Darren O´Shaughnessy

Darren Shan 05. Zkoušky smrti

PROLOG

Až vám někdo začne vykládat, že upíři neexistují, tak… tak mu nevěřte! Svět je upírů plný. Ne těch příšer z povídaček, co prý

mění podobu a bojí se kříže, ale čestných, dlouhověkých, nesmírně silných bytostí, které potřebují pít krev, aby přežily. Upíři se snaží co nejméně zasahovat do lidských záležitostí a lidi, z nichž pijí, nikdy nezabít.

A daleko, v zasněženém a těžko přístupném koutě světa, se tyčí Upíří hora, kde se každých dvanáct let scházejí. Radě, jak se jejich sešlosti říká, předsedají upíří knížata, jimž jsou všichni upíři zavázáni poslušností, a většinu publika tvoří upíří generalita, jejímž úkolem je nemrtvým vládnout.

Pan Hroozley mě chtěl knížatům představit, a proto mě odvlekl s sebou do Upíří hory a na Radu. Pan Hroozley je upír. Já jsem jeho pomocník, poloviční upír – a jmenuji se Darren Shan.

Cesta byla dlouhá a těžká. Putovali jsme s jedním přítelem, Gavnerem Zurčem, se čtyřmi vlky a dvěma Lidičky, podivnými tvory, kteří pracují pro záhadného pána, jenž si říká pan Sudd. Po cestě jednoho z Lidičků zabil šílený medvěd, který se napil krve mrtvého vampýra (vampýři jsou jako upíři, jen mají nachovou kůži, rudé oči, rudé vlasy a nehty – a když se krmí, vždycky při tom zabíjejí). Druhý příslušník Nárůdku tehdy promluvil – bylo to vůbec poprvé, co někdo z Lidičků s někým komunikoval – a pověděl nám, že se jmenuje Harkat Mulds. Také nám svěřil děsivé poselství od pana Sudda: pán vampýrů prý brzy převezme moc, povede zabijáky s rudou kůží do války proti upírům – a zvítězí!

Konečně jsme dorazili k Upíří hoře, v níž je spousta chodeb i velkých jeskyní, kde žijí upíři. Tam jsem se spřátelil s mnoha upíry, například se Sebou Nilem, který býval učitelem pana Hroozleyho v dobách, kdy byl pan Hroozley mladší. A s Arrou Plachetovou, jednou z mála upírek. Nebo s Vanezem Blanem, mistrem her, a s Kurdou Smoltem, generálem, který měl brzy povýšit na knížete.

Na knížata ani na většinu generálů jsem neudělal nijak velký dojem. Tvrdili, že jsem moc mladý, než abych se mohl stát upírem, a kritizovali pana Hroozleyho za to, že mě zasvětil krví. Abych

prokázal, že jsem hoden stát se polovičním upírem, budu muset podstoupit zasvěcovací obřad, takzvané Prověření: několik dost drsných zkoušek, kterými obvykle procházejí kandidáti na hodnost generála. Když jsem se rozhodoval, jestli do toho půjdu, pověděli mi, že pokud zkoušky složím, budu přijat mezi upíry. Jenomže mi zapomněli říct něco dalšího, co jsem se dozvěděl až potom, když už bylo pozdě vycouvat: že když ve zkouškách zklamu – zabijí mě!

PRVNÍ KAPITOLA

Rozlehlá jeskyně, známá jako Síň Chledona Lurta, byla téměř prázdná. Kromě nás, co jsme seděli u jednoho stolu – a to

kromě mě byli Gavner, Kurda a Harkat –, tu byl už jen jeden další upír, strážný, který seděl sám, upíjel pivo ze džbánku a falešně si pískal.

Utekly zhruba čtyři hodiny od chvíle, kdy jsem se dozvěděl, že budu hodnocen v obřadu Prověření. Pořád jsem o těch zkouškách nic moc nevěděl, ale podle zachmuřených výrazů svých společníků a podle toho, co se říkalo v Knížecí síni, jsem hádal, že moje šance na úspěch jsou poměrně chabé.

Kurda s Gavnerem si šeptem něco vykládali o mém Prověření, ale já jsem si prohlížel Harkata, kterého jsem poslední dobou moc nevídal (drželi ho zavřeného v Knížecí síni a podrobně ho vyslýchali). Měl na sobě obvyklý modrý hábit, jenže teď už nosil kápi na ramenou a neobtěžoval se skrývat šedou tvář plnou jizev a stehů. Chyběl mu nos i uši, ty měl zašité pod kůží. Ústa měl klikatá a plná ostrých zubů. Obyčejný vzduch byl pro něj jedovatý, po deseti dvanácti hodinách by jej usmrtil, a tak nosil zvláštní masku, která ho udržovala při životě. Stahoval si ji pod bradu, jen když mluvil nebo jedl, a pak si ji vždycky zase hned natáhl. Harkat kdysi byl člověkem, ale po smrti uzavřel smlouvu s panem O. Suddem a vrátil se v tomhle těle. Nemohl se ale rozpomenout, kým zaživa byl a co ta smlouva obsahovala.

Harkat donesl upířím knížatům poselství od pana Sudda; měl jim vyřídit, že noc pána vampýrů je velmi blízko. Pán vampýrů, to byla bájná postava, tvor, jehož příchod prý zahájí válku mezi upíry a vampýry, kterou – aspoň podle pana Sudda – vampýři vyhrají, přičemž upíry smetou z povrchu zemského.

Harkat zachytil můj pohled, stáhl si masku a povídá: „Už sis… prohlídl… hodně Síní?“

„Většinu určitě,“ odpověděl jsem.

„Musíš mě… vzít… na prohlídku.“

„Darren nebude mít čas, aby někomu dělal průvodce,“ vzdychl si nešťastně Kurda. „Musí se připravovat na zkoušky.“

„Povězte mi o nich víc,“ požádal jsem ho.

„Prověření je součástí upířího dědictví a koná se odedávna, jak pamatují nejstarší upíři,“ ozval se místo něj Gavner. Gavner Zurč patřil mezi upíří generalitu. Byl velice urostlý, měl krátké hnědé vlasy a zjizvenou, ošlehanou tvář. Pan Hroozley si z něj často utahoval kvůli tomu, jak hlasitě dýchá a chrápe. „Za dávných nocí se obřad konal při každé Radě,“ pokračoval ve výkladu, „a musel jím projít každý upír, i když zkoušky podstoupil třeba už desetkrát.

Zhruba před tisícovkou let se zvyky změnily. Někdy v té době vznikla generalita. Před tím byli jen obyčejní upíři a nad nimi knížata. Podle nových zvyklostí museli Prověření podstupovat jen ti, kdo se chtěli stát generály. Ovšem spousta řadových upírů dodnes Prověřením prochází, i když mezi generály nechce. Upír obyčejně musí projít Prověřením, pokud si chce získat uznání ostatních… ale povinné to není.“

„Takto nechápu,“ prohlásil jsem. „Myslel jsem si, že kdo ty zkoušky složí, stane se prostě generálem.“

„Ne,“ odpověděl místo Gavnera Kurda a projel si prsty ve světlých vlasech. Kurda Smolt nebyl tak svalnatý jako většina upírů, věřil, že rozum je silnější než svaly, a měl po těle mnohem méně jizev než jiní upíři. Měl ovšem na levé tváři tři rudé, nemizející jizvičky, vampýří značky – Kurda snil o tom, že sjednotí upíry a vampýry, a strávil mnoho desítek let tím, že s těmi vrahounskými vyvrženci debatoval o mírových smlouvách. „Prověření je jen první ze zkoušek určených pro budoucí generály. Jsou další zkoušky síly, odolnosti a moudrosti, ty ale přijdou až později. Když projdeš Prověřením, znamená to jen, že jsi upírem s dobrou pověstí.“

Dobrá pověst: tenhle výraz jsem slýchal často. Pověst a čest jsou pro upíry zásadně důležité. Kdo má jako upír dobrou pověst, toho si ostatní váží.

„Co se při těch zkouškách děje?“ zajímal jsem se.

„Je mnoho různých zkoušek,“ znovu od Kurdy převzal nit výkladu Gavner. „Musíš jich podstoupit pět. Vybírají se náhodně, jedna po druhé. Může se ti stát, že budeš bojovat s divočáky, šplhat na nebezpečnou horu, anebo že budeš muset prolézt jámou plnou hadů.“

„Hadů?“ vybafl jsem polekaně. Můj nejlepší přítel u Circo Mostruoso, Evra Fon, má obrovského hada: postupně jsem si na něj zvykl, ale nikdy jsem v něm nenašel žádnou zálibu. Z hadů mi běhá mráz po zádech.

„Při Darrenově Prověření na žádné hady nedojde,“ pospíšil si Kurda. „Poslední náš chovatel hadů zemřel před devíti lety a nikdo ho nenahradil. Pořád pár hadů máme, ale není jich dost, ani aby zaplnili vanu, natož jámu.“

„Zkoušky probíhají jedna každou noc,“ pokračoval Gavner.

„Víc než jeden den odpočinku mezi nimi nedostaneš. Proto musíš už od počátku dávat veliký pozor: pokud se zraníš příliš brzy, nebudeš mít moc času na zotavenou.“

„V tomhle ohledu by mohl mít svým způsobem štěstí,“ zauvažoval Kurda. „Svátek nemrtvých bude co nevidět.“

„A to je co?“ zajímal jsem se.

„Když dorazí i poslední upír, který se na Radu vydal, oslavujeme to velikou hostinou,“ vysvětlil Kurda. „Je to jenom pár dnů, co jsme si za pomoci Kamene krve zjistili, kde jsou poslední opozdilci, a na cestě už jsou jen tři. Až přijde i ten poslední, začne Svátek a všechny oficiální záležitosti budou na tři dny a tři noci odloženy.“

„To je pravda,“ uznal Gavner. „Pokud začne oslava při tvém Prověření, získáš třídenní přestávku. To by mohla být báječná výhoda.“

„Pokud ovšem opozdilci včas přijdou,“ připomněl zachmuřeně Kurda.

Vypadalo to, že podle Kurdy nemám u zkoušek ani náznak šance. „Proč máš takovou jistotu, že to nezvládnu?“ zeptal jsem se.

„Rozhodně ne proto, že bych o tobě měl špatné mínění,“ odpověděl. „Jenomže jsi příliš mladý a nezkušený. I když odmyslím od toho, že na to nejsi dost připravený tělesně, horší je, že jsi neměl čas posoudit obtížnost různých zkoušek a natrénovat se na ně. Hodí tě rovnou do vody – a to není fér.“

„Pořád ta debata o tom, co je poctivé a co ne?“ poznamenal někdo za našimi zády. Pan Hroozley. Vedle něj stál také Seba Nil,

hlavní ubytovatel Upíří hory. Oba se posadili a pozdravili nás jen mlčky, pokývnutím.

„Souhlasil jsi s Prověřením náramně rychle, Lartene,“ prohlásil Kurda nesouhlasně. „Nemyslíš, že jsi měl Darrenovi vysvětlit pravidla důkladněji? Vždyť dokonce ani nevěděl, že nesložení zkoušek znamená jistou smrt!“

„Opravdu jsi to nevěděl?“ zeptal se mě pan Hroozley.

Přikývl jsem. „Myslel jsem si, že když mi to nepůjde, budu toho prostě moct nechat.“

„A tak. Měl jsem se vyjádřit jasněji. Omlouvám se.“

„Na to je trošku pozdě,“ odfrkl si Kurda.

„I přesto za svým rozhodnutím stojím,“ oznámil pan Hroozley.

„Byla to nelehká situace. Udělal jsem chybu, že jsem Darrena zasvětil krví, a nijak jsem to nemohl skrýt. Pro nás pro oba bylo důležité, aby někdo očistil naše jména. Kdyby taková možnost existovala, čelil bych prověrce sám, ale knížata zvolila Darrena. A co se mě týče, je jejich slovo zákonem.“

„A kromě toho,“ přidal se Seba Nil, „není zdaleka všechno ztraceno. Když jsem se doslechl, co se děje, spěchal jsem do Knížecí síně a dovolával jsem se jednoho starého a téměř zapomenutého zákona, který mluví o přípravném odkladu.“

„O čem to?“ nechápal Gavner.

„Než byla ustavena generalita,“ dal se do výkladu Seba,

„netrávili upíři přípravami na Prověření celé roky. Losovali si zkoušky, jako se to dělá teď, ale místo aby se pak do nich okamžitě pustili, měli noc a den na přípravu. Účelem bylo, aby mohli cvičit. Mnozí se rozhodli, že směrnici o přípravném odkladu nevyužijí – hlavně ti, kdo nepodstupovali zkoušky poprvé –, ale využít jej neznamenalo žádnou újmu na cti.“

„O takovém ustanovení slyším prvně,“ utrousil Gavner.

„Já o něm vím,“ poznamenal Kurda, „ale ani jsem na ně nepomyslel. Vážně to pořád platí? Nikdo ten zákon nepoužil už přes tisíc let.“

„Že vyšel z módy, to ještě neznamená, že ztratil platnost,“ pousmál se poťouchle Seba. „Nárok na přípravný odklad nikdy nikdo oficiálně nezrušil. A vzhledem k tomu, že Darrenův případ je

nezvyklý, dožadoval jsem se u knížat, aby jej bylo možné uplatnit. Mika samozřejmě protestoval, ten upír se snad narodil, jen aby protestoval proti všemu, ale Paris ho umluvil.“

„Takže Darren získal čtyřiadvacet hodin na přípravu ke každé části Prověření,“ dovysvětlil pan Hroozley. „A dalších čtyřiadvacet na odpočinek po zkoušce. Celkem osmačtyřicet hodin mezi každými dvěma zkouškami.“

„To je moc dobrá zpráva,“ uznal Gavner a trochu se rozveselil.

„A to není všechno,“ pokračoval pan Hroozley. „Také jsme přesvědčili knížata, aby z volby byly vyloučeny některé obtížnější zkoušky, které jsou jasně nad Darrenovu zdatnost.“

„Já myslel, že o žádné milosti nehodláš prosit,“ popíchl jej Gavner.

„Také jsem neprosil,“ ohradil se pan Hroozley. „Jen jsem knížata žádal, aby se držela zdravého rozumu. Bylo by nesmyslné chtít po slepci, aby maloval, anebo po němém, aby zpíval. Právě tak by postrádalo logiku, kdybychom od polovičního upíra očekávali, že bude plně souměřitelný s upírem. Zbylo mnoho zkoušek, ale vyloučili jsme takové, které očividně nedávají šanci nedospělému, jako je Darren.“

„I přesto tvrdím, že to není fér,“ stěžoval si Kurda. Díval se do tváře prastarému Sebovi. „Nenašly by se i nějaké jiné staré zákony, které by se daly použít? Nepíše se někde něco o tom, že děti ke zkouškám nesmějí, anebo že když neprojdou, je zakázáno je zabít?“

„O ničem podobném nevím,“ pokrčil rameny Seba Nil. „Za selhání při zkouškách nelze zabít ze všech upírů jedině knížata. Všichni ostatní jsou posuzováni stejně.“

„Proč by někdo chtěl Prověření po knížatech?“ podivil jsem se.

„Kdysi dávno se i oni museli na každé Radě účastnit Prověření jako všichni,“ řekl Seba. „A někteří to dělají čas od času dodneška, pokud usoudí, že nějak potřebují potvrdit svou autoritu. Je ovšem zakázáno zabít kníže, a tak i když kníže u zkoušky zklame, aniž by při ní zemřel, nikdo jej nemůže popravit.“

„A co se v takovém případě dělá?“ vyptával jsem se dál.

„Mockrát se to nestalo,“ odpověděl Seba. „Vím jen o pár případech – a tehdy se kníže rozhodl odejít z Upíří hory a zahynout v

pustině. Jen jediný, Fredor Morš, se vrátil na své místo v Knížecí síni. To bylo v době, kdy se od nás odtrhli vampýři, a potřebovali jsme všechny své vůdce. Když ale krize pominula, i on odešel za svým osudem.“

„Pojďte,“ prohlásil pan Hroozley, vstal a zívl. „Jsem unavený.

Je čas to pro dnešek sbalit.“

„Pochybuju, že dokážu usnout,“ hlásil jsem.

„Musíš,“ zavrčel. „Odpočinek je životně důležitý, jestli chceš zkouškami projít. Budeš potřebovat být naprosto při smyslech a mít všech pět pohromadě.“

„Tak jo,“ vzdychl jsem si a šel jsem za ním. Harkat také vstal.

„Na shledanou zítra,“ řekl jsem ostatním upírům a oni zachmuřeně přikývli.

Když jsem se vrátil do své kobky, uložil jsem se do závěsného lůžka tak pohodlně, jak to jen šlo. Většina upírů spí v rakvích, já je ale nemůžu vystát. Harkat si vylezl do svého lůžka. Trvalo mi věčnost, než jsem zadřímal, ale konečně se mi to povedlo, a i když jsem neprospal celý den, s příchodem další noci jsem měl v hlavě vcelku jasno a mohl jsem se hlásit v Knížecí síni a vyslechnout si, v čem bude spočívat první z mých smrtících zkoušek.

DRUHÁ KAPITOLA

Před vchodem do Knížecí síně na mě a na pana Hroozleyho čekala Arra Plachetová. Arra je jedna z mála žen mezi upíry v

Hoře. Je to nelítostná bojovnice, která se vyrovná většině mužů, pokud je nepředčí. Před nějakou dobou jsem se s ní utkal a získal jsem si její úctu, což nebylo nijak snadné.

„Jak se cítíš?“ zeptala se mě a potřásla mi rukou.

„Docela to jde.“

„Jsi nervózní?“

„Jsem.“

„To já jsem před Prověřením byla taky,“ usmála se. „Jenom hlupák by do toho šel úplně bez obav. Důležité ale je nepropadnout panice.“

„Budu se snažit.“

Arra si odkašlala. „Doufám, že mi nemáš za zlé to, co jsem říkala v Knížecí síni.“ Arra přesvědčovala knížata, že mám zkoušky podstoupit. „Nějak mi dělá potíže věřit, že na upíry se má polehoučku a šetrně. Dokonce i když jde o děti. Náš život je těžký, pro slabochy se nehodí. Jak jsem říkala v Síni, podle mě Prověření zvládneš, ale když ne, nebudu žadonit o tvůj život.“

„To chápu.“

„Jsme pořád přátelé?“

„Jsme.“

„Jestli budeš potřebovat pomoct s přípravou, stačí říct,“ nabídla se. „Zvládla jsem Prověření třikrát, abych všem důkladně předvedla, že jsem upír, jak se patří. Vím o zkouškách skoro všechno.“

„Budeme s tím počítat,“ řekl pan Hroozley a uklonil se jí.

„Galantní jako vždy, Lartene,“ poznamenala Arra. „A jako vždy fešný.“

Skoro jsem se nahlas zasmál. Pan Hroozley že je nějaký fešák? Pěknější tvářičky přeci člověk najde i v opičárně! Pan Hroozley však tu lichotku přijal bez mrknutí, jako by na něco podobného byl zvyklý, a znovu se uklonil.

„A ty jsi krásná jako vždy,“ řekl.

„To já vím,“ pousmála se a odešla. Pan Hroozley se za ní pozorně díval a na jeho obvykle povzneseném obličeji se objevil zasněný výraz. Když mě přistihl, jak se culím, zamračil se.

„Nad čím se tak zubíš?“ vybafl.

„Ale nad ničím,“ řekl jsem nevinně, ale pak jsem dodal: „Že by nějaká stará známost?“

„Když už to musíš vědět,“ řekl nadutě, „Arra kdysi byla mou družkou.“

Zamrkal jsem. „To jako myslíte manželkou?“

„Svým způsobem.“

Otevřel jsem pusu a poulil jsem na něj oči. „Nikdy jste mi neřekl, že jste ženatý!“

„Taky nejsem… nebo už nejsem. Ale býval jsem.“

„A co se stalo? Rozvedli jste se?“

Zavrtěl hlavou. „Upíři se nežení, nevdávají ani nerozvádějí jako lidé. Uzavíráme jen dočasné úmluvy o soužití.“

Zamračil jsem se. „Nějak jednodušeji by to nešlo?“

„Když se dva upíři chtějí stát druhem a družkou,“ vysvětlil,

„uzavřou smlouvu, že spolu budou po nějakou dobu žít, obvykle jde o pět nebo šest let. Po té době se mohou buď domluvit na dalším podobném období, anebo se rozejít. Protože nemůžeme mít děti a protože žijeme tak dlouho, jen zcela výjimečně si upíři najdou druha nebo družku na celý život.“

„To zní praštěně.“

Pan Hroozley pokrčil rameny. „Je to náš, upíří zvyk.“

Zamyslel jsem se nad tím. „Pořád k ní něco cítíte?“ zeptal jsem

se.

„Obdivuji ji a chovám k ní úctu,“ vysvětlil zdrženlivě.

„Tak jsem to nemyslel. Máte ji rád?“

„Podívej,“ řekl honem a krk měl celý zrudlý, „je už načase,

abychom se dostavili do Knížecí síně. Pospěš si, nesmíme přijít pozdě.“ A vyrazil rychlým krokem, jako kdyby chtěl uniknout dalším osobním otázkám.

V Knížecí síni nás přivítal Vanez Blan. Vanez je mistr her, což znamená, že spravuje tři herní síně a dohlíží na všechna utkání. Má

jen jedno oko a z levé strany vypadá dost děsivě. Když se na něj ale podíváte z té pravé, hned je vám jasné, že je to docela příjemný a přátelský upír.

„Jak jsi na tom?“ zeptal se. „Připraven na Prověření?“

„Víceméně,“ pokrčil jsem rameny.

Odvedl si mě stranou a tiše ke mně promluvil. „Jestli chceš, můžeš to odmítnout, ale projednal jsem to s knížaty a nikdo nic nenamítne, když si mě pro zkoušky vyžádáš jako opatrovníka. To znamená, že ti o každé zkoušce povím co nejvíc a pomůžu ti, aby ses na ni přichystal. Něco jako sekundant při souboji nebo trenér v boxu.“

„To nezní špatně,“ souhlasil jsem.

„Nevadí ti to, Lartene?“ zeptal se pana Hroozleyho.

„Ani v nejmenším,“ na to pan Hroozley. „Chtěl jsem být Darrenovým opatrovníkem sám, ale ty se na to hodíš podstatně víc. Určitě ti to nezpůsobí žádné potíže?“

„Samozřejmě že ne,“ hlásil Vanez pevně.

„Tak jsme tedy domluveni.“ Všichni jsme si stiskli ruce a usmáli jsme se na sebe.

„Připadá mi divné, že je kolem mě tolik rozruchu,“ poznamenal jsem. „Tolik lidí za mnou chodí a nabízí mi pomoc. To se takhle chováte ke každému nováčkovi?“

„Většinou ano,“ kývl Vanez. „Upíři si navzájem pomáhají. Je to nutné, protože jinak nás celý svět jen nenávidí nebo se nás bojí. Upír se může vždycky spolehnout, že mu ostatní přispějí pomocí.“ Zamrkal a dodal: „To platí i pro toho zbabělého mizeru Kurdu Smolta.“

Vanez si ve skutečnosti nemyslel, že by Kurda byl zbabělec a mizera, jen rád nastávajícího knížete popichoval. Ale hodně upírů v Hoře si to myslelo vážně. Kurda si neliboval v zápasech nebo ve válce a věřil, že je třeba s vampýry uzavřít mír. To bylo pro spoustu upírů nemyslitelné.

Strážný vyvolal moje jméno a já jsem vykročil, prošel jsem kruhem lavic až k pódiu, na kterém stály knížecí trůny. Vanez šel za mnou, pan Hroozley zůstal sedět, protože prověřovaného smí na pódium doprovodit jen jeho oficiální opatrovník.

Kníže Paris Nebess, bělovlasý a šedovousý – byl kromě jiného i nejstarším žijícím upírem –, se mě zeptal, jestli jsem ochoten přijmout kteroukoli zvolenou zkoušku. Řekl jsem, že ano. Oznámil všem v Síni, že byli požádáni, aby v mém případě uplatnili nárok na přípravný odklad, a že s ohledem na můj věk a vzrůst byly některé zkoušky z losování vyloučeny. Zeptal se, jestli proti tomu někdo něco namítá.

Mika Ver Leth – který navrhl, abych prošel Prověřením – se při tom tvářil nakvašeně a nedůtklivě si urovnával faldy na černé košili, ale neřekl nic.

„Výtečně,“ prohlásil Paris. „Vylosujeme tedy první zkoušku.“ Strážný v zelené uniformě přinesl sáček s očíslovanými kameny.

Věděl jsem už, že očíslovaných kamenů je uvnitř sedmnáct. Každému číslu odpovídá jedna zkouška a to, které si vytáhnu, určí první zkoušku, jíž musím projít.

Strážný zatřásl sáčkem a zeptal se, jestli si někdo přeje kameny prohlédnout. Jeden ze strážných zvedl ruku. Byl to obvyklý postup, kameny se kontrolovaly vždy, takže jsem se o to nestaral, jen jsem se díval do země a snažil se nevnímat, jak mi od nervů pořád silněji škrundá v břiše.

Když bylo shledáno, že jsou kameny v pořádku, strážný zvedl sáček, znovu jím zatřásl a pak mi jej podržel otevřený. Zavřel jsem oči, vklouzl rukou dovnitř, sevřel jsem první kámen, kterého jsem se dotkl, a vytáhl jej. „Číslo jedenáct,“ zakřičel strážný. „Vodní bludiště.“

Upíři shromáždění v síni si začali tlumeně povídat.

„To je dobře, anebo špatně?“ zeptal jsem se Vaneze. Kámen zatím odnesli knížeti, aby los ověřil.

„Přijde na to,“ odpověděl. „Umíš plavat?“

„Umím.“

„V tom případě to pro začátek vcelku jde. Mohlo to být horší.“

Paris si prohlédl kámen, dal jej stranou, aby nemohl být znovu vylosován, a pak mi pověděl, že mne budou u první zkoušky očekávat zítra za soumraku. Popřál mi mnoho štěstí, dodal, že kvůli naléhavé povinnosti u toho sice nebude, ale že se mé zkoušky zúčastní někdo ze zbývajících knížat, načež mě propustil. Odešli

jsme s Vanezem a panem Hroozleym ze Síně bez otálení, abychom se mohli přichystat na moje první zkouškové špásování se smrtí.

TŘETÍ KAPITOLA

Vodní bludiště byla uměle zbudovaná soustava nízkých stropů a vodotěsných stěn. Dovnitř i ven se dalo vejít čtyřmi dveřmi,

jedněmi v každé ze čtyř vnějších stěn. Od středu, kde mě zanechají, bych se ven obvykle dostal tak za pět šest minut, pokud se ovšem neztratím.

Jenomže: při zkoušce budu s sebou muset vláčet těžký kámen o polovině mé vlastní váhy, který mě bude zpomalovat. S kamenem si cesta při rozumném odhadu vyžádá osm až devět minut.

Jenomže: kromě kamene se budu muset vypořádat i s vodou. Jakmile bude zkouška zahájena, bludiště se začne plnit vodou, kterou tam budou vhánět hadicemi z podzemních toků. Voda mě zpomalí ještě víc; cesta bludištěm obvykle zabere zhruba čtvrt hodiny. Pokud se ještě víc protáhne, začnou vážné potíže: přesně za sedmnáct minut se totiž labyrint zaplní až po strop.

„Zásadně důležité je nepropadnout panice,“ zdůrazňoval mi Vanez. Byli jsme v jednom ze cvičných labyrintů – zmenšené kopii Vodního bludiště. Cesta pravým bludištěm byla pokaždé jiná – jeho stěny se daly přemisťovat, ale i tak byly tyhle kopie pro výcvik dobré. „Většina z těch, kdo v bludišti selhali, doplatila právě na paniku,“ pokračoval. „Jednoho to může dost vyděsit, když voda stoupá a on se pohybuje pořád pomaleji a pomaleji. Musíš přemáhat strach a soustředit se na hledání cesty. Jakmile vodě dovolíš, aby tě rozptylovala, ztratíš orientaci – a to je tvůj konec.“

Celý začátek noci jsme strávili tím, že jsme chodili znovu a znovu po bludišti a Vanez mě učil, jak si mám v hlavě vytvářet mapu. „Všechny stěny v bludišti vypadají stejně,“ vykládal, „ale stejné nejsou. Mají poznávací znamení… někde je světlejší kámen, jinde výstupek u podlahy nebo trhlina. Musíš si těch drobných rozdílů všímat a vytvářet si podle nich mapu. Díky tomu dokážeš poznat, když se ocitneš v místech, kde už jsi byl, a okamžitě budeš s to začít hledat novou cestu, aniž bys ztrácel čas.“

Po dlouhé hodiny jsem se učil, jak v hlavě kreslit mapy bludiště. Bylo to o moc těžší, než jak to možná zní. Prvních pár chodeb si zapamatujete lehko – odštípnutý kámen v levém horním rohu jedné

stěny, mechem porostlý kvádr na podlaze v jiné chodbě, v další zas vyboulený kámen na stropě… jenže čím dál jsem postupoval, tím víc jsem toho musel udržet v paměti a tím to celé bylo zmatenější. Musel jsem najít něco nového v každé chodbě, protože kdybych si vybral značku podobnou nějaké jiné, kterou jsem si už uložil do paměti, pak bych si ty dvě třeba spletl a motal bych se pořád dokola.

„Ty se nesoustředíš!“ obořil se na mě Vanez, když jsem se po sedmé či snad po osmé za sebou zastavil a nevěděl, jak dál.

„Já se snažím,“ zoufal jsem si, „ale je to těžké.“

„Jenom se snažit nestačí,“ vyštěkl. „Musíš vypnout všechny vedlejší myšlenky. Zapomenout na Prověření a na vodu a na to, co se stane, když selžeš. Zapomenout na večeři i snídani a na všechno, co tě vyrušuje. Mysli jenom na bludiště. Musí ti zaplnit beze zbytku celou hlavu, jinak tě čeká zkáza.“

Nebylo to jednoduché, ale dal jsem do toho, co jsem jenom mohl, a za hodinu se to výrazně zlepšilo. Vanez měl pravdu: jediným řešením bylo odpoutat se od všech ostatních myšlenek. Motat se po dlouhé hodiny po bludišti bylo nudné, ale učil jsem se té nudy si vážit. Až budu ve Vodním bludišti, rozrušení by mě popletlo a zabilo.

Když jsem si vytváření map dost slušně osvojil, Vanez mi kolem pasu uvázal dlouhý provaz a k jeho druhému konci přivázal kámen.

„Tenhle má jen čtvrtinu tvojí váhy,“ poznamenal. „Potom to zkusíme i s těžším, ale nechci, aby ses před zkouškou příliš unavil. Nejdřív si zvykni na tenhle, pak vezmeme kámen o třetině tvojí váhy a ten zkouškový nakonec vezmeme jen na chvilku, abys poznal, jaké to je.“

Kámen mi nepřišel nijak zvlášť těžký, vždyť jako poloviční upír mám mnohem větší sílu než člověk, ale o to víc překážel. Kromě toho, že mě zpomaloval, měl taky odporný zvyk zachytávat se za rohy a v trhlinách, což znamenalo nutně se zastavit a jít ho uvolnit.

„Je důležité, aby ses vždycky zastavil hned, jak ucítíš, že tě tahá zpátky,“ varoval mě Vanez. „Přirozená reakce by byla zatahat za provaz a uvolnit kámen rychle, jenže tím se většinou situace jen zhorší a nakonec ho budeš uvolňovat ještě delší dobu. Při

vyprošťování je lepší postupovat metodicky a přijít o čtyři pět vteřin, než to uspěchat a ztratit deset nebo dvacet vteřin.“

Naučil jsem se, jak kameni a provazu zabránit, aby se zadrhávaly. Pokaždé, když jsem obcházel roh nebo zákrutu, jsem musel chytit provaz a přitáhnout si kámen blíž, takže se spíš nikde nezachytí. Docela taky pomohlo, když jsem každých pár vteřin provazem zacloumal, aby zůstal volný. „Ale tyhle věci musíš dělat bezděčně,“ zdůraznil mi Vanez. „Nesmíš na ně myslet. Tvůj mozek se musí beze zbytku zabývat jenom mapováním bludiště. Všechno ostatní musíš dělat pudově.“

„To je k ničemu,“ zaskučel jsem a svalil jsem se na zem.

„Trvalo by mi měsíce, než bych se na tohle připravil. Nemám ani trošku naděje.“

„Samozřejmě že máš!“ rozkřikl se Vanez. Přiklekl ke mně a dloubl mě do žeber. „Cítíš tohle?“ zeptal se a dloubal mě u toho ostrým prstem do měkké kůže na břiše.

„Au!“ odrazil jsem mu ruku. „Přestaňte!“

„Copak, píchá?“ zeptal se a rýpl do mě znovu. „Bolí?“

„Jasně!“

Zavrčel, rýpl mě ještě jednou a pak vstal. „Tak si představ, o kolik víc budou bolet kůly v Síni smrti,“ ucedil.

