Darren O´Shaughnessy

Darren Shan 06. Upíří kníže

Prolog

BITVA NA ŽIVOT A NA SMRT V UPÍŘÍ HOŘE!

Ocejchován jako zrádce, zrazen přítelem, pronásledován upířím klanem -

Darren Shan, upírův pomocník, čelí jisté smrti.

Může Darren obrátit karty a přelstít upíří knížata, nebo je tohle konec tisícileté upíří vlády…?

Trilogie Upíří Hora přichází k překvapujícímu a krvavému vyvrcholení - ale

Sága pokračuje….

1. Kapitola

Temnota - zima - vířivá voda - řev jako od tisíce lvů - točení se dokola a dokola

- ruce kolem obličeje, abych si ho uchránil - skrčení nohou, abych byl menší, méně zranitelný.

Hodilo mě to proti spletenci kořenů - pevné uchopení - kluzký - mokré kořeny jsou mrtvé prsty, chňapají po mě - rychle dýchám - zase se chytám - snažím se bojovat - kořeny mi vyklouzávají - smetlo mě to pryč.

Převaluju se znova a znova - praštil jsem se do hlavy o kámen - vidím hvězdy - skoro jsem omdlel - snažím se držet hlavu nahoře - vyplivl jsem vodu z pusy, ale víc mi jí tam nateklo - cítím se, jako by mě proud polykal.

Proud mě hází proti zdi - ostré kameny mě škrábají do stehen a břicha - ledová voda otupuje bolest - zastavuje krvácení - náhlý pád - klesám do hlubokého jezírka - dolů, dolů, dolů - drží mě tam síla padající vody - panika - nemůžu se dostat nahoru - topím se - jestli se z toho brzo nedostanu, tak…

Nahmátnu nohama zeď a odkopnu se dopředu - proud mě táhne nahoru a pryč - proud je tu mírný - spoustu místa mezi vodou a stropem jeskyně - můžu se vynořit a nadechnout - ledový vzduch, bodá mě do plic,ale s nadějí ho hltám.

Proud se dostávál do něčeho, co mi připadá jako velká jeskyně.Z druhého konce se ozývá hukot; voda tam musí prudce klesat. Nechávám se dotáhnout k jedné straně, než se dostanu ke spádu. Potřebuju si odpočinout a nadýchat se vzduchu. Jak v temnotě blízko zdi šlapu vodu, něco mě chytá za holou hlavu. Připadá mi to jako větvičky. Chňapnu po tom, abych se něčeho chytil,a pak si uvědomuju, že to nejsou větvičky - jsou to kosti!

Moc unavený, aby mě to vyděsilo, chytám kosti a držím se jich jako záchranného kruhu. Zhluboka dýchám a zkoumám kosti prsty. Nahmatám zápěstí, celou ruku, tělo, hlavu: celou kostru. Pramen byl dřív využívám ke zbavování se mrtvých upírů. Tenhle se tu musel zachytit a uhnívat celá desetiletí. Poslepu se snažím najít další kostry, ale žádné tu nejsou. Přemýšlím, kdo byl ten upír, kdy žil, jak dlouho už tu je. Musí to být strašné, být zachycen v takovéhle jeskyni, žádný pohřeb, žádné místo k odpočinku.

Zatřepu kostrou v naději, že se mi podaří jí uvolnit. Jeskyně se naplní vysokými zvuky a pleskáním. Křídla! Desítky nebo stovky párů křídel! Něco mi narazí do obličeje a zachytí se mi to u levého ucha. Škrábe to a štípe. Vyjeknu, odtrhnu to a odplesknu pryč.

Nic nevidím, ale cítím znepokojené tvory létající tvory kolem mě. Další srážka. Tentokrát to chytnu a ohmatám - netopýr! Jeskyně je plná netopýrů. Musí tu mít hnízdo, někde na stropě. Zvuk, jak jsem třásl kostlivcem je musel vyrušit, a tak vyletěli.

Nepanikařím. Nezaútočí na mě. Jsou jen vyděšení a brzy se uklidní.Pustil jsem toho, kterého jsem chytil, a on se připojil ke svým druhům nahoru. Po pár minutách je hluk pryč a netopýři se vrací do hnízd. Ticho.

