle. „Posad se a pověz nám, co s tebou bylo od našeho posledního setkání.“

Jakmile jsme se usadili, pan Hroozley začal líčit celý náš příběh. Pověděl knížatům o svém pobytu v Circo Mostruoso. o tom. kde s ním byl a jaké lidi potkal. Když se dopracoval až k Murloughovi, požádal, aby mohl mluvit s knížaty soukromě. Šeptem jim pak podal zprávu o šíleném vampýrovi a o tom, jak jsme jej zabili. Ta novinka je zneklidnila.

„Znepokojivé.“ zamyslel se nahlas Paris. „Kdyby to vampýři zjistili, mohli by to použít jako záminku k rozpoutání války.“

„Jak by mohli?“ namítl pan Hroozley. „Nejsem už součástí klanu.“

„Kdyby se hodně rozzuřili, mohli by to přehlédnout.“ řekl Mika Ver Leth „Pokud jsou ty řeči o pánu vampýrů pravdivé, musíme teď s našimi krevními bratranci jednat velice opatrně.“

„Nemyslím si nicméně, že by Larten pochybil.“ To poprvé přispěl k rozhovoru Šíp. „Něco jiného by bylo, kdyby byl generálem, ale je volný a není vázán našimi zákony.

Kdybych byl v jeho postavení, udělal bych totéž. Navíc jednal diskrétně. Myslím, že tohle mu vytýkat nemůžeme.“

„Ne,“ souhlasil Mika. „Tohle ne,“ dodal a doprovodil to letmým pohledem na mě.

Když byla ta věc s Murloughem za námi, vrátili jsme se na židle a začali jsme mluvit zase nahlas, aby to slyšela celá síň.

„Je na čase vrátit se k záležitosti tvého pomocníka,“ prohlásil s vážným výrazem Paris Nebess. „Všichni víme, že v posledních stoletích se svět nesmírně změnil. Lidé lépe chrání jeden druhého a zákony mají přísnější než dřív, obzvláště co se týká jejich dětí. Proto už tak mladé lidi krvi nezasvěcujeme. Ba i v minulosti jsme jich zasvěcovali pramálo. Je to už devadesát let, co do našich řad přibylo dítě. Pověz nám, Lartene, proč ses rozhodl tuto novější tradici porušit.“

Pan Hroozley si odkašlal, podíval se knížatům do očí. jednomu po druhém, a skončil u Miky. „Neměl jsem žádný rozumný důvod,“ oznámil klidně, načež se Síní rozlehl hluk, tlumené výkřiky a hovor.

„V Síni musí být klid!“ rozkřikl se Paris a všichni okamžitě zmlkli. Když se nejstarší kníže zase podíval na nás, tvářil se znepokojeně. „Laitene, nezahrávej si s námi. Přece bys toho chlapce nezasvětil krví jen z rozmaru. Nějaký důvod jsi mít musel. Zabil jsi snad například jeho rodiče a usoudil jsi, že se o něj musíš starat?“

„Jeho rodiče žijí,“ oznámil upír.

„Oba?“ vybafl Mika.

„Ano.“

„Takže po něm pátrají?“ zeptal se Paris.

„Ne. Předstírali jsme jeho smrt. Pohřbili ho. Myslí si, že je mrtev.“

„Aspoň to že jsi provedl správně,“ ucedil Paris. „Ale proč jsi ho vlastně zasvěcoval krví?“ Když pan Hroozley neodpovídal, otočil se starý upír ke mně. „Darrene? Ty víš, proč se k tomu rozhodl?“

Skočil jsem po možnosti dostat svého učitele z maléru. „Zjistil jsem, kdo je, takže možná se zčásti chtěl chránit: asi mu došlo, že mě musí bud zabít, nebo ze mě udělat svého pomocníka.“

„To je rozumná omluva,“ poznamenal Paris.

„Ale není to pravda.“ vzdychl si pan Hroozley. „Nikdy jsem neměl strach, že mě Darren odhalí. Po pravdě řečeno, na to, kdo jsem, přišel jen proto, že jsem se pokusil zasvětit krví jeho stejně

starého kamaráda.“

V Síni propukl takový ruch, že knížatům trvalo několik minut, než upíry utišili. Když zase panoval klid, Paris se vrátil k výslechu a byl neklidnější než předtím. „Ty ses pokusil zasvětit krví ještě dalšího chlapce?“

Pan Hroozley přikývl. „Jenže jeho krev byla poskvrněná zlem.