Nešťastně jsem si vzdychl, vysoukal jsem se na nohy a otřel si pot z čela. Sevřel jsem provaz, cukl za něj a pak jsem znovu vyrazil do bludiště, vláčel za sebou kámen a mapoval cestu, jak mě to Vanez učil.

Konečně jsme si udělali přestávku na jídlo a v Síni Chledona Lurta jsme se sešli s panem Hroozleym a s Harkatem. Nechtělo se mi jíst, na to mi moc pochodovaly nervy, ale Vanez nedal jinak, než že musím všechno zhltat. Říkal, že až začne Prověření, budu potřebovat co nejvíc síly.

„Dělá pokroky?“ zeptal se pan Hroozley. Předtím chtěl, abychom ho nechali výcvik sledovat, ale Vanez mu řekl, že by jen překážel.

„Obrovské,“ kývl Vanez a chroupal kosti potkana pečeného na hůlce. „Abych pravdu řekl, když se losovalo, tvářil jsem se hrdinsky,

ale myslel jsem si, že z tohohle se asi nevymotá… za tu slovní hříčku se omlouvám. Vodní bludiště nepatří k těm ukrutnějším zkouškám, zato je z těch, ke kterým bývá potřeba nejvíc času na přípravu. On se ale učí rychle. Ještě mu toho musím natlouct do hlavy spoustu… například to zatím nezkoušel ve vodě, ale vidím to teď o hodně líp než před pár hodinami.“

Harkat přinesl do síně Madame Oktu, pavoučici pana Hroozleyho, a teď ji krmil kousky chleba namočenými do netopýřího vývaru. Slíbil, že se o pavoučici bude starat, abych se já mohl soustředit na Prověření. Odsunul jsem se kousek od upírů a oslovil jsem svého přítele, jednoho z Lidičků. „Nemáš s ní moc práce?“ zeptal jsem se.

„Ne. Je to… dost… lehká věc… se o ni starat.“

„Hlavně ji nepouštěj z klece,“ varoval jsem ho. „Vypadá roztomile, ale její kousnutí zabíjí.“

„Já vím. Často jsem… tě s ní sledoval… když jste… vystupovali… v cirkusu.“

Harkatova řeč se zlepšovala, teď už nevyrážel slova tak namáhavě, ale stále musel v každé větě udělat pár přestávek a nadechovat se.

„Myslíš, že… se stihneš… připravit… na zkoušku?“ zeptal se.

Pokrčil jsem rameny. „Teď zrovna nedokážu na zkoušku ani pomyslet. Dokonce nemám ani jistotu, jestli vůbec zvládnu ten výcvik! Vanez mi dává zabrat. Asi to jinak nejde, ale jsem úplně utahaný. Klidně bych se svalil pod stůl a prospal týden.“

„Poslouchal jsem… co si upíři… říkají mezi sebou,“ prohlásil Harkat. „Hodně jich… uzavírá sázky.“

„Cože?“ narovnal jsem se, protože mě to zaujalo. „A jakou šanci podle nich mám?“

„Oni nevypisují… žádné kurzy… nebo tak. Sázejí… oblečení… a šperky. Většina upírů… sází proti tobě. Kurda a Gavner… a Arra… většinu těch sázek… přijímají. Oni ti… věří.“

„To rád slyším,“ usmál jsem se. „A co pan Hroozley?“

Harkat zavrtěl hlavou. „Ten říká… že nesází. Zvlášt ne… na děti.“

„To se od toho starého sucharského krkouna dalo čekat,“ zareptal jsem a snažil jsem se, aby to neznělo zklamaně.

„Ale slyšel jsem… jak mluví… se Sebou Nilem,“ dodal Harkat.

„Prohlásil, že… jestli to neuděláš… sní svůj klobouk.“ Potěšeně jsem se rozesmál.

„O čem si to povídáte, vy dva?“ zeptal se pan Hroozley.

„Ale jen tak,“ utrousil jsem a zazubil jsem se na něj.

Když jsme dojedli, vyrazili jsme Vanez a já zase k bludišti, kde jsme cvičili s těžšími kameny a ve vodě. Příštích pár hodin zaplnila snad nejhorší dřina, jakou jsem kdy zažil, a když Vanez cvičení ukončil a poslal mě do kobky, abych si odpočal, byl jsem tak ztahaný, že jsem se už v půli cesty zhroutil a dva soucitní strážní mě museli k mému závěsnému lůžku dovézt na vozíku.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Když jsem se probudil, byl jsem tak ztuhlý, až mi připadalo, že k bludišti snad nedojdu, natož abych z něj našel cestu ven! Ale po

pár minutách chůze jsem tu ztuhlost rozhýbal a cítil jsem se docela dobře. Uvědomil jsem si, že Vanez mi dal zabrat právě tak akorát, a umínil jsem si, že nikdy v budoucnu nebudu o jeho taktice pochybovat.

Měl jsem hlad, ale Vanez mi řekl, ať po probuzení nic nejím, že kdyby šlo do tuhého, pár deka navíc by mohlo znamenat rozdíl mezi přežitím a smrtí.

Když přišel čas, přišli mě Vanez s panem Hroozleym vyzvednout. Oba na sobě měli svoje nejlepší šaty, pan Hroozley jen zářil v jasně rudé, Vanez poněkud méně v matně hnědé blůze a kalhotách.

„Připraven?“ zeptal se Vanez. Přikývl jsem.

„Máš hlad?“

„Jako vlk!“

„To je dobře,“ pousmál se. „Po zkoušce ti nachystám tu nejlepší baštu, jakou jsi kdy jedl. Vzpomeň si na to, jestli se dostaneš do úzkých – to pomáhá, mít něco, na co se těšíš.“

Došli jsme po chodbách osvětlených pochodněmi až k Vodními bludišti. Vanez šel přede mnou, pan Hroozley a Harkat těsně za mnou. Vanez nesl nachovou vlajku, znamení toho, že doprovází upíra k Prověření. Když nás upíři potkávali, většinou udělali divný pohyb rukou: prostředníček si přiložili na čelo, vedlejší dva prsty na víčka, palec a malíček roztáhli do stran.

„Co to dělají?“ zeptal jsem se Vaneze.

„To je obvyklý pozdrav,“ vysvětlil. „Říká se tomu dotyk smrti a znamená to Kéž jsi i ve smrti vítězem.“

„Byl bych radši, kdyby mi prostě popřáli hodně štěstí.“

„To by nemělo takový šmrnc,“ zasmál se krátce Vanez.

„Věříme, že upíří bohové si váží těch, kdo zemřou důstojně. Že nám sesílají požehnání, když upír jde smrti vstříc hrdě, a kletbu, když některý zemře poddajně nebo uboze.“

„Takže chtějí, abych umřel patřičně, a přejí si to kvůli sobě, co?“ utrousil jsem uštěpačně.

„Přejí si to kvůli celému klanu,“ opravil mě zcela vážně Vanez.

„Upír s dobrou pověstí vždy klade dobro klanu výš než vlastní blaho. I ve smrti. Tenhle pozdrav ti to má připomenout.“

Vodní bludiště stálo v jámě na dně rozlehlé jeskyně. Shora vypadalo jako dlouhá, obdélníková krabice. U kraje jámy stálo snad čtyřicet nebo padesát upírů, víc se jich už do jeskyně ani nevešlo. Byli mezi nimi Gavner a Kurda, Seba Nil a Arra Plachetová – a také Mika Ver Leth, upíří kníže, který mě k Prověření odsoudil.

Mika si nás povolal k sobě, s vážným výrazem pozdravil pokývnutím Vaneze a pana Hroozleyho a pak upřel mrazivý pohled na mě. Na sobě měl svoje obvyklé černé šaty a vypadal ještě příkřeji než pan Hroozley. „Připravil ses ke zkoušce?“ zeptal se.

„Připravil.“

„Víš, co tě očekává?“

„Vím.“

„Z bludiště nelze uniknout jinudy než jedním ze čtyř východů,“ oznámil. „Pokud neprojdeš touto zkouškou, Síni smrti už nebudeš muset čelit.“

„To už radši ty kůly, než se utopit,“ zaskuhral jsem.

„Stejně by to brala většina upírů,“ souhlasil. „Ale nemusíš mít strach, je to stojatá voda, ne tekoucí.“

Zamračil jsem se. „A to má jako znamenat co?“

„Stojatá voda nemůže polapit upírovu duši.“

„Aha, tahle stará báchorka,“ rozesmál jsem se. Hodně upírů věří, že když zemřou v řece nebo potoce, tekoucí voda uvězní jejich duši navěky. „To mi starosti nedělá. Víc mi vadí ta představa, že bych se utopil!“

„Každopádně ti přeji štěstí,“ řekl Mika.

„Ne, nepřejete,“ odsekl jsem.

„Darrene!“ sykl pan Hroozley.

„To nevadí,“ utišil jej mávnutím ruky Mika. „Ať si chlapec řekne, co říct chce.“

„To vy jste zavinil, že musím projít Prověřením,“ prohlásil jsem.

„Myslíte si, že nejsem dost dobrý, abych se stal upírem. Budete mít radost, když selžu, protože se tím prokáže, že jste měl pravdu.“

„Tvůj pomocník má o mně věru špatné mínění, Lartene,“ poznamenal Mika.

„Je mladý, Miko. Neumí se ještě držet zpátky.“

„Neomlouvej se za něj. Mladí by měli mluvit upřímně.“ Znovu mě přímo oslovil. „Pravdu máš v jedné jediné věci, Darrene Shane. Opravdu si nemyslím, že bys toho v sobě měl dost, abys byl upírem. Ale to ostatní, co jsi říkal…“ Zavrtěl hlavou. „Žádnému upírovi nedělá radost, když druhý selže. Upřímně doufám, že mě usvědčíš z omylu. Nyní víc než kdy jindy potřebujeme upíry s dobrou pověstí.

Pokud projdeš Prověřením, pozvednu sklenku s krví na tvé jméno a rád a veřejně uznám, že jsem tě špatně odhadl.“

„Aha,“ zabručel jsem zmateně. „V tom případě se asi musím za svoje slova omluvit. Urovnáno?“

Černovlasý kníže s orlím pohledem se upjatě pousmál.

„Urovnáno.“ Pak hlučně tleskl a ostře vyštěkl: „Ať tě bohové požehnají upířím štěstím!“ A zkouška začala.

Zavázali mi oči, čtyři strážní mě položili na nosítka a odnesli do středu labyrintu. To abych si nemohl zapamatovat cestu. Když jsem byl uvnitř, položili mě na zem a sundali mi pásku z očí. Byl jsem ve stísněné chodbě, jen zhruba půl druhého metru na šířku a necelé dva metry vysoké. Při téhle zkoušce mi výška naopak pomůže: vyšším upírům tu nezbývá, než se krčit, takže je to pro ně ještě těžší.

„Připraven?“ zeptal se jeden ze strážných.

„Ano.“ A už jsem se rozhlédl po stěnách a hledal první znamení. Pohled mi padl na bělavý kámen na stěně po mé levici, uložil jsem si ho do paměti a začal jsem s mapováním.

„Musíš zůstat tady, dokud nepustíme vodu,“ upozornil mne strážný. „To je znamení, že zkouška začala. Jakmile odejdeme, už na tě nikdo nemůže dohlížet, takže ti nic nezabrání podvádět… kromě tvého svědomí.“

„Nebudu podvádět,“ vybafl jsem. „Počkám na vodu.“

„Věřím ti,“ pronesl upír omluvně. „Ale říct jsem to musel, tradice to žádá.“

Čtyři strážní zvedli nosítka a odešli. Všichni měli obuté zvláštní, měkké střevíce, abych se nemohl orientovat podle zvuku jejich kroků.

Ve skleněných baňkách na stropě hořely svíčky, takže budu mít spoustu světla, i když voda stoupne až nahoru.

Čekal jsem, až uslyším příval vody, a nervozita se do mě zakousla. Zbabělý hlásek uvnitř hlavy popichoval, ať už začnu. Nikdo se nedozví, že to bylo dřív. Radši žít s trochou hanby, než z hloupé hrdosti umřít.

Ten hlas jsem zaplašil – kdybych podváděl, už nikdy bych se nedokázal podívat do očí panu Hroozleymu, Gavnerovi nebo ostatním.

Konečně se ozvalo zurčení a z nedaleké trubky vychlístla voda. Ulehčeně jsem vydechl, vyrazil jsem honem ke konci chodby, kámen jsem táhl za sebou a v pravidelných intervalech jsem tahal za provaz, jak mě to učil Vanez.

Ze začátku jsem postupoval slušně. Voda mi skoro nevadila a rozlišujících kamenů, podle kterých poznám různé chodby, bylo hodně. Nepropadal jsem zděšení, když jsem došel do slepé uličky nebo narazil na chodbu, ve které jsem už předtím byl. Jen jsem sklopil hlavu a šel dál a vybral novou trasu.

Po pěti šesti minutách začala být chůze těžší. Vodu jsem už měl nad kolena. Každý krok byl hotové utrpení. Najednou jsem měl pocit, že kámen váží snad tunu. Ztěžka jsem dýchal, svaly bolely, zvlášť ty na nohou a na zádech.

Pořád jsem nepanikařil. Vanez mě na tohle připravil. Musím se s vodou sžít, ne proti ní bojovat. Zvolnil jsem krok. Nejeden upír udělá tu chybu, že se snaží kráčet rychle, tím se ale vyčerpá a nedostane se k cíli.

Uteklo dalších pár minut. Začínal jsem cítit obavy. Nedalo se nijak zjistit, jak blízko nebo daleko od východů jsem. Klidně může některý být za prvním rohem, aniž to tuším, ale možná že žádný není nikde poblíž. Aspoň na jeden kdybych narazil, hned to poznám: na všech čtyřech dveřích je nakreslené veliké bílé X, v jehož středu je

velké černé tlačítko. Úplně pak stačí tlačítko stisknout, dveře se otevřou, voda vyteče ven a já budu v suchu.

Horší ale bude ty dveře najít. V té chvíli jsem vodu měl už po prsa a kámen byl stále těžší. Přestal jsem cloumat provazem, bylo to na mě příliš namáhavé, a cítil jsem, jak se za mnou vznáší, takže mi hrozí, že se mi zamotá mezi nohama. Někdy se to opravdu stává: upír se zamotá do provazu, zastaví se a na místě utone.

Obcházel jsem jeden roh a kámen se za něco zachytil. Škubl jsem provazem, jestli nepovolí, ale kdepak. Zhluboka jsem se nadechl a potopil jsem se, abych zjistil, co se stalo. Ukázalo se, že kámen se zaklesl ve veliké trhlině ve stěně. Zabralo mi jen pár vteřin, než jsem jej uvolnil, jenže když jsem se vynořil, najednou mi došlo, že mám v hlavě prázdno. Co tahle chodba, už jsem v ní byl? Rozhlížel jsem se po povědomých znameních, ale žádná jsem nenacházel. Vysoko na stěně byl nažloutlý kámen, snad jsem kolem něj už šel, jen to tak vědět jistě…

Ztratil jsem se!

Vrhl jsem se na konec chodby, pak jsem vyrazil do další, zoufale jsem se snažil zjistit, kde jsem. Celého mě zaplavila panika.

„Utopím se! Utopím se!“ Na nic jiného jsem nedokázal myslet. Byl jsem tak vystresovaný, že jsem klidně mohl bez povšimnutí minout desítku znamení.

Vodu jsem měl po bradu. Cákala mi do úst. Prskal jsem a plácal jsem do hladiny, jako bych tím vodu mohl zahnat. Zapotácel jsem se a upadl. Když jsem se zase vynořil, plival jsem vodu a lapal po dechu. Začal jsem křičet…

… a to mě zarazilo. Zvuk vlastního řevu mě rázem přivedl k rozumu. Vybavil jsem si Vanezovu radu, strnul jsem na místě bez jediného pohybu, zavřel jsem oči a odmítl jsem se pohnout, dokud paniku neovládnu. Soustředil jsem se na představu té hostiny, která mě venku čeká. Čerstvé maso, k němu divoké kořínky, ovoce. Láhev lidské krve na zvednutí nálady. Moučník… horské bobule, ohřáté a šťavnaté.

Otevřel jsem oči. Srdce mi přestalo tlouct jako zběsilé a nával paniky z valné části přešel. Pomalu jsem se brodil po chodbě a hledal znamení. Věděl jsem jistě, že jakmile najdu jedno, vybavím si celou

svou myšlenou mapu. Došel jsem na konec chodby – znamení nikde. I příští chodbu jsem zřejmě viděl poprvé. A tu další taky. A příští právě tak.

Už jsem cítil, jak panika znovu probublává na povrch, když tu jsem zahlédl svícen zasazený do světle šedého kruhového kamene. Jedno z mých znamení! Upřeně jsem se díval na svíčku a čekal jsem, až se mi vybaví mapa. Po několik dlouhých vteřin byla moje paměť stejně děsivě vymetená jako předtím… a vtom mapa znovu naskočila. Vybavovala se mi zprvu po částech, jedno znamení po druhém, ale pak se přihrnula celá. Ještě pár vteřin jsem setrval na místě a pokračoval teprve, když jsem měl jistotu, že ji vidím v duchu jasně.

Voda mi už dosáhla až k hornímu rtu. Skoro se nedalo jít. Musel jsem postupovat zdlouhavými skoky, vrávorat kupředu, abych držel hlavu nad vodou, a dávat si bacha, abych se nepraštil o strop. Jak dlouho to ještě potrvá, než mi dojde vzduch? Tři minuty? Čtyři? Moc víc to rozhodně nebude. Musím najít východ – a honem!

Soustředil jsem se na myšlenou mapu a pokusil jsem se zjistit, jak jsem daleko od místa, odkud jsem vyšel. Podle mého propočtu bych měl být blízko jedné z vnějších stěn. Jestli je to tak a jestli východ není daleko, mám ještě šanci. Jinak pro mě Prověření skončilo.

Obešel jsem roh a poprvé jsem narazil na vnější stěnu. Poznal jsem ji okamžitě, protože kameny byly tmavší a hrubší než ve vnitřku labyrintu. Žádné X nikde, ale přesto mi srdce poskočilo radostí. Přestal jsem myslet na mapu, teď už je mi stejně k ničemu, spěchal jsem k dalšímu zákrutu a pátral po tom stále unikajícím X.

Tak jsem našel čtyři různé díly vnější stěny, jenže východ nebyl ani v jednom. Voda už sahala skoro ke stropu. Víc jsem plaval než šel, tiskl jsem rty ke stropu a nasával vzduch. Nebylo by to tak zlé, nebýt toho mizerného kamene. Když jsem se snažil plavat, táhl se za mnou protivněji než kdy předtím, takže jsem se sunul hrozně pomalu.

Na pár nádechů jsem se zastavil a došlo mi, že je čas přistoupit k zásadnímu rozhodnutí. Vanez to se mnou ve cvičném bludišti

probíral. Doufal, že tak daleko to nedojde, ale kdyby se stalo, je prý životně důležité, abych volil správně.

Když budu takhle postupovat dál, zahynu. Nikam moc se nedostávám, za minutu dvě mi voda úplně zaplaví tvář a já se utopím. Přišel čas vsadit vše na jednu kartu. Na poslední vrh kostkami. Jestli je upíří štěstí se mnou, přežiju. A jestli ne…

Několikrát jsem se důkladně nadechl, poté jsem zapadl pod hladinu a potopil se až na dno. Zvedl jsem kámen a otočil jsem se, abych splýval na zádech. Kámen jsem si položil na břicho. Pak jsem začal plavat. Bylo to nešikovné, voda se mi pořád hrnula do nosu, ale byla to jediná možnost, jak kameni zabránit, aby mě zpomaloval.

Upíři dovedou zadržet dech na delší dobu než lidé… bez potíží to vydrží pět šest minut, jenže já plaval na zádech a musel jsem pořád odfrkávat nosem, aby se mi do něj nevhrnula voda. Takže mám nejvýš dvě nebo tři minuty, než mi dojde kyslík a utopím se.

Obeplaval jsem další roh a zadíval jsem se do dlouhé chodby. Na konci jsem viděl stěnu, která určitě bude vnější, ale byla příliš daleko, než abych poznal, jestli na ní je nebo není nějaké X. Měl jsem pocit, že tam je, ale právě tak to může být iluze: Vanez mě varoval před podvodními přeludy.

Proplaval jsem chodbou. Asi v polovině jsem si uvědomil, že tam žádné X není, že mě jen spletla dlouhá trhlina v kameni. Proto jsem se obrátil a rychle jsem se vracel. Tíha kamene mě tlačila dolů. Zastavil jsem se, opřel se nohama o podlahu, narovnal se a plaval dál.

Marně jsem pátral po dalším kusu vnější stěny, další dva zákruty mě dovedly jen do jiných chodeb, ne k okraji bludiště. Docházel mi kyslík. Bylo stále těžší vůbec pohnout rukama nebo nohama.

Ani za dalším rohem se neukázala vnější stěna, ale neměl jsem už čas plavat dál a hledat další odbočku. Sebral jsem veškerou sílu, přeplaval krátkou chodbou na konec a tam odbočil doprava. Další krátká chodba. Když jsem do ní vyrazil, kámen mi sklouzl z břicha, padal a podrápal mě. Neuváženě jsem vyjekl. Voda se vhrnula do mě, vzduch unikal.

Rozkašlal jsem se a vyrazil ke stropu, že se znovu nadechnu, jenže když jsem se tam dostal, zjistil jsem, že voda mě už dostala: žádný vzduch tu není!

Šlapal jsem vodu a mlčky proklínal svůj osud i upíří bohy. Je konec. Dělal jsem, co se dalo, ale nevyjde to. Teď by bylo nejlepší otevřít ústa a natáhnout vodu do plic, aby byl konec co nejrychlejší. Možná bych to udělal, jenže tahle chodba byla mizerně osvětlená a mně se kdoví proč nelíbilo pomyšlení, že umřu ve tmě. A tak jsem se bolestně potopil na dno, sebral kámen, otočil se na záda, položil si kámen na břicho a plaval bůhvíkam, jen abych našel světlejší místo, kde umřu.

A když jsem zabočil doleva, zpozoroval jsem tmavé kameny vnější stěny. Malátně jsem se pousmál, když jsem se vzpomněl, jak nadšený bych z toho byl před pouhými pár minutami. Převalil jsem se na břicho, abych umřel vstoje… a Pak jsem se zarazil.

Na stěně bylo X!

Zpitoměle jsem se na ně díval a vzácný vzduch mi v bublinkách unikal z úst. Není to zas nějaký přelud? Další zrádná trhlina? Určitě ano. Takovéhle štěstí přece nemůžu mít. Měl bych na to nakašlat a…

Ne! Tohle určitě je X!

Byl jsem u konce se vzduchem i silami, ale pohled na X mi dal novou chuť do života. Nasadil jsem i ty zásoby energie, o kterých jsem nikdy netušil, že je mám, silně jsem vykopl nohama a vystřelil ke stěně rychle jako kulka. Tvrdě jsem do zdi narazil hlavou, odrazil se, pak jsem se převalil a prohlížel jsem si veliké, nepravidelné X.

Z pohledu na nejsem byl tak nadšením bez sebe, až mě skoro nenapadlo stisknout tlačítko v jeho středu. To by panečku byla fraška: dostat se až sem a tady selhat! Naštěstí jsem ale byl něčeho tak nedůstojného ušetřen. Moje levá ruka se sama od sebe pohnula, prsty přejely po tlačítku v X a stiskly je. Tlačítko zajelo dovnitř, kámen vklouzl do stěny a X zmizelo.

Voda se burácivě začala hrnout otvorem ven. Mě strhla s sebou, ale pak se můj kámen o něco zachytil a já jsem se se škubnutím zastavil hned kousek za východem. Oči i ústa jsem měl zavřené a nějakou chvíli mi připadalo, že jsem pořád potopený v bludišti,

protože se mi voda stále valila přes hlavu. Postupně ale hladina klesla a já si uvědomil, že můžu dýchat.

Po nejdelším nadechnutí za celý život jsem otevřel oči a zamrkal. Zdálo se mi, že v jeskyni je podstatně víc světla než před necelou půlhodinou, kdy mě do ní Vanez Blan dovedl. Cítil jsem se, jako bych za prosluněného dne seděl na pláži.

Do uší mi pronikl potlesk a křik. Poulil jsem oči jako ryba vyhozená na souš a všiml jsem si, že rozradostněli upíři se ke mně hrnou, s cákáním probíhají loužemi a nadšeně halekají. Na to, abych rozeznával tváře, jsem byl příliš unavený, ale zachytil jsem aspoň oranžového ježka na hlavě upíra, který běžel první. Pan Hroozley.

Voda mizela, já jsem se horko těžko vyštrachal na nohy, stál jsem přede dveřmi Vodního bludiště, pošetile jsem se usmíval a mnul si bouli na hlavě, kterou jsem si udělal nárazem do stěny. „Dokázal jsi to, Darrene!“ křičel na celé kolo pan Hroozley, doběhl ke mně a objal mě. U něj byl takový projev citů dost nevídaný.

Pak mě chytil další upír. „Já už myslel, že je po tobě! Uteklo tolik času, až jsem nevěřil, že to ještě stihneš!“ hřímal.

Mrkáním jsem vypudil vodu z očí a poznal jsem Kurdu a Gavnera. Hned za nimi stáli Vanez a Arra. „Pane Hroozley? Kurdo? Vanezi?“ blekotal jsem. „Co vy tady na pláži takhle v poledne? Musíte si dávat pozor, jinak se popelíte.“

„Blouzní!“ zasmál se někdo.

„Kdo by po něčem takovém neblouznil?“ odtušil pan Hroozley a pyšně mě objal.

„Heleďte, já si na chvilku sednu,“ vykoktal jsem. „Myslím, že ten hrad z písku budeme stavět až pak.“ Nato jsem se svezl na zadek a zadíval se do stropu. Byl jsem naprosto přesvědčen, že to je široširé nebe, a tak jsem si jen vesele pobrukoval a nevšímal si upírů, kteří pobíhali kolem mě.

PÁTÁ KAPITOLA

Když jsem se později ten den probudil klepal jsem se jako ucouraná myš. Prospal jsem patnáct hodin, možná i víc! Vanez

mi přišel popřát dobré ráno. Podal mi hrneček plný tmavé tekutiny a nakázal mi, ať to vypiju.

„Co je to?“ zajímal jsem se.

„Pálenka.“ Ještě nikdy jsem pálenku nepil. Po prvním hltu se mi skoro obrátil žaludek, ale za chvíli jsem si řekl, že mi to docela chutná. „Přibrzdi,“ zasmál se Vanez, když jsem si to pití začal lít do krku. „Opiješ se!“

Odložil jsem hrnek, škytl jsem a zaculil jsem se. Pak jsem se rozpomněl na Prověření. „Dokázal jsem to!“ rozkřikl jsem se a vyskočil. „Našel jsem cestu ven!“

„Jak jinak,“ souhlasil Vanez. „Ale bylo to o prsa! Byl jsi uvnitř něco přes dvacet minut. Musel jsi ke konci plavat?“

„Musel,“ kývl jsem a pak jsem mu popsal všechno, co se v bludišti odehrálo.

„Vedl sis skvěle,“ pochválil mě Vanez, když jsem skončil.

„Rozum, síla a štěstí – žádný upír, který od toho všeho nemá pořádnou porci, nepřežije dlouho.“

Pak mě Vanez odvedl do Síně Chledona Lurta, že si dáme něco k jídlu. Když mě upíři v síni spatřili, začali tleskat, shlukli se kolem mě a říkali mi, že jsem si vedl dobře. Já jsem to zlehčoval a dělal jsem skromného, ale v duchu jsem se cítil jako hrdina. Když jsem do sebe cpal už čtvrtý talíř netopýřího vývaru a pátý krajíc chleba, přišel Harkat Mulds. „Jsem… rád, že… jsi přežil,“ řekl prostě a přímo, jak to měl ve zvyku.

„Já taky,“ zasmál jsem se.

„Už se… nesází tolik… proti tobě… co jsi prošel… první zkouškou. Teď už… víc upírů sází… na to, že vyhraješ.“

„To rád slyším. A co ty, přisadil sis na mě?“

„Nemám co… bych vsadil,“ odpověděl Harkat. „Jinak bych… to udělal.“

Jak jsme si povídali, začala se po síni šířit nějaká zvěst, která všechny upíry znepokojila. Zaposlouchali jsme se a zjistili jsme, že

jeden ze zbývajících upírů, kteří mířili na Radu, před svítáním dorazil k Hoře a okamžitě se hnal do Knížecí síně se zprávou, že cestou náhodou narazil na vampýří stopy.

„Třeba je to právě ten vampýr, kterého jsme našli my,“ utrousil jsem a měl jsem na mysli mrtvého vampýra, na kterého jsme narazili cestou.

„Třeba,“ připustil Vanez, ale bez valného přesvědčení… „Na chvilku musím odejít. Zůstaňte tady. Brzy se vrátím.“ Mistr her byl zpátky opravdu brzy, ale vypadal dost znepokojeně. „Ten upír, co přišel, je Patrick Goulder,“ hlásil. „A dorazil po úplně jiné trase než vy. Kromě toho byly ty stopy zcela čerstvé. Je skoro jisté, že to byl jiný vampýr.“

„Co to znamená?“ zajímal jsem se. Dost mě zneklidnilo, jak úzkostně si všichni upíři kolem nás povídají.

„To nevím,“ přiznal Vanez. „Ale dva vampýři na stezkách k Upíří hoře, to bude těžko náhoda. Když se k tomu přidá ta zpráva o pánovi vampýrů, kterou přinesl Harkat, nevypadá to nijak růžově.“

Znovu jsem si vzpomněl na Harkatovo poselství a na pradávný slib pana Sudda, že pán vampýrů povede své hordy proti upírům a rozdrtí je. Měl jsem předtím… a vlastně i teď mám dost vlastních starostí, protože moje Prověření má do konce hodně daleko, ale na tak zlověstnou hrozbu celému upířímu klanu jde těžko nemyslet.

„Ale co,“ máchl rukou Vanez a pokusil se to zlehčit, „nás nijak nezajímá, co dělají vampýři. Musíme se soustředit na zkoušky. Tuhle druhou záležitost přenecháme těm, kdo jsou líp připravení, aby ji řešili.“

Jenže ať jsme se snažili tomu tématu vyhýbat, jak jsme chtěli, řeči nás v Síních pronásledovaly celý den a můj výkon ze včerejší noci kvůli nim upadl v zapomnění. Nikdo se už nezajímal o osud jediného polovičního upíra, když na vážkách byl osud celé rasy.

Když jsem se za soumraku dostavil s Vanezem Blanem do Knížecí síně, skoro nikdo si toho nevšímal. Jen pár upírů si při spatření nachové vlajky přiložilo prsty pravice na čelo a víčka – dotyk smrti –, ale všichni měli příliš starostí, než aby se mnou přetřásali mou první zkoušku. Museli jsme dlouho čekat, než nás

povolali před knížata. Všichni se s generály dohadovali, snažili se uhodnout, co mají vampýři za lubem a kolik se jich tak asi v okolí schovává. Kurda se za své adoptivní spojence přimlouval.

„Kdyby nás chtěli napadnout,“ křičel, „udělali by to, dokud jsme šli po stezkách, dokud jsme cestovali každý sám nebo ve dvojicích.“

„Třeba mají v úmyslu nás napadat při zpáteční cestě,“ namítl někdo.

„K čemu by jim to bylo?“ nesouhlasil s ním Kurda.

„Ještě nikdy na nás nezaútočili. Proč by s tím začínali právě teď?“

„Možná je k tomu přiměl pán vampýrů,“ nadhodil jeden starý generál, načež se po celé síni rozlehlo souhlasné vrčení.

„Nesmysl!“ odsekl Kurda. „Na tyhle staré báje nevěřím, i kdyby to byla pravda, pan Sudd tvrdí, že noc pána vampýrů je blízko, ne že už je tady!“

„V tom má Kurda pravdu,“ ozval se Paris Nebess. „Kromě toho, kdyby nás napadali takovým způsobem, každého zvlášť a na cestě na Radu, bylo by to zbabělé. A vampýři nejsou zbabělci.“

„No ale proč tu tedy jsou?“ vykřikl někdo. „Co chystají?“

„Je možné,“ prohlásil Kurda, „že přišli za mnou.“ Všichni upíři v síni se na něj zadívali.

„Proč by to dělali?“ chtěl vědět Paris.