Přemýšlím, jak se dostávají z a do jeskyně.Na stropě musí být díra.Na chvíli jsem snil, že bych jí mohl najít a vyšplhat do bezpečí, ale moje ochromené prsty tyhle myšlenky rychle ukončily. Nemůžu šplhat, i kdybych tu prasklinu našel a byla by pro mě dost velká.

Zase jsem začal přemýšlet nad kostrou. Nechci jí tu nechat. Trhám za ní, tentokrát opatrněji. Nejdřív se nehýbe - je zaklíněná napevno. Pevněji se chytnu a zatáhnu znova. Uvolní se, zničeho nic, a spadne na mě, táhne mě pod vodu.

Voda mi vnikne do hrdla. TEĎ panikařím! Kostra leží na mě, táhne mě dolů

Utopím se! Utopím se! Uto -

Ne! Přestaň panikařit. Používám mozek. Obejmu kostru a otočím se s ní. Funguje to! Teď je kostra dole a já nahoře. Vzduch nádherně chutná. Zase mi začně bít srdce. Pár netopýrů zase krouží nahoře, ale většina je v klidu.

Pouštím kostru a pomocí nohou jí nasměruju doprostřed jeskyně. Cítím, jak si jí bere proud, pak je pryč. Chytám se zdi, šlapu vodu, dávám kostře čas, aby odplavala. Zatímco čekám, přemýšlím: byl to dobrý nápad, uvolnit kostru?

Pěkné gesto, ale jestli se zachytí za kameny vepředu a zablokuje mi cestu… Moc pozdě na obavy. Měl jsem na to myslet dřív.

Moje situace je zoufalá. Je šílené myslet, že bych se z toho mohl dostat živý. Ale nutím se myslet pozitivně: dostal jsem se takhle daleko, a ten proud se musí někde zmírňovat, dřív nebo později. Kdo říká, že se nedostanu až na konec?

Věř, Darrene, věř…

Klidně bych se tu držel navždy - je snadnější se držet a umřít na podchlazení - ale chci se pokusit o svobodu. Nakonec jsem přinutil prsty pustit se břehu.

Dostávám se doprostřed proudu. Chytá mě a drží. Zrychluju - konec - řev

nabývá na síle - voda zrychluje - prudce padá dolů - jsem pryč.

2. Kapitola

Ještě horší než v jeskyni - v porovnání to bylo jako pádlovat v bazénu - otáčím se - ve zdech jsou neotesané kameny - voda divoce syčí - hází se mnou - nemožnost cokoliv udělat - není čas zastavit se a nadechnout - bolí mě plíce - držím si ruce nad hlavou - natahuju nohy, co to jde - potřebuju kyslík - kameny mě mlátí do hlavy - do zad - do nohou - břicha - zad - hlavy - ramen - hlavy…. Přestávám počítat rány - už ani necítím bolest - oči si se mnou dělají, co chtějí - dívám se nahoru, jako by byly kameny neviditelné - jako bych viděl oblohu, hvězdy, měsíc - to je začátek konce - smysly se rozplývají, mozek umírá - konec štěstí - konec naděje - konec řivota.

Otvírám pusu, abych si dopřál jeden dlouhý poslední lok vody - narážím do zdi

- vyrážím ze sebe dech - náraz mě převalil na záda - dostal jsem se mezi střechu

a hladinu, cítím vzduch - plíce ho automaticky a vděčně přijímají.

Chvíli jsem se tam vznášel, přitisknutý ke zdi - lapající po dechu - proud mě zase vtahuje dolů - rovnou chodbou - strašná rychlost - jako kulka - tunal se zúžuje - rychlost se zvětšuje - mám úplně poškrábaná záda - kámen je hladký, jinak bych byl do krve rozedraný - cítím se jako na klouzačce - skoro si to užívám.

Tunel se snižuje - zase dochází kyslík - snažím se zvednout hlavu, pátrám po kyslíku - nenacházím - nemám sílu bojovat.

Voda mi natéká do nosu - kašlu - voda se mi dostává do krku - vzdávám bitvu - přetáčím se na břicho - je to konec - plíce se plní vodou - nemůžu zavřít pusu - čekám na smrt - najednou: žádná voda - letím - letím? - obklopuje mě vzduch - dívám se dolů na zem - protéká jí řeká - plachtím jako pták nebo netopýr - blíž proudu - blíž - to mě zase šálí oči?