Nebyl by z něj dobrý upír.“

„Tak si to shrňme,“ zavrčel Mika. „Zkusil jsi zasvětit krví jednoho kluka, ale nešlo to; jeho kamarád na to přišel, a tak jsi místo toho zasvětil jeho?“

„Zhruba tak to bylo.“ přikývl pan Hroozley. „Navíc jsem ho zasvětil ve spěchu a neodhalil jsem mu celou pravdu o našem životě, což je neomluvitelné. Na svou obhajobu uvedu, že než jsem ho zasvětil dlouho jsem jej zkoumal a přesvědčil jsem se o jeho poctivosti a charakterové síle.“

„Co tě přivedlo k tomu prvnímu, k tomu se zlou krví?“ zajímal se Paris.

„Věděl, kdo jsem. Uviděl můj portrét ve staré knize, portrét z dob, kdy jsem si říkal Vur Horston. Dožadoval se toho, abych z něj udělal svého pomocníka.“

„Tys mu nevysvětlil, jak žijeme?“ zeptal se Mika. „Neobjasnil jsi mu, že nezasvěcujeme krvi děti?“

„Snažil jsem se, ale…“ Pan Hroozley lítostivě zavrtěl hlavou.

„Jako bych nad sebou ztratil vládu. Věděl jsem. že to není správné, ale byl bych ho zasvětil i tak, nebýt té jeho zlé krve. Nedokážu vysvětit, proč to tak bylo, sám to nechápu.“

„Měl by sis přichystat lepší argumenty,“ varoval ho Mika.

„Nemůžu,“ řekl pan Hroozley tiše. „Žádné nemám.“

Za našimi zády se ozvalo tiché odkašlání a dopředu popošel Gavner Zurč. „Mohu promluvit namísto svého přítele?“ požádal.

„Rozhodně ano,“ kývl Paris. „Vítáme tvůj příspěvek, pokud pomůže to vše objasnit.“

„Nevím, jestli to dokážu,“ začal Gavner, „ale rád bych poznamenal, že Darren je mimořádný chlapec. Vykonal cestu k Upíří hoře, což je na hocha jeho věku nemalý výkon, a po cestě přemohl v boji medvěda otráveného vampýři krví. A o jeho nedávném souboji s

Arrou jste jistě slyšeli“

„Ovšem,“ zasmál se Paris.

„Je bystrý a odvážný, má pevnou vůli a je přímý. Myslím, že je na dobré cestě stát se skvělým upírem. A když dostane tu možnost, vyznamená se. Je mladý, ale i mladší upíři než on dosáhli nemalých poct. Vy sám jste byl jen dva roky stár, když jste byl zasvěcen krví, nemýlím-li se, že, pane?“ oslovil Parise.

„To je zcela nepodstatné!“ rozkřikl se Mika. „I kdyby z toho kluka rostl druhý Chledon Lurt, nic to ani v nejmenším nemění. Fakta jsou fakta. Upíři už nezasvěcují krví děti. Kdybychom to nechali být a nic nepodnikli, bude z toho nebezpečný precedens.“

„Mika má pravdu.“ ozval se tiše Šíp. „Chlapcova odvaha ani schopnosti nejsou předmětem jednání Larten se zachoval nedobře, když jej zasvětil krví, a tím se musíme zabývat.“

Paris zvolna přikývl. „Oba říkají pravdu, Lartene. Bylo by od nás chybou to nechat být. Kdybys ty byl v našem postavení, sám bys nemohl takové porušení pravidel pominout.“

„To vím,“ vzdychl si pan Hroozley. „Také nežádám odpuštění, pouze ohledy. Žádám jedině, aby se trest nijak nedotkl Darrena. Chyby jsem se dopustil já a jen já bych měl být potrestán.“

„Proč hned mluvit o trestu?“ zavrtěl se Mika nervózně na trůnu.

„Nechci z tebe dělat odstrašující případ. To poslední, po čem bych toužil, je vláčet tvoje jméno bahnem.“

„To si nepřeje nikdo z nás,“ souhlasil Šíp. „Ale jaké máme možnosti? Udělal chybu a my to musíme nějak řešit.“

„Nicméně milosrdně.“ poznamenal Paris.