„Jsou to moji přátelé.“ Kurda si vzdychl. „Na tu legendu o pánovi vampýrů nevěřím, ale věří na ni spousta vampýrů a hodně z nich jí má plnou hlavu, stejně jako my. A netouží po válce o nic víc než já. Je možné, že pan Sudd poslal zprávu kromě nás i vampýrům a že ti dva, co se objevili na cestách k Hoře, mě přišli varovat, anebo se mnou novou situaci probrat.“

„Jenomže Patrick Goulder toho druhého vampýra nemohl najít,“ namítl Mika Ver Leth. „Pokud je naživu, proč se tedy s tebou už dávno nespojil?“

„A jak asi?“ zeptal se Kurda. „Vampýr si nemůže jen tak přiskotačit k bráně a zeptat se, jestli se mnou může mluvit. Okamžitě by ho zabili. Pokud je to posel, zřejmě čeká někde poblíž a doufá, že mě zastihne, až budu odcházet.“

To připadalo mnoha upírům logické, ale jiní to zase jako vysvětlení okamžitě zavrhli. Co se jich týkalo, představa, že by se vampýr sebral a šel někam jen proto, aby pomohl upírovi, jim připadala potrhlá. Proto hádka zase nabrala na síle a zuřila ještě pár hodin.

Pan Hroozley toho za debaty mnoho neřekl. Jen seděl v jedné z předních řad, pečlivě naslouchal a usilovně přemýšlel. Byl natolik ponořený do toho, o čem se jednalo, že si ani nevšiml mého příchodu.

Konečně nastala v debatě pauza, takže Vanez popošel k jednomu ze strážných a něco mu pošeptal. Nato přistoupil strážný k pódiu a teď zas on cosi pošeptal do ucha Parisi Nebessovi (do jediného zdravého ucha, protože druhý boltec upířímu knížeti kdysi dávno usekli). Paris přikývl a pak hlučně zatleskal a zjednal si ticho.

„Zanedbali jsme své povinnosti, přátelé,“ oznámil. „Zprávy o vampýrech jsou znepokojivé, ale nesmějí Radě bránit v projednávání běžných záležitostí. Mohu požádat o několik minut klidu, abychom vyřešili jednu neodkladnou záležitost?“

Když se upíři vrátili na svá místa, Vanez mě doprovodil k pódiu.

„Gratuluji ti ke splnění první zkoušky, Darrene,“ řekl Paris.

„Děkuji,“ přikývl jsem zdvořile.

„Protože já sám jsem se nikdy nenaučil plavat, mám obzvláštní důvod obdivovat, jak jsi unikl z pasti,“ ozval se Šíp, ten veliký, holohlavý kníže, který měl na rukou a na hlavě tetování ze samých šipek. „Kdybych se já ocitl ve tvém postavení, živ bych se ven nedostal.“

„Vedl sis dobře, mladý Shane,“ souhlasil Mika Ver Leth.

„Dobrý začátek je půl díla. Ještě tě toho čeká hodně, ale rád uznávám, že jsem se v tobě možná mýlil.“

„Kdybychom měli čas, rádi bychom si poslechli víc o tom, jak sis v bludišti vedl,“ vzdychl si Paris. „Ale bohužel, tohle vyprávění si budeš muset schovat na jindy. Jsi připraven k volbě druhé zkoušky?“

„Jsem.“

Přinesli sáček s očíslovanými kameny. Když je prověřili, sáhl jsem dovnitř, zašátral a vybral jeden kámen až ode dna. „Číslo dvacet tři,“ zvolal strážný, jen co si kámen prohlédl. „Jehlová stezka.“

„Já myslel, že zkoušek je jenom sedmnáct,“ utrousil jsem k Vanezovi, když kámen nesli ke knížatům.

„Pro tebe jen sedmnáct,“ přikývl. „Ale celkem je jich přes šedesát. Hodně jich vynechali, protože prostě zrovna nejsou použitelné… jako ta hadí jáma. A další vyloučili kvůli tvému věku a tělesné konstituci.“

„Je to těžká zkouška?“ zajímal jsem se.

„Lehčí než Vodní bludiště,“ odpověděl. „A bude ti k užitku, že jsi menší. Myslím, že o moc příznivější los jsme čekat nemohli.“

Knížata se podívala na kámen, pak jej odložila a popřála mi zdar. Všichni se mnou jednali poněkud stroze, ale chápal jsem, že mají plnou hlavu jiných věcí, a tak jsem se neurážel. Ještě na odchodu jsme s Vanezem slyšeli hádky o tom, proč o sobě vampýři tak najednou dávají vědět, a mně napjatá atmosféra v Knížecí síni připadala skoro stejně dusivá, jako předtím voda v bludišti.

ŠESTÁ KAPITOLA

Jehlová stezka. Dlouhá, úzká jeskyně plná stalaktitů a stalagmitů s ostrými špičkami. Vanez mě tam zavedl, ať si ji prohlédnu, ještě

než začneme s výcvikem.

„A já musím přejít na druhou stranu?“ zeptal jsem se.

„Nic jiného.“

„Nic moc, tahle zkouška, co?“ kasal jsem se.

„Uvidíme, jestli si to budeš myslet ještě i zítra,“ zavrčel.

„Stalagmity jsou hrozně kluzké – jeden špatný pohyb, a než stačíš mrknout, nabodneš se. A hodně stalaktitů je narušených, sotva že drží u stropu. Jakýkoli silnější zvuk, a začnou opadávat. Pokud tě některý v pádu zasáhne, klidně do tebe udělá díru.“

I přes varování jsem dál měl pocit, že to bude snadné. Ke konci první cvičební hodiny jsem ale názor podstatně změnil.

Trénovali jsme v jeskyni, kde stalagmity nebyly tak ostré a kluzké jako na Jehlové stezce, kde se stalaktity neodlamovaly a nepadaly bez varování. Jenže přestože ve srovnání s Jehlovou stezkou byla tahle jeskyně čajíček, několikrát jsem se div nenabodl a zachránily mě jenom rychlé ruce Vaneze Blana.

„Nedržíš se dost pevně!“ zaprskal nespokojeně, když jsem si málem vypíchl oko. Rozedřel jsem si o stalagmit tvář a Vanez mi do rány vtíral sliny, aby přestala krvácet (protože jsem byl zatím jen poloviční upír, moje vlastní sliny tu hojivou schopnost ještě neměly).

„To je jako držet se na tyči namazané máslem,“ reptal jsem.

„Právě proto se musíš chytit víc.“

„Ale to bolí. Jestli víc zmáčknu, rozřežu si dlaně na kusy a…“

„Co bys radši?“ skočil mi do řeči. „Pořezat si ruce, anebo mít srdce propíchnuté krápníkem?“

„To je ale hloupá otázka,“ vrčel jsem.

„Tak se přestaň jako hlupák chovat!“ štěkl na mě. „Na Jehlové stezce si rozřežeš dlaně na fašírku, tomu se nevyhneš. Jsi poloviční upír, rychle se ti to zahojí. Musíš potlačit bolest a soustředit se na úchop. Nad tím, jak sis zrasoval ty ubohé prstíčky a že už nikdy nebudeš hrát na klavír, budeš mít dost času fňukat po zkoušce.“

„Na klavír stejně neumím.“ Dál jsem remcal, ale udělal jsem, co mi přikázal, a začal jsem se za ty zrádné nerostné tyčky chytat pevněji.

Na konci cvičení mi Vanez natřel ruce zvláštními bylinkami a listím, takže většina bolesti přestala a dlaně mi před nadcházejícím mučením ztvrdly. Chvíli jsem měl pocit, že mi prsty hoří, ale bolest postupně slábla, a když byl čas, abych se přihlásil ke druhé půlce výcviku, už jsem jen cítil na koncích paží tupou, tepavou slabou bolest.

Tentokrát jsme se soustředili na techniku. Vanez mě učil. Jak musím každý stalagmit prohmatat, než na něj přenesu váhu. Kdyby se nějaký odlomil, mohl bych sletět a zabít se, anebo by od toho hluku začaly padat stalaktity, což by bylo ještě nebezpečnější.

„Pořád koutkem oka sleduj strop,“ radil Vanez. „Většině padajících stalaktitů se dá vyhnout prostě tím, že se převalíš o kousek dál.“

„A co když se nepůjde vyhnout?“

„Tak to jsi v maléru. Pokud na tebe některý bude padat a ty se mu nebudeš moct vyhnout, musíš ho odrazit, anebo chytit. To druhé je nepříjemnější, ale lepší. Když stalaktit jen odrazíš stranou, někam spadne a roztříští se. A od takového rachotu může spadnout celý strop.“

„Neříkal jsi předtím, že tohle bude lehčí než Vodní bludiště?“ stěžoval jsem si.

„Taky že je,“ uklidňoval mě. „Aby ses dostal z Vodního bludiště, k tomu potřebuješ i dost štěstí. Na Jehlové stezce jsi víc pánem vlastního osudu. Máš svůj život ve vlastních rukou.“

Při druhé půlce cvičení se ukázala Arra Plachetová, že mi pomůže zlepšit rovnováhu. Dala mi pásku na oči a přinutila mě lézt přes různé tupé stalagmity, abych se učil postupovat jen podle hmatu.

„Smysl pro rovnováhu má výborný,“ utrousila k Vanezovi. „Pokud nepodlehne bolesti v rukou a necukne, měl by tu zkoušku zvládnout hravě.“

Nakonec, po dlouhých hodinách cvičení, mě Vanez poslal do komůrky, ať si hodím malého šlofíka. Znovu mi dal do těla právě tak akorát. Byl jsem sice ztahaný, omlácený a pořezaný, ale po několika

hodinách spánku v závěsném lůžku jsem se cítil jako znovuzrozený a byl jsem připravený na všechno.

K Jehlové stezce, podívat se na druhou část mého Prověření, nepřišel z upírů skoro nikdo. Téměř všichni byli v Knížecí síni nebo v některé jiné z mnoha poradních síní Hory a debatovali o vampýrech. Povzbudit mě přišel pan Hroozley a kromě něj ještě Gavner Zurč a Seba Níl. V nepočetné skupince těch, kdo mi přišli popřát hodně štěstí, však kromě nich už byl jen jeden známý obličej, ten Harkatův.

Strážný mi vyřídil, že knížata se omlouvají, ale nemohou na zkoušku dohlížet. Vanez vznesl stížnost a dožadoval se, aby byla zkouška kvůli knížecí nepřítomnosti odložena, ale strážný mu uvedl několik starších případů, kdy se Prověření konalo, i když nikdo z knížat nemohl být u něj. Vanez se mě zeptal, jestli si chci přesto dál stěžovat. Tvrdil, že když budeme protestovat dost vehementně, snad přesvědčíme knížata, aby byla zkouška odložena o noc nebo dvě, do doby, kdy někdo z nich bude mít čas zajít sem a dívat se na ni. Já jsem ale řekl, že to radši chci mít za sebou.

Strážný, kterého knížata vyslala, se ujistil, jestli přesně vím, co se po mně chce, pak mi popřál štěstí, dovedl mě k začátku Jehlové stezky a opustil mě.

Vylezl jsem si na první stalagmit a zadíval jsem se pozorně na to moře a nebe z lesknoucích se špic. Téhle jeskyni její jméno moc dobře padne: odsud opravdu vypadá jako stezka postavená z jehel. Ovládl jsem se, abych se nerozklepal, a pomalu jako hlemýžď jsem se začal plazit vpřed. Na Jehlové stezce se nesmí nic uspěchat. Kdo chce přežít, musí postupovat zvolna a jistě. Každý stalagmit jsem napřed ozkoušel a teprve pak jsem se u něj uhnízdil. Vždycky jsem s ním nejdřív jemně zacloumal, jestli udrží moji váhu.

Hodně složité bylo přesunovat nohy. Prsty na nohou se jeden stalagmitů jaksi neudrží, a tak jsem musel zasouvat nohy níž a někdy je zaklínit mezi dva stalagmity. Tím jsem sice dostal možnost přenést váhu z rukou a paží, ale taky jsem si brzy opatřil pár škrábanců na kolenou a na stehnech, když jsem potom musel nohy posunout zase dopředu.

Ještě horší to bylo na místech, kde stalaktity visely nízko nad stalagmity. Tam jsem se musel natáhnout a ležet na stalagmitech skoro vodorovně, jinak bych se dál nevmáčkl. Za chvíli jsem z toho měl pěkných pár dalších ošklivých ran na prsou, na břiše a na zádech. Za chvíli mě napadlo, o kolik větší pohodlíčko mají ti indičtí fakíři, co se naučili lehávat na lůžku z hřebíků!

Když jsem za sebou měl snad tak pětinu cesty, levá noha mi uklouzla a hlučně praštila do jednoho stalagmitu. Shora se ozvaly třaslavé, cinkavé zvuky. Zvedl jsem hlavu a uviděl jsem, že pár nejbližších stalaktitů se chvěje. Několik vteřin mi připadalo, že padat nezačnou, pak se ale jeden odlomil a roztříštil se o podlahu jeskyně. Tím hlukem se odlomily i další a najednou všude kolem mě dopadaly stalaktity jako jehlové pumy.

Nepropadl jsem panice. Naštěstí skoro ani jeden nepadal tak blízko, aby mi ublížil. Jen jeden by mi přesekl pravou ruku, kdybych si ho býval nevšiml a neodsunul ji stranou. Pak jsem taky musel rychle vtáhnout břicho, abych jednomu maličkému, ale ostrému stalaktitů zabránil udělat mi druhý pupek navíc. Jinak jsem ale mohl zůstat, kde jsem byl, pozorně sledovat strop, abych věděl, odkud co hrozí, a čekat, kdy to přejde.

Po nějaké době stalaktity přestaly padat a odezněly i zvuky od toho, jak se tříštily. Ještě asi minutu jsem počkal, protože Vanez mě varoval, že někdy padají opozdilci, a když se zdálo, že nic nehrozí, znovu jsem postupoval dopředu, stejně opatrným a neuspěchaným tempem.

Padající stalaktity mě aspoň přinutily, abych přestal myslet na svoje orvané, pořezané tělo. Když jsem se díval na tu sprchu smrtících jehel, do celého těla se mi vevalil adrenalin, takže jsem byl na čas proti bolesti imunní. Jak jsem lezl vpřed, citlivost se mi trochu vracela, ale i nadále jsem většinu řezných ran nevnímal a jen občas, když se mi do těla pořádně zakousl nějaký zvlášt ostrý krápník, jsem se zašklebil.

V polovině cesty jsem si našel dobrou oporu pro nohy a pět nebo šest minut jsem odpočíval. Tady byl strop dost vysoko, takže jsem si mohl stoupnout, narovnat se a zacvičit si rukama a krkem, aby se jejich svaly zbavily ztuhlosti. Bylo vedro a já se příšerně potil.

Měl jsem na sobě těsný kožený úbor, ve kterém jsem se pařil ještě víc, ale bez něj to nešlo: volnější látkový úbor by se mohl zachytávat za stalaktity.

Upíři často vykonávali zkoušku na Jehlové stezce nazí. Mně sice nevadilo se svléknout po cestě sem k Upíří hoře, abych se dostal přes údolí zarostlé trnovým houštím, ale nehodlal jsem se producírovat nahý teď, před cizími!

Otřel jsem si ruce do nohavic, jenže ty byly už tolik zakrvácené, že jsem pak měl dlaně ještě kluzčí než předtím. Rozhlédl jsem se, objevil v jamkách mezi krápníky trochu špinky a tou jsem si dlaně osušil. Ten sajrajt se mi dostal do rozřezaných rukou a pálil, jako bych oběma rukama sevřel trs kopřiv, ale po chviličce bolest pominula a já mohl zase vyrazit.

Čas jsem měl slušný a dostal jsem se do tří čtvrtin cesty, jenže pak jsem udělal první vážnější chybu. V téhle části jeskyně sice byl strop vyšší, ale stalagmity zase byly hustší a já se musel položit a lézt přes ně. Jejich hroty mě rýpaly do břicha a prsou, a tak jsem přidal na rychlosti, abych ten hnusný trs krápníků už měl za sebou.

Sáhl jsem dopředu levičkou a ozkoušel jsem veliký stalagmit, ale jen zběžně. Byl dost rozměrný, abych nepohyboval, že mě udrží. A jak jsem na něj přenesl váhu, ozvalo se ostré prasknutí a jeho špička se mi odlomila v ruce. Okamžitě mi došlo, co se děje, a zkusil jsem zacouvat, jenže bylo pozdě. Vahou těla jsem zlomil celou horní část stalagmitu a přepadl dopředu, na několik sousedních krápníků.

Ze začátku to tolik hluku nenadělalo, ale ozvěna ho zesílila do burácení a já jsem shůry zaslechl povědomé cinkání. Otočil jsem hlavu, vpíjel jsem se zrakem do stropu a sledoval, jak několik malých stalaktitů padá a rozbíjí se. Z nich jsem si moc hlavu nedělal, i kdyby mě zasáhly, moc škody nenadělají. Zato přímo nade mnou byl obrovský stalaktit, ze kterého se mi žaludek stahoval strachem a předtuchou. Chvíli to vypadalo, že drží pevně, původní hluk jej dokonce ani nerozechvěl, ale když potom dopadaly a vybuchovaly menší stalaktity, i tenhle velký se začal třást, nejdřív mírně, potom už dost děsivě.

Rád bych se mu odsunul z cesty, ale stalagmity mi bránily v pohybu. Než bych se uvolnil, pár vteřin by to trvalo. Převalil jsem se

na bok, abych získal manévrovací prostor. Vzhlížel jsem ke stalaktitů a přemýšlel, jak mu uhnout, jenže pak jsem pomyslel na ty všechny kolem něj. Jestli tenhle obr spadne a rozbije se, otřesy shodí přímo na mě všechny krápníky, co v téhle části jeskyně visí od stropu!

A zatímco jsem horečně hledal řešení, velký stalaktit se naráz zlomil v půli a dolní část se na mě řítila. Ostrá špička mi mířila jako šíp rovnou na břicho – probodne mě skrz naskrz!

SEDMÁ KAPITOLA

Na přemýšlení i reakci jsem měl zlomek vteřiny. Člověk by si už mohl dát tisknout parte. Já jsem ale byl poloviční upír, a tak

jsem nějakou šanci měl. Odkulit se stranou bylo vyloučeno, na to nebyl čas, a tak jsem se svalil na záda a zapřel jsem se o plochý okraj toho stalagmitu, kterému jsem zlomil špici. Pustil jsem se okolních krápníků, nevšímal jsem si bolesti od toho, jak se do mě zarylo snad deset ostrých špiček, zvedl jsem ruce a natáhl jsem se po padajícím stalaktitů.

Chytil jsem ho ve vzduchu několik centimetrů nad hrotem. Klouzal mi po dlaních, rozdíral mi je a zabodával mi do nich maličké stříbrné odštěpky. Musel jsem se pořádně kousnout do jazyka, abych potlačil bolestný výkřik.

Ignoroval jsem tu bolest, svíral ruce k sobě a tiskl stalaktit co nejsilněji – až se jeho hrot konečně zastavil, pár centimetrů nad mým břichem. Svaly v pažích mi div nepraskly námahou, s níž jsem zadržel a svíral těžký kus krápníku, ale nepustil jsem.

Polehoučku jsem rozklepanýma rukama odložil stalaktit stranou, hlavně nenadělat žádný hluk, pak jsem se odtrhl od stalagmitů a začal si foukat na dlaně, které jsem měl od ostrých boků krápníku na desítkách míst hluboko zbrázděné. Upíří štěstí stálo při mně, takže mi stalaktit neuřízl žádný prst. To ale bylo zhruba všechno, za co jsem mohl být vděčný.

Zbytek těla jsem měl rozšmikaný podobně. Cítil jsem se, jako by mě někdo celého pobodal. Ze zad, z paží a nohou mi krev jen crčela, věděl jsem, že mám vyrytou pořádnou ránu dole v kříži, kde se do mě zakousl okraj velkého stalagmitu.

Ale byl jsem naživu!

Dal jsem si pěkně na čas a přes zbytek toho hustého shluku stalagmitů jsem lezl dlouho, i když to hrozně bolelo. Jakmile jsem to měl za sebou, udělal jsem si přestávku, setřel jsem si z rukou krev, olízal si prsty a do nejhorších ran jsem si vemnul sliny. Zatím jsem nedokázal slinami hojit rány jako dospělí upíři, ale aspoň jsem tím trochu utišil bolest. Po tvářích se mi samou sebelítostí skoulelo pár

slz, ale věděl jsem, že lítost mě k cíli nedostane, a tak jsem je setřel a umínil si, že se musím soustředit. Ještě nejsem z jeskyně venku.

Napadlo mě, že bych si mohl svléknout blůzu, roztrhat ji na kousky a ty si omotat kolem rukou, abych se mohl líp držet. To by ale byl podvod, a tak mi upíří krev už jen při tom pomyšlení pohoršené vzkypěla. Raději jsem si našel další jamky s tím sajrajtem a osušil jsem si zkrvavené dlaně a prsty. Kromě toho jsem si vemnul hodně špíny a prachu i do šlapek a nohou od kolene dolů, protože tam mi teklo nejvíc krve.

Po krátkém odpočinku jsem lezl dál. Na téhle straně od shluku stalagmitů to bylo ucházející, ale byl jsem už v tak mizerném stavu, že mi to připadalo obtížné. Postupoval jsem pomaličku, zkoušel jsem pevnost každého krápníku důkladněji, než bylo potřeba. Nechtěl jsem ani trochu riskovat.

A konečně, to jsem už byl na Jehlové stezce přes půl druhé hodiny, ačkoli většina upírů to zvládne za necelých čtyřicet minut, konečně jsem se vyplazil ven a vřele mě přivítala hrstka upírů, kteří se tam sešli, aby oslavili můj úspěch.

„Tak co?“ zeptal se Vanez a hodil mi kolem ramenou ručník z hrubé látky. „Pořád si myslíš, že tahle zkouška není nic moc?“

Zamračil jsem se na mistra her. „Jestli ještě někdy řeknu podobnou hloupost,“ pověděl jsem mu, „ať mi vyříznou jazyk a sešijou rty k sobě!“

„Tak pojď,“ zasmál se. „Omyjeme krev a špínu a pak se dáme do práce s mastí a obvazy.“

Vanez a pan Hroozley mě podpírali. Kulhal jsem pryč od Jehlové stezky a potichounku jsem se modlil, aby příští část Prověření neměla nic společného se stísněnými jeskyněmi a překážkami ostrými jako břitvy. Ale myslím, že kdybych věděl, jak bude téhle mé modlitbě vyhověno, radši bych ji spolkl!

Situace se vyvinula tak, že jsem si naštěstí s příští zkouškou nemusel lámat hlavu hned. V době, kdy jsem se sprchoval pod ledově studeným vodopádem v Síni Perty Vin-Grahla, se rozneslo, že do Hory dorazil i poslední upír, což znamenalo, že na konci zítřejšího dne, se západem slunce, začne Svátek nemrtvých.

„Skvělé!“ rozzářil se Vanez. „Máme tři noci a tři dny, kdy můžeme pít, veselit se, uzdravovat se a odpočívat. Líp by to nemohlo vyjít, ani kdybychom si to tak naplánovali.“

„No já nevím,“ namítl jsem a zaskučel, protože jsem se zrovna snažil vydloubat si nehty špínu z ran na nohou. „Potřeboval bych asi spíš dva týdny… nejmíň!“

„Nesmysl,“ máchl Vanez rukou. „Pár nocí a budeš jako rybička. Trochu podrápaný a samá jizva, ale to ti při další části Prověření rozhodně vadit nebude.“

„A dostanu ten den navíc na přípravu ke zkoušce, i když k tomu přibudou ty tři dny na Svátek?“ chtěl jsem vědět.

„Samozřejmě. Při Svátku nemrtvých se nesmí konat nic oficiálního. Je to čas určený odpočinku a hrám a vyprávění starých příběhů. Dokonce i problémy s vampýry musíme na následující tři dny a noci uložit k ledu.

Těšil jsem se na to celé měsíce,“ pokračoval Vanez a mnul si ruce. „Jako mistr her nesmím mít po dobu konání Svátku nic společného s organizací a řízením her. Takže si můžu jít po svých, bavit se, jak chci, a o ostatní se vůbec nestarat.“

„A můžete se s jedním okem účastnit her?“ zajímalo mě.

„Ovšemže,“ přikývl. „Několik málo her nejde bez obou očí provozovat, ale pro většinu to neplatí. Jen počkej, uvidíš sám: než Svátek dospěje k závěrečným ceremoniím, ledakomu natluču hlavu. Desítky upírů budou při odchodu z Rady proklínat moje jméno a tu noc, kdy na mě narazili.“

Když jsem se osprchoval, vylezl jsem zpod vodopádu a zamotal se do několika ručníků. Stoupl jsem si k několika velikým loučím, abych oschl, pak mi Vanez ovázal nejhorší rány a já vklouzl do lehkého oblečení, které mi přinesl. I když jeho látka byla tenoučká, necítil jsem se moc příjemně, a jakmile jsem se vrátil do komůrky, shodil jsem ty svršky ze sebe a ulehl do závěsného lůžka nahý.

Moc jsem toho tu noc nenaspal, byl jsem příliš rozbolavělý. I když jsem se snažil, nedokázal jsem ani klidně ležet, každou chvíli jsem byl vzhůru, převracel jsem se a házel sebou. Nakonec jsem vstal, natáhl jsem si krátké kalhoty a šel se podívat po Harkatovi. Ukázalo se ale, že je zase v Knížecí síni. Ještě jednou ho vyslýchali

kvůli vzkazu od pana Sudda, naposled před začátkem Svátku nemrtvých. Vrátil jsem se proto do komůrky, vzal jsem si zrcátko a hodinu dvě jsem počítal škrábance na rukou a na nohou.

Den se vlekl ke konci. Už jsem si na to zvykl, jak zvláštně se uvnitř Hory počítá čas, i když těsně po příchodu jsem nedokázal rozlišit noc ode dne. Vrátil jsem se k lůžku a znovu se pokusil usnout. Tentokrát jsem zadřímal, a i když jsem spal neklidně, pár hodin spánku jsem přece jen před dlouho očekávaným Svátkem nemrtvých urval.

OSMA KAPITOLA

Svátek započal v obrovské Síni Stahrvose Glena, známé také jako Sněmovní síň. Sešli se tu všichni upíři, co jich v Hoře bylo. A i

když byla síň tak rozlehlá, mačkali jsme se v ní jako sardinky. Zatímco jsme čekali na soumrak, rozhlížel jsem se a napočítal přinejmenším čtyři stovky hlav, ale spíš jich bylo pět set.

Všichni se nastrojili do výrazných barev. Těch několik upírek se obléklo do dlouhých, splývavých šatů, muži si většinou vzali elegantní (i když zaprášené) pláštěnky. Pan Hroozley a Seba Níl měli rudé obleky, a jak tak stáli vedle sebe, vypadali jako otec se synem. Dokonce i Harkat si pro tuhle příležitost vypůjčil nový, jasně modrý hábit, takže já jediný jsem vypadal, jako že sem nepatřím. Všechny škrábance a řezné rány mě pekelně svědily a pořád jsem měl to tmavé, tenké oblečení – košili a krátké kalhoty, co mi dal Vanez v Síni Perty Vin-Grahla. A i tahle šetrná látka mě dráždila: pořád jsem se vrtěl a snažil se odtáhnout si ji od kůže. Pan Hroozley mě několikrát napomenul, ať toho nechám, ale já jsem nemohl jinak.

„Pak za mnou zajdi,“ zašeptal mi Seba, když jsem se už po tisící tahal za košili. „Mám něco, co ti od toho svědění uleví.“

Chtěl jsem starému ubytovateli poděkovat, ale vtom zazněl hlučný úder gongu. Všichni upíři v síni zmlkli. Chvilku poté se v čele síně objevila tři upíří knížata. Aby je bylo dobře vidět, stálo tam pódium. Svátek nemrtvých a Závěrečný obřad, který ukončuje celou Radu: to jsou jediné dvě příležitosti, kdy všechna knížata opouštějí nedobytnou síň pod vrcholkem Hory. Jinak je v Knížecí síni vždycky alespoň jeden z nich.

„Rádi vás vidíme, přátelé,“ začal rozzářeně Paris Nebess.

„Vítáme vás všechny v Upíří hoře,“ pokračoval Mika Ver Leth.

„A přejeme vám, aby se vám zde dařilo,“ přidal se Šíp.

„Vím, že všichni jste se už doslechli o vampýrech,“ převzal slovo Paris. „Prožíváme neklidnou dobu a mnoho toho musíme prodebatovat a naplánovat. To však neplatí pro následující tři noci. Nyní totiž začíná Svátek nemrtvých, kdy jsou si všichni upíři rovni a kdy se všichni musí bavit.“

„Jistě už všichni netrpělivě čekáte, kdy oslavy začnou,“ navázal Mika. „Ale nejprve si musíme připomenout jména těch, kdo od poslední Rady odešli do Ráje.“

Šíp začal přednášet jména devíti upírů, kteří za posledních dvanáct let zemřeli. Každé jméno pozdravili upíři shromáždění v síni tím gestem, dotykem smrti, a sborem zašeptali: „Kéž jsi i ve smrti vítězem!“

Když doznělo poslední jméno, Paris zatleskal. „Tím jsme vyřídili poslední úřední záležitost. Všechny další se odkládají až do konce Svátku. Přeji vám štěstí, přátelé.“

„Štěstí!“ zakřičeli upíři, pak začali shazovat pláštěnky, rázně se objímat a hulákat na celé kolo: „Štěstí! Štěstí! Štěstí!“

Několik dalších hodin bylo tak rušných a zajímavých, že jsem na svoje rány a svědění málem zapomněl. Po síni mě strhávaly s sebou vlny upírů, kteří se nemohli dočkat, kdy změří síly se starými přáteli i nepřáteli. Někteří nevydrželi až do herních síní a začali zápasit a boxovat už v chodbách vedoucích k nim. Rozumněji uvažující upíři je však odtrhli od sebe a často přes odpor a protesty je odvlekli dál, do síní, kde budou moct zápolit v pohodlí a tak, aby si toho užilo i obecenstvo.

A ve třech herních síních nastalo hotové peklo. Svátek zbavil povinností všechny tři oficiální mistry her, a tak nikdo neštěkal povely a nestaral se, aby vše probíhalo spořádaně. Upíři se rojili po síních, vráželi do sebe, vyzývali každého, kdo jim přišel do cesty, s náramnou chutí se rozháněli pěstmi.

Pan Hroozley se nechoval o nic líp než ostatní. Jeho obvyklá důstojnost se v té mele vytratila, pobíhal jako divoch, hulákal, rozdával rány, skákal sem tam. Dokonce i knížata se do toho bláznění zapojila, včetně Parise Nebessa, kterému bylo přes osm set let.

Motal jsem se v tlačenici, jak to šlo, a hlavně jsem se snažil udržet hlavu nad hladinou toho moře zmítajících se upírů. Počáteční výbuch zběsilé činorodosti mě trochu vylekal, protože jsem to nečekal, ale za chvilku jsem se začal náramně bavit, přikrčeně jsem se uhýbal rvoucím se upírům a občas jsem jim při tom podrazil nohy.

Jednu chvíli jsem se ocitl zády k Harkatovi. Toho uchvátila horečka stejně jako ostatní, takže si teď přehazoval upíry přes rameno, jako by to byly pytle se senem. Upírům se to moc zamlouvalo, protože nemohli pochopit, jak může mít takový mrňous tolik síly, a udělali frontu, aby se s ním mohli změřit.

Když jsem se postavil za Harkata, mohl jsem se tím pádem vydýchat. Nikdo se nezajímal o poloupíra, když se tu ke rvačce nabízel jeden z Lidičků. Ale jakmile jsem se trochu vzpamatoval a znovu nabyl ztracenou sílu, zase jsem se vytrousil přímo do davu zápasících upírů.

Postupně chaos polevoval. Nejeden upír utrpěl při zápasu zranění a někam se odvlekl nechat se ošetřit. Ti, kdo se drželi na nohou, si dali přestávku, otírali si pot z čela nebo hasili lačnými doušky žízeň.

Po nějaké době začaly hry naostro. Upíři se přesunuli na žíněnky, do ringů a na kladiny, vždycky po dvou nebo po třech, jak to má být. Ti, kdo byli na boj příliš unavení nebo zranění, obstoupili zápasníky a povzbuzovali je.

Sledoval jsem pana Hroozleyho při boji. Věnoval se velice zapáleně něčemu, co se podobalo karate. Jeho ruce se míhaly jako blesky, dokonce i na upíra ohromně rychle, protivníky kosil jako nic a obvykle vítězil v několika vteřinách.

Na jiné žíněnce zápasil Vanez. Jednooký mistr her se bavil právě tak bezuzdně, jak mi to líčil. Stihl jsem tři jeho zápasy, při kterých soupeřům rozbil nosy a natloukl hlavy, a když jsem odcházel, právě dělal krátký proces se čtvrtým protivníkem.

Šel jsem kolem jednoho ringu, když tu mě jakýsi rozesmátý upír chytil za ruku a přistrčil mě blíž, že se utkáme. Nic jsem nenamítal, protože podle zákonů svátku se výzva odmítnout nesmí. „Jaké to má pravidla?“ vyzvídal jsem, ale křikem, protože jinak by mě neslyšel.