Uprostřed letu se optáčím - dívám se nad sebe - obloha, pravá obloha, velká a plná hvězd - krásná - jsem venku! - jsem fakt venku! - zvládl jsem to! - můžu dýchat! Jsem naživu! Já…

Let končí - tvrdě dopadám do vody - naráz mi tříští vnitřnosti a vyřazuje mozek

z provozu - zase tma, ale tentokrát jen uvnitř mé hlavy.

3. Kapitola

Postupně se mi vrací vědomí. Nejdřív slyším zvuky - řev vody, o moc slabší než v Hoře, skoro melodický. Pomalu se mi otevřou oči.Zírám na hvězdy,

nechávám se na zádech unášet proudem. Štěstí nebo přirozená reakce těla?

Nevím. Je mi to jedno. Jsem naživu!

Proud tu není tak silný. Snadno bych mohl doplavat ke břehu, vyškrábat se na zem a vydat se k Upíří Hoře, kterou jsem zahlédl nedaleko. Až na to, že nemám sílu. Snažím se přetočit, abych mohl plavat - nejde to. Moje ruce a nohy jsou jako kusy dřeva. Přežil jsem cestu Horou, ale za strašnou cenu. Jsem totálně ochromený a bezbranný.

Studuju okolí, zatímco mě proud odnáší od Upíří Hory. Je divoká a nevypočitatelná, ale po té tmě krásná. Cokoliv by po tě tmě bylo krásné. Už nikdy nebudu krajinu podceňovat.

Umírám? Mohl bych - žádný cit, žádná kontrola, na milost a nemilost proudu.Ne! Ne mrtvý. Voda mi stříká do nosu a já vyprskávám: znak, že jsem pořád naživu.Nevzdám se, ne po tom, čím jsem prošel. Musím někde sehnat sílu a dostat se ke břehu.Nemůžu takhle plavat donekonečna - čím víc to budu odkládat, tím to bude těžší.

Snažím se nějak dostat energii do vyčerpaných končetin. Přemýšlím, jak bych zemřel mladý a jaká by to byla škoda, ale to mi sílu nedodalo.Myslím na upíry a na Kurdu, jaká je pro ně hrozba, ale to taky nepomáhá. Konečně se ujala stará upíří legenda a vlévá mi sílu do žil: legenda, že upír, který zemře v plynoucí vodě bude zatracen a bude bloumat po světě jako duch - žádná cesta do ráje pro ty, kdo zemřou v potoce nebo řece.

Je to divné (nikdy jsem v legendy nevěřil), ale tahle myšlenka mě přiměla do akce. Zvedám oslabenou ruku a jen tak hmátnu po břehu. Moc se toho nestalo, jen jsem se trochu otočil, ale vůbec to, že se můžu hýbat, mě naplňuje nadějí. Zatínám zuby,dívám se na břeh a házím ruce za sebe. Reagují pomalu, ale reagují.Snažím se plavat volným stylem - nejde to. Převracím se zase na záda, kopu nohama a pomalu se pohybuju. Pomalu se dostávám ke břehu.Trvá to dlouho a jsem pořád dál od Upíří Hory, ale konečně jsem na mělčině, daleko od proudu.

Napůl si kleknu, a pak zkolabuju. Ležím hlavou dolů, otáčím hlavu na stranu, prskám, pak si zase klekám. Plazím se z vody, na zasněžený břeh, kde zase spadnu. Zavírám oči. Potichu brečím do sněhu.

Chci tu ležet a zmrznout; jednodušší než se hýbat.Ale nohy mám pořád ve vodě,nelíbí se mi pocit, že mi je unáší proud, tak je vytahuju. Úsilí mě pobízí jít dál. Se zavrčením se nadzvednu, a pak se pomalu a bolestivě vytáhnu na nohy. Stojím, rozhlížím se, jako bych byl na mimozemské planetě. Všechno vypadá jinak. Začíná den, ale měsíc a hvězdy pořád matně září. Po tak dlouhém pobytě v hoře jsem úplně zapomněl, jak vypadá denní světlo. Je to nádherné. Mohl bych tu zůstat celý den stát a zírat, ale to nikam nevedlo, a brzo bych upadl do řeky nebo sněhu a zmrzl bych.