„Žádnou milost nežádám,“ řekl pan Hroozley strojeně. „Nejsem mladý upír, který by pochybil z nevědomosti. Pokud rozhodnete, abych byl popraven, přijmu ortel bez stížností. Pokud…“

„Přece vás nemůžou kvůli mně zabít!“ vyjekl jsem.

„Pokud rozhodnete, abych prošel zkouškou,“ pokračoval můj učitel, jako by můj výbuch ani neslyšel, „pak budu čelit jakémukoli nebezpečí, před které mě postavíte, a bude-li třeba, zahynu.“

„Žádné zkoušky,“ vybafl Paris.

„Zkoušky jsou určeny těm, kdo se ještě neosvědčili v boji.

Znovu opakuji, že tvoje dobrá pověst je nezpochybnitelná.“

„Možná…“ ozval se váhavě Šíp, pak ale zase zmlkl. Pár vteřin nato si to rozmyslel. „Myslím, že to mám. Přivedlo mě na to, jak jste mluvili o zkouškách. Vím o způsobu, jak věc rozřešit, aniž bychom našeho přítele zabili či pošpinili jeho dobré jméno.“ Namířil prstem na mě a řekl chladně: „Zkoušky podstoupí chlapec.“

DVACÁTÁ KAPITOLA

Zavládlo dlouhé a zamyšlené mlčení. „Ano,“ špitl konečně Paris Nebess. „Zkoušky pro chlapce.“

„Říkal jsem, že nechci, aby to dopadlo na Darrena!“ namítl pan Hroozley.

„Omyl,“ namítl Mika, „říkal jsi, že nechceš, aby byl hoch potrestán. Také nebude. Zkoušky nejsou trest.“

„Je to poctivé, Lartene,“ přidal se Paris. „Pokud se hoch při zkouškách osvědčí, potvrdí tím tvé rozhodnutí zasvětí ho krví a už o tom nepadne slovo.“

„A když selže, hanba padne na něj,“ dodal Šíp.

Pan Hroozley si mnul dlouhou jizvu na tváří. „Je to čestné řešení,“ uznal, „ale rozhodnout se musí Darren, ne já. Nebudu ho do zkoušek nutit.“ Obrátil se ke mně. „Jsi hotov podstoupit na žádost klanu zkoušky a očistit naše jména?“

Nervózně jsem se na židli zavrtěl. „Eee… o jaké přesně zkoušky by šlo?“

„Dobrá otázka,“ kývl Paris. „Bylo by nepoctivé postavit jej proti některému z našich bojovníků. Poloupír nemůže čelit generálovi.“

„A výprava by zase trvala příliš dlouho,“ přidal se Šíp.

„Zbývá tedy Prověření,“ ucedil Mika.

„Ne!“ křikl někdo za námi. Ohlédl jsem se a spatřil jsem, že Kurda kráčí k trůnům a je rudy jako rak. „To nestrpím!“ hřímal. „K

Prověření ještě chlapec není zralý. Pokud na zkouškách trváte, počkejte, až dospěje.“

„Na nic se čekat nebude,“ zavrčel Mika, vstal a popošel pár kroků ke Kurdovi. „Tady vykonáváme moc my, Kurdo Smolte! Nejsi ještě knížetem, proto se tak nechovej!“

Kurda se zarazil a zamračil se na Miku, pak ale klesl na jedno koleno a sklonil hlavu. „Omlouvám se, ze jsem promluvil mimo pořadí, Miko.“

„Omluvu přijímám,“ zavrčel Mika a vrátil se na trůn.

„Mohu knížata požádat o slovo?“ řekl Kurda.

Paris se podíval po Mikovi a ten krátce přikývl. „Můžeš“

„Zasvěcovací zkoušky jsou jen pro zkušené upíry,“ začal Kurda.

„Nebyly vytvořeny pro děti. Nebylo by spravedlivé, aby Prověření podstoupil.“

„K upírům nebyl život spravedlivý nikdy,“ poznamenal pan Hroozley „Ale někdy bývá čestný. Ani mně se nelíbí představa, že Darren podstoupí Prověření, ale je to čestné rozhodnutí. Pokud on bude souhlasit, podpořím je.“

„Promiňte, ale co je to Prověření?“ ozval jsem se.

Paris se na mě laskavě usmál. „Tak říkáme zkouškám, které vykonávají upíři, když se chtějí stát generály,“ vysvětlil.