„Vidíš ty dva provazy, co visí nahoře z tyče?“ zeptal se upír. Přikývl jsem. „Jednoho se chytíš a stoupneš si na kraj, tam na ten stupínek. Soupeř udělá totéž na druhé straně. Pak se oba zhoupnete do ringu a snažíte se kopáním a ranami pěstí sundat toho druhého z lana.“

Upír, který mě vyzval, byl veliký, chlupatý a vypadal jako obluda z nějakého komiksu. Neměl jsem proti němu šanci, ale poctivě jsem se snažil. Pořádně jsem sevřel lano, zhoupl jsem se proti němu a pár vteřin se mi dařilo uhýbat jeho kmitajícím se nohám a pěstím. Dokonce jsem ho jednou nakopl do žeber a praštil ze strany do hlavy, ale s ním to nic neudělalo. Brzy mi zasadil jednu svižnou do brady a já jsem se svezl na zem.

Upíři stojící kolem ringu honem přiběhli a pomohli mi vstát.

„Není ti nic?“ chtěl vědět i ten, který mě do souboje zatáhl.

„V pohodě,“ odpověděl jsem a kontroloval jsem si jazykem, jestli nemám vyražené nějaké zuby. „Hraje se na dvě nebo na tři vítězství?“

Upíři začali tleskat a poplácávat mě po zádech – měli rádi ty, kdo se jen tak nedají. Dovedli mě zpátky k lanu a za chvilku jsem byl zase čelem proti tomu orangutanovi. Udržel jsem se jen pár vteřin, ale nic jiného ani nikdo nečekal. Odnesli mě přesto na rukou jako vítěze a vrazili mi džbánek piva. Moc mi nechutnalo, ale bylo by nevychované odmítnout, a tak jsem je vypil na ex, s úsměvem jsem se díval, jak mi zase tleskají, a pak jsem se odpotácel stranou, sedl jsem si a odpočíval.

Teklo tu vůbec hodně piva, vína, whisky a pálenky (o krvi nemluvě!), ale málokterý z upírů se opil. Je to tím, že upíří metabolismus je prostě odolnější než lidský. Průměrný upír by snad musel vypít celý sud piva, aby měl aspoň špičku. Já jsem ale jako poloviční upír nebyl vůči účinkům alkoholu tak odolný jako ostatní. Už po tom džbánku se mi začala točit hlava, a tak jsem se zařekl, že víc pít nebudu… přinejmenším tuhle noc!

Jak jsem si tam odpočíval, přišel ke mně Kurda. Byl zardělý a usmíval se. „To je blázinec, co?“ prohlásil. „Tolik upírů a všichni se chovají jako rozpustilé děti. Jen si představ, jak by to bylo trapné, kdyby nás u toho někdo viděl!“

„Ale je to sranda, nemyslíš?“ zasmál jsem se.

„To určitě je,“ souhlasil. „Ale stejně jsem rád, že to musím snášet jen jednou za dvanáct let.“

„Kurdo Smolte!“ rozkřikl se někdo. Když jsme se rozhlédli, spatřili jsme Arru Plachetovou na jejích oblíbených Kladinách, jak točí nad hlavou holí. „Tak co, Kurdo, zkusíš štěstí?“

Kurda se ušklíbl. „Mám zraněnou nohu, Arro,“ křikl. Upíři stojící kolem kladin se začali posmívat.

„Tak do toho, Kurdo,“ křičela Arra. „Ani pacifista jako ty nemá právo při Svátku nemrtvých odmítnout výzvu.“

Kurda si vzdychl, zul si boty a šel k ní. Upíři začali jásat a rychle se rozkřiklo, že Kurda Smolt a Arra se mají utkat. Brzy se kolem kladin shluklo početné obecenstvo tvořené především upíry, kteří by moc rádi viděli, jak Kurda sletí na zem a rozplácne se.

„Na kladinách ji jedenáct let nikdo neporazil,“ ucedil jsem, když si Kurda vybíral hůl.

„To vím taky,“ zavrčel.

„Hlavně nechoď moc blízko k ní,“ radil jsem mu, jako bych byl nějaký odborník, zatímco ve skutečnosti jsem bojoval na kladinách jen jednou. „Čím víc se udržíš dál od ní, tím delší dobu to budeš moct protahovat.“

„Vezmu to v úvahu.“

„A dávej si pozor,“ varoval jsem ho. „Jestli jí dáš sebemenší možnost, rozbije ti hlavu jako vajíčko.“

„Co to je, snažíš se mě povzbudit, nebo odradit?“ štěkl.

„Samozřejmě povzbudit,“ zazubil jsem se.

„Tak to ti jde dost mizerně!“

Vyzkoušel si další hůl, zalíbila se mu, a tak vyskočil na kladiny. Upíři začali povzbuzovat a poodstoupili, aby kolem bylo spousta místa, kam padat.

„Čekala jsem desítky let, než jsem tě sem dostala,“ usmála se Arra, roztočila hůl a vykročila.

„Tak doufám, že to za to čekání bude stát,“ odsekl Kurda, odrazil první ránu a odtančil po kladině dál od ní.

„Minule se ti povedlo se mi vyhnout, ale tentokrát už ne. Za chvíli tě…“

Kurda zasadil pár ran a Arra překvapeně odskočila dozadu. „Tak co je, žvaníme, anebo bojujeme?“ zeptal se Kurda mile.

„Bojujeme!“ vyplivla vztekle Arra a soustředila se.

Několik minut opatrně zápolili, zkoušeli jeden druhého. Pak Arra zasáhla holí Kurdovo koleno. Úder vypadal dost nevinně, ale on na kladině zavrávoral a vypadl z obranného postoje. Arra se rozzářila a bleskem vystartovala, že ho dorazí. Jenže Kurda v tom okamžení přeskočil na souběžnou kladinu a zeširoka máchl holí.

Arru to dokonale překvapilo. Nemohla vůbec nic dělat, jen přihlížela, jak jí hůl podrazila nohy. Spadla na zem, až to žuchlo… byla poražena! Na chvilku zavládlo ohromené ticho, pak ale upíři začali hlučně jásat a pospíšili si Kurdovi blahopřát. Odstrkoval je a šel se podívat, jestli je Arra v pořádku. Když se ale sklonil a chtěl jí pomoct vstát, upírka mu vztekle odrazila ruce.

„Nesahej na mě!“ sykla.

„Já jsem jenom chtěl…“ začal.

„Podváděl jsi!“ nenechala ho domluvit. „Předstíral jsi zranění.

Chci, aby se hrálo na dvě vítězství.“

„Porazil jsem tě poctivě a čestně,“ řekl Kurda klidně. „Žádné pravidlo nezakazuje předstírat, že jsem v úzkých. Neměla jsi po té šanci tak nedočkavě skočit. Kdybys mě tolik netoužila zahanbit, ta lest by nezabrala.“

Arra probodávala budoucího knížete pohledem, ale pak očima uhnula. „Na tom je kus pravdy,“ připustila. Znovu vzhlédla a podívala se zpříma na Kurdu. „Omlouvám se za to obvinění, Kurdo Smolte. Promluvila jsem v hněvu. Odpustíš mi?“

„Odpustím, jestli mi podáš ruku,“ usmál se Kurda.

Arra krátce zavrtěla hlavou. „To nemůžu,“ řekla nešťastně.

„Porazil jsi mě poctivě a mě zahanbuje, že tvoji ruku odmítám, ale… nemůžu se k tomu prostě přimět.“

Kurda se zatvářil ublíženě, ale přinutil se k úsměvu. „To nic,“ povídá. „Stejně ti odpouštím.“

„Díky.“ Arra se otočila a utekla ze síně. Rysy měla pokřivené bolestí a zdrcujícím studem.

Kurda se zasmušile posadil vedle mě. „Je mi jí líto,“ vzdychl si.

„Je to určitě bolestné, mít takhle tvrdou palici. To, že mi odmítla podat ruku, ji bude pronásledovat po zbytek života. Pro ni a pro ostatní, kdo mají podobné názory, je to neodpustitelný přestupek.

Mně je vcelku jedno, jestli si se mnou tou rukou potřese, anebo ne, ale ona bude cítit, že se zostudila.“

„Když jsi ji porazil, nikdo tomu nemohl uvěřit,“ snažil jsem se ho rozveselit. „Já myslel, že jsi v soubojích k ničemu.“

Kurda se zvesela zasmál. „Neúčastnit se soubojů, to je moje rozhodnutí. Neznamená to, že to neumím. Nejsem žádný hrdinský, všestranný upír, ale právě tak nejsem ten beznadějný zbabělec, za jakého mě kdekdo má.“

„Kdybys bojoval častěji, tak by si to myslet přestali,“ poznamenal jsem.

„To je pravda,“ uznal. „Ale mně na jejich názoru nezáleží –“ Kurda mi přiložil prsty na srdce a jemně stiskl. „Tady uvnitř. To je to místo, kde má muž sám sebe hodnotit a soudit, ne na kladinách nebo v ringu nebo na bitevním poli. Když v srdci víš, že jsi poctivý a statečný, úplně to stačí.

Z těch devíti upírů, kteří od poslední Rady zemřeli, tu pět mohlo klidně být s námi, mohli být živí a zdraví, kdyby tak paličatě nedokazovali ostatním, jací jsou pašáci. Skončili v hrobě vlastní vinou, jen aby je ostatní obdivovali.“ Sklonil hlavu a zhluboka si vzdychl. „Je to hloupost,“ ucedil. „Zbytečná a smutná hloupost. A jedné noci to může zavinit konec nás všech.“

Vstal a celý rozmrzelý a sklíčený odešel. Zůstal jsem sedět ještě dlouho po tom, co mi zmizel z očí, díval jsem se na zkrvavené, zápolící upíry a přemítal jsem o Kurdových mírumilovných, vážných a znepokojivých slovech.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Den ubíhal a vytrácel se a stále víc upírů odcházelo do svých rakví. S největší chutí by dál zápolili a pili, ale na soumrak se

chystal první z plesů, a tak se na něj chtěli připravit. Během Svátku nemrtvých proběhnou tři plesy, každý večer jeden. K plesům se používaly hned dvě velké síně, aby se vešli všichni upíři.

Byla to prazvláštní podívaná. Upíři na sobě většinou měli pořád to barevné oblečení jako předtím, jenže košile, kalhoty i pláštěnky teď byly potrhané, zmuchlané a ušpiněné od krve – a tváře upírů byly samý šrám a modřina. Našlo se i pěkných pár zlámaných rukou nebo nohou, ale všichni, dokonce i ti o berlích, se hrnuli na taneční parket. S příchodem večera všichni upíři pozvedli tváře ke stropu a zavyli jako divocí vlci. Trvalo to několik minut, protože všichni se snažili výt co nejdéle. Říkalo se tomu Noční nářek a konal se vždy při prvním plesu každého Svátku. Účelem bylo vydržet déle než ostatní. Kdo vydrží nejdéle, získá až do příští Rady právo připojovat si ke jménu přídomek „z Vlčího hrdla“. Takže kdybych vyhrál já, můžu si příštích dvanáct let nechat říkat Darren Shan z Vlčího hrdla.

Samozřejmě že jsem ale nevyhrál ani náhodou: protože jsem jen poloviční upír, můj hlas byl jeden z nejslabších a dech mi došel mezi prvními. Postupně selhávaly hlasy i dalším, jeden po druhém tichli a nakonec vylo už jen pár upírů, kteří měli obličeje brunátné tou námahou. Když ochraptěle odpadlo pár dalších, začali přihlížející povzbuzovat své oblíbence: „Vydrž, Butro!“

„Křič, co můžeš, Yabbo!“ A dupali a tloukli do podlahy rukama. Nakonec vyhrál soutěž ve vytí velikánský upír jménem Yabba. Stal se vítězem už dvakrát, i když na poslední Radě ne, a byl tím pádem dost oblíbený. Proběhl krátký obřad, při němž vítěz musel bez přerušení vypít bečku krve, a pak mu Paris Nebess udělil titul Yabba z Vlčího hrdla. A než stačil kníže domluvit, kapela začala hrát a upíři

se dali do tance.

I když, kapela: skládala se jen z bubeníků, kteří udržovali pomalý, těžkopádný rytmus. Upíři tančili pomalu, dělali krátké krůčky sladěné s tou pohřební hudbou a u toho předříkávali slova starodávných písní, jež líčily příběhy významných bitev a upířích

hrdinů, chválily ty, kdo zemřeli vznešeně, proklínaly ty, kdo zradili či zostudili klan (i když jejich jména vůbec nepadla, protože zvyk zakazoval jmenovat zrádce nebo upíry se špatnou pověstí).

Pokusil jsem se tancovat, protože do kola musel aspoň na chvíli každý, ale moc mi to nešlo. Dokázal bych hopsat na něco rychlého a hlučného, ale tohle vyžadovalo příliš velkou přesnost. A kdo nevěděl, jak správně na to, vypadal jako trouba. Kromě toho jsem ještě měl tu nevýhodu, že jsem neznal slova ani jedné z těch pochmurných písní. Navíc mě od tance svědilo hůř než předtím a pořád jsem se musel držet, abych se nedrbal na zádech.

Proto jsem se po pár minutách omluvil a vypařil jsem se. Šel jsem hledat Sebu Níla, který sliboval, že mi proti svědění něco dá. Našel jsem ubytovatele ve vedlejší síni. Předtančoval a předzpěvoval, a tak jsem si našel místo k sezení a čekal jsem, až skončí.

V téhle síni byl i Gavner Zurč; po chvilce si mě všiml a přisedl si. Vypadal vyčerpaně a dýchal ještě sípavěji než jindy. „Dostal jsem se do rakve sotva před hodinkou,“ vysvětloval. „Chytili mě dva moji staří učitelé, takže jsem musel celý den poslouchat jejich historky.“

Nastala přestávka, ve které se hudebníci občerstvili krví a pak se chystali k dalšímu číslu. Seba se uklonil spolutanečníkům a v pauze odešel z parketu. Zamával jsem na něj, aby si mě všiml. Stavil se pro svůj korbel s pivem, pak se došoural k nám. „Gavnere. Darrene. Bavíte se dobře?“

„Bavil bych se, kdybych na to měl sílu,“ zasupěl Gavner.

„A co ty, Darrene?“ zeptal se Seba. „Jakpak se ti náš Svátek nemrtvých líbí?“

„Nic trhlejšího jsem neviděl,“ odpověděl jsem upřímně.

„Nejdřív skučíte jako šakali – a pak tancujete jako roboti!“

Seba potlačil zasmání. „Takové věci bys neměl říkat moc nahlas,“ vyplísnil mě, ale laskavě. „Urazíš jejich city. Většina upírů je na své taneční umění hrdá… jsou bezmezně přesvědčeni, že tančí velmi elegantně.“

„Sebo,“ podrbal jsem se na nohou, „pamatujete se, jak jste říkal, že máte něco, co by mi pomohlo proti tomu svrbění?“

„Jistě.“

„A nemohl byste mi to teď dát?“

„To není tak snadno k mání,“ namítl Seba. „Musíme se vypravit na kratší cestu do dolních chodeb pod Síněmi.“

„A vezmete mě tam, až budete mít čas?“ prosil jsem.

„Mám ho i teď,“ přikývl. „Ale musíš mi najít Kurdu Smolta. Slíbil jsem mu, že mě bude moct doprovodit, až tam příště půjdu. Chce si to zanést do mapy.“

„Co mu mám říct, až se bude ptát, kam jdeme?“

„Že se chystáme do pavouci říše. On bude vědět, co tím myslím. A stav se také pro tu svou krásnou pavoučici… Madame Oktu. Chci ji vzít s sebou.“

Kurdu jsem našel, jak naslouchá upírům, kteří vyprávějí báje z dávné minulosti. O Svátku měli vypravěči legend zlaté časy. Upíři nemají moc v oblibě knihy. Tradici raději udržují ústním předáváním. Pochybuji, že kdy kdo sepsal celé dějiny upírů. Zatahal jsem Kurdu za rukáv a pošeptal jsem mu, co vzkazuje Seba. Odpověděl, že nás doprovodí, ale prosil o pár minut, než si vezme pomůcky ke kreslení mapy. Prý na nás bude čekat před Sebovou komnatou, dole v Hoře, nedaleko skladišt, která měl ubytovatel na starosti.

Když jsem se vrátil s Madame Oktou, řekli mi, že se s námi rozhodl jít i Gavner. Prý má pocit, že kdyby zůstal v teple od pochodní a hustého davu upírů a poslouchal by hudbu, usnul by.

„Menší procházka v podpalubí neuškodí, jak by řek kapitán,“ prohlásil tónem starého mořského vlka.

Rozhlížel jsem se po Harkatovi, protože mě napadlo, že by možná taky rád viděl, jak to vypadá v dolních chodbách Upíří hory, ale toho obklopovali upíří obdivovatelé. Harkatův metabolismus byl ještě silnější než upíří, a tak mohl do sebe lít alkohol dny a noci, aniž by to s ním hnulo. Upíry jeho pijácké schopnosti ohromovaly, a tak se chodili dívat, jak do sebe obrací jeden korbel za druhým, a tleskali mu. Neměl jsem to srdce ho odvléct od nově získaných přátel, a tak jsem ho nechal být.

Když jsme byli připraveni, shromáždili jsme se před Sebovou komnatou a vyrazili do chodeb. U brány, kterou končily Síně a začínaly chodby, nestáli obvyklí strážní. Žádný upír při Svátku

nemrtvých nesměl vykonávat svou obvyklou službu. Tihle nebyli oblečeni stejně pěkně jako normální strážní a někteří měli upito, což u obvyklých hlídek bylo vyloučeno. Seba jim pověděl, kam jdeme, a oni jen mávli, ať jdeme a ať si prý dáme pozor a neztratíme se.

„Dáme si moc velký pozor!“ ošklíbl se Kurda. „Podle toho, jak z vás táhne, byste nám moc nepomohli. Vy byste nenašli ani okurku v láhvi s lákem!“

Strážní se zasmáli a žertem nám hrozili, že nás pak nepustí zpátky. Jeden z těch střízlivějších se optal, jestli chceme pochodně, ale Seba řekl, že to není třeba – tam, kam jdeme, jsou stěny pokryté luminiscenčním lišejníkem.

Když jsme došli do chodeb, kde Kurda ještě nikdy nebyl, vytáhl svoje pomůcky ke kreslení map. Ukázalo se, že to je jenom arch čtverečkovaného papíru a tužka. Každou chvíli se zastavil a přikreslil kousek čárky zhruba v té délce, kterou jsme ušli.

„To je to tvoje mapování?“ zeptal jsem se. „Vypadá to dost lehce.“

„Chodby se nezanášejí moc složitě,“ připustil. „Horší by bylo, kdybys mapoval celou krajinu nebo mořské pobřeží.“

„Neposlouchej ho,“ povídá Gavner. „I s chodbami je to těžké. Jednou jsem to zkusil a zpackal jsem to. Musíš pracovat v měřítku, abys správně zaznamenal délku. Když to popleteš třeba jenom o zlomeček, můžeš celou mapu vyhodit.“

„Jde jenom o cvik,“ pokrčil rameny Kurda. „Když ti to přejde do krve, je to pak lehké.“

„Ne, díky,“ odmítl Gavner. „Nemám chuť strávit všechen volný čas zapadlý někde v bludišti a pokoušet se zakreslovat chodby. Nechápu, co tě na tom tak láká.“

„Fascinuje mě to,“ vysvětlil Kurda. „A umožňuje mi to líp porozumět prostředí, nemluvě o tom, jak skvělý pocit dobře odvedené práce mám, když skončím. A kromě toho to má i praktický význam.“

„Praktický význam?“ odfrkl si Gavner. „Vždyť kromě tebe ty tvoje mapy nikdo nepoužívá!“

„Ne tak docela,“ opravil ho Kurda. „Nikoho nenapadne, aby mi s tím pomáhal, ale kdekdo toho ochotně využije! Jestlipak víš, že v

posledních několika letech se buduje nová síň, níž než všechny ostatní úrovně?“

„Skladová síň,“ přikývl Gavner.

„Vzniká tak, že se rozšiřuje jeskyně, kterou jsem já objevil a která je spojena s ostatními Síněmi chodbou, o níž nikdo nic nevěděl, dokud jsem se tam já nezatoulal.“

„Kromě toho jsou tu i boční branky,“ poznamenal Seba.

„To je co?“ zajímalo mě.

„Chodby, které ústí do Síní,“ vysvětlil Seba. „Kromě hlavních bran vede do Síní i mnoho dalších cest. Kurda jich hodně odhalil a upozornil na ně, takže je můžeme zahradit proti případnému vpádu.“

„Kdo by tady na vás útočil?“ zamračil jsem se.

„Seba mluví o zvířatech,“ odpověděl Kurda. „Bočními vchody se sem občas zatoulají vlci, krysy a netopýři, když hledají potravu. Začínali jsme s nimi mít už dost velké potíže. Moje mapy pomohly většině těch jejich invazí zabránit.“

„No dobře, tak jsem se mýlil,“ usmál se Gavner. „Máš pravdu, mapy k něčemu jsou. Ale stejně bys mě sem dolů nedostal, abych ti je pomáhal kreslit.“

Chvilku jsme šli mlčky. Chodby byly úzké a s nízkými stropy, takže vzrostlým upírům se kráčelo těžko. Na pár minut se jim ulevilo, protože chodba se rozšířila, ale zanedlouho se zase smrskla a oni se museli znovu krčit a namáhavě se šourat. Kromě toho byla skoro tma. Světla byla právě tolik, abychom něco viděli, ale ne dost, aby Kurda mohl kreslit mapu. Zašátral v kapse po svíčce a chystal se ji zapálit, ale Seba ho zadržel.

„Svíčku ne,“ poručil mu.

„Ale já na to nevidím,“ stěžoval si Kurda.

„Je mi líto, ale budeš se muset obejít bez ní.“

Kurda reptal, hlavu měl zavrtanou do archu papíru tak, že se jej skoro dotýkal nosem, a snažil se kreslit za chůze. Často zakopával, protože se nestíhal dívat, kam jdeme.

Konečně, když jsme prolezli obzvláště úzkou chodbou, jsme se ocitli ve středně rozlehlé jeskyni, která byla od podlahy ke stropu pokrytá pavučinami. „Teď tiše,“ nakázal Seba šeptem, když jsme se zastavili. „Místní bych pro jistotu nerušil.“

Těmi „místními“ byli pavouci. Byly jich tisícovky, možná i stovky tisíc. Jeskyně jich byla plná, houpali se pod stropem, viseli na pavučinách, pobíhali po podlaze. Podobali se tomu, kterého jsem viděl hned po příchodu do Upíří hory, byli chlupatí a žlutí. Ani jeden se velikostí nevyrovnal Madame Oktě, ale byli větší než většina obyčejných pavouků.

Spousta se jich hrnula k nám. Seba opatrně zaklekl na jedno koleno a zahvízdal. Pavouci zaváhali a pak se vrátili do koutů. „To byly hlídky,“ prohlásil Seba. „Kdyby se jim zdálo, že jdeme tropit nějakou neplechu, bránili by ostatní.“

„A jak? Já myslel, že jedovatí nejsou,“ podivil jsem se.

„Jednotlivě jsou vcelku neškodní,“ vykládal Seba. „Když ale zaútočí ve skupinách, můžou nadělat spoustu škody. Ne že by někoho zabili… aspoň ne upíra, i když člověka možná ano… ale jistě by nám dali dost zabrat a mohli bychom čekat i nějaké to částečné ochrnutí.“

„Už chápu, proč jsi mi zakázal tu svíčku,“ prohlásil Kurda.

„Jedna jediná zatoulaná jiskřička – a všechno by tu vzplanuto jako troud.“

„Přesně tak.“ Seba popošel do středu jeskyně. My ostatní jsme váhavě šli za ním. Madame Okta dolezla ke mřížím své klícky a pavouky si pozorně prohlížela. „Žijí tu už tisíce let,“ zašeptal Seba, natáhl ruku a dovolil několika z nich aby mu po hřbetu vylezli až na paži. „Říkáme jim Ba’Halenovi pavouci, podle upíra, který je sem přinesl, pokud tedy můžeme věřit bájím. Lidé vůbec netuší, že takový druh existuje.“

Nevšímal jsem si toho, že mi pavouci lezou po nohou, koneckonců jsem byl zvyklý na Madame Oktu a i předtím jsem se o pavouky dost zajímal. Zato Gavner a Kurda se tvářili nervózně.

„Určitě mě nekousnou?“ nevydržel to Gavner.

„To by mě dost překvapilo,“ odpověděl Seba. „Jsou krotcí a obvykle zaútočí, jen když cítí potřebu se bránit.“

„Myslím, že kýchnu,“ prohlásil Kurda, když mu jeden pavouk vylezl až na nos.

„To bych neradil,“ ucedil Seba. „Mohli by si to vyložit jako nepřátelský čin.“

Kurda zadržel dech, snažil se kýchnutí potlačit a celý se z toho klepal. Než pavouk konečně popolezl, obličej mu sytě zrudl. „Radši vypadneme,“ vydechl pak pisklavě.

„Lepší návrh jsem jaktěživ neslyšel,“ souhlasil Gavner.

„Ne tak zhurta, přátelé,“ usmíval se Seba. „Nepřišli jsme sem kvůli zábavě. Něco tu chceme. Darrene, sundej si kazajku.“

„Tady?“ zděsil jsem se.

„Chceš, aby tě to svědění přešlo, anebo nechceš?“

„Jasně že chci, ale…“ Vzdychl jsem si a udělal jsem, co mi Seba poručil.

Jakmile jsem měl nahá záda, Seba někam sáhl pro pár starých, opuštěných pavučin. „Sehni se,“ nakázal mi a pak mi pavučiny podržel nad hřbetem a mnul je mezi prsty, takže praskaly a sypaly se na mě.

„Co to děláš?“ zeptal se Gavner.

„Léčím mu to svědění,“ odpověděl Seba.

„Pavučinami?“ ozval se dost skepticky Kurda. „To by mě nenapadlo, Sebo, že věříš na takové babské povídačky.“

„Jaképak povídačky,“ nedal se Seba a vtíral mi pavučinovou drť do pořezané kůže. „V pavučinách jsou chemické látky, které napomáhají hojení a snižují podrážděnost pokožky. Do hodiny ho to svědění přejde.“

Když jsem na sobě měl pavučinové drti spoustu, Seba mi ještě ovázal nějaké silné, v jednom kuse držící pavučiny na nejhůř poraněná místa, včetně rukou. „Sundáme ti je, až vyjdeme z chodeb ven,“ ohlásil. „Ale radím ti, aby ses ještě jednu dvě noci nemyl, jinak by se svědění mohlo vrátit.“

„To je bláznivina,“ huhlal si Gavner. „To přece nemůže zabrat.“

„Ale já mám dojem, že to už zabírá,“ namítl jsem. „Když jsme sem přišli, vzadu na nohou to svědilo jako všichni čerti, a teď to skoro necítím.“

„Pokud je to tak účinné, jak to, že jsme o tom ještě neslyšeli?“ divil se Kurda.

„Nevykládám to na potkání,“ vysvětlil Seba. „Kdyby se rozkřiklo, jaké léčebné účinky pavučiny mají, upíři by sem dolů chodili moc často. Rušili by pavouky v jejich přirozeném prostředí a

zahnali by je dál do Hory, takže za pár let by zdroj pavučin vyschl. Takže sem vodím jen ty, kdo opravdu potřebují pomoc, a vždycky je požádám, aby si to nechali pro sebe. Můžu vám jistě věřit, že mou důvěru nezradíte, viďte?“

Všichni jsme ho ujistili, že může.

Když o mě bylo už postaráno, vyndal ještě Seba Madame Oktu z klícky a položil ji na zem. Chvilku se nejistě krčila a dav zvědavých pavouků se shlukl kolem ní. Jeden se světle šedými tečkami na hřbetě proti ní zkusmo udělal výpad. Zcela snadno jej odrazila a ostatní se stáhli. Jakmile propátrala okolí, začala zkoumat celou jeskyni. Vylezla si po pavučinách na stěnu a vyrušila tím spoustu pavouků. Ti na její vpád reagovali vztekle, ale jakmile si všimli, jak je veliká, a kromě toho pochopili, že jim nechce ublížit, uklidnili se.

„Poznají majestát, když ho vidí,“ poznamenal Seba a ukázal na řady pavouků, které Madame Oktu následovaly, kam se hnula. Vepředu lezl ten se šedými tečkami. „Kdybych ji tu nechal, udělali by si z ní královnu.“

„Mohla by se s nimi křížit?“ napadlo Kurdu.

„Nejspíš ne,“ zamyslel se Seba. „Ale kdyby ano, bylo by to zajímavé. V téhle kolonii se žádná nová krev neobjevila už tisíc let. Bylo by úžasné studovat potomstvo vzešlé z takového spojení.“

„Snad radši ani ne,“ ošil se Gavner. „Co kdyby dětičky byly stejně jedovaté jako matka? Nelezly by jich pak po chodbách tisíce a nezabíjely by kdekoho?“

„To sotva,“ usmál se Seba. „Pavouci skoro nikdy nenapadnou tvora většího, než jsou sami, především pokud mají dost menší a zranitelnější kořisti. Ovšem pavoučice nepatří mně. Takže to musí rozhodnout Darren.“

Pár minut jsem ji pozorně sledoval. Vypadalo to, že je na svobodě a mezi svými spokojená. Jenže jsem líp než kdo jiný věděl, jak hrozné následky má její kousnutí. Raději to neriskovat. „Myslím, že bude lepší ji tu nenechávat,“ prohlásil jsem.

„Jak myslíš,“ kývl Seba, našpulil rty a tiše hvízdl. Madame Okta se okamžitě vrátila do klícky, ovšem jakmile tam byla, držela se až u mřížek, jako by se cítila osamělá. Bylo mi jí líto, ale připomněl jsem si, že je to jen pavouk, že nemá žádné opravdové city.

Seba si chvíli hrál s ostatními pavouky, pískal a zval je, aby lezli všude po něm. Já jsem z klece Madame Okty vzal flétnu – vlastně to byla jen pěkná kovová píštala – a přidal jsem se k němu. Pár minut mi trvalo, než jsem sladil svoje myšlenky s myšlenkami pavouků – nebylo s nimi tak snadné navázat spojení jako s Madame Oktou –, ale jakmile jsem to zvládl, ohromně jsme se se Sebou pobavili: nechali jsme je skákat z jednoho na druhého a tkát sítě, které nás spojovaly a táhly se nám od hlavy k patě.

Gavner a Kurda to nechápavě pozorovali. „Dokázal bych je ovládat taky?“ zajímalo Gavnera.

„Pochybuji,“ odpověděl Seba. „Je to obtížnější, než to vypadá. Darren má pro pavouky přirozené nadání. Schopnost navázat spojení s pavouky má vzácně pár jedinců. Jsi opravdu šťastlivec, mladý pane Darrene.“

Zanevřel jsem na pavouky od té doby, co se odehrála ta příšerná nehoda mezi Madame Oktou a mým nejlepším kamarádem, Stevem Leopardem, a to už je pěkných pár let. Díky Sebovým slovům jsem ale začal cítit, že se mi stará láska k těm osminohým dravcům vrací, a tak jsem si v duchu slíbil, že v budoucnosti se začnu o pavoučí svět, spletitý jako pavučina, znovu víc zajímat.

Když jsme si dost pohráli, odstranili jsme ze sebe pavučiny – ovšem dali jsme si pozor, abychom s nimi neshodili i ty léčivé, které mi Seba přitiskl na tělo – a pak jsme se všichni čtyři zase odplížili do chodeb. Pár pavouků šlo za námi, ale když jim došlo, že odcházíme, vrátili se; všichni až na toho šedě tečkovaného, který za námi dolezl skoro až na konec chodby, jako kdyby se do Madame Okty beznadějně zamiloval a nebyl s to snést její odchod.

DESÁTÁ KAPITOLA

Mířili jsme už zpátky do Síní, když tu jsem se rozpomněl na to staré pohřebiště, o kterém mi Kurda vyprávěl krátce poté, co

jsem dorazil do Upíří hory. Zeptal jsem se, jestli se tam můžeme jít podívat. Seba byl pro, Kurda taky. Gavner z toho moc nadšený nebyl, ale slíbil, že nás doprovodí. „Mám z pohřebišť morbidní pocity,“ utrousil, když jsme se vlekli po chodbách.

„To je na upíra dost divný postoj,“ namítl jsem. „Copak nespíš v rakvi?“

„Rakev, to je něco jiného,“ pokrčil rameny Gavner. „V rakvi se cítím útulně. Ale hřbitovy, márnice a krematoria nemůžu vystát.“

Síň poslední cesty byla vysoká jeskyně s klenutou střechou. Na stěnách hustě rostl luminiscenční lišejník. Prostředkem jeskyně se valil zpěněný horský potok, který pak mizel jednou chodbou zpátky do podzemí. Potok byl dost široký, plynul rychle a hlučně. Když jsme stáli až u něj, museli jsme mluvit hodně nahlas, abychom se slyšeli.

„Kdysi nosili těla mrtvých sem,“ vysvětloval Kurda.

„Tady je svlékli, položili do vody a pustili. Potok je odnesl skrz Horu až do divočiny.“

„Co se s nimi dělo tam?“ zeptal jsem se.