Povzdechl jsem si, poslouchám neodbytný instinkt, o pár kroků jdu dopředu, zastavuju se, potřásám hlavou, narovnám se a kolébám se od řeky, která za mnou naštvaně pění a syčí - podvádí svou oběť.

4. Kapitola

Netrvalo mi dlouho si uvědomit, že v tomhle stavu se moc daleko nedostanu. Byl jsem promočený na kost. Oblečení jsem měl ztěžklé vodou a vzduch kolem mě byl ledový. Pan Hroozley mě varoval, co mám dělat, kdyby se mi někdy něco podobného přihodilo: hned se zbavit mokrého oblečení, nebo v něm umrznu.

Stálo mě to hodně úsilí, zbavit se oblečení. Měl jsem úplně odumřelé prsty a nakonec jsem musel použít zuby k dostání se ven. Ale když jsem byl bez oblečení, cítil jsem se líp. Spadla ze mě obrovská tíha, a i když se do mě naplno opřela zima, mohl jsem postupovat rychleji.

Ani mi nevadilo, že se procházím nahý jako lesní zvířata. Nikdo tu nebyl. A i kdyby byl, bylo by mi to jedno - tak blízko smrti mi byly dobré mravy úplně jedno.

Můj rychlý pochod netrval dlouho. Po chvíli jsem pochopil, do jaké šlamastyky jsem se dostal.Byl jsem uprostřed ničeho, žádné oblečení mě nechránilo před zimou, do morku kostí vyčerpaný, fyzicky i psychicky na dně s ničím k jídlu.

Už jen pohyb byl utrpením. Za pár minut by mi došla energie a byl by konec. Zima by mě prolezla. Omrzliny a podchlazení by mě vyřídily.

Snažil jsem se běžet, abych se zahřál, ale nemohl jsem. Nohy mi prostě nefungovaly. Byl to zázrak, že mě vůbec unesly.Cokoliv rychlejšího než courání se bylo nad moje síly.

Zastavil jsem se a otočil jsem se kolem dokola, v naději že zahlédnu něco známého. Kdybych byl blízko k nějakému místu, kterému se říká odpočívadlo, které používají upíři při cestě na Radu, měl bych naději. Mohl bych tam zalézt, den dva spát,a nabrat sílu. Dobrý plán, s jednou malou trhlinou - neměl jsem ponětí, kde jsem nebo jestli je nablízku odpočívadlo.

Zvážil jsem svoje možnosti. Když tu budu stát, nikam se nedostanu. A hledání odpočívadla taky nepřicházelo v úvahu - neměl jsem sílu ani čas. Nejdřív jsem musel najít něco zastřešeného, kde bych se mohl dát dohromady. Jídlo, teplo a cesta zpátky do Upíří Hory přijdou na řadu později - jestli přežiju.

Asi kilometr nalevo byl les. Nejlepší místo, kam zamířit. Můžu se stulit u kořenů stromů a zakrýt se listím. Možná najdu nějaký hmyz nabo malá zvířata, která bych mohl sníst. Nebylo to nic extra, ale dávalo to víc smyslu než stát tady na otevřené planině, nebo se šplhat do hor a hledat jeskyni.

Cestou do lesa jsem spoustukrát upadl. To nebylo vůbec překvapující - byl jsem ohromený vůbec tím, že jsem se dostal tak daleko. Pokaždé, když jsem upadl, jsem pár minut ležel ve sněhu a snažil se nabrat ztracené síly, pak jsem se vydrápal na nohy a a pajdal dál.

Les mě magicky přitahoval. Byl jsem přesvědčený, že jestli se dostanu k těm stromům, všechno bude v pohodě. Hluboko uvnitř jsem věděl, že to je nesmysl, ale ta víra mě držela nad vodou. Bez ní bych nemohl pokračovat.

Dech mi došel necelých sto metrů od prvních stromů. Hluboko uvnitř jsem věděl, jak jsem tam funěl ve sněhu, že jsem se dostal na konec svých sil. Nic se neměnilo, pár minut jsem odpočíval jako předtím a pak udělal hrdinský pokus o vztyk - nic. Dostal jsem se na kolena a pak jsem spadl. Další dlouhý odpočinek. Zase jsem se pokusil zvednout. Zase jsem spadl, tentokrát obličejem do sněhu, kde jsem ležel a třásl jsem se, neschopný se zvednout.