„A co budu muset dělat?“

„Vykonat pět skutků odvahy,“ odpověděl. „Zkoušky se vybírají náhodně a jsou pro každého upíra odlišné. Například jednou je ponořit se na dno hluboké tůně a vyzvednout odtud medailon. Při jiné se musíš uhýbat padajícím balvanům. Některé zkoušky jsou obtížnější než jiné, ale snadná není ani jedna.

Riziko je značné. Většina upírů Prověření přežije, ale dochází občas i k nešťastným úmrtím.“

„Nemusíš s tím souhlasit, Darrene,“ sykl Kurda. „Prověření je pro dospělé upíry. Nejsi dost silný a rychlý a nemáš dost zkušeností. Jestli na to kývneš, podepíšeš si rozsudek smrti.“

„S tím nesouhlasím,“ namítl pan Hroozley. „Darren je s to Prověřením projít. Nebude to snadné a asi se pořádně zapotí, ale nenechal bych ho rozhodovat, kdybych si myslel, že je zcela bez šancí.“

„Hlasujme.“ navrhl Mika. „Já jsem pro Prověření. Šípe?“

„Souhlasím. Prověření.“

„Parisi?“

Nejstarší žijící upír nejistě potřásl hlavou. „Kurda má pravdu, když upozorňuje, že Prověření není pro děti. Věřím tvému úsudku, Lartene, ale mám strach, aby tvůj optimismus nebyl přehnaný.“

„Můžeš nabídnout jiné řešení?“ štěkl Mika.

„Ne, ale…“ Paris si zhluboka vzdychl. „Jaký názor mají generálové?“ oslovil celou Síň. „Vyslechli jsme si Kurdu i Miku. Ještě někdo chce něco dodat?“

Generálové si něco špitali, teprve po chvíli někdo vstal a odkašlal si. Arra.

„Chovám Darrena Shana v úctě,“ začala. „Potřásla jsem si s ním rukou – kdo mě zná, ví, co to u mě znamená. Věřím Gavneru Zurčovi i Lartenu Hroozleymu, když tvrdí, že Darren bude pro nás přínosem.

Také ale souhlasím s Mikou Ver Lethem. Darren se musí osvědčit. Všichni jsme Prověřením museli projít. Díky němu jsme tím, čím jsme. I mne jako ženě nevěřili, ale překonala jsem nedůvěru i zkoušky a nyní chodím do této Síně mezi sobě rovné. Žádné výjimky být nesmějí. Upír, který se nedokáže postarat sám o sebe, nám není k užitku. Není tu místo pro dětí, které by bylo potřeba krmit a se svítáním ukládat do rakví.

Nicméně si myslím.“ končila, „že Darren nás nezklame. Jsem toho názoru, že Prověření zvládne. Zcela mu důvěřuji.“ Usmála se na mě a pak loupla zle okem po Kurdovi. „A neměli bychom naslouchat těm, kdo si myslí něco jiného a nejradši by ho zamotali do plenek. Upřít Darrenovi právo na Prověření by znamenalo vystavit ho hanbě“

„Vznešená slova,“ odsekl Kurda. „Zopakuješ mu ten projev na pohřbu?“

„Lépe zemřít se ctí než žít v hanbě.“ odpálila ho Arra.

Kurda si tiše nadával. „Tak co, Darrene?“ zeptal se mě „Budeš si koledovat o smrt, jen abys těm hlupákům dokázal, jaký jsi pašák?“

„Ne.“ odpověděl jsem a všiml jsem si bolestného výrazu na tváři pana Hroozleyho. „Ale budu čelit smrti, abych to dokázal sám sobě.“ Když to upír v rudém zaslechl, pyšně se rozzářil a pozdravil mě

zaťatou pěstí.

„Ať Síň rozhodne,“ ozval se Paris. „Kdo si myslí, že by měl Darren Shan podstoupit Prověření?“ Zvedly se všechny ruce a Kurda znechuceně odstoupil. „Darrene? Jsi k tomu ochoten?“

Podíval jsem se na svého učitele a gestem jsem ho požádal, ať se ke mně skloní. Pak jsem se šeptem zeptal, co se stane, když odmítnu.

„Budeš v hanbě poslán pryč z Upíří hory,“ řekl slavnostním tónem.

„A ta hanba dopadne i na vás?“ zeptal jsem se, protože jsem věděl, jak moc mu záleží na dobrém jménu.