„Proud těla vyplavil někde daleko na břeh, kde je sežrala zvířata a draví ptáci.“ Když jsem zbledl, krátce se zasmál, „jo není moc pěkný způsob, jak odejít ze světa, co?“

„Je stejně dobrý jako každý jiný,“ nesouhlasil Seba. „Až já zemřu, budu chtít, aby s mým tělem naložili právě takhle. Mrtvoly jsou základní součástí přírodního potravního řetězce. Spalovat mrtvá těla je plýtvání.“

„Proč se potok přestal používat?“ zajímalo mě.

„Mrtvoly se tam zasekávaly,“ uchechtl se Seba. „Hned kousek dál v chodbě se hromadily a příšerně to páchlo. Několik upírů se muselo uvázat na provazy, spustit se dovnitř a uvolnit to. Pak je ostatní zase vytáhli ven, protože proti takhle prudkému proudu nikdo plavat nedokáže.

Jednou jsem v té pracovní jednotce byl,“ pokračoval Seba.

„Naštěstí na mě vyšlo jen tahat za provaz, do vody jsem nemusel. Ty, kteří se spustili do chodby a uvolňovali těla, jsme pak nikdy nepřiměli, aby vyprávěli, co tam našli.“

Upřeně jsem se zadíval do tmavých vod potoka a při pomyšlení na to, že bych měl plavat tou chodbou a rozplétat mrtvoly, jsem se otřásl. Pak mě ale něco napadlo, a tak jsem se obrátil na Kurdu s dotazem: „Říkal jsi, že těla vyplavená až ven, žrali dravci… ale copak není upíří krev jedovatá?“

„Žádná krev v nich nebyla.“

„Jak to?“ zamračil jsem se.

Kurda zaváhal a místo něj odpověděl Seba. „Odčerpali ji Strážci krve. Ti kromě toho vyňali i většinu vnitřních orgánů.“

„Kdo jsou Strážci krve?“

„Vzpomínáš si na ty lidi, které jsme tehdy, když jsem tě prováděl po Hoře, viděli v Síni zpopelnění a v Síni smrti?“ nadhodil Kurda.

Zavzpomínal jsem a vybavil jsem si ty podivné, příšerně bledé tvory se strašidelně bílýma očima, oblečené v cárech, kteří osamoceně a mlčky posedávali ve ztemnělých Síních. Kurda se se mnou o nich nechtěl bavit a řekl, že mi to vyloží jindy, jenže při tom všem, co se dělo, jsem na tu záhadu zapomněl. „Co jsou zač?“ doháněl jsem to teď. „Co tu dělají?“

„Jsou to Strážci krve,“ řekl mi Kurda. „Přišli do Upíří hory před více než tisícem let, nevíme ani, odkud vlastně, a od té doby tu žijí, jen asi tak každých deset let se menší skupina vydá pryč a někdy se pak vrátí s dalšími. Bydlí jinde než my, pod Síněmi, a málokdy je vídáme. Kromě toho mají vlastní jazyk, zvyky a víru.“

„Jsou to lidi?“ chtěl jsem vědět.

„Jsou to ghúlové!“ zavrčel Gavner.

„To je nespravedlivé!“ ohradil se Seba. „Jsou to naši věrní služebníci a zaslouží si vděk. Mají na starosti zpopelňovací obřady a poctivě chystají mrtvé k odchodu. Kromě toho nám poskytují krev – právě od nich máme většinu lidské krve ve skladištích. Bez nich bychom jí sem nikdy nepřepravili tolik, kolik jí je při Radě pro všechny upíry potřeba. V tom jsme na Strážcích závislí. Nedovolují,

abychom pili přímo z nich, ale sami si krev odčerpávají a odevzdávají nám ji v nádobách.“

„Ale proč?“ nechápal jsem. „To musí být dost mizérie, žít uvnitř Hory a odevzdávat krev. Co z toho mají?“

Kurda si nejistě odkašlal. „Víš, co to je saprotrofie?“ Zavrtěl jsem hlavou. „Saprotrofní organismy se živí odpadem nebo mrtvými těly jiných tvorů. Strážci jsou saprotrofní. Jedí vnitřní orgány mrtvých upírů… včetně srdcí a mozků.“

Poulil jsem na Kurdu oči a přemýšlel jsem, jestli si děla legraci.

Podle jeho zamračeného výrazu jsem ale pochopil, že mluví vážně.

„Proč jim to dovolíte?“ vybafl jsem a žaludek se mi začínal zdvihat.

„Potřebujeme je,“ řekl Seba otevřeně. „Potřebujeme jejich krev.

Kromě toho nám nijak neubližují.“

„Vám žraní mrtvol přijde jako neškodná věc?“ lapal jsem po dechu.

„Zatím od mrtvých nepřišla ani jedna stížnost,“ uchechtl se Gavner, ale byl to vynucený vtip – tvářil se asi tak nepříjemně, jako já jsem se cítil.

„Strážci krve zacházejí s mrtvými těly velmi šetrně,“ vysvětloval Seba. „Nejprve odčerpají krev a dají ji do zvláštních soudků, které sami vyrábějí. Právě podle toho také získali své jméno. Pak jemně rozříznou trup a vyjmou příslušné orgány. Vyjímají i mozek, a to tak, že do hlavy vsunují nosem háčky a vytahují jej po kousíčkách.“

„Cože?“ rozkřikl se Gavner. „Tak tohle slyším prvně!“

„Většina upírů o tom neví,“ připustil Seba. „Já jsem ale Strážce po staletí vcelku dopodrobna zkoumal. Upířích lebek si nesmírně cení a nikdy by je nerozťali.“

„Trochu znepokojivé,“ utrousil Kurda znechuceně.

„Je to ohavnost!“ vyprskl Gavner.

„No paráda,“ poznamenal jsem.

„Jakmile jsou orgány a mozek vyjmuty,“ nevšímal si nás Seba,

„povaří je, aby se vyhnuli nebezpečí. Naše krev je pro strážce stejně smrtící jako pro všechny ostatní tvory.“

„A tím se hlavně živí?“ zeptal jsem se zhnuseně, ale zároveň ohromeně.

„Kdepak,“ usmál se Seba. „Kdyby to byla jejich jediná potrava, dlouho by nepřežilí. Jedí běžnou stravu a naše orgány uchovávají a schraňují jen pro zvláštní příležitosti. Pojídají je při svatbách, pohřbech a dalších podobných příležitostech.“

„To je teda hnus!“ rozkřikl jsem se a nevěděl jsem, jestli se mám smát na celé kolo, nebo se pohoršovat. „Proč to vlastně dělají?“

„Nevíme jistě, co je na tom tak láká,“ připustil Kurda, „ale možná to zčásti dělají proto, že jim to prodlužuje život. Průměrný Strážce se dožívá sta šedesáti let nebo více. Samozřejmě že kdyby se stali upíry, žili by ještě déle, ale nikdo z nich to neudělá. Přijetí upíří krve je mezi Strážci rituálně zapovězené.“

„Jak to, že jim to všechno dovolujete?“ nechápal jsem pořád.

„Proč ty příšery nepošlete pryč?“

„Nejsou to žádné příšery,“ nesouhlasil Seba. „Jsou to lidé se zvláštními potravními zvyky… víceméně jako my sami! Kromě toho pijeme jejich krev. Je to poctivá dohoda – naše orgány za jejich krev.“

„Poctivá? Já bych to tak nenazval,“ ucedil jsem. „Podle mě to je kanibalismus!“

„Ne tak docela,“ namítl Kurda. „Nejedí maso svých bližních, takže kanibalové nejsou.“

„To je slovíčkaření,“ vztekal jsem se.

„Jde jistě o jemný rozdíl,“ uznal Seba. „Rozdíl to nicméně je. Nechtěl bych být jedním ze Strážců krve a příliš se s nimi nestýkám, ale jsou to prostě prapodivné lidé, kteří se snaží vyžít, jak nejlíp dovedou. Nezapomínej, Darrene, že i my se přiživujeme na lidech. Bylo by nemravné pohrdat Strážci, stejně jako je špatné, když lidé nenávidí upíry.“

„Já ti říkal, že to bude morbidní,“ zasmál se Gavner.

„Měl jsi pravdu,“ usmál se Kurda. „Tohle je říše mrtvých, ne živých, a my bychom ji mrtvým měli nechat. Vrátíme se na oslavy.“

„Už jsi toho viděl dost, Darrene?“ zeptal se Seba.

„Ano,“ otřásl jsem se. „A taky slyšel!“

„Tak tedy půjdeme.“

Vykročili jsme. Seba šel vepředu, Gavner a Kurda hned za ním. Já jsem se ještě chviličku zdržel. Prohlížel jsem si horský potok, naslouchal jsem burácení vody valící se ven z jeskyně, myslel jsem na Strážce krve, představoval jsem si vlastní mrtvé, bezkrevné, vykuchané tělo, jak se ubírá po dlouhé cestě skrz Horu, jak jím proud jako hadrovou panenkou smýká od skály ke skále.

Byla to příšerná představa. Potřásl jsem hlavou, zahnal jsem ji a pospíšil si za přáteli. Netušil jsem, že za děsivě krátkou dobu se na tohle strašidelné místo vrátím, ne abych oplakával něčí skon, ale abych zoufale bojoval o vlastní život!

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Svátek nemrtvých dospěl třetí noci k velkolepému, brilantnímu závěru. Oslavy začaly několik hodin před západem slunce, a

ačkoli oficiálně Svátek končil s příchodem noci, část upírů udržovala sváteční náladu až pozdě přes půlnoc.

Poslední den Svátku se už nebojovalo a nezápasilo. Celá ta doba byla zasvěcena vyprávění, hudbě a zpěvu. Dozvěděl jsem se hodně o našich dějinách a předcích. Poznal jsem jména největších upířích vůdců, poslechl jsem si příběhy o lítých bitvách, které jsme svedli s lidmi i s vampýry, a kdybych nemusel odejít a dozvědět se, jaká zkouška mě čeká příště, byl bych s to poslouchat ty historky do rána.

Tentokrát jsem si vylosoval Síň plamenů, a když to ohlásili, všichni přítomní upíři nasadili zachmuřené výrazy.

„To je zlé, co?“ zeptal jsem se Vaneze.

„Je,“ odpověděl mistr her po pravdě. „Bude to tvoje dosud nejtěžší zkouška. Požádáme Arru, aby nám pomohla s výcvikem. S její pomocí to snad zvládneš.“

Dost mě znepokojilo, jak moc položil důraz na slovo snad. Většinu následující noci a dne jsem strávil nacvičováním toho,

jak se správně vyhýbat ohni. Síň plamenů byla veliká kovová místnost se spoustou dírek v podlaze. Až nastane čas pokračovat v Prověření, venku zapálí oheň a upíři jej budou za pomoci dmychadel vhánět skrz podlahu dovnitř. Trubek vedoucích od ohniště k otvorům je tolik, že je nemožné předem určit, kterou cestu si plameny zvolí a odkud vytrysknou.

„Musíš kromě očí používat i uši,“ radila mi Arra. Při svátku si zranila ruku a měla ji na pásce. „Plameny jsou dřív slyšet než vidět.“

V jednom z topeništ zapálili oheň a dva upíři vháněli plameny do síně, abych se naučil poznávat zvuk, který vydávají plameny řítící se trubkami. Arra stála za mnou, připravená odstrčit mě dál od výšlehu ohně, kdyby se mi nepovedlo zareagovat dost rychle. „Slyšíš to syčení?“ zeptala se.

„Ano.“

„Takový zvuk vydává plamen, který tě mine. Horší je, když zaslechneš kratší, hvízdavý zvuk… takovýhle!“ dokončila rychle a

odtáhla mě dozadu chvilku před tím, než z podlahy u mých nohou vytryskl sloup ohně. „Slyšel jsi to?“

„Tak trochu,“ odpověděl jsem a celý jsem se nervozitou klepal.

„To nestačí,“ mračila se. „S tím svým tak trochu skončíš pod drnem. Na vyhýbání se plamenům budeš mít hrozně málo času. Každý zlomek vteřiny je vzácnost. Nestačí reagovat okamžitě – musíš reagovat předem.“

Po několika hodinách jsem tomu přišel na kloub, skákal jsem po síni jako šipka a snadno jsem se vyhýbal plamenu „Vcelku to zvládáš,“ prohlásila Arra, když jsme si šli odpočinout. „Jenže teď je roztopené jen jedno ohniště. Až zkouška začne naostro, bude hořet ve všech pěti. Plameny budou vyskakovat rychleji a budou větší. Ještě se musíš hodně učit, než budeš připravený.“

Po dalším výcviku si mě Arra odvedla mimo síň, k ohništi. Přistrčila mě až k ohni, vzala si do ruky hořící větvičku a přejížděla mi jí po pažích a po nohou. „Přestaň!“ hulákal jsem. „To mě chceš spálit zaživa?“

„Stůj a nehýbej se!“ poručila. „Musíš si přivyknout na žár. Máš dost tvrdou kůži, vydržíš toho mučení hodně. Ale musí ti to přejít do krve. Nikdo nevyjde ze Síně plamenů nezraněný. Rozhodně budeš popálený a samý puchýř. Šance na to, že z toho vyjdeš živý, závisí na tom, jak popáleniny budeš snášet. Pokud si připustíš bolest a ztratíš rozvahu… umřeš. Pokud ne, snad to přežiješ.“

Věděl jsem, že by podobné věci neříkala, kdyby to nebyla pravda, a tak jsem stál jako socha a skřípal zuby a ona mi přejížděla po těle žhnoucím koncem větvičky. Svědění, které po Sebově pavučinové léčbě skoro zmizelo, se znovu probralo k životu, a moje utrpení tím bylo ještě horší.

O přestávce jsem si prohlížel kůži v místech, kde mi Arra přejížděla žhavou větvičkou. Kůže měla ohavně růžovou barvu a na dotyk bolela, asi jako když se hodně spálíte od sluníčka. „Byl to vůbec dobrý nápad?“ znejistěl jsem.

„Musíš si na jazyky plamenů zvyknout,“ řekla Arra. „Čím větší bolesti vystavíme tvoje tělo teď, tím snáz se s ní budeš vypořádávat potom. Nic si nenamlouvej – tahle zkouška je jedna z nejtěžších. Než skončí, zažiješ hodně utrpení.“

„Ne že bys mi dodávala nějak moc sebedůvěry,“ zaskučel jsem.

„Nejsem tu, abych ti dodávala sebedůvěru,“ odpověděla povýšeně. „Jsem tu, abych ti zachránila krk.“

Vanez a Arra se krátce poradili a rozhodli, že před touhle částí Prověření se budu muset obejít bez svých obvyklých několika málo hodin spánku. „Tu trochu času navíc budeme potřebovat,“ prohlásil Vanez. „Na odpočinek jsi měl tři dny a noci. Teď je výcvik důležitější než spánek.“

A tak jsme se po krátké přestávce vrátili do Síně a mezi plameny a já se začal učit, jak se jim vyhnout jen o fous. Při téhle zkoušce je prý nejlepší se pohybovat co nejméně. Díky tomu můžu pozorněji poslouchat valící se plameny, soustředit se a odhadovat, odkud příště vyšlehnou. Když se uhnu málo, trochu mě to popálí a ožehne, ale to je lepší než udělat špatný krok a proměnit se v oblak dýmu.

Cvičili jsme dlouho, skončili jsme až půl hodiny před začátkem zkoušky. Stavil jsem se ve své komůrce, jen abych se vydýchal a převlékl. Budu na sobě mít jen krátké kožené kalhoty a nic jiného. Pak jsem se vrátil do Síně plamenů, kde se sešlo hodně upírů, kteří mi chtěli popřát štěstí. Z Knížecí síně přišel dohlédnout na další díl Prověření Šíp, ten holohlavý a tetovaný kníže. „Je mi líto, že minule se nikdo z nás nemohl dostavit,“ omluvil se a udělal gesto dotyku smrti.

„To nic,“ pokrčil jsem rameny, „to nevadí.“

„To je od tebe laskavé,“ kývl Šíp. „Takže. Pravidla znáš?“

Přikývl jsem. „Musím tam vydržet patnáct minut a pokud možno se nenechat uškvařit.“

„Dobře řečeno,“ pousmál se. „Jsi připraven?“

„Víceméně,“ odpověděl jsem, ale kolena mi cvakala o sebe. Otočil jsem se k panu Hroozleymu. „Jestli to nezvládnu, chtěl bych…“

„Takhle nemluv! Mysli pozitivně!“

„Já myslím pozitivně,“ namítl jsem. „Ale taky vím, jak to bude těžké. Chtěl jsem jenom říct, že jsem o tom přemýšlel a dospěl jsem k závěru, že jestli umřu, byl bych rád, kdybyste moje tělo odvezli domů a pohřbili v mém hrobě. Abych byl blízko u mámy, táty a Annie.“

Pan Hroozley zamrkal (že by se snažil zahnat slzy?) a odkašlal si. „Zařídím to, když chceš,“ řekl chraplavě a pak mi podal ruku. Odstrčil jsem ji a místo toho jsem jej objal.

„Jsem moc hrdý, že jsem mohl být vaším pomocníkem,“ zašeptal jsem mu do ucha, odtáhl jsem se dřív, než stačil cokoli říct, a vešel jsem do Síně plamenů.

Dveře se za mnou zabouchly a já jsem přestal slyšet hukot od rozpalovaných topeništ. Došel jsem doprostřed síně a už teď jsem se hodně potil, kromě horka i strachem. Podlaha už byla rozpálená. Nejradši bych si vemnul do chodidel trochu slin pro ochlazení, ale Arra mi poradila, ať s tím nezačínám tak brzy. Za nějakou dobu půjde o moc víc do tuhého, vlastně do horkého, takže bude lepší si trochu slin ušetřit na chvíli, kdy je budu opravdu potřebovat.

Zdola z trubek zazněly bublavé zvuky. Strnul jsem, ale to se jen jedna z trubek třásla. Zase jsem se uvolnil, zavřel jsem oči a pořádně se rozdýchával, dokud je v místnosti čistý a chladnější vzduch. To je další věc, která mi nadělá dost starostí. Ve stěnách a ve stropě jsou sice otvory, ale přesto začne kyslík docházet, a já budu muset mezi plameny hledat vzduchové kapsy, jinak mi hrozí zadušení.

Jak jsem tak přemýšlel o vzduchu, uslyšel jsem v podlaze pod sebou zuřivé syčení. Otevřel jsem oči a uviděl jsem nepravidelný trychtýř plamene, který vytryskl pár metrů vlevo ode mě.

Zkouška začala.

Nevšímal jsem si šlehajících plamenů, protože byly daleko a nemohly mi ublížit, a naslouchal jsem, odkud přijde další zášleh. Tentokrát se objevil v jednom koutě místnosti. Takže na začátek mám štěstí. Podle Arry se někdy může stát, že plameny se valí rovnou na vás a nepřestanou s tím až do konce zkoušky. Takhle aspoň budu moct přivykat žáru postupně.

Kousek napravo ode mě se ozvalo něco jako zahvízdání. Uskočil jsem stranou, protože nedaleko vyšlehl plamen, pak jsem si ale vynadal. Tenhle zášleh šel blízko, ale nezasáhl by mě. Měl jsem buď zůstat na místě, nebo se odšourat jen opatrně. Tímhle prudkým pohybem jsem se mohl dostat do maléru.

Plameny teď přicházely zprudka a rychle, objevovaly se po celé Síni. Cítil jsem, jak se kolem šíří strašlivý žár, skoro se už nedalo

dýchat. V dírce pár centimetrů od mé pravé nohy začalo hvízdat. Když vyšlehl plamínek a olízl mi kotník, nepohnul jsem se. Menší popáleniny snesu. Pak z většího otvoru za mnou vyšlehl velký plamen. Svižně jsem se prohnul a odsunul jsem se tak, abych to schytal jenom trošku. Cítil jsem, jak mi oheň olízl nahá záda, ale nic moc mi to neudělalo.

Nejtěžší bylo, když vyrazily žhavé gejzíry dva nebo víc najednou a z otvorů blízko sebe. To jsem nemohl dělat nic, uvízl jsem mezi žhavými sloupy a jen jsem vtahoval břicho a couval nešikovně do té tenčí ohnivé stěny.

Za pár chvil mě nohy bolely jako všichni čerti: schytaly to nejhůř. Plivl jsem si do dlaní a vetřel jsem si sliny do chodidel. Trošku a na čas mi to ulevilo. Nejradši bych udělal stojku, jen aby si nohy odpočaly, ale to bych vystavil ohni hlavu a vlasy.

Při přípravě na tuhle zkoušku si většina upírů vyholí měsíce předem hlavu a do Síně jdou plešatí. Tím získají větší šanci, protože vlasy chytají mnohem snáz než kůže. Ale není dovoleno vyholit si hlavu zvlášť pro zkoušku – a se mnou se všechno seběhlo moc rychle a nikoho nenapadlo připravit mě na tu možnost, že budu čelit ohni.

Neměl jsem jak měřit čas. Veškerou pozornost jsem musel do mrtě věnovat podlaze a ohni. Sebekratší nesoustředěnost by mohla mít osudné následky.

Z několika otvorů přede mnou vytryskly plameny naráz. Začal jsem couvat, ale vtom jsem uslyšel vzteklé pískání v trubkách i zezadu. Znovu jsem vtáhl břicho a šoural jsem se doleva, pryč od nejhustších ohnivých stěn.

Nebezpečný okamžik pominul, jenže jsem se ocitl v koutě. Vanez mě před tím varoval, mluvil o tom dokonce ještě dřív, než jsme vyhledali Arru a požádali ji, aby vedla můj výcvik. „Drž se dál od rohů,“ vykládal mi. „Pokud to bude jen trochu možné, zůstaň uprostřed. Jakmile zjistíš, že tě to žene do kouta, okamžitě pryč odtud. Ti, kdo zahynuli v Síni plamenů, většinou skončili právě v koutech, uvěznění stěnami ohně a bez možnosti se jim vyhnout.“

Zadíval jsem se do míst, odkud jsem přišel, ale cestu mi stále zahrazovaly plameny tryskající z otvorů. Opatrně jsem se sunul dál

do rohu a chystal jsem se vletět do mezery mezi plameny, jakmile se nějaká naskytne. Potíž byla v tom, že se pořád nic takového nedělo.

Zarazil jsem se, protože za mnou to v rourách zaškrundalo. Plamen vyrazil z podlahy a popálil mi záda. Zašklebil jsem se, ale nehnul jsem se. Nebylo kam. V téhle části komory zbylo velice málo vzduchu. Mával jsem si rukama před obličejem, snažil jsem se udělat průvan, který ke mně natáhne trošku čerstvého vzduchu, ale kdepak.

Sloupce plamene už přede mnou v podstatě vytvořily ohnivou stěnu nejméně dva tři metry silnou. Skrz poskakující plamínky jsem skoro neviděl zbytek místnosti. Stál jsem a čekal, kdy už se otevře cesta, v ústích rour u mých nohou to zasyčelo, a hned v několika najednou. Na cestě je pořádná ohnivá koule, která vybuchne přímo pode mnou! Na rozmyšlení a na čin mi zbyl jen zlomek vteřiny.

Na místě zůstat nemůžu: shořel bych. Ustoupit nemůžu: shořel bych.

Do stran se uhnout nemůžu: shořel bych.

Takže dopředu, skrz tu hustou sprchu ohně? Nejspíš taky shořím, ale vepředu je volné místo a vzduch… pokud se až tam dostanu. Možnosti jsou to mizerné, ale nemám čas si naříkat. Zavřel jsem oči a pusu, zakryl si obličej rukama a vyrazil bleskově vpřed, do stěny popraskávajícího ohně.

DVANÁCTÁ KAPITOLA

Oheň mě obklopil a vlnil se kolem mě jako hejno vzteklých, rudožlutých kobylek. Ani v tom nejhorším snu jsem si

nepředstavoval, že bych se mohl dostat do tak úděsného žáru. Skoro jsem otevřel ústa a vykřikl. Kdybych to byl udělal, plameny by mi vtrhly do krku a spálily by mě zevnitř na škvarek.

Když jsem proletěl na druhou stranu planoucí stěny, místo vlasů jsem měl hořící křoví a plamínky mi vyrůstaly po celém těle jako houby. Padl jsem na podlahu a překulil jsem se, tloukl jsem si po vlasech rukama, aby přestaly hořet. Vůbec jsem si nevšímal syčení a pískání z trubek. Kdyby mě plameny zasáhly v tu chvíli, kdy jsem ztratil rozum, byly by mě strávily. Měl jsem ale štěstí… šťastlivec Darren Shan… upíří štěstí.

Jakmile jsem oheň z té nejhorší části uplácal, klekl jsem si a ochable jsem zaskučel. Nasál jsem horký, řídký vzduch a oparně jsem ohmatal tu doutnající hmotu na hlavě, abych měl jistotu, že se tam nechystají rozhořet nějaké jiskry.

Celé tělo jsem měl zčernalé a zarudlé. Zčernalé od sazí, zarudlé na místech, kde byly popáleniny hlubší. Od kolen dolů jsem teď necítil skoro žádnou bolest. To znamenalo, že jsem nebezpečně popálený, a tak jsem se začal v koutku duše znepokojovat, co bude po téhle části Prověření, pokud mám nohy popálené tak, že to nepůjde zahojit, možná mi je budou muset amputovat. Ale s tím si budu dělat starosti později. Pro teď jsem byl spokojený, ulevilo se mi a čerpal jsem z toho útěchu.

Vážné starosti mi dělaly uši. Pokusil jsem se vetřít si do nich sliny, ale v ústech mi úplně vyschlo. Začal jsem si boltce mírně mnout v prstech, ale tím se to jen zhoršilo. Nakonec jsem je pustil a prostě jsem se snažil nevšímat si jich.

Plameny mě znovu zahnaly do kouta. Než abych se podruhé nechal uvěznit, procouval jsem skrz burácející ohnivou hradbu na volný prostor a snesl jsem bolest, kterou mi to způsobilo.

Kdykoli to šlo, kdykoli nastala třeba jen kratičká přestávka, zavíral jsem oči. Horko jim příšerně škodilo. Vyschly mi stejně jako ústa a já měl strach, abych nepřestal vidět.

Když jsem se odkulil před dalším výronem ohně, plameny v síni začaly slábnout. Podezřívavě jsem se zarazil. Co to má být, začátek ještě horší polízanice? Mám čekat, kdy trubkami proletí nějaká obrovská ohnivá koule a smete mě?

Hýbal jsem ušima a napínal je, ale vtom se dveře síně odsunuly a vešli upíři v těžkých pláštích. Díval jsem se na ně, jako by to byli mimozemštané. Co tu dělají? Že by nějací požárníci, co sem zabrousili omylem? Někdo by jim měl říct, ať utečou. Je to tu nebezpečné.

Upíři se blížili ke mně, ale já jsem couval od nich. Rád bych je varoval dřív, než přijde ta velká ohnivá koule, přišel jsem však o hlas. Nedokázal jsem vymáčknout ani výkřik. „Darrene, je konec,“ ozval se jeden z upírů. Měl hlas jako pan Hroozley, ale to přece nejde. Pan Hroozley by nevešel uprostřed zkoušky do síně.

Mával jsem na upíry popelenou rukou a pusou jsem naznačoval slova: „Pryč! Jděte odsud pryč!“

„Darrene,“ řekl znovu ten, co stál vepředu. „Je konec. Dokázal jsi to!“

Nebyl jsem s to pochopit, o čem mluví. Věděl jsem jenom, že ta velká ohnivá koule každou chvíli přijde, a že jestli mi ti pitomci budou stát v cestě, nedokážu se jí uhnout. Vyrazil jsem proti nim a pokusil se mezi nimi prodrat do bezpečí. Uhnul jsem před prvním z nich, aby mě nechytil, ale hned ten druhý mě čapl za krk. Zabolelo to, padl jsem na zem a bez hlesu křičel.

„Dávej pozor!“ vyštěkl první upír a sklonil se ke mně… Opravdu to byl pan Hroozley! „Darrene,“ řekl tiše, „už je dobře. Zvládl jsi to. Už ti nic nehrozí.“

Vrtěl jsem hlavou, nedokázal jsem jasně uvažovat a jen jsem zas a znovu ústy kroužil: „Oheň! Oheň! Oheň!“

Nepřestal jsem s tím varováním, ani když mě položili na nosítka a vyvezli na vozíku ze Síně. A dokonce ani když jsme už byli venku, daleko od plamenů, a začali mi ošetřovat popáleniny. Pořád jsem nedokázal přimět ústa, aby toho nechala, ani oči, aby po té rudé a žluté hrůze věčně netěkaly sem a zase tam a ustrašeně nehledaly výstražná znamení.

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

Jsem u sebe. Ležím na břiše. Ošetřovatelé mi prohlížejí záda a vtírají mi do kůže chladivé masti. Někdo zvedá moje popálené

nohy, zajíkám se, volám o pomoc.

Dívám se strnule do stropu. Někdo mi drží pochodeň před očima a nahlíží mi do zorniček. Nad hlavou mi přejíždí břitva, skalpuje mě, zbavuje mě zbytků spálených vlasů. Gavner Zurč přistupuje se znepokojeným výrazem ke mně. „Mám dojem, že…“ začne. Pak tma.

Noční můry. Hořící svět. Utíkám. Hořím. Řvu. Volám o pomoc.

Všichni ostatní hoří taky.

Škubnu sebou a probouzím se. Kolem stojí upíři. Někde v hlavě mi noční můry běží pořád dál. Přísahal bych, že komůrka je v plamenech. Pokouším se utéct. Drží mě. Nadávám jim. Zmítám se. Bolest mi projíždí celým tělem. Cukám sebou. Pak ochabnu. Vracím se do snů plných ohně.

Konečně jsem se z říše deliria vrátil. Ležel jsem tváří dolů. Maličko jsem otočil hlavu a rozhlédl jsem se po komůrce. Nedaleko seděli pan Hroozley s Harkatem a prohlíželi si mě.

„Zdálo… se mi… že jsem… viděl Gavnera,“ zasípěl jsem.

Pan Hroozley i Harkat vyskočili a znepokojeně se usmívali.

„Před chvílí tu byl,“ odpověděl pan Hroozley. „A taky Kurda, Vanez a Arra. Ale ošetřovatelé je poslali pryč.“

„Dokázal… jsem to?“ chtěl jsem vědět.

„Ano.“

„Jsem hodně… popálený?“

„Velmi vážně,“ řekl pan Hroozley.

„Vypadáš jako… když zapomeneš… z ohně vyndat… buřta,“ ozval se žertem Harkat.

Ochable jsem se zasmál. „Teď mluvím… úplně jako… jako ty,“ pověděl jsem mu.

„Ano,“ přikývl. „Ale u tebe… se to… zlepší.“

„Zlepší?“ podíval jsem se na pana Hroozleyho.

„Jistě,“ přikývl rázně. „Vytrpěl sis něco hrozného, ale škoda není trvalá. Nejhůř to odnesly nohy, ale ošetřovatelé je zachránili. Potrvá nějakou dobu, než se uzdravíš, a je možné, že ti nikdy nedorostou vlasy, ale v ohrožení života nejsi.“

„Je mi… příšerně.“

„Buď rád, že jsi vůbec mezi námi,“ odpověděl bez obalu.

„A co bude… s příští… zkouškou?“

„Na to teď nemysli.“

„To… musím,“ sípal jsem. „Budu mít čas… se na ni… přichystat?“ Pan Hroozley mlčel. „Řekněte mi… pravdu,“ naléhal jsem.

„Žádný čas navíc nedostaneš,“ vzdychl si. „Právě teď je Kurda v Knížecí síni a oroduje za tebe, ale téměř jistě je nepřesvědčí, aby ti dali odklad. Ještě nikdy se nic podobného nestalo. Kdo není schopen pokračovat v Prověření, musí…“ Zarazil se.

„Musí jít… do Síně… smrti,“ dokončil jsem místo něj!

Jen nešťastně seděl a snažil se přijít na něco, co by mě utěšilo. Vrátil se Kurda a byl celý zarudlý vzrušením. „Už se probral?“ zeptal se.

„Ano,“ odpověděl jsem.

Přidřepl ke mně. „Je skoro večer. Musíš si zvolit další zkoušku, anebo uznat porážku a dát se odvézt k popravě. Myslíš, že když tě odvezeme do Knížecí síně, vydržíš pár minut stát?“

„Nevím… jistě,“ odpověděl jsem po pravdě. „Bolí mě… nohy.“

„Já vím,“ kývl. „Ale je to důležité. Vymyslel jsem, jak získat trochu času, ale jen když dokážeš předstírat, že jsi v pořádku.“

„Co jsi vymyslel?“ zeptal se pan Hroozley ohromeně.