Zima byla nesnesitelná. Člověk by kvůli ní už dávno zemřel. Jedině upíří krev v žilách mě vedla dál. Ale i mocná krev upírů má své hranice. Já se dostal až na jejich okraj. Nezbývala mi žádná síla, ani ta nejmenší.

Byl jsem vyřízený. Ležel jsem tam a beznadějně jsem brečel, slzy mi zamrzaly na tvářích. Na řasy se mi zachytávaly vločky sněhu. Snažil jsem se zvednout ruku a odstranit je, ale nešlo to. I ten malý pohyb byl nad mé síly.“To je strašný způsob, jak zemřít,” zakňučel jsem. Jen sto metrů a byl bych v bezpečí.

Spadnout a zemřít tak blízko cíli byla ostuda. Možná kdybych si víc odpočinul v té jeskyni v Hoře, měl bych energii pokračovat. Nebo kdybych -

Ostrý, štěkavý zvuk mě vytrhl z rozjímání. Zavřel bych oči a poddal bych se spánku/smrti. Ale při tom zvuku jsem je otevřel. Nepohl jsem hlavou a vločky mi úplně zakryly výhled, ale díval jsem se přímo na les a vuděl jsem nejasnou siluetu blížící se ke mě, prodírající se sněhem.No skvěle, pomyslel jsem si sarkasticky. Jako by to nebylo špatné dost - teď ke mě něco přijde a sežere mě to, ještě než umřu! Může to být ještě horší? Vzhledem k posledním událostem - ano!

Jak se tvor přiblížil, zavřel jsem oči a doufal jsem,že mám dost otupené smysly, abych necítil, jak mě bude trhat zuby a drápy. Bránit se nepřicházelo v úvahu - v mém současném stavu by mě knock outovala i veverka.

Obličej mi zahalil horký dech. Dlouhý jazyk mi olízl nos.Zachvěl jsem se. Olízl mě znova, tentokrát tváře a uši. Pak mi to slízlo vločky z očí.

Otevřel jsem oči a zamrkal jsem. Co se děje? Čistilo mě to, než mě to

slupne?To mi přišlo nepravděpodobné. Ale jak bych to jinak vysvětlil? Jak jsem zaostřoval, zvíře do mě šťouchlo a dostalo se mi do zorného pole. Spadla mi brada. Zachvěl se mi ret. Bolestným, roztřeseným hlasem jsem nedůvěřivě

zamumlal: “Rudi?”

5. Kapitola

Rudi bylo vĺče, které provázelo mě, pana Hroozleyho a Gavnera na cestě k Upíří Hoře. Byl členem malé smečky, která obsahovala ještě dvě vlčice a samce, kterého jsem pokřtil na Šmouhu. Opustili nás blízko Upíří Hory, aby se přidali k ostatním smečkám.

Rudi kolem mě poskakoval a vzrušeně štěkal. Od té doby, co jsem ho naposled viděl, vyrostl: měl delší tesáky a hustší srst.Nadzvedl jsem hlavu a slabě jsem se usmál.“Mám problémy, Rudi,“zamumlal jsem, zatímco mi vlče olizovalo prsty. Nastražil uši a vážně na mě zíral, jakoby rozumněl.“Velké problémy,”

zopakoval jsem měkce a zase jsem se zhroutil.

Rudi si otíral čumák o mou pravou tvář. Byl vlhký a horký. Olizoval mě kolem uší a očí, pak se natiskl ke mě ve snaze mě zahřát. Když uviděl, jak jsem bezmocný, popošel o pár kroků a zavyl. O chvilku později se z lesa vynořil druhý vlk, větší a štíhlejší, ale stejně známý jako Rudi.

“Šmouho,” zašeptal jsem, když se opatrně přibližoval. Když uslyšel můj hlas, nastražil uši a pak vyrazil kupředu. Rudi ňafal, dokud po něm Šmouha nevyjel. Dospělý vlk mě očichal od hlavy až k patě a pak štěkl na rudiho. Oba si lehli vedle mě, Rudi nahoru a Šmouha dolů, zakrývali mi většinu těla svými a společně mě zahřívali.