Vzdychl si. „V očích knížat asi ne, ale v mých vlastních ano.

Vybral jsem tě a zasvětil krví, a tak cítím tvou hanbu jako svou.“

Pečlivě jsem to zvážil. Za těch osm let, co jsem byl jeho pomocníkem, jsem se toho hodně naučil o panu Hroozleym i o tom, jak přemýšlí a žije. „Takovou hanbu byste nesnesl co?“ zeptal jsem se.

Podíval se na mě laskavěji. „Ne.“ řekl tiše.

„Šel byste vyhledat smrt. Lovit divoká zvířata nebo bojovat s vampýry – a hnal byste to do krajnosti, dokud by vás někdo nezabil.“

„Něco na ten způsob.“ Doprovodil to kratičkým přikývnutím. Tohle nedopustím. Když jsme před šesti lety šli po

Murloughovi, šíleném vampýrovi, který unesl Evru, nabídl se pan Hroozley, že vymění vlastní život za život hadího chlapce. Kdybych byl upadl do zabijákovy moci já, udělal by totéž pro mě. To Prověření se mi vůbec nezamlouvalo, ale jestli díky němu uchráním pana Hroozleyho před hanbou, musím prostě kvůli němu do nejostřejší palby.

Otočil jsem se ke knížatům, narovnal jsem se a řekl jasně:

„Souhlasím s Prověřením.“

„Pak je tedy rozhodnuto,“ usmál se na souhlas Paris Nebess.

„Vrať se zítra, rozhodneme o první části. Nyní můžeš odejít a odpočívat.“

Tím slyšení skončilo. Odešel jsem s Gavnerem, Harkatem a Kurdou ze Síně. Pan Hroozley ještě zůstal a něco s knížaty probíral: týkalo se to myslím pana Sudda, Harkatovy zprávy a mrtvého vampýra a upíra, které jsme našli cestou sem.

„Jsem rád… že jdu… konečně… odsud,“ ozval se Harkat na

zpáteční cestě ze Sine. „Už mě to… porad stejné… prostředí nudilo“ Usmál jsem se, ale pak jsem se znepokojeně podíval na

Gavnera. „Jak tvrdé je to Prověření?“

„Velice tvrdé.“ povzdychl si.

„Tvrdé jako stěny Knížecí síně.“ řekl vztekle Kurda.

„Zas až tak zlé to není,“ nesouhlasil Gavner. „Nepřeháněj, Kurdo, jenom ho děsíš.“

„To nemám ani trochu v úmyslu,“ usmál se na mě povzbudivě Kurda. „Ale tyhle zkoušky vážně jsou pro dospělé upíry. Já se na ně připravoval šest let, jako většina upírů, a stejně jsem prolezl s odřenýma ušima.“

„Darren to zvládne,“ trval si na svém Gavner, ale obavy v hlasu zakrýt nedokázal.

„Ostatně,“ zasmál jsem se ve snaze Kurdu povzbudit, „kdyby to na mě bylo moc, vždycky toho můžu nechat.“

Kurda na mě vytřeštil oči. „Copak ty jsi neposlouchal? Nic jsi nepochopil?“

„A co jako?“

„Prověření nikdo nemůže jen tak nechat,“ vysvětlil Gavner

„Můžeš jím neprojít, ale nemůžeš to uprostřed ukončit. To by ti generálové nedovolili.“

„No dobře, tak neprojdu,“ krčil jsem rameny. „Kdyby mi lezly tlustý do tenkejch, hodím ručník do ringu. Třeba řeknu, že jsem si podvrtnul kotník nebo tak něco.“

„On to nepochopil!“ zaskučel Gavner. „Měli jsme mu to vysvětlit pořádně, než jsme ho to nechali odsouhlasit. Teď už dal slovo a nemůže to vzít zpátky. U černé krve Harnona Ouna!“

„A co jsem jako nepochopil?“ ptal jsem se zmateně.

„Kdo selže při Prověření, toho čeká jedno jediné: smrt!“ oznámil mi Kurda zamračeně. Zíral jsem na něj a nebyl jsem schopný slova. „Většina z těch, kdo při zkouškách selžou, umře na místě. Ale když selžeš a nezemřeš, odvedou tě do Síně smrti, svážou tě, dají do klece, pověsí nad jámu a…“ Polkl, odvrátil oči a dokončil strašidelným šepotem:

„upustí tě

na kůly,

až

zemřeš!“

POKRAČOVÁNÍ PŘÍŠTĚ

Děsivá sága Darrena Shana pokračuje.