„Na vysvětlování nemám čas,“ odsekl Kurda. „Tak co, zkusíme to, Darrene?“ Malátně jsem přikývl. „Dobře. Naložte ho na nosítka a vezměte ho do Knížecí síně. Nesmíme se opozdit.“

Běželi chodbami a dostali se se mnou ke Knížecí síni právě před soumrakem. Před vchodem čekal s nachovou vlaječkou v ruce Vanez Blan. „Co se děje, Kurdo?“ zeptal se. „Darren přece rozhodně nemůže být připraven na zítřejší zkoušku.“

„Věř mi,“ řekl Kurda. „Napadlo to Parise, ale nesmíme se prozradit. Musíme dělat, jako že je s to pokračovat. Všechno závisí na tom, jestli Darren vydrží stát a vylosuje si zkoušku. Tak jdeme. A nezapomeň, musíme se chovat, Jako kdyby všechno bylo v pořádku.“ Všechny nás Kurdovo chování mátlo, ale neměli jsme na branou, museli jsme se podřídit. Sotva jsme vešli do Knížecí síně, všiml jsem si, že přítomní upíři umlkli a všechny pohledy se na nás upřely. Kurda a pan Hroozley mě odnesli ke knížecímu pódiu a

Harkat s Vanezem šli hned za mnou.

„Je tohle mladý pán Shan?“ zeptal se Paris.

„Je, pane,“ odpověděl Kurda.

„Vypadá bídně,“ poznamenal Mika Ver Leth. „Určitě je s to pokračovat v Prověření?“

„Jen odpočívá, pane,“ řekl Kurda zvesela. „Rád předstírá zranění, aby jej všude museli nosit jako velmože.“

„Opravdu?“ Mika se napjatě usmíval. „Pokud je tomu tak, ať chlapec předstoupí a zvolí si další zkoušku. Je vám jasné,“ řekl velevýznamně, „co musíme udělat, pokud by toho nebyl schopen?“

„Naprosto,“ přikývl Kurda a položil svůj konec nosítek. Pan Hroozley ho napodobil. Oba upíři mi pomohli vstát a pak mě pomaličku pustili. Nebezpečně jsem se zapotácel a málem jsem upadl. Nejspíš bych se opravdu svalil, kdyby v síni nebylo tolik upírů. Nechtěl jsem před nimi vypadat jako slaboch.

Vší silou jsem přemáhal bolest a dopotácel jsem se k pódiu. Po schůdcích jsem lezl věčnost, ale nezakolísal jsem. Když jsem stoupal nahoru, nikdo neřekl jediné slovo, a když jsem byl na místě, jako obvykle přinesli a prověřili sáček s kameny. „Číslo čtyři,“ oznámil upír, který sáček držel. „Krvaví kanci.“

„Zrádná zkouška,“ usoudil zamyšleně Paris Nebess, když kámen podali knížatům k ověření volby. „Jsi na ni připraven, Darrene?“

„To bych… napřed musel… vědět… o co v ní jde,“ supěl jsem.

„Ale budu tam… zítra… přesně na čas.“

Paris se laskavě usmál. „To velmi rád slyším.“ Odkašlal si a nevinně zakoulel očima. „Nicméně já to na rozdíl od tebe nestihnu. Mám naléhavou práci, takže lituji, ale této zkoušky se zúčastnit nemohu. Místo mne přijde zde můj vynikající kolega Mika.“

Mika napodobil Parisův nevinný výraz. „Bohužel, zítra ani já nemohu opustit Knížecí síň. Ty potíže s pánem vampýrů mi nedávají vydechnout. Co ty, Šípe?“

Holohlavý kníže zachmuřeně zavrtěl hlavou. „Běda, také já se musím omluvit. Můj diář, abych tak řekl, je zcela zaplněn.“

„Pánové,“ prohlásil Kurda a rychle předstoupil blíže, „již jste se nedostavili k jedné z Darrenových zkoušek. Tehdy jsme se s knížecí nepřítomností velkodušně smířili, avšak opustit své místo dvakrát při jednom a tomtéž Prověření, to je neodpustitelné a bylo by to vůči Darrenovi projevem neúcty. Proto jsem povinen vznést co nejostřejší stížnost.“

Paris se začal usmívat, ale včas se vzpamatoval a přinutil se k zamračení. „V tom, co říkáš, je kus pravdy,“ ucedil.

„Jistě, další chlapcovu zkoušku si už nesmíme nechat ujít,“ souhlasil Mika.

„Jeden z nás u ní musí být, ať už se to zařídí jakkoli,“ uzavřel to

Šíp.

Všichni tři se otočili k sobě a tiše to probírali. Podle toho, jak se

uculovali a mrkali na Kurdu, jsem pochopil, že od počátku dobře věděli, co dělají.

„Tak tedy,“ řekl Paris nahlas. „Darren se přihlásil a potvrdil, že je způsobilý k další části Prověření. A protože nemůžeme být u zkoušky a dohlédnout na ni, rozhodli jsme se ji odložit. Omlouváme se ti za způsobené obtíže, Darrene. Odpustíš nám?“

„Protentokrát… to nechám tak,“ zazubil jsem se.

„Jak dlouho budeme muset čekat, pánové?“ předstíral Kurda netrpělivost. „Darren netrpělivě vyhlíží dokončení svých zkoušek.“

„Dlouho ne,“ řekl Paris. „Jeden z nás se dostaví k Prověření za soumraku odteď za dvaasedmdesát hodin. Je to přijatelné?“

„Pěkně nepříjemné, pane,“ vzdychal Kurda jako komediant.

„Ale co se dá dělat, počkáme tedy.“

Pak se uklonil, odvedl mě z pódia, pomohl mi lehnout si zase na nosítka a s panem Hroozleym mě odnesli ze síně. Když jsme byli venku, upíři mě položili na zem a na celé kolo se rozesmáli.

„Kurdo Smolte, ty mizero prohnaná!“ hulákal pan Hroozley.

„Jak tě tohle jenom napadlo?“

„Mě ne, s tím opravdu přišel Paris,“ odpověděl Kurda skromně.

„Knížata chtěla Darrenovi pomoct, ale prostě nešlo jen tak říct, že mu kvůli zraněním dáváme čas na zotavení. Potřebovali jsme výmluvu, která by nám zachovala tvář. Takhle to vypadá, jako že Darren byl připraven na zkoušku a chtěl pokračovat, takže není žádná hanba, že to odložili.“

„Tak proto jsem… musel stát,“ poznamenal jsem. „Aby nikdo… neměl… podezření.“

„Přesně tak,“ rozzářil se Kurda. „Ovšemže všichni v síni věděli, o co jde, nicméně pokud to vypadá, jako že je vše v pořádku, námitku nevznese nikdo.“

„Tři noci… a dny,“ zamyslel jsem se. „Bude to… stačit?“

„Pokud ne, tak rozhodně ne proto, že bychom se dost nesnažili,“ prohlásil pan Hroozley s pevným odhodláním. Vyrazili jsme po chodbě svižným krokem dolů, vyhledat ty nejlepší ošetřovatele, kteří mě dostanou do formy, než budu muset stanout proti Krvavým kancům.

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

Polehával jsem v závěsném lůžku, uzdravoval jsem se – a čas se pomalu vlekl. Ošetřovatelé se kolem mě jen rojili, vtírali mi do

zuhelnatělé kůže masti, měnili obvazy, čistili rány, dávali si záležet, aby se nešířila infekce. Často mluvili o tom, jak velké mám štěstí. Žádné ze zranění nebude mít trvalé následky, snad jen o vlasy přijdu. Nohy se mi zahojí, plíce jsou v pořádku, většina kůže doroste. Když to vezmeme kolem a kolem, jsem vlastně dost v kondici a můžu děkovat své šťastné hvězdě.

Já jsem se ale moc v kondici necítil. Celou tu dobu jsem měl bolesti. Dost zlé to bylo, i když jsem nehybně ležel, ale při každém pokusu o pohyb to bylo nesnesitelné. Hodně jsem brečel do polštáře, toužil jsem po spánku, abych nemusel čekat, až bolest přejde, jenže i ve spánku mě mučily následky ohně, trápily zlé sny a nikdy jsem se nepropadl do sna víc než docela mělce.

Míval jsem spoustu návštěvníků, kteří mi pomáhali na bolest zapomínat. Seba a Gavner u mě trávili dlouhé hodiny, vyprávěli mi historky a vtipy. Gavner mi začal říkat Topinko, že prý vypadám, jako by mě zrovna vytáhli z pánvičky. A nabízel se, že přinese vyhořelou pochodeň a nakreslí mi uhlem falešné obočí místo toho, co mi shořelo s vlasy. Pověděl jsem mu, kam si tu pochodeň může klidně strčit, a celou!

Zeptal jsem se Seby, jestli nezná nějakou zvláštní léčbu popálenin, a doufal jsem, že starý upír bude mít v rukávě nějakou tradiční medicínu, o které ošetřovatelé nic nevědí. „Bohužel ne,“ vzdychl si, „ale až se ti popáleniny zahojí, můžeme znovu zajít do jeskyně za Ba’Halenovými pavouky a zabránit pavučinami dalšímu svědění.“

Arra za mnou chodívala často, i když si pak povídala víc s panem Hroozleym než se mnou. Ti dva spolu trávili hodně času, vykládali si o starých nocích a o tom, jaké to bylo, když žili spolu.

Po nějaké době mě napadlo, jestli nechtějí uzavřít novou smlouvu o partnerství, a říkal jsem si, jak by to asi ovlivnilo moje vztahy s panem Hroozleym. Když jsem se ho na to ale zeptal, zatvářil se, jako kdyby mu to bylo trapné, odkašlal si a odsekl, že

podobnými nesmysly si nemám zaměstnávat mozek. Jsou s Arrou jenom dobří přátelé.

„No jasně, jak jinak,“ uchechtl jsem se a popíchl jsem ho spikleneckým mrknutím.

Kurda se u mě stihl stavit jen dvakrát nebo třikrát. Teď, když už Svátek nemrtvých skončil, upíři hodně debatovali a většina porad se týkala vampýrů. A on jako významný generál a odborník na vampýry musel na schůzkách a poradách trávit většinu času.

Jednou, když se ukázal, u toho byla náhodou i Arra. Jak ho uviděla, ztuhla. On se hned klidil, aby se střetu s ní vyhnul. „Počkej,“ zavolala ho zpátky. „Chtěla bych ti poděkovat za to, co jsi udělal pro Darrena.“

„To nic nebylo,“ usmál se.

„I bylo,“ nesouhlasila. „Na Darrenovi záleží nejednomu nás, ale jen tys byl natolik chytrý, abys mu v nouzi nejvyšší přistrčil stébélko záchrany. My bychom jen stáli a trpně se dívali, jak umírá. I když s tvými metodami nesouhlasím – mezi diplomacií a zbabělostí bývá opravdu maličký rozdíl –, musím uznat, že jsou někdy opravdu účinnější než ty naše.“

Arra odešla a Kurda se zvesela usmíval. „Tak mám dojem,“ poznamenal, „že nic bližšího pochvale od ní nejspíš už nikdy neuslyším.“

Dal mi napít, ostatně jsem měl jenom tekutou dietu, a pak mi vyprávěl, co se odehrálo za tu dobu, kdy jsem byl vyřazen z normálního fungování. Ustanovili komisi, která bude jednat o posledních aktivitách vampýrů a která rozhodne, co dělat, kdyby se objevil pán vampýrů. „Poprvé se vážně jedná o tom, že by se měl s vampýry uzavřít mír,“ hlásil.

„Tak to jsi určitě moc rád.“

Vzdychl si. „Kdyby se to stalo před pár lety, byl bych štěstím bez sebe. Jenže čas utíká. Mám dojem, že pouhá komise nebude stačit, aby se oba kmeny spojily a postavily se hrozbě pána vampýrů.“

„Já myslel, že na pána vampýrů nevěříš,“ podivil jsem se.

Pokrčil rameny. „Oficiálně ne. Ale mezi námi…“ Zničehonic ztišil hlas. „Kdykoli na něj pomyslím, jsem strachy celý bez sebe.“

„Takže podle tebe existuje?“

„Pokud to tvrdí pan Sudd, tak ano. A už jinak věřím nebo nevěřím čemukoli, o schopnostech pana Sudda se ˇpochybovat nedá. Považuji za jisté, že pokud nebudeme jednat rychle a nezabráníme tomu, pán vampýrů opravdu povstane. Zastavit jej, ještě než získá moc, to bude možná vyžadovat hrozné oběti, ale pokud se válce nedá zabránit jinak, musíme tu cenu zaplatit.“

Bylo to od Kurdy dost podivné doznání. Pokud má strach i on, přítel vampýrů, tak to aby se ostatní upíři rovnou děsili. Já sám jsem si řečí o pánovi vampýrů moc nevšímal, ale teď jsem se rozhodl, že napříště jim budu naslouchat pozorněji.

Příští noc – poslední před začátkem další zkoušky – za mnou přišel pan Hroozley, který se předtím radil s Vanezem Blanem. Lidička Harkat už u mého závěsného lůžka seděl předtím, strávil se mnou víc času než kdo jiný.

„Tak jsme to s Vanezem probrali,“ začal pan Hroozley, „a shodli jsme se, že bude lepší, když tě místo cvičení necháme až do další zkoušky odpočívat. Pro Krvavé kance stejně nejsou potřeba žádné zvláštní dovednosti. Prostě se jen budeš muset utkat se dvěma kanci, které nakazili upíří krví, a zabít je. Je to prostě jen boj na život a na smrt.“

„Když jsem zdolal zdivočelého medvěda, zvládnu i dva kance,“ pousmál jsem se a snažil se, aby to znělo optimisticky. Při cestě k Upíří hoře jsem přece opravdu zabil divokého medvěda.

„To bezpochyby,“ souhlasil pan Hroozley. „Kdyby nebylo těch zranění, odvážil bych se klidně sázky, že je vyřídíš s jednou rukou přivázanou za zády.“

Usmál jsem se, ale pak jsem se rozkašlal. Od zkoušky v Síni plamenů mě kašel dost trápil. Přirozená reakce na všechen ten kouř, který jsem vdechl. Plíce nijak poškozené nejsou, takže za den dva kašel přejde. Pak Hroozley mi podal sklenici s vodou a já jsem se pomalu napil. Už jsem dokázal jíst sám a před chvílí jsem si s radostí dal první pevnou stravu od chvíle, kdy jsem vyšel ze Síně plamenů. Pořád jsem na tom byl dost mizerně, ale díky své upíří krvi jsem se rychle uzdravoval.

„Cítíš se na další zkoušku?“ zeptal se pan Hroozley.

„Dalších čtyřiadvacet hodin by neškodilo,“ vzdychl jsem si „Ale myslím, že budu v pořádku. Po snídani jsem asi čtvrt hodinky chodil a docela to šlo. Pokud vydrží nohy, hlavně chodidla, zvládnu to… doufejme.“

„Mluvil jsem se Sebou Nílem,“ změnil pan Hroozley téma. „Prý přemýšlí o tom, že po konci Rady složí funkci. Má pocit, že sloužil jako hlavní ubytovatel Upíří hory už dost dlouho. Chce se ještě před smrtí znovu podívat do světa.“

„Třeba by s námi mohl jezdit s panoptikem,“ navrhl jsem.

„Víš,“ řekl pan Hroozley a zadíval se na mě, jak zareaguji,

„možná se už do Circo Mostruoso nevrátíme.“

„Cože?“ zamračil jsem se.

„Seba mi navrhl, ať to vezmu po něm. Zvažuju, že to asi přijmu.“

„Já myslel, že nikdo netouží být hlavním ubytovatelem,“ namítl jsem.

„Ano, nikdo se do toho nežene,“ souhlasil pan Hroozley. „Ale ubytovatelé se těší velké úctě. Spravovat chod Upíří hory, to je veliká zodpovědnost. Kromě toho to může být i velmi přínosné: po stovky let můžeš ovlivňovat životy všech nových upířích generálů.“

„Proč to nabídl právě vám?“ zajímal jsem se. „Proč ne někomu ze svých pomocníků?“

„Protože ti jsou mladí. Sní o tom, že se stanou generály, anebo že vyrazí do světa a vyznamenají se. Bylo by nedobré jednomu z nich ty sny ukrást, když jsem po ruce já, který jsem jak schopen, tak ochoten tu mezeru zaplnit.“

„A vy to vážně chcete, co?“ vyčetl jsem mu z výrazu tváře. Přikývl. „Před jedním dvěma desetiletími by to bylo to poslední,

co by mě lákalo. Jenže co jsem opustil řady generality, žiju tak nějak marně. Dokud jsem nepřišel na tuhle Radu, neuvědomil jsem si, o co vše přicházím, když nejsem součástí klanu. Tohle by byla ideální příležitost, jak se do lůna klanu vrátit.“

„Když si to tolik přejete, tak to vezměte,“ podpořil jsem ho.

„Jenže co s tebou?“ zeptal se. „Jako můj pomocník budeš muset zůstat tady, dokud nebudeš dost starý, aby ses mohl odvážit do světa

sám. Tobě se snad líbí představa, že příštích třicet let strávíš zavřený tady v Hoře?“

„Nijak mimořádně,“ uznal jsem. „Líbilo se mi tu… když teda nepočítám to Prověření, ale je mi jasné, že po pár letech by to určitě začala být nuda.“ Přejel jsem si rukou po holé hlavě a přemítal jsem o tom. „A nesmíme zapomenout ani na Harkata. Jak se dostane zpátky, když tu zůstaneme?“

„Jestli… se rozhodneš… zůstat… zůstanu… s tebou… taky,“ prohlásil.

„Opravdu?“ vyrazil jsem překvapeně.

„Vrátila… se mi… část paměti. Většina… je pořád… prázdná, ale… vzpomínám si… co mi pověděl… pan Sudd. Prý že můžu… zjistit, kdo jsem… byl před smrtí… jedině když se… budu držet u tebe.“

„Jak bych ti já mohl pomoct, aby ses dozvěděl, kdo jsi byl?“ nechápal jsem.

Harkat pokrčil rameny. „To já… nevím. Ale zůstanu… u tebe, dokud… mě nevyženeš.“

„A tobě nevadí být zavřený v Hoře?“ zeptal jsem se.

„Nám Lidičkám… stačí málo,“ usmál se Harkat.

Natáhl jsem se a přemýšlel jsem o tom návrhu. Pokud zůstanu, mohl bych se toho víc dozvědět o upírech, dokonce bych možná mohl projít celým výcvikem na generála. Představa, že budu patřit ke generalitě, mě lákala – už jsem se viděl, jak vedu četu upírů do boje s vampýry, asi jako kapitán pirátské lodi nebo důstojník ve vojsku, jenomže zase už nikdy nemusím uvidět Evru Fona nebo pana Topola a ostatní přátele z panoptika. Už žádné cestování po světě, žádná představení před nabitým sálem, už žádný luxus, žádné kino nebo čínské jídlo z donášky – a o to všechno přijdu na dobrou třicítku let!

„Je to těžké rozhodování,“ uvažoval jsem nahlas. „Budu na to mít nějakou dobu?“

„Samozřejmě,“ kývl pan Hroozley. „Žádný spěch. Seba očekává odpověď až po Radě. Probereme to dopodrobna, až dokončíš Prověření.“

„Pokud ho dokončím,“ opravil jsem ho s nervózním pousmáním.

„Ne, až dokončíš,“ trval si na svém pan Hroozley a usmál se na mě, aby mě uklidnil.

PATNÁCTÁ KAPITOLA

Čtvrtá část Prověření, čtvrtá zkouška: Krvaví kanci.

Měl jsem dojem, že kvůli té podívané, jak se budu pasovat se dvěma divočáky, se sešla polovina upírů z celé

Hory. Čekal jsem na začátek klání a dozvěděl se, že sázkový poměr se vyšplhal zatím nejvýš v můj prospěch. Většina upírů čekala, že skončím už o hodně dřív. Žasli nad tím, že jsem přežil Síň plamenů. Už teď se vypravěči v Upíří hoře činí, aby z mých skutků vybájili cosi jako moderní legendu. Jednoho jsem slyšel, jak líčí mou zkoušku na Jehlové stezce, a řeknu vám, člověk by mu málem věřil, že jsem přestál deset lavin a že mě probodl skrz naskrz stalaktit a že mi ho po zkoušce museli vyndat tak, že ho přeřízli vejpůl.

Bylo to zábavné, poslouchat povídačky, které se šíří mezi všemi upíry, i když většina z toho byly nesmysly. Cítil jsem se jako král Artuš nebo Alexandr Veliký.

„Ne aby ti to stouplo do hlavy,“ zasmál se Gavner, když si všiml, jak pozorně naslouchám tomu vyprávění. Vanez jel vybrat zbraně a on mi zatím dělal společnost. „Přehánění, to je základ všech bájí. Pokud tuhle nebo poslední zkoušku nezvládneš, vymyslí si naopak, že jsi byl líný, hloupý, úplná nula, a budou tě líčit budoucím upírům jako odstrašující příklad. ‚Uč se a pilně cvič, chlapče, nebo skončíš jako ten budižkničemu Darren Shan,‘ budou říkat.“

„Aspoň by nemohli tvrdit, že jsem chrochtal jako pašík,“ odsekl jsem.

Gavner se zašklebil. „Strávil jsi až moc času s Lartenem,“ zavrčel.

Vanez se vrátil a podal mi malý dřevěný kyj a krátký oštěp. „Nic lepšího nebylo k mání,“ hlásil a špičkou oštěpu se škrábal na zjizvené kůži pod chybějícím levým okem. „Žádná sláva, ale bude to muset stačit.“

„Mně to vyhovuje,“ nasadil jsem statečný výraz, ačkoli jsem doufal v něco vražednějšího.

„Víš, jak to proběhne?“ zeptal se.

„Oba kance vypustí do arény naráz. Možná se ze začátku pustí do sebe, ale jakmile ucítí mě, půjdou po mně.“

Vanez přikývl. „Právě tak tě medvěd našel cestou sem a právě proto tě napadl. Upíří krev zvířatům zostřuje smysly, zvlášť čich. Ženou se za tím, koho cítí nejsilněji.

Budeš se muset dostal blízko ke kancům, když je chceš zabít. Oštěpem jim miř na oči. Palici si schovej na rypáky a lebky. Trupů si nevšímej, jen bys plýtval silami.

Divočáci nejspíš nebudou útočit naráz. Obvykle jeden vyrazí a druhý se zatím drží zpátky. Ale kdyby přesto zaútočili najednou, budou se jeden druhému plést do cesty. Snaž se toho zmatku využít, pokud to půjde.

Vyhýbej se klům. Pokud by tě za ně chytili, okamžitě pryč, i kdybys kvůli tomu musel pustit zbraně. Kromě klů ti ničím jiným nemůžou až tolik ublížit.“

Polnice ohlásila příchod Miky Ver Letha, který bude zkoušce předsedat. Černě oděný kníže mi popřál dobrý večer a zeptal se, jestli můžu začít. Odpověděl jsem, že ano. Popřál mi štěstí a udělal gesto dotyku smrti. Pak se ujistil jestli u sebe nemám ukryté žádné zbraně, svižně se vrátil na svoje místo a mě už vedli do arény.

Byla to vlastně velká kulatá jáma vyhloubená v zemi. Kolem bylo pevné dřevěné hrazení, aby divočáci nemohli uniknout. Upíři stáli kolem hrazení a povzbuzovali mě jako Římané v Koloseu.

Zvedl jsem ruce nad hlavu a bolestí jsem sebou škubl. Většinu kůže jsem měl citlivou a už teď mi některé rány začínaly pod obvazy krvácet. Nohy mě nebolely tolik, protože spousta nervových zakončení prostě shořela a potrvá týdny, možná měsíce, než dorostou, zato všude jinde to bodalo jako o život.

Vrata jámy se rozevřela a strážní dovnitř přinesli klece se dvěma kanci. Upíří obecenstvo ztichlo. Jakmile strážní odešli a zavřeli vrata, provazy zavěšené od stropu nadzvedly závory klecí a samotné klece byly na lanech vyzvednuty pryč z arény. Když kanci zjistili, že jsou volní, zuřivě zachrochtali. Okamžitě vyrazili proti sobě a zaklesli se kly do sebe. Byly to divoké potvory, metr a půl dlouhé a snad metr vysoké.

Když oba ucítili můj pach, přestali zápolit a odcouvali od sebe. Jeden mě zahlédl a vykvikl. Druhý se podíval, kam se upřely zraky prvního divočáka, v očičkách mu zahořelo a vyrazil proti mně. Zvedl

jsem k obraně oštěp. Kanec to pár metrů před místem, kde jsem stál, obrátil, odběhl trochu stranou a vztekle odfrkával.

Teď ke mně pomalu a cílevědomě klusal ten, co předtím stál dál. Zastavil se několik metrů daleko, zle si mě prohlížel, hrabal do země paznehty – a pak se vrhl kupředu. Lehce jsem mu uhnul, a když se hnal kolem mě, podařilo se mi praštit ho palicí přes ucho. Zařval, honem to otočil a šel znovu po mně. Tentokrát jsem ho přeskočil, vyrazil jsem mu oštěpem po očích a jen o kousek jsem minul. Když jsem dopadl na zem, zaútočil druhý kanec. Vyřítil se na mě, hubu u toho otevíral a zavíral jako žralok, divoce kroutil kly.

Vyhnul jsem se mu, ale upadl jsem. Došlo mi, že kvůli svým poškozeným nervům se nemůžu spoléhat na nohy tolik, jak jsem býval zvyklý. Chodidla mám tak otupělá, že můžu kdykoli a bez výstrahy klopýtnout. Budu muset našlapovat opatrněji.

Jeden z kanců si všiml, že jsem zakopl, a silně do mě z boku narazil. Naštěstí se kly za nic nezaklesly, takže mi rána jen vyrazila dech, ale odkulil jsem se a znovu jsem získal rovnováhu.

K přípravě na další útok jsem moc času nedostal. Než jsem stačil zamrkat, ten obrovský funící špalek svalů se hnal přímo proti mně. Spíš instinktivně jsem odstoupil a bodl oštěpem. Ozvalo se hlasité vyjeknutí, a když jsem ruku stáhl, špička oštěpu byla rudá od krve.

Na chvilku byl klid a kanci kroužili kolem mě. Snadno jsem poznal toho, kterého jsem zranil. Měl dlouhou ránu po straně rypáku a tekla mu z ní krev. Nebylo to ale vážné zranění a v dalších útocích mu moc nezabrání.

Zkrvavený kanec se na mě vrhl. Máchl jsem po něm kyjem, on se uhnul a odfrkl si. V tu chvíli vyrazil druhý, ale příliš brzy sklonil hlavu, takže jsem svižně ukročil a vyhnul jsem se mu.

Upíři na mě shora pokřikovali rady a povzbuzovali mě, ale já jsem jejich křik neposlouchal a soustředil jsem se na divočáky. Zase kroužili kolem mě, rozrývali prach paznehty, zhluboka a odhodlaně se nadechovali.

Neporaněný kanec najednou přestal kroužit a zaútočil.

Uhýbal jsem, ale on měl hlavu pořád nahoře, viděl mě a měnil podle toho směr. Napjal jsem svaly v nohou, nadskočil jsem a

pokusil jsem se mu ranou kyje rozbít hlavu Jenže jsem si skok špatně načasoval, a tak místo abych já zasáhl kance, kanec zasáhl mě.

Hlavou a plecemi mi podrazil nohy, takže jsem ztěžka padl na zem. Kanec se rychle otočil a byl u mě dřív, než jsem stačil vstát. Jeho dech se mi srážel před obličejem, kly se v matném světle jámy hrozivě blýskaly.

Rozmáchl jsem se po něm kyjem, ale v téhle poloze jsem nemohl zasadit moc silnou ránu. Odrazil ji a ohrožoval mě kly. Ucítil jsem, jak jeden kel projel obvazy na břiše a hladce se vnořil do popálené kůže pod nimi. Pokud sebou pořádně nehodím, brzy se mnou skoncuje.

Chytil jsem kyj za kulaté zakončení rukojeti a vrazil jsem ho kanci do tlamy, takže jeho dychtivé chrochtání začalo znít zdušeně. Kanec ucouvl a vztekle bručel. Vyštrachal jsem se na nohy. A v tu chvíli do mě druhý kanec vrazil zezadu. Přeletěl jsem přes toho prvního, převalil jsem se jako míč, vrazil jsem do hrazení.

Omámeně jsem se zvedal do sedu a uslyšel jsem, jak kanec běží rovnou proti mně. Neměl jsem čas podívat se, a tak jsem skočil naslepo: doleva. Kanec mě minul a ozval se hlučný rachot, protože to napálil v plné rychlosti hlavou do hrazení.

Předtím jsem upustil oštěp, ale teď se kanec jen potácel, třásl hlavou a byl zmatený, takže jsem měl čas jej zase sebrat. Doufal jsem, že se zvíře složí, ale po několika vteřinách se sebralo a vypadalo stejně zle a odhodlaně jako předtím.

Můj kyj pořád vězel prvnímu kanci v tlamě. Nemám jak se k němu dostat, leda by ho vyplivl sám.

Pořádně jsem sevřel oštěp a rozhodl jsem se, že už jsem před divočáky ustupoval dost. Je načase dát zabrat zase jim. Přikrčil jsem se, napřáhl oštěp před sebe a vyrazil jsem. Kanci nevěděli, jak si moje chování vyložit. Párkrát proti mně nejistě sekli kly, ale pak začali opatrně couvat. Bylo jasné, že jim moc upíří krve nedali, jinak by útočili bez ustání, šíleně a bez ohledu na své bezpečí.

Hnal jsem je k protější straně jámy a vybral jsem si toho se zkrvavenou tlamou. Vypadal nejistější a ustupoval trochu rychleji. Jako bych v tom vycítil zbabělost.

Předstíral jsem výpad proti odvážnějšímu kanci s kyjem v tlamě, rozmáchl jsem se oštěpem, on se otočil a utekl. Neušlo mi, že druhý divočák už není tak napjatý, okamžitě jsem změnil směr a skočil po něm. Chytil jsem jej za krk, on řval a mrskal sebou, já jsem se držel. Než mu došla síla a zastavil se, oběhl se mnou skoro celou arénu dokola. Pokusil se ke mně dostat kly a já jsem mu bodal po očích oštěpem. Minul jsem, roztál jsem mu rypák, prosekl ucho, znovu jsem minul – a konečně jsem se trefil a vydloubl mu pravé oko.

Napůl oslepený kanec se rozeřval tak, že jsem div neohluchl. Smýkal hlavou sem a tam divočeji než kdy předtím, a poškrábal mi břicho a prsa kly, ale ne vážně. Držel jsem se pevně, nevšímal jsem si bolesti v dlaních a pažích, kde mi pukaly a krvácely rány po popáleninách.

Upíři nade mnou hulákali nadšením a nad arénou se nesl řev:

„Zab ho! Zab ho!“ Bylo mi kance líto, vždyť mě napadl jen proto, že ho k tomu vydráždili, ale co se dá dělat, je to kdo s koho. Na slitování není ta pravá chvíle.

Sklouzl jsem přímo před něj – dost nebezpečný manévr – a chystal jsem se k čelnímu útoku. Vyrazil jsem zprava, aby mě neviděl, držel jsem oštěp vysoko nad hlavou a čekal jsem na pravý okamžik, kdy udeřím. Po několika příšerech vteřinách mě kanec zpozoroval levým okem a nejistě znehybněl, takže poskytoval dobrý terč. Rázně jsem švihl paží a vrazil jsem špici oštěpu přímo do díry, kde předtím měl oko, hluboko, až do toho zblázněného kančího mozku.

Ozval se příšerný čvachtavý zvuk a pak kanec začal běsnit. Zvedl se na zadní nohy, vydal výkřik, který přímo rval uši, a pak padl ztěžka dopředu. Uhnul jsem mu, ale jakmile divočák dopadl na zem, začal sebou mlátit jako kůň na rodeu.

Honem jsem couval, ale on šel za mnou. Určitě mě neviděl, vidět už nemohl nic, a přes vlastní řev mě ani neslyšel, ale nějak prostě šel po mně. Chystal jsem se k útěku a všiml jsem si, že druhý kanec se připravuje zaútočit.

Chvilku jsem nevěděl, co mám dělat, znehybněl jsem a umírající kanec do mě vrazil. Padl jsem, oštěp mi vyklouzl. Když jsem se

pokoušel odkulit, svalil se divočák na mě, roztřásl se a potom znehybněl. Byl mrtvý – ale já jsem uvízl pod ním!

Vší silou jsem se jej snažil odstrčit, ale byl na mě moc těžký. Kdybych byl v dobré kondici, asi bych to zvládl, ale byl jsem celý otlučený, popálený a zkrvavený. Prostě jsem neměl dost síly, abych tak těžké zvíře odvalil.

Uvolnil jsem se, pokoušel jsem se pořádně nadechnout, než se o to pokusím znovu, a druhý kanec mezitím doběhl ke mně a vrazil mi hlavou do týla. Vyjekl jsem a snažil jsem se odlézt pryč, jenže to nešlo. Divočák jako by se zlomyslně smál, ale to mohlo být jen tím kyjem, který měl pořád zaklesnutý v tlamě. Sklonil hlavu a pokusil se mě kousnout, to ale kvůli kyji nemohl. Zachrochtal, o několik kroků poodstoupil, potřásl hlavou, poodešel ještě o pár kroků, sklonil kly… a zaútočil přímo na mě.

ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA

Už jsem se z několika složitých situací dostal, ale teď mě štěstí opustilo. Nemohl jsem se hnout, byl jsem kanci vydán na

milost; věděl jsem, že se mnou nebude mít o nic víc slitování, než jsem měl já s jeho druhem.

Ležel jsem, čekal na konec, oči jsem upíral na kance. Najednou nade mnou někdo zakřičel. Upíři mlčeli jako zařezaní, a tak se ten hlas rozlehl po jeskyni zcela jasně: „NE!“

Nějaký stín skočil do arény, bleskově vběhl mezi mě a kance, sebral odhozený oštěp, zapřel tupý konec do země a špičku namířil proti útočícímu kanci. Zvíře nemělo čas uhnout nebo zastavit. Naběhlo plnou silou na oštěp a nabodlo se, pak se valilo na mého ochránce, který je strkal ke straně, aby nespadlo na mě. Zápasící pár mi zmizel v oblaku prachu. Kanec se ochable pokoušel vstát. Neovládal už ale nohy. Slabě zakňoural. Pak umřel.

Prach si sedal, silné ruce chytily kance ležícího na mně a odvlekly jeho mršinu pryč. Pak stejné ruce našly moje paže a pomohly mi vstát. Malátně jsem mžoural, až mi konečně došlo, kdo mi to přispěchal na pomoc – Harkat Mulds!

Lidička si mě prohlížel, jestli nemám nic zlomeného a pak mě od mrtvých kanců odvedl. Upíři v publiku ztratili řeč. Pak, když jsme se sunuli ke vratům, jich pár zasyčelo. Potom někteří začali na protest hučet. A za chvilku už celá aréna hlučela pískáním a posměchem. „Podvod!“ řvali upíři. „Nečistá hra!“

„Zabijte je oba!“

Já a Harkat jsme se zastavili a ohromeně jsme se rozhlíželi po zuřících upírech. Před chviličkou mě oslavovali jako srdnatého bojovníka – a teď se křikem dožadují mojí krve!

Ne všichni upíři ale dělali kravál. Pan Hroozley, Gavner a Kurda nekřičeli a nedožadovali se spravedlnosti. Zrovna tak Seba – všiml jsem si, že smutně potřásá hlavou a odvrací se.

Upíři hulákali, Vanez Blan přelezl hrazení a slezl do jámy. Zvedl ruce, dožadoval se ticha a po chvíli se mu to podařilo. „Pane!“ zakřičel na Miku Ver Letha, který stál s kamenným výrazem ve tváři u hrazení. „Jsem stejně zděšen jako vy všichni. Nebylo to však záměrné a není to Darrenova vina. Tento příslušník Nárůdku nezná

naše zvyky, jednal podle svých vlastních. Prosím vás, abyste to nevyčítali nám.“

Někteří upíři nato začali pískat a křičet, ale Mika Ver Leth rázně máchl rukou a zjednal si ticho.

„Darrene,“ zeptal se kníže rozvážně, „naplánoval sis to takhle s Lidičkou?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Překvapilo mě to jako všechny ostatní.“

„Harkate,“ zavrčel Mika. „Zasáhl jsi z vlastní vůle… anebo na něčí příkaz?“

„Žádný příkaz,“ odpověděl Harkat. „Darren je… můj přítel.

Nemohl jsem… stát a dívat se… jak umírá.“

„Porušil jsi naše zákony,“ varoval jej Mika.

„Vaše zákony,“ odsek! Harkat. „Ne moje. Darren… je přítel.“

Kníže s orlími rysy se tvářil znepokojeně, hodnotil situaci a přejížděl si prstem v černé rukavici po horním rtu.

„Musíme je zabít!“ rozkřikl se jeden generál. „Musíme je oba odvést do Síně smrti a…“

„Nějak příliš rychle bys zabil posla, který přišel od Osmonda Sudda,“ upozornil jej klidně pan Hroozley. Generál, který volal po našich hlavách, rázem zmlkl. Pan Hroozley promluvil ke všem v síni.

„Nesmíme jednat ukvapeně. Je třeba přednést tuto věc v Knížecí síni a rozumně o ní rokovat. Harkat není upír a nesmí být jako upír souzen. Nemáme žádné právo vynášet nad ním rozsudky.“

„Ale co ten poloviční upír?“ nedal se generál. „Ten pod naše zákony spadá. Neprošel Prověřením a musí být popraven.“

„To není pravda!“ křikl Kurda. „Prověření bylo jen přerušeno.

Zabil jednoho kance – kdo tvrdí, že by neskolil i druhého?“

„Nemohl se hýbat!“ hulákal ten krvežíznivý generál. „Kanec se mu chystal zasadit smrtící úder!“

„To je možné,“ připustil Kurda, „ale nikdy v tom nebudeme mít jistotu. Darren už při předchozích zkouškách prokázal sílu a důmysl. Třeba by mrtvého kance odvalil a útoku by se v poslední chvíli vyhnul.“

„Nesmysl!“ vztekal se generál.

„Opravdu?“ vybafl Kurda a seskočil do arény k Harkatovi, mně a Vanezovi. „Ještě někdo tu tak naprosto jistě ví, že by Darren

prohrál?“ Otáčel se a díval se všem přítomným do očí. „Ještě někdo je toho názoru, že byl v naprosto bezvýchodném postavení?“

Dlouho panovalo trapné ticho, které nakonec přerušil ženský hlas. „Kurda má pravdu,“ prohlásila Arra Plachetová. Upíři se neklidně zavrtěli, nečekali totiž, že někdo jako Arra se přidá na Kurdovu stranu. „Chlapcova situace byla vážná, ale nemusela být osudná. Mohl to přežít.“

„Tvrdím, že Darren má právo tuto část Prověření opakovat,“ snažil se Kurda využít váhavého mlčení, které ovládlo síň. „Musíme Prověření odročit a uspořádat zkoušku znovu zítra.“

Všichni se podívali na Miku Ver Letha a čekali, jak rozhodne. Kníže to chvíli mlčky zvažoval a potom se podíval po panu Hroozleym. „Lartene? Co ty nám k tomu řekneš?“

Pan Hroozley pokrčil zamračeně rameny. „Je pravda, že Darren nebyl zcela poražen. Za porušení pravidel však obvykle přichází trest. Přátelský vztah mne nutí mluvit v Darrenův prospěch. Bohužel nevím, jak dát soucitu průchod. Bez ohledu na okolnosti je jasné, že zkouškou neprošel.“

„Lartene!“ vybafl Kurda. „Ty snad nevíš, co říkáš!“

„Ale ví,“ vzdychl jsem si. „A má pravdu.“ Odstrčil jsem Harkata, narovnal jsem se a zadíval jsem se na Miku Ver Letha.

„Myslím, že bych neunikl,“ oznámil jsem po pravdě. „Nechci zemřít, ale nechci ani žádat o nějaké výsady. Pokud bude možné zkoušku zopakovat, pustím se do ní. Pokud ne, nebudu si stěžovat.“

Síní se rozlehl souhlasný šepot. Ti, kdo vztekle stáli u hrazení, si zase sedli a čekali, co řekne Mika. „Mluvíš jako pravý upír,“ pochválil mě kníže. „Nedávám ti vinu za to, co se stalo. A nedávám ji ani tvému příteli. Není jedním z nás a nemůžeme očekávat, že se bude chovat jako my. Proto proti Harkatu Muldsovi nepodnikneme žádné kroky. Takovou záruku se odvážím dát o vlastní vůli, ihned a na místě.“

Někteří upíři střelili po Harkatovi pohledem, ale nikdo proti němu nepromluvil. „Co se týče tvého osudu…“ začal Mika, pak ale zaváhal. „Než padne rozsudek, musím se poradit s ostatními knížaty a generály. Nemyslím si, že bychom tvůj život měli ušetřit, ale Kurda má možná pravdu – možná půjde tuto zkoušku zopakovat. Nakolik

vím, nikdy se tak nestalo, ale třeba najdeme nějaký starý zákon, o který se budeme moct opřít.

Vrat se k sobě do kobky,“ rozhodl Mika. „My se zatím poradíme s ostatními. Jakmile dospějeme k nějakému rozhodnutí, oznámíme ti to. A přidávám radu,“ přešel do šepotu, „hleď usmířit duši s bohy, protože mám strach, že zakrátko před nimi staneš.“

Poslušně jsem na Miku Ver Letha kývl a nechal hlavu skloněnou, dokud on i ostatní upíři neopustili síň.

„Nenechám tě zahynout bez boje,“ slíbil mi Kurda, když procházel kolem mě. „Určitě se z toho dostaneš. Musí to nějak jít.“

Pak zmizel. Právě tak Vanez Blan, pan Hroozley a ostatní, takže jsem zůstal v jámě sám s Harkatem a mrtvými kanci. Když jsem se otočil a podíval jsem se na Harkata, zjistil jsem, že se tváří zahanbeně. „Já nechtěl… dělat potíže,“ prohlásil. „Skočil jsem… dolů dřív… než jsem… stačil… začít myslet.“

„S tím si nelam hlavu,“ pověděl jsem mu. „Na tvém místě bych se nejspíš zachoval stejně. A vůbec, nemůžou mi udělat nic horšího než mě zabít. A umřel bych stejně, kdybys mi nepřišel na pomoc.“

„Ty se… nezlobíš?“ zeptal se Harkat.

„Jasně že ne,“ usmál jsem se a oba jsme vykročili ke vratům.

Jenže jsem Harkatovi neřekl, že bych byl radši, kdyby mě nechal umřít. Kanec by mě ze světa aspoň sprovodil rychle a snadno. Teď je přede mnou dlouhé a nejisté čekání, po kterém bude téměř jistě následovat srdcervoucí cesta do Síně smrti, kde mě pověsí nad kůly a vydají ubohému bolestnému a ponižujícímu konci. Bylo by lepší zemřít statečně a rychle v jámě.

SEDMNÁCTÁ KAPITOLA

Seděli jsme s Harkatem na závěsných lůžkách a čekali jsme. Vedlejší komůrky byly prázdné, chodby právě tak. Většina upírů

se sešla v Knížecí síni, další čekali před ní na verdikt. Upíři milují pletichy skoro tolik co boj, a tak všichni chtěli slyšet novinky z první ruky.

„Jakto, že jsi mi přišel pomoct?“ zeptal jsem se Harkata po nějaké době, spíš abych prolomil to nervy drásající ticho. „Mohl jsi při tom přijít o život.“

„Upřímně řečeno,“ odpověděl Harkat rozpačitě, „jsem to udělal… kvůli sobě… ne kvůli tobě. Kdybys umřel, tak… třeba už nikdy… nepřijdu na to… kdo jsem byl.“

Zasmál jsem se. „To ale upírům radši neříkej. Nechali tě z toho vyváznout tak snadno jen proto, že si váží odvahy a sebeobětování. Kdyby se dozvěděli, že jsi to udělal kvůli sobě, nevím, nevím, co by provedli!“

„Tobě to… nevadí?“ zeptal se Harkat.

„Ne,“ usmál jsem se.

„Jestli se rozhodnou tě… zabít… dovolíš jim to?“

„A jak bych jim v tom asi zabránil?“

„Já myslel, jestli… půjdeš a nebudeš se bránit.“

„Nevím jistě,“ vzdychl jsem si. „Kdyby mě odvedli hned po boji, šel bych beze slova. Byl jsem napumpovaný adrenalinem a umírání jsem se nebál. Teď jsem se ale uklidnil a dostal strach. Doufám, že půjdu se vztyčenou hlavou, ale bojím se, abych spíš nebrečel a neprosil o milost.“

„Ty ne,“ řekl Harkat. „Na to jsi moc… houževnatý.“

„Myslíš?“ zasmál jsem se suše.

„Bojoval jsi… s kanci, postavil ses… ohni i vodě. A ještě nikdy jsi nedal… najevo strach. Proč by ses měl… hroutit teď?“

„To je něco jiného,“ namítl jsem. „Když bojuješ, máš šanci. Ale když rozhodnou o mojí popravě, budu muset jít do Síně smrti a předem vědět, že je se mnou konec.“

„Neměj strach,“ prohlásil Harkat. „Jestli umřeš… možná se vrátíš… jako jeden z nás Lidičků.“

Zadíval jsem se na Harkatovo znetvořené tělo, na jeho obličej zjizvený k nepoznání, na zelené oči a na masku, bez níž nemá šanci přežít. „To je mi teda útěcha,“ utrousil jsem ironicky.

„Jenom jsem se tě… snažil povzbudit.“

„Tak to si odpust!“

Minuty se mučivě vlekly. Byl bych raději, kdyby upíři došli k rozhodnutí rychle, i kdyby to pro mě znamenalo smrt – cokoli bude lepší než tu sedět v nejistotě. Po nějaké době, která mi připadala jako věčnost, se venku v chodbě ozval zvuk kroků. Oba jsme strnuli, skulili jsme se ze závěsných lůžek a netrpělivě přiskočili ke dveřím komůrky. Vrhali jsme po sobě nervózní pohledy. Harkat se dost nepřesvědčivě usmál. Já jsem mu to oplatil ještě nepřesvědčivěji.

„A je to tady,“ zašeptal jsem.

„Hodně štěstí,“ popřál mi.

Kroky zpomalily, ustaly, pak se ozvaly znovu a tišeji. Z šera v chodbě se objevil upír, a když proklouzl dovnitř, uviděli jsme, že to je… Kurda.

„Co se děje?“ zeptal jsem se.

„Přišel jsem se podívat, jak to snášíš,“ odpověděl s pokřiveným úsměvem.

„Skvěle!“ vybafl jsem. „Prostě super. Lepší to už být nemůže.“

„Taky jsem si říkal.“ Neklidně se rozhlédl.

„Už to… rozhodli?“ zeptal se Harkat.

„Ne. Ale dlouho to trvat nebude. Asi…“ Odkašlal si. „Asi budou požadovat tvou smrt, Darrene.“

Očekával jsem to, ale přesto mě to tvrdě zasáhlo. Ustoupil jsem o krok a kolena se mi podlomila. Kdyby mě Harkat nechytil a nepodepřel, upadl bych.

„Snažil jsem se jim to vymluvit,“ řekl Kurda. „A nebyl jsem sám, i Gavner a Vanez dali svou pověst v sázku, jen aby ti pomohli. Jenže nejsou žádné precedenty. Zákony mluví jasně: když někdo u zkoušky selže, musí být potrestán smrtí. Snažili jsme se knížata přemluvit, abys mohl zkoušku opakovat, ale oni naše prosby nechtěli slyšet.“

„Tak proč pro mě ještě nepřišli?“ zeptal jsem se.

„Debata dosud neskončila. Larten povolal nejstarší upíry a vyptává se jich, jestli nevědí o nějaké podobné události. Dělá, co může. Pokud existuje v zákonech sebemenší skulinka, přijde na ni.“

„Jenže ona žádná není, co?“ nadhodil jsem zasmušile.

Kurda zavrtěl hlavou. „Pokud na žádný způsob, jak tě zachránit, nemůže přijít ani sám Paris Nebess, určitě to nebude ani v silách nikoho jiného. Jestli on ti nepomůže, sotva to dokáže někdo jiný.“

„Takže je po všem. Je se mnou konec.“

„To není tak jisté.“ Kurda uhnul pohledem a najednou se tvářil zahanbeně.

„Nechápu,“ zavrčel jsem. „Zrovna jsi říkal…“

„Rozsudek je nevyhnutelný,“ skočil mi do řeči. „Ale kde je psáno, že tu na něj musíš čekat?“

„Kurdo!“ zajíkl jsem se, protože to pomyšlení mě ohromilo.

„Můžeš odejít,“ sykl. „Vím, jak se vyhnout strážným, znám jednu boční chodbu, o které jsem nikomu neřekl. Můžeme se dostat málo užívanými chodbami do nižších částí Hory, abychom ušetřili čas. Svítání už není daleko. Jakmile budeš venku, máš celý den na útěk, až do večera. A pochybuji, že by se za tebou někdo pustil potom. Nepředstavuješ žádnou hrozbu, takže tě nechají být. Asi by tě zabili, kdyby na tebe narazili někdy později, ale prozatím…“

„To nemůžu udělat,“ přerušil jsem ho. „Pan Hroozley by se za mě styděl. Jsem jeho pomocník. Musel by se za to zodpovídat.“

„Ale ne,“ zavrtěl hlavou Kurda. „Od chvíle, kdy ses pustil do Prověření, už za tebe nenese zodpovědnost. Možná si ostatní budou něco šeptat za jeho zády, ale přímo jeho dobrou pověst nikdo nezpochybní.“

„Já prostě nemůžu,“ prohlásil jsem znovu, ale už ne tak přesvědčeně. „A co ty? Kdyby zjistili, že jsi mi pomáhal utéct…“

„Nezjistí to,“ tvrdil Kurda. „Zametu stopy. Pokud tě nechytnou, nic mi nehrozí.“

„A když mě chytnou a dostanou ze mě pravdu?“ Kurda pokrčil rameny. „To jsem ochoten riskovat.“

Váhal jsem, nejistota mě přímo drásala. Moje upíří polovina by raději zůstala a čelila tomu, co přijde. Ta lidská namítala, ať nehloupnu, chytím příležitost za pačesy a uteču.

„Jsi mladý, Darrene,“ ozval se znovu Kurda. „Je nesmysl takhle zahazovat život. Uteč z Upíří hory. Začni znovu. Máš dost zkušeností, abys přežil i sám. Už nepotřebuješ, aby se o tebe staral Larten. Spousta upírů žije o samotě a s námi ostatními se nestýká. Udělej se taky sám pro sebe. Nedovol, aby ti ta jejich pošetilá pýcha zatemnila úsudek.“

„Co myslíš ty?“ podíval jsem se na Harkata.

„Já myslím… že Kurda má pravdu,“ odpověděl. „Nemá smysl… je nechat… aby tě zabili. Uteč. Přežij. Buď volný, já půjdu… s tebou… a budu ti… pomáhat. A potom… třeba… ty pomůžeš mně.“

„Ne, Harkat odejít nesmí,“ namítl Kurda. „Na některé chodby, kterými chci jít, je moc široký. Můžete si domluvit sraz někde venku, až Rada skončí a on bude moct odejít, aniž by upoutal větší pozornost.“

„V Circo… Mostruoso,“ navrhl Harkat. „Dokážeš to… najít?“

Přikývl jsem. Za těch několik let, co jsem strávil u panoptika pana Topola, jsem poznal spoustu lidí, kteří jeho řediteli a dalším lidem pomáhali, když přijeli do jejich města. Ti mi povědí, kde kočovný cirkus zrovna je.

„Rozhodl ses?“ zeptal se Kurda. „Nemáme čas tu postávat a debatovat. Pojď se mnou hned, anebo zůstaň a čekej na smrt.“

Ztěžka jsem polkl, podíval jsem se na zem, pak jsem rázem dospěl k rozhodnutí a zadíval jsem se Kurdovi do očí. „Půjdu.“ Nebyl jsem na sebe nijak pyšný, ale hanba určitě nebude bodat tak moc jako naostřené kůly v Síni smrti.

OSMNÁCTÁ KAPITOLA

Spěchali jsme prázdnými chodbami dolů ke skladištím. Kurda mě pak do jednoho skladu zavedl a vzadu jsme odstranili jakési

veliké pytle, načež se ukázal menší otvor ve stěně. Kurda se do něj začal cpát, ale já jsem ho vtáhl zpátky a zeptal jsem se, jestli bychom si nemohli pár minut odpočinout. Měl jsem velké bolesti.

„A dokážeš vůbec jít dál?“ zeptal se.

„Dokážu, jen když tu a tam zastavíme. Vím, že času není dost, ale jsem moc vyčerpaný na to, abych se hnal bez oddechu.“

Když jsem měl pocit, že to už půjde, prolezl jsem za Kurdou do díry a ocitl jsem se ve stísněné chodbě, která se ostře svažovala. Navrhl jsem, abychom dolů sklouzli, ale Kurda to zamítl.

„Nejdeme až dolů,“ vysvětlil. „V polovině chodby je výběžek a u něj vede stranou další chodba.“

A opravdu jsme po několika minutách dorazili k římse, vsoukali jsme se do boční šachty a brzy jsme byli na rovné zemi. „Jak jsi to našel?“ zeptal jsem se.

„Nechal jsem se vést jedním netopýrem,“ odpověděl a mrkl na

mě.

Došli jsme na rozcestí, Kurda se zastavil a vytáhl mapu. Mlčky

si ji několik chvil prohlížel, pak zabočil doleva.

„Určitě víš přesně, kam to vede?“ zajímal jsem se.

„Ne tak docela,“ zasmál se. „Proto jsem s sebou vzal ty mapy.

Tady dole jsem nebyl už desítky let.“

Pokoušel jsem se ukládat si do paměti, kudy jdeme, pro případ, že by se Kurdovi něco stalo a já jsem musel najít zpáteční cestu sám, ale to nebylo možné. Chodby se kroutily a my jsme tolikrát zabočili, že by si to zapamatoval snad jen génius.

Překročili jsme několik potůčků. Kurda mi pověděl, že o něco dál se stékají a tím vzniká právě ten široký potok, do kterého se v minulosti pohřbívali mrtví. „V nejhorším můžu ven doplavat,“ nadhodil jsem žertem.

„Co rovnou zamávat rukama a uletět?“ zasmál se.

V některých chodbách byla tma jako v pytli, ale Kurda nezapálil svíčku, prý že by kapky vosku označily cestu a upíři by nás pak mohli snáz pronásledovat.

Čím dál jsme šli, tím to pro mě bylo těžší. Museli jsme často dělat přestávky, abych chytil dech a nabral trochu sil.

„Kdyby tu bylo dost místa, nesl bych tě,“ řekl mi Kurda při jednom odpočinku a vlastní košilí mi otřel pot a krev z krku a z ramen. „Za chvilku budeme ve větších chodbách. Jestli chceš, tam tě budu moct aspoň podpírat.“

„To by moc pomohlo,“ sípěl jsem.

„Co až se dostaneme z Hory ven?“ zeptal se. „Mám jít kus cesty s tebou, anebo to zvládneš?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Kdybys vyšel ven, generálové by na to přišli. Jak budeme venku, je to v pohodě. Čerstvý vzduch mi udělá dobře. Najdu si nějaké místo na spaní, pár hodin si odpočinu a pak…“

Zarazil jsem se. Na dně jedné chodby za námi zarachotily kamínky. Kurda to uslyšel taky. Doběhl k jejímu ústí nakoukl do ní, pozorně se zaposlouchal. Po pár vteřinách se přiřítil zpátky ke mně.

„Někdo sem jde!“ sykl a honem mi pomáhal vstát. „Dělej! Musíme odsud pryč!“

„Ne,“ vzdychl jsem si a zase jsem se posadil.

„Darrene!“ vyjekl tlumeně. „Nemůžeš tu zůstat. Musíme vypadnout, než…“

„Nemůžu,“ pověděl jsem mu. „Byl jsem rád, že se aspoň šourám. Ani náhodou se nemůžu nikam hnát. Běž napřed a schovej se. Budu tvrdit, že jsem utekl sám.“

„Přece víš, že bych tě tu nechat nedokázal,“ namítl a dřepl si ke mně.

Mlčky jsme čekali, až se kroky přiblíží. Podle zvuku byl pronásledovatel jen jeden. Doufal jsem, že to není pan Hroozley – děsil jsem se pomyšlení, že bych se mu po tom, co jsem udělal, měl podívat do tváře.

Upír došel k ústí chodby, ze stínů si nás nějakou dobu prohlížel, pak se přikrčil a přispěchal k nám. Byl to Gavner Zurč! „Co to zase

vymýšlíte za kraviny?“ štěkl. „Kdo přišel na ten pitomý nápad utéct?“

„Já!“ řekli jsme oba naráz.

Gavner rozčileně potřásal hlavou. „Jeden za osmnáct a druhý bez dvou za dvacet,“ prskal. „Tak honem, chci slyšet pravdu.“

„Byl to můj nápad,“ odpověděl Kurda a stiskl mi rameno, aby umlčel moje námitky. „Přemluvil jsem Darrena, aby odešel. Můžu za to já.“

„Jsi idiot,“ vynadal mu Gavner. „Jestli se to provalí, je s tebou konec. Nejen že budeš moct zapomenout na to, že by ses stal knížetem. Nejspíš tě odvezou do Síně smrti a dopadneš stejně jako Darren.“

„Jenom když mě udáš,“ řekl Kurda tiše.

„A myslíš, že neudám?“ zuřil Gavner.

„Kdybys nás chtěl potrestat, nevydal by ses za námi sám.“

Gavner se zadíval na výše postaveného upíra a pak vyštěkl nadávku. „Máš pravdu,“ postěžoval si. „Nechci, aby vás zabili. Když se se mnou oba vrátíte, vynechám tě z toho. A vůbec, proč by měli ostatní vědět, co se stalo. Zatím to vím jen já a Harkat. Můžeme dovést Darrena zpátky, ještě než padne rozsudek.“

„A proč?“ zeptal se Kurda. „Aby ho mohli odvést do Síně smrti a shodit na kůly?“

„Pokud tak knížata rozhodnou, ano.“

Kurda zavrtěl hlavou. „Právě před tím utíkáme. Nedovolím mu, aby se vrátil a dal se zabít. Je to špatnost, takhle bezcitně zbavovat života nedospělého kluka.“

„Špatnost nešpatnost,“ vybafl Gavner, „rozhodnutí knížat je konečné!“

Kurda přimhouřil oči. „Takže se mnou souhlasíš,“ zašeptal.

„Taky si myslíš, že by ho měli ušetřit.“

Gavner neochotně přikývl. „Ale to je jenom můj názor.

Nehodlám kvůli němu zpochybňovat rozhodnutí knížat.“

„A pročpak ne?“ dotíral Kurda. „To je musíme poslouchat, i když víme, že nemají pravdu a rozhodují nespravedlivě?“

„Je to náš zvyk,“ zavrčel Gavner.

„Zvyky se dají měnit,“ nedal se Kurda. „Knížata se chovají příliš nepružně. Vůbec nedbají na to, že svět se vyvíjí. Za pár týdnů budu knížetem já. Zahájím změny. Nech Darrena jít a já zařídím, aby bylo rozhodnutí v jeho věci změněno. Očistím jeho jméno a dovolím mu, aby se vrátil a dokončil Prověření. Aspoň protentokrát přimhuř oko, slibuji, že toho nebudeš litovat.“

Gavnera vyvedla Kurdova slova z míry. „To není správné, intrikovat proti knížatům,“ ucedil.

„Nikdo se to nedozví,“ sliboval Kurda. „Budou si myslet že Darren utekl sám. Nás ani nebudou vyslýchat.“

„Je to proti všemu, čemu věříme,“ zoufal si Gavner.

„Někdy to nejde jinak než opustit starou víru pro novou,“ namítl Kurda.

Zatímco se Gavner zoufale rozhodoval, promluvil jsem. „Jestli si to přeješ, vrátím se s tebou. Bojím se smrti, jen proto mě Kurda přemluvil k útěku. Ale jestli si myslíš, že bych se měl vrátit, vrátím se.“

„Já nechci, abys umřel!“ vykřikl Gavner. „Ale útěkem se ještě nikdy nic nevyřešilo.“

„Hloupost!“ odfrkl si Kurda. „Upíři by na tom byli podstatně líp, kdyby jich víc mělo zdravý rozum a dokázali utéct, jestliže se jejich situace vyvíjí nepříznivě. Když odvedeme Darrena zpátky, povedeme ho vstříc smrti. Jakou to má logiku?“

Gavner o tom mlčky přemítal a potom zachmuřeně přikývl.

„Nelíbí se mi to, ale je to menší ze dvou zel. Neudám tě. Ale pozor!“ dodal. „Jen za té podmínky, že jakmile budeš knížetem, povíš ostatním pravdu. Předložíme to poctivě, očistíme Darrenovo jméno, pokud to půjde, a pokud ne, přijmeme trest. Souhlasíš?“

„Tak mi to vyhovuje,“ kývl Kurda.

„Dáš mi na to slovo?“

Kurda přikývl. „Máš moje slovo.“

Gavner zhluboka vydechl a v šeru chodby si mě prohlížel. „A vůbec, jak jsi na tom?“ zeptal se.

„Jde to,“ zalhal jsem.

„Vypadáš spíš na zhroucení,“ poznamenal skepticky.

„Zvládnu to,“ zapřísahal jsem se. Pak jsem se zeptal, jak nás našel.

„Byl jsem u Kurdy,“ vysvětlil. „Doufal jsem, že když dáme hlavy dohromady, přijdeme na způsob, jak z toho maléru vybřednout. Jeho skříňka s mapami byla otevřená. V tu chvíli mi ještě nic nedošlo, ale když jsem se stavil u tvojí komůrky a našel jsem tam Harkata samotného, dal jsem si to dohromady.“

„Ale jak jsi nás dokázal sledovat v chodbách?“ nechápal Kurda.

Gavner ukázal na kapku krve na zemi pode mnou. „Krvácí celou cestu,“ řekl. „Po takové stopě by dokázal jít i slepec.“

Kurda zavřel oči a zašklebil se. „U božích útrob! Je vidět, že špionáž nikdy nebyla moje silná stránka.“

„Svatá pravda!“ odfrkl si Gavner. „Jestli chceme, aby nám to prošlo, musíme sebou hodit. Jakmile se zjistí, že Darren zmizel, okamžitě vyšlou po jeho stopě skupinu stopařů a nebude dlouho trvat, než ho najdou. Máme jedinou šanci: dostat ho ven a doufat, že jim slunce nedovolí pokračovat v pátrání.“

„Moje řeč,“ kývl Kurda a vykročil. Vydal jsem se za ním hned, jak jsem mohl, a Gavner supěl za mnou.

Na konci chodby Kurda zabočil doleva a já se šinul za ním, ale Gavner mě chytil za paži a zadržel mě. Pak si začal prohlížet chodbu po pravici. Kurda si uvědomil, že za ním nejdeme, zastavil se a ohlédl se. „Co je, na co čekáte?“

„V téhle části Hory jsem už byl,“ prohlásil Gavner. „Když jsem skládal Prověření. Musel jsem tu najít ukrytý šperk.“

„No a?“

„Odsud najdu cestu. Vím, kudy jít k nejbližšímu východu.“

„To já taky,“ řekl Kurda. „A je to tudy.“

Gavner zavrtěl hlavou. „Tudy se sice ven můžeme dostat taky,“ připustil, „ale tou druhou chodbou to bude rychlejší.“

„Ne!“ štěkl Kurda. „Byl to můj nápad. Já tu velím. Nemáme čas tu bloudit. Jestli se mýlíš, zaplatíme za to. Moje cesta je jistá.“

„Moje taky,“ trval na svém Gavner – a než Kurda stačil něco namítnout, vklouzl přikrčeně do chodby napravo a táhl mě za sebou. Kurda nahlas zanadával a volal nás zpátky, ale když si jej Gavner nevšímal, neměl na vybranou a musel spěchat za námi.

„To je ale hloupost,“ lapal po dechu, když nás dohnal. Snažil se prodrat kolem mě, aby si to mohl s Gavnerem vyříkat zblízka, ale chodba byla příliš těsná. „Měli bychom se držet mapy. Znám zdejší chodby líp než ty. Tam, kam jdeš, jsou jenom samé slepé uličky.“

„Nejsou,“ nedal se Gavner. „Tahle cesta nám ušetří dobrých čtyřicet minut.“

„Ale co když…“

„Přestaň se hádat,“ nenechal ho doříct Gavner. „Čím víc žvaníme, tím pomaleji jdeme.“

Kurda ucedil něco nesrozumitelného a pak už nic neříkal. Bylo mi jasné, že z toho není nijak nadšený.

Prolezli jsme krátkou chodbou, která vedla pod burácivým horským potokem. Podle zvuku tekla voda hrozně blízko a já dostal strach, aby neprorazila stěnu chodby a nezaplavila nás. Kvůli rachotu potoka jsem vůbec nic neslyšel a kvůli tmě ani nic neviděl. Bylo to, jako bych byl úplně sám.

Moc mě potěšilo, když jsem konečně uviděl na konci chodby světlo. Spěchal jsem k němu, jak nejrychleji jsem mohl. Gavner a Kurda také nasadili ostřejší tempo. Určitě i oni budou moc rádi, že se z téhle chodby dostanou. Na konci jsme ze sebe oklepali prach, Kurda přešel dopředu a převzal vedení. Byli jsme v malé jeskyni. Ven z ní vedly tři chodby. Kurda zvolil tu úplně vlevo. „Půjdeme tudy,“ snažil se znovu prosadit svou autoritu.

Gavner se ušklíbl. „Přesně tu jsem chtěl vybrat taky.“

„Tak honem,“ ucedil Kurda.