Po pár minutach jsem cítil příjemné teplo. Zavřel a zase jsem rozevřel prsty, dostával jsem z nich tu zimu. Schoulil jsem se do klubíčka, aby mě mohli vlci zahřát ještě víc, a zabořil jsem obličej mezi Rudiho huňatá ramena. Leželi jsem tam dlouho, vlci se časti přesouvali, aby nebyla zima ani jim. Nakonec se Šmouha postavil a zaštěkal.

Snažil jsem se zvednout. Spadl jsem. Potřásl jsem hlavou a uavrčel jsem. “To je na nic. Nemůžu dál.”

Vlk si mě tiše prohlížel, pak se sklonil a kousl mě do zadku! Vyjekl jsem a instinktivně jsem se odkulil. Šmouha mě sledoval a já vyskočil na nohy.

“Zůstaň, ty nemožnej -“zakřičel jsem a zarazil jsem se, když jsem si všiml jeho pohled. Podíval jsem se na svoje tělo, pak na Šmouhu, a nesměle jsem se zakřenil.

“Já stojím,” zašeptal jsem ohromeně. Šmouha potichu zavyl, pak se mi otčřel o nohu a otočil se ke lesu. Váhavě jsem kývl, vyrazil jsem k lesu a vlci kroužili kolem mě.

Cesta nebyla snadná. Byla mi zima a byl jsem unavený a klopýtal jsem víc než šel. Šmouha a Rudi mě udržovali v pohybu. Kdykoliv jsem se zastavil, opřeli se o mě, dýchali teplý vzduch nebo po mě chňapali. Jednou mi Šmouha dovolil chytit se jeho husté srsti za krkem a napůl mě vláčel sněhem.

Nejsem si jistý, proč se se mnou obtěžovali - divoká zvířata obvykle nechávají své zraněné druhy za sebou. Možná chtěli zůstat s upíry zadobře, protože cestou k Hoře nechávají dost zbytků. Nebo ve mě vycítili skrytou sílu a poznali, že na tom nejsem tak úplně beznadějně.

Po dlouhé a namáhavé cestě jsme se dostali na mýtinu, kde čekala smečka. Muselo jich být dvacet, třicet, polehávali, jedli,hráli si nebo se pošťuchovali, různá plamena, barvy i tělesné stavby. Podezíravě si mě přeměřili. Jeden tmavý velký samec vyrazil a očichal mě, pak varovně zavrčel a naježil se. Šmouha si to nenechal líbit a zavrčel nazpátek. Chvíli tam stáli a vrčeli na sebe, dokud se ten druhý neotočil a neodešel.

Rudi s ňafáním vyběhl za tím tmavým vlkem, ale Šmouha na něj naštvaně zaštěkal a vlče se vrátilo s ocasem mezi nohama. Zatímco jsem si prohlížel vlky, Šmouha mě postrkoval k vlčici se třema vlčatama. Měla na svých štěnatech ochranně položenou tlapu a zavrčela na nás, ale Šmouha zakňučel a položil se na záda, aby naznačil, že jí nemíní ublížit.

Když se vlčice uklidnila, Šmouha se postavil a podíval se jí do očí. Zavrčela. Šmouha odhalil tesáky a taky zavrčel, přišel k ní blíž a zase se jí díval do očí. Tentokrát sklonila hlavu a neodpověděla. Šmouha mi čenichem podrazil nohy, takže jsem spadl na zem. Jak do mě šŤouchal, pochopil jsem, co chce.

“Ne,” vyjekl jsem.“Nemůžu!”

Zavrčel a postrčil mě dopředu. Byl jsem moc slabý, abych se mohl přít. A taky to dávalo smysl - byla mi zima a byl jsem hladový, ale moc slabý, abych se najedl. Potřeboval jsem do sebe dostat něco teplého a výživného, co by se nepotřebovalo kousat.

Lehl jsem si a posunul se dopředu, jemně jsem odstrčil vlčata, abych si udělal místo. Podezíravě na mě štěkala, pak se přiblížila a očichávala mě, a přijala mě jako jednoho z nich. Když jsem měl obličej blízko břichu vlčice, zhluboka jsem se nadechl, na chvíli jsem se zarazil, pak jsem si našel mléčnou bradavku, objal jsme jí rtama a napil se.