Našeho hrdinu čekají přetěžké

ZKOUŠKY SMRTI

Máte-li odvahu číst dál, obraťte stranu:

PROLOG

Uskočil jsem stranou, protože nedaleko vyšlehl

ousek napravo ode mě se ozvalo něco jako zahvízdání.

plamen, pak jsem si ale vynadal. Tenhle zášleh šel blízko, ale nezasáhl by mě. Měl jsem buď zůstat na místě, nebo se odšourat jen opatrně. Tímhle prudkým pohybem jsem se mohl dostat do maléru.

Plameny teď přicházely zprudka a rychle, objevovaly se po celé síni. Cítil jsem, jak se kolem šíří strašlivý žár, skoro se už nedalo dýchat. V dírce pár centimetrů od mé pravé nohy začalo hvízdat. Když vyšlehl plamínek a olízl mi kotník, nepohnul jsem se. Menší popáleniny snesu. Pak z většího otvoru za mnou vyšlehl velký plamen. Svižně jsem se prohnul a odsunul se tak. abych to schytal jenom trošku. Cítil jsem, jak mí oheň olízl nahá záda, ale nic moc mi to neudělalo.

Nejtěžší to bylo. když vyrazily žhavé gejzíry dva nebo víc najednou a z otvorů hlízko sebe. To jsem nemohl dělat nic, uvízl jsem mezi žhavými sloupy a jen jsem vtahoval břicho a couval nešikovně do té tenčí ohnivé stěny.

Za pár chvil mě nohy bolely jako všichni čerti: schytaly to nejhůř. Plivl jsem si do dlaní a vetřel jsem si sliny do chodidel.

Trošku a na čas mi to ulevilo. Nejradši bych udělal stojku, jen aby si nohy odpočaly, ale to bych vystavil ohni hlavu a vlasy…

… Neměl jsem jak měřit čas. Veškerou pozornost do posledního kousíčku jsem musel věnovat podlaze a ohni. Sebekratší nesoustředění by mohlo mít osudné následky…

… Zadíval jsem se do míst, odkud jsem přišel, ale cestu mi zahrazovaly plameny tryskající z otvorů. Opatrně jsem se sunul dál do rohu a chystal jsem se vletět do otvoru, jakmile se nějaký nabídne. Potíž byla v tom, že se pořád nic nedělo.

Zarazil jsem se, protože za mnou to v rourách zaškrundalo. Plamen vyrazil z podlahy a popálil mi záda. Zašklebil jsem se, ale nehnul jsem se. Nebylo kam. V téhle části komory zbylo velice málo vzduchu. Mával jsem si rukama před obličejem, snažil jsem se udělat průvan, který ke mně natáhne trošku čerstvého vzduchu, ale kdepak.

Sloupce plamene už přede mnou v podstatě vytvořily ohnivou stěnu nejméně dva tři metry silnou. Skrz poskakující plamínky jsem skoro neviděl zbytek místnosti. Stál jsem a čekal, kdy už se otevře cesta, v ústích rour u mých nohou to zasyčelo, a hned v několika najednou. Na cestě je pořádná ohnivá koule, která vybuchne přímo pode mnou!

Na rozmyšlení a na čin mi zbyl jen zlomek vteřiny. Na místě zůstat nemůžu shořel bych.

Ustoupit nemůžu: shořel bych.

Do stran se uhnout nemůžu: shořel bych.

Takže dopředu, skrz tu hustou sprchu ohně? Nejspíš taky shořím, ale vepředu je volné místo a vzduch… pokud se až tam dostanu. Možnosti jsou to mizerné, ale nemám čas si stěžovat. Zavřel jsem oči a pusu, zakryl jsem si obličej rukama a vyrazil bleskově dopředu, do stěny popraskávajícího ohně.

Obklopil mě a vlnil se kolem mě jako hejno vzteklých rudožlutých kobylek. Ani v tom nejhorším snu jsem si nepředstavoval, že bych se mohl dostat do tak úděsného žáru. Skoro jsem otevřel ústa a vykřikl. Kdybych to byl udělal plameny by mi vtrhly do krku a spálily by mě zevnitř na škvarek.