„Co je s tebou?“ zeptal se Gavner. „Chováš se divně.“

„Ne, nechovám!“ Kurda po něm vztekle loupl očima, pak se nejistě usmál. „Promiň. To ta chodba pod potokem. Věděl jsem, že tudy budeme muset jít. Právě proto jsem to chtěl vzít jinudy… abychom se jí vyhnuli.“

„Máš strach, aby se voda nevhrnula dovnitř?“ zasmál se Gavner.

„Ano,“ přiznal Kurda stroze.

„Já měl taky strach,“ přidal jsem se. „Dost nerad bych tamtudy lezl moc často.“

„Zbabělci,“ zasmál se krátce Gavner. Vykročil s úsměvem za Kurdou, pak se ale zarazil a naklonil hlavu.

„Děje se něco?“ zeptal jsem se.

„Připadalo mi, že něco slyším.“

„A co?“

„Jako kdyby někdo zakašlal. Šlo to z té chodby vpravo.“

„Že by nás už hledali?“ nadhodil jsem znepokojeně.

Gavner se zamračil. „To pochybuji, a i kdyby, šli by zezadu.“

„Co je zas?“ zeptal se Kurda netrpělivě.

„Gavnerovi se zdá, že něco slyšel,“ vysvětlil jsem. Generál vykročil k chodbě, že ji prozkoumá.

„To bude jenom ten potok,“ řekl Kurda. „Nemáme čas na…“ Jenže už bylo pozdě. Gavner mezitím zabrousil do chodby.

Kurda honem přišel ke mně a nakoukl do tmy za Gavnerem. „Radši bysme měli vypadnout,“ zabručel. „Stejně nás jenom zpomaloval.“

„A co když tam někdo je?“ namítl jsem.

„Kromě nás tady dole nikdo není,“ odfrkl si Kurda. „Měli bychom jít dál bez toho hlupáka, ať si nás pak dohoní.“

„Ne, přece jenom počkáme.“

Kurda obrátil oči v sloup a mrzutě stál vedle mě. Gavner byl pryč jen pár minut, ale když se vrátil, jako by zestárnul o celé roky. Nohy se mu klepaly, a jakmile vyšel z chodby svezl se na zem.

„Co se stalo?“ vyhrkl jsem. Němě potřásal hlavou.

„Našel jsi něco?“ chtěl vědět Kurda.

„Tam vzadu…“ Odkašlal si. „Podívejte se sami,“ zašeptal. „Ale opatrně. Ať vás nezahlídnou.“

„Kdo nás nemá zahlídnout?“ podivil jsem se, Gavner však neodpověděl.

Znepokojeně jsem prolézal chodbou a Kurda byl hned za mnou. Chodba byla krátká a poblíž jejího konce jsem zahlédl, že za ní je veliká jeskyně a z ní problikává světlo pochodní. Padl jsem na břicho a pak jsem se plížil dál, abych měl do jeskyně dobrý výhled. To, co jsem spatřil, mě přimrazilo k zemi.

Uvnitř odpočívalo dvacet nebo třicet mužů. Někteří posedávali, jiní leželi na rohožích, další hráli karty. V zásadě vypadali jako upíři

– byli urostlí, měli hrubé rysy a byli nakrátko ostříhaní. Dobře jsem však viděl, jak se jejich kůže nachově leskne, jak narudlé mají vlasy

a oči, a podle toho jsem je okamžitě poznal. Poznal jsem naše pokrevní nepřátele: vampýry!

DEVATENÁCTÁ KAPITOLA

Pomalu jsme s Kurdou vycouvali do menší jeskyně, zpátky ke Gavnerovi. Posadili jsme se vedle něj a nějakou chvíli nikdo

neříkal nic. Konečně se tlumeně a vyděšeně ozval Gavner.

„Napočítal jsem jich čtyřiatřicet.“

„My pětatřicet,“ řekl Kurda.

„Vzadu jsou další dvě zhruba stejně velké jeskyně,“ poznamenal Gavner. „Možná jich tam je ještě víc.“

„Co tady dělají?“ zeptal jsem se šeptem. Upíři na mě upřeli zraky.

„Co bys asi tak myslel?“ nadhodil Gavner.

Nervózně jsem si olízl rty. „Chtějí nás napadnout?“ hádal jsem.

„Správně,“ odpověděl zamračeně Gavner.

„To není tak jisté,“ pokrčil rameny Kurda. „Třeba přišli jednat o dohodě.“

„Myslíš?“ ošklíbl se Gavner.

„Ne,“ vzdychl si Kurda. „Nemyslím.“

„Musíme varovat upíry,“ prohlásil jsem.

Kurda přikývl. „Ale co tvůj útěk? Jeden z nás tě může dovést…“

„Pust to z hlavy,“ skočil jsem mu do řeči. „Nebudu přeci utíkat, když se děje něco takového.“

„Tak jdeme,“ rozhodl Kurda, vstal a zamířil k chodbě pod potokem. „Čím dřív to povíme ostatním, tím dřív se budeme moct vrátit a…“ Už chtěl vlézt do chodby, ale najednou strnul a uklouzl stranou. Pokynul nám, ať zůstaneme na místech, a pak se hnal zpátky. „Někdo sem jde!“ sykl.

„Upír, anebo vampýr?“ zeptal se Gavner.

„Nevím, na to je moc tma. Můžeme si dovolit počkat, než to zjistíme?“

„Ne,“ soudil Gavner. „Musíme odsud vypadnout.“ Prohlížel si tři chodby. „Prostřední chodbou se do Síní dostat můžeme, ale za dost dlouhou dobu. Jestli si všimnou krvavé stopy po Darrenovi a vyrazí za námi…“

„Půjdeme tou levou,“ prohlásil Kurda.

„Ta nahoru nevede,“ zamračil se Gavner.

„Podle mých map ano,“ nesouhlasil s ním Kurda. „Je tam hodně malá spojovací chodba, kterou je lehko přehlédnout. Našel jsem ji čirou náhodou.“

„Víš to jistě?“ dožadoval se Gavner.

„Mapy nelžou.“

„Tak jdeme,“ rozhodl Gavner – a už jsme se hrnuli kupředu. Úplně jsem zapomněl na bolest, jak jsme pádili po chodbách.

Nebyl čas dělat si starosti o sebe. Celý upíří klan je v ohrožení. Nemyslel jsem na nic jiného, než jak se dostat zpátky do Knížecí síně a všechny varovat.

Když jsme se dostali k té Kurdově spojovací chodbě, zjistili jsme, že je zavalená. Tupě a zdrceně jsme se dívali na haldu kamení, pak Kurda vyplivl nadávku a vztekle do závalu kopl.

„Je mi to líto,“ vzdychl si.

„Není to tvoje chyba,“ utěšoval ho Gavner. „Nemohl jsi to vědět.“

„Kudy teď?“ zajímal jsem se.

„Zpátky přes jeskyni?“ navrhl Gavner.

Kurda zavrtěl hlavou. „Pokud na nás přišli, tak tam na ně narazíme. Můžeme jít ještě jednou chodbou. Ta nás povede stejným směrem zpátky a napojuje se na chodby vedoucí do Síní.“

„Tak honem,“ vyštěkl Gavner a odspěchali jsme za Kurdou do

tmy.

Mluvili jsme jen z nezbytí a občas jsme zastavovali, jestli nejsou

slyšet pronásledovatelé. Žádné zvuky jsme nezachytili, to ale neznamenalo, že po nás nejdou – vampýři se umějí pohybovat stejně tiše jako upíři, když chtějí.

Po chvíli Kurda zastavil a přistrčil hlavu až k nám. „Jsme přímo za jeskyní, kde táboří vampýři,“ zašeptal. „Pomalu a opatrně. Jestli nás uvidí, bojujte o život – a pak utíkejte, co můžete!“

„Počkat,“ ozval jsem se. „Nemám žádnou zbraň. Kdyby nás napadli, nějakou budu potřebovat.“

„Mám jenom jeden nůž,“ řekl Kurda. „Gavnere?“

„Já mám dva, ale budu potřebovat oba.“

„A co teda já?“ vztekal jsem se sykavě. „Mám na ně vybafnout?“

Gavner se nevesele pousmál. „Bez urážky, Darrene, ale když je neodrazíme my s Kurdou, nebude myslím moc velký rozdíl, jestli zbraň máš, anebo ne. Kdyby to vypadalo špatně, sebereš Kurdovy mapy a zamíříš do Síní; my je zastavíme a budeme bojovat.“

„To bych nedokázal,“ sípal jsem.

„Uděláš, co ti přikážeme,“ zavrčel Gavner a bylo po debatě.

Znovu a tišeji než kdy předtím jsme vyrazili. Donesly se k nám zvuky z jeskyně: vampýři se tiše smáli a povídali si. Kdybych byl sám, asi bych ztratil nervy a utekl ale Kurda s Gavnerem byli z tužšího těsta a jejich klid mi pomáhal.

Štěstí nám vydrželo, jen dokud jsme nevešli do dlouhé chodby: pak jsme narazili na osamělého vampýra, který šel přímo proti nám a dopínal si pásek. Letmo po nás střelil pohledem. Viděl, jak jsme strnuli, okamžitě poznal, že nejsme vampýři, a užuž otevíral ústa, že vykřikne.

Gavner se mihl jako šipka a zableskly se nože. Jeden se vampýrovi zabořil hluboko do břicha, druhý mu přeťal hrdlo dřív, než mohl vydat nějaký zvuk a upozornit ostatní. Bylo to vážně o prsa, a když Gavner pokládal mrtvé tělo na zem, všichni jsme se chabě usmívali úlevou. Jenže zrovna když jsme chtěli jít dál, ke vší smůle se na konci chodby objevil další vampýr, uviděl nás a dal se do křiku.

Gavner zoufale zaúpěl. „A je konec s utajením,“ ucedil. Vampýři se už začínali hrnout z jeskyně ven. Gavner se pevně rozkročil uprostřed chodby, osahal si stěny po obou stranách kolem sebe a pak k nám přes rameno promluvil. „Oba jděte pryč. Já je tu zdržím tak dlouho, jak to půjde.“

„Nenechám tě proti nim samotného,“ řekl Kurda.

„Jestli máš aspoň trochu rozumu, tak necháš,“ vyštěkl Gavner.

„Chodba je úzká. Jeden je zdrží stejně účinně jako dva. Odveď Darrena a upalujte do Síní tak rychle, jak to půjde.“

„Ale…“ začal Kurda.

„Čím víc se se mnou hádáš, tím menší jsou naše šance!“ zařval Gavner a odrazil nůž nejbližšího vampýra, který musel odstoupit.

„Odtáhněte za mnou tu mrtvolu, ať o ni nezakopnu – a už padejte!“ Kurda smutně přikývl. „Štěstí, Gavnere Zurči,“ řekl.

„Štěstí,“ zavrčel Gavner a vykryl další výpad.

Odtáhli jsme mrtvé tělo Gavnerovi z cesty a couvali k ústí chodby. Tam se Kurda zastavil a mlčky se zadíval na Gavnera, který sekal po vampýrech svými dvěma noži. Zatím je držel v odstupu, ale bylo jen otázkou několika minut, než ho přemůžou, vezmou mu nože a zabijí ho.

Kurda se otočil a vedl mě zpátky, pak se ale zastavil a vytáhl z kapsy mapu.

„Pamatuješ se na to staré pohřebiště, kde jsme se byli podívat?

Na Síň poslední cesty?“

„Ano.“

„Myslíš, že bys odtamtud našel cestu zpátky do Síní?“

„Nejspíš ano.“

Napřáhl ruku s mapou a ukázal dál do chodby. „Dojdi na konec,“ poručil mi. „Pak dvakrát doprava a čtyřikrát doleva. Tak se dostaneš do pohřebiště. Pár minut počkej, jestli se někdo z nás nevrátí. Vydýchej se. Zkus si obnovit obvazy, ať tolik nekrvácíš. A pak jdi.“

„Co chceš dělat?“ zeptal jsem se.

„Pomoct Gavnerovi.“

„Ale on říkal…“

„Já vím, co říkal!“ vybafl na mě Kurda. „Je mi to jedno. Když se jim postavíme dva, spíš je zadržíme.“ Kurda mě chytil za rameno a pevně mě stiskl. „Štěstí, Darrene Shane.“

„Štěstí,“ odpověděl jsem nešťastně.

„Neohlížej se a běž,“ poručil mi. „Okamžitě.“

„Tak dobře,“ přikývl jsem a zmizel jsem.

Jenže jsem došel jen ke druhé odbočce doprava a zarazil jsem se. Věděl jsem, že bych měl poslechnout Kurdu a prchat do Síní, nemohl jsem však snést pomyšlení, že nechám přátele tam vzadu. Dostali se do tohohle maléru kvůli mně. Bylo by nepoctivé, abych je nechal čelit smrti a sám si pěkně odskotačil do bezpečí. Někdo upíry varovat musí, ale já bych to asi být neměl. Když Kurdoví povím, že jsem zapomněl cestu, bude muset jít sám. A já zůstanu a budu bojovat Gavnerovi po boku.

Vracel jsem se do chodby, kde zuřil boj. Když jsem se tam dostal, uviděl jsem, že Gavner pořád sám brání vampýrům v postupu. Kurda ještě nedošel až k němu. A u toho se hádali. „Říkal jsem ti, ať odejdeš!“ řval Gavner na celé kolo.

„A já ti říkám, že nejdu!“ hulákal Kurda.

„A co Darren?“

„Pověděl jsem mu, jak se dostane zpátky.“

„Ty ses zbláznil, Kurdo,“ křičel Gavner.

„Já vím,“ zasmál se Kurda. „Tak co, pustíš mě k tomu maličko, nebo musím kromě vampýrů bojovat i s tebou?“

Gavner sekl nožem po vampýrovi s kulatým, tmavě rudým znamínkem na levé tváři, a pak o několik kroků couvl. „Tak dobře,“ zavrčel. „Při příští pauze proklouzni zprava kolem mě.“

„Domluveno,“ řekl Kurda, čekal a držel nůž pevně u boku.

Sunul jsem se blíž. Nechtěl jsem zakřičet a polekat je. Byl jsem skoro u nich, když tu vampýři o metr dva couvli a Gavner zařval:

„Teď!“

Uhnul doleva, Kurda pokročil a zaplnil místo vedle něj. Došlo mi, že je pozdě na to, abych zaujal Kurdovo místo, a tak jsem se nerad začal otáčet zase zpátky. A v tu chvíli se stalo něco tak příšerného, že jsem jako by na místě zkameněl a jako ochrnutý jsem musel nehybně stát.

Kurda popošel vedle Gavnera, zvedl nůž do výšky a divoce jím máchl. Nůž se zabodl tam, kam byl namířen, do protivníkova břicha, proťal kůži a svaly, nesl jistou smrt.

Dobře by se na tu ránu dívalo, jen kdyby byla namířená proti jednomu z vampýrů. Kurda však nezabodl nůž do břicha žádnému z těch útočníků s nachovou kůži – probodl jím Gavnera Zurče!

DVACÁTÁ KAPITOLA

Vůbec jsem nechápal, co se děje. Nic nechápal ani Gavner. Zhroutil se ke stěně a podíval se na nůž, který mu trčel z břicha.

Upustil svoje nože, chytil rukojeť a snažil se ji vyrvat ven z těla, ale síla ho opustila a on padl na zem.

Na rozdíl od Gavnera a mě ale vampýři nevypadali překvapeně ani trochu. Uklidnili se a ti vzadu se pokojně vraceli do jeskyně. Ten s červeným znamínkem na tváři vykročil, stoupl si vedle Kurdy a prohlížel si umírajícího upíra. „Na chvíli jsem si myslel, že mu vážně jdeš pomoct,“ prohlásil.

„To ne,“ odpověděl Kurda. Znělo to zasmušile. „Byl bych ho jen omráčil a někam schoval, ale to nejde, ostatní by ho podle mentálních signálů našli. Tam vzadu je ještě chlapec, poloviční upír. Je zraněný, nebude těžké ho chytit. Chci, abyste ho přivedli živého. Toho vystopovat nemůžou.“

„To myslíš toho, co stojí za tebou?“ podivil se vampýr.

Kurda se bleskově otočil. „Darrene!“ zajíkl se. „Jak dlouho tu jsi? Kolik jsi toho vi…“

Gavner zasténal. Vmžiku jsem se vzpamatoval, vrhl jsem se kupředu, Kurdy a vampýrů jsem si nevšímal a sklonil jsem se k umírajícímu příteli. Oči měl doširoka rozevřené, ale zřejmě neviděl nic. „Gavnere?“ Stiskl jsem mu ruce, byly zkrvavené od toho, jak se pokoušel vytáhnout nůž. Upíří generál kašlal a třásl se. „Viděl jsem, jak z něj prchá život, jsem u tebe, Gavnere,“ zašeptal jsem a dal jsem se do pláče. „Nejsi sám. Nemusíš…“

„Mhhh… mmm…“ pokusil se promluvit.

„Co říkáš?“ vzlykl jsem. „Nespěchej. Máš na to spoustu času.“ Holá lež.

„Mh… mrzí mě, že jsem tak chrápal… a thhyy… jsi nemohl spát.“ Zasípěl. Netušil jsem, jestli to říká mně, anebo někomu jinému, a než jsem se mohl zeptat, celý jeho obličej znehybněl a jeho duše odešla do Ráje.

Opřel jsem se čelem o Gavnerovo čelo a samou lítostí jsem zaskučel. Tiskl jsem se k jeho mrtvému tělu. V tu chvíli se mě vampýři mohli snadno zmocnit, ale jen stáli, nevěděli, co dělat, a

nikdo po mně ani nevztáhl ruku. Jen postávali okolo a čekali, kdy přestanu plakat.

Když jsem konečně zdvihl hlavu, nikdo se mi neodvážil podívat do očí. Všichni uhýbali pohledem a dívali se do země – Kurda nejvíc ze všech. „Tys ho zabil!“ zasyčel jsem.

Kurda polkl. „Musel jsem,“ prohlásil chraptivě. „Nebyl čas dopřát mu vznešenou smrt – a ty ses mohl dostat pryč, kdybych ho tu nechal vampýrům.“

„Od začátku jsi věděl, že jsou tady,“ špitl jsem.

Přikývl. „Proto jsem nechtěl jít tou chodbou pod potokem,“ řekl.

„Bál jsem se, že se stane právě tohle. Kdybychom šli, kudy jsem chtěl jít já, všechno by bylo v pořádku.“

„Jsi s nimi spolčený!“ zařval jsem. „Jsi zrádce!“

„Vůbec nechápeš, co se děje,“ vzdychl si. „Vypadá to strašně, ale je to úplně jinak, než si myslíš. Snažím se naši rasu zachránit, ne ji zničit. Spoustu věcí nevíš – neví to žádný upír. Gavnerova smrt mě mrzí, ale až ti důkladně vysvětlím…“

„Strč si to svoje vysvětlování někam!“ zuřil jsem. „Jsi zrádce a vrah – jsi ten nejhorší neřád ze všech!“

„Zachránil jsem ti život,“ připomněl mi vlídně.

„Jenže za cenu Gavnerova života,“ vzlykal jsem. „Proč jsi to udělal? Byl to tvůj přítel. Byl…“ Zavrtěl jsem hlavou a sebral jsem se dřív, než mi stačil odpovědět. „To je jedno. Ani to nechci slyšet.“ Sehnul jsem se projeden z Gavnerových nožů a napřáhl jsem ho před sebe. Vampýři okamžitě pozdvihli zbraně a blížili se ke mně.

„Ne!“ vykřikl Kurda a stoupl si mezi ně a mě. „Říkal jsem, že ho chci živého!“

„Má nůž,“ zavrčel vampýr se znamínkem. „To chceš, aby nám usekal prsty, než mu ho stačíme vzít?“

„Neboj se, Glaldo,“ prohlásil Kurda. „Všechno to zvládám.“ Rozpřáhl ruce a pomalu kráčel ke mně.

„Stůj!“ zaječel jsem. „Nepřibližuj se!“

„Nemám zbraň.“

„To je mi jedno. Stejně tě zabiju. Zasloužíš si to.“

„To je možné,“ připustil Kurda, „ale myslím, že nedokážeš zabít neozbrojeného protivníka, ať udělal cokoli. Pokud se mýlím, zaplatím za ten omyl nejvyšší cenu. Myslím ale, že se nepletu.“

Napřáhl jsem ruku s nožem k ráně, pak jsem ji spustil. Měl pravdu – i když chladnokrevně zabil Gavnera, nemohl jsem se přimět k tomu, abych udělal totéž. „Nenávidím tě!“ vykřikl jsem a hodil jsem nožem po něm. Uhnul se, já jsem se otočil, rozběhl jsem se po chodbě, zabočil jsem doprava a upaloval dál.

Vampýři vyrazili za mnou a já jsem slyšel Kurdu křičet, ať mi neubližují. Že prý jsem zraněný a nedostanu se moc daleko. Jeden na něj křikl, že jich to pár vezme pro jistotu jinudy, aby mi zahradili cestu do Síní. Další chtěl vědět, jestli u sebe nemám nějakou další zbraň.

Pak jsem se na chviličku dostal z doslechu nepřátel i toho zrádce a řítil jsem se tmou, prchal jsem naslepo a plakal za svého obětovaného přítele. Za ubohého mrtvého Gavnera Zurče.

DVACÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

Vampýři s pronásledováním nespěchali. Dobře věděli, že nemůžu uniknout. Byl jsem zraněný a unavený, takže jim stačilo držet

se za mnou a pomalu mě nahánět do kouta. Hnal jsem se po klikatých chodbách, burácení podzemního potoka sílilo a mně za chvíli došlo, že mě nohy samy vedou ke starému pohřebišti. Napadlo mě, jestli nemám změnit směr, abych Kurdu oklamal, ale to bych brzy ztratil cestu a do Síní bych se už nikdy nevrátil. Jedinou mou šancí bylo držet se dobře známých tras a doufat, že se mi povede jednu za sebou zahradit tím, že strhnu strop.

Vběhl jsem do Síně poslední cesty, zastavil jsem se a lapal po dechu. Zezadu jsem slyšel vampýry. Na můj vkus byli až moc blízko. Potřeboval jsem si odpočinout, ale nebyl čas. Vyštrachal jsem se na nohy a rozhlížel se, kudy odsud pryč. Nejdřív mi jeskyně připadala nepovědomá, a tak mě napadlo, jestli jsem se snad nezatoulal omylem do nějaké jiné. Pak mi došlo, že prostě jsem na jiném břehu horského potoka než předtím. Došel jsem až k němu, podíval jsem se na druhý břeh a uviděl jsem chodbu, kterou potřebuji, abych se dostal ven. Kromě toho jsem uviděl kohosi velice bledého, s bílýma očima a v hadrech, jak sedí na balvanu u stěny – Strážce krve!

„Pomoc!“ zařval jsem, až se hubený mužíček vylekal, vyskočil a mžoural na mě. „Vampýři!“ chraptěl jsem. „Pronikli do Hory! Musíte varovat generály!“

Strážce přimhouřil oči, potřásl hlavou a řekl cosi jazykem, kterému jsem nerozuměl. Otevřel jsem ústa, že varování zopakuji, ale než jsem začal, udělal nějaké gesto prsty, znovu potřásl hlavou a upaloval z jeskyně. Za chviličku zmizel ve stínech v chodbě.

Vztekle jsem zanadával – copak i Strážci krve jsou spřažení s vampýry? Pak jsem se podíval dolů na hladinu potoka a zachvěl jsem se. Horská bystřina nebyla obzvlášť široká, jindy bych ji přeskočil dost snadno. Teď jsem ale byl vyčerpaný, všechno mě bolelo a propadal jsem zoufalství; Nejraději bych si prostě lehl a nechal vampýry, ať si mě chytí. Připadalo mi zbytečné dál prchat. Určitě mě dostanou. Bylo by o moc lehčí se prostě vzdát a…

„Ne!“ rozkřikl jsem se. Zabili Gavnera – a jestli se nedostanu do Síní a nezastavím je, pobijí i ostatní upíry, včetně pana Hroozleyho. Musím jít dál. O pár kroků jsem couvl a připravoval se ke skoku. Ohlédl jsem se přes rameno a uviděl jsem, jak do jeskyně vcházejí první vampýři. Couvl jsem ještě víc, pak jsem se rozběhl ke břehu potoka a skočil jsem.

Okamžitě mi bylo jasné, že nedoskočím. Neměl jsem dost velkou rychlost ani odraz. Napřahoval jsem ruce před sebe, doufal, že se chytím za skalní římsu na břehu, ale dopadl jsem dobrý metr před ním a ponořil jsem se do mrazivé vody.

Okamžitě se mě zmocnil proud. Když jsem se vyhoupl nad hladinu, už jsem nebyl daleko od ústí chodby, kterou se potok valil do podzemí a ven z jeskyně. Zděšeně jsem máchal rukama a chytil jsem se skály vyčnívající ze břehu. Z posledních sil jsem se škrábal do relativního bezpečí. Vzdoroval jsem vodnímu proudu, svalil jsem se na balvan a zachytil jsem se za nějaký plevel, který se kořínky pevně držel v trhlinách.

Bylo to nebezpečné, ale i tak bych se nejspíš dokázal vydrápat ven – nebýt asi deseti vampýrů, kteří přeskočili přes potok, stáli nade mnou se založenýma rukama a trpělivě čekali. Jeden si zapálil cigaretu a pak mi cvrnkl sirku do obličeje. Minula mě, sletěla do vody, se zasyčením uhasla a s děsivou rychlostí zmizela pod horou, v temném tunelu.

Držel jsem se balvanu celý promrzlý a promočený a přemýšlel jsem, co budu dělat. Kurda vampýry odstrčil a klekl si na břeh. Napřáhl ke mně ruce, ale nedosáhl. „Chyťte mě někdo za nohy a spusťte mě k němu,“ řekl.

„Proč?“ zeptal se vampýr Glalda. „Ať se utopí. Bude to tak jednodušší.“

„Ne!“ vyštěkl Kurda. „Jeho smrt ničemu neposlouží. Je mladý a otevřený novým myšlenkám. Upíry jako je on budeme potřebovat, až se…“

„No dobře, dobře,“ vzdychl si Glalda a pokynul dvěma svým mužům, ať chytí Kurdu za nohy a spustí ho přes kraj potoka ke mně, aby mě mohl zachránit.

Podíval jsem se, jak se ke mně Kurdovy ruce napřahují, pak jsem se mu zadíval do obličeje vzdáleného jen pár centimetrů. „Zabil jsi Gavnera,“ zavrčel jsem.

„To probereme jindy,“ odsekl a sápal se po mých rukou.

Odtáhl jsem se a plivl jsem na něj, i když jsem proto málem spadl do potoka. Nesnesl jsem pomyšlení, že by se mě dotkl. „Proč jsi to udělal?“ zaúpěl jsem.

Kurda potřásl hlavou. „To je moc složité. Pojď se mnou, pak ti to vysvětlím. Až budeš v bezpečí, pěkně v suchu a nakrmený, sedneme si a já ti…“

„Nesahej na mě!“ zaječel jsem, když se po mně znovu napřáhl.

„Nebuď hlupák,“ přemlouval mě. „K tomu, aby ses se mnou hádal, na tom nejsi dost dobře. Chyt mě za ruku, vytáhnu tě do bezpečí. Slibuji ti, že ti nikdo neublíží.“

„Ty že mi něco slibuješ?“ odsekl jsem opovržlivě. „Tvoje slovo neznamená nic! Jsi lhář a zrádce. Nevěřil bych ti, ani kdybys řekl, že svět je kulatý.“

„Věřit si můžeš, čemu chceš,“ vybafl na mě. „Jenže já jsem to jediné, co tě dělí od smrti ve studené vodě, takže moc vybíravý být nemůžeš. Chyt se mě za ruku a přestaň se chovat jako idiot.“

„Ty vůbec nic nechápeš,“ potřásl jsem znechuceně hlavou.

„Nevíš nic o cti a věrnosti. Radši bych umřel, než abych se vzdal mizerovi, jako jsi ty.“

„Nemluv…“ začal Kurda, ale než to mohl doříct, pustil jsem se balvanu, odrazil jsem se nohama dozadu a nechal se unášet vodou.

„Darrene – ne!“ zařval Kurda a naposledy po mně hmátl. Bylo ale příliš pozdě, jeho prsty máchly do prázdna.

Doplaval jsem doprostřed proudu, mimo dosah Kurdy a jeho vampýřích spojenců. Na chviličku zavládl podivný klid a já jsem se jen pohupoval nahoru a dolů ve víru uprostřed potoka. Zadíval jsem se Kurdovi přímo do očí, ochable jsem se usmál a přitiskl jsem si prsty pravice k čelu a víčkům. Dotyk smrti. „Kéž jsi i ve smrti vítězem!“ zaječel jsem a mlčky jsem se modlil, aby to neznělo neupřímně a aby moje oběť podnítila bohy upírů k tomu, že na zrádce a jeho spojence dopadne strašlivá pomsta.

A potom, dřív než se Kurda mohl pohnout, mě proud chytil a v mžiku mnou brutálně smýkl mimo jeho dohled –

do tmy,

do víru

a běsnění,

do hladových útrob Hory.

POKRAČOVÁNÍ PŘÍŠTĚ

Zkouškami smrti Darrenúv zápas o dobrou pověst nekončí. Zůstane naživu, ale za cenu nenahraditelných ztrát. O jeho statečných činech v srdci upířího světa se dočtete v šesté knize shanovské ságy:

UPÍŘÍ KNÍŽE

Jste-li zvědaví, obraťte stranu!

Když utekly tři hodiny a něco, vydal jsem jedno němé zapískání na flétnu a poručil jsem pavoukům, aby se ještě před útokem rozvinuli. Vpřed vyrazili jen oni, já jsem zůstal na místě, schovaný za skaliskem. Pavouci utvořili kruh před ústím chodby. Venku vypadali neškodně, ale když se nahrnuli do jeskyně, hned se to změnilo: zdáli se být početnější a mnohem hrozivější. Stísněné prostory tohle dovedou, posilují náš strach. Doufejme, že i vampýři tam uvnitř se budou cítit jako v obležení a podlehnou panice.

Ještě pár minut, abych měl jistotu, že pavoučí řady jsou sevřené. Pak jsem dal rozkaz. Potichu se valili dovnitř, nepokrývali jen dno chodby, ale i stěny a strop. Když všechno půjde podle mého plánu, bude vampýrům připadat, jako by sama chodba ožila pavouky.

Měl jsem zůstat pěkně stranou, ale nedovedl jsem odolat pokušení přikrást se dál a podívat se, jak se můj plán vyvíjí. Ležel jsem připlácnutý na hrubé skále, plazil jsem se po chodbě a poslouchal jsem, kdy zevnitř uslyším zvuky zmatku.

Slyšel jsem těžké oddechování vampýrů, ale až dál od vchodu, než bych čekal. Chvilku nebylo slyšet nic než ten dech, klidný a pravidelný. Už jsem začínal mít strach, jestli pavouci nezalezli do trhlin a neprchli zpátky do míst, kde žijí obyčejně. Potom jeden vampýr zabručel: „Hej! Jenom se mi to zdá, anebo se stěny hýbají?“

Ostatní se zasmáli. „Nemluv hloupo…“ začal jeden, ale pak se zarazil. „Co to u všech bohů…?“ Uslyšel jsem, jak se zajíkl.

„Co se děje?“ křikl někdo polekaně. „Co to tam je?“

„Vypadá to na pavouky,“ usoudil nějaký jeho rozvážnější přítel.

„Jsou jich miliony!“ vybafl jeden z vampýrů.

„Jsou jedovatí?“ zajímalo dalšího.

„Samozřejmě že ne,“ odfrkl si ten nevyděšený. „Obyčejní horští pavouci. Nemůžou nám nijak…“

Pořádně jsem zadul do flétny a vyslal jsem pavoukům rozkaz:

„Teď!“

Vevnitř se rozlehl křik.

„Padají na nás!“ skučel někdo.

„Mám je po celým těle! Sundejte mi je! Sundejte mi je!

Sundejte…“

„Uklidněte se!“ řval ten rozvážný vampýr. „Prostě je ze sebe smeťte a… úáááá!“ přešel do vytí, protože pavouci se na něm zachytili a hned do něj zabořili kusadla.

Jeden pavouk vám toho moc neudělá, kousnutí tohohle druhu umí být tak nanejvýš trochu nepříjemné. Ale když vás jich zároveň kousnou stovky… to je úplně jiná pohádka!

Vampýři pobíhali po chodbě sem a zase tam, oháněli se po pavoucích a dupali po nich, řvali bolestí a strachem. Zároveň jsem slyšel, jak se zevnitř, z jeskyně, přicházejí další podívat, co se to stalo. Bleskově jsem vběhl do chodby, přikrčil jsem se a dal jsem pavoukům povel vyrazit dál. Když mě poslechli a hnali nově příchozí s sebou, vzadu v jeskyni se začal ozývat křik a lomoz od nahromaděných vampýrů. To se ze stěn a stropu spustili i pavouci, které řídili Seba s panem Hroozleym, a dali se do svého strašlivého díla. Bitva začala.