6. Kapitola

Vlčice se ke mě chovala stejně jako ke svým třem vlčatům, ujišťovala se, že mám dost mléka, zahřívala mě packama a olizovala mě za ušima a na obličeji (když jsem potřeboval na záchod, odplazil jsem se). Pár dní jsem s nimi zůstal, pomalu se mi vracela síla, tiskl jsem se k ní a vlčatům kvůli teplu a přežíval na mléku. Nechutnalo moc dobře, ale nebyl jsem v pozici, kdy bych si mohl stěžovat.

Jak jsem se zotavoval, trápila mě bolest. Všude jsem měl modřiny. Rány nebyly moc vážné - zima omezila ztrátu krve - ale bolely strašně.Přál jsem si, abych s sebou měl nějaké Sebovy pavučiny.

Čím víc jsem přemýšlel na cestu Upíří Horou, tím neuvěřitelnější se mi to zdálo. Vážně se mi to povedlo, nebo to byl jen šílený sen? Kdybych neměl tolik bolestí, věřil bych, že to je přelud, ale sny bývají bezbolestné.

Ale ještě neuvěřitelnější bylo, že jsem si nezlomil žádnou důležitější kost. Měl jsem zlomené tři prsty na levé ruce, pravý palec jsem měl divně vytočený, a levý kotník vypadal jako fialový balon, ale jinak to vypadalo fajn. Mohl jsem hýbat rukama a nohama; neměl jsem roztříštěnou lebku; neměl jsem páteř rozlomenou na dva kusy. Když to sečtu, byl jsem ve skvělém stavu.

Jak dny ubíhaly, různě jsem se zkoušel.Pořád jsem spával vedle vlčice a pil jsem od ní, ale začal jsem se vydávat na krátké procházky, toulal jsem se kolem mýtiny a trochu jsem cvičil. Levý kotník mě strašně bolel,ale pomalu se vracel do normálu.

Jak se mi vracela síla, Šmouha mi nosil maso a bobule. Na začátku jsem nemohl moc jíst, ale z těch malých přinešených zvířat jsem pil krev, a chuť k jídlu se mi rychle vracela.

Rudi se mnou strávil spoustu času. Byl fascinivaný mou holou hlavou - musel jsem si nechat oholit kvůli popáleninám při Prověření - a nikdy ho neomrzelo mě olizovat a třít si čumák o mou hlavu.

Po čtyřech dnech (možná pěti, šesti - neměl jsem moc pojem o čase) se vlci

přesunuli. Byl to dlouhý pochod - 7, 8 kilometrů - a já se většinu času vláčel vzadu s pomocí Rudiho, Šmouhy a vlčice, která se o mě starala ( chovala se ke mě jako ke svému vlčeti).

I když to byla tvrdá cesta, byla dost prospěšná, a když jsem se příští noc vzbudil po dlouhém, bezesném spánku, cítil jsem se skoro tak dobře, jako před cestou řekou. Nejhorší modřiny už zmizely, rány se zahojily, kotník už jsem sotva cítil, a mohl jsem normálně jíst.

Tu noc jsem šel se smečkou lovit. Nemohl jsem se pohybovat rychle, ale držel jsem se a pomáhal jsem odtáhnout starého soba, kterého vlci vystopovali. Byl jsem rád, že po tom, co pro mě smečka udělala, jim můžu být nějak prospěšný, a většinu svého přídělu masa jsem dal vlčici a vlčatům.

Druhý den se odehrála ošklivá scéna. Tmavý vlk, který namítal proti mému příchodu do smečky, mě nikdy neakceptoval. Kdykoliv jsem se přiblížil, vrčel a štěkal, a kradl mi jídlo z rukou. Snažil jsem se mu co nejvíc vyhýbat, ale ten mě viděl, jak si hraju s vlčaty a dávám jim maso, a vyjel po mě.

Divoce na mě štěkal a snažil se mě odehnat. Pomalu jsem couval a snažil jsem se nedat najevo strach, ale smečku jsem neopustil - kdybych se mu podřídil jednou, už by mě nenechal na pokoji. Kroužil jsem kolem vlků s nadějí, že mě nechá, ale sledoval mě a hrozivě vrčel.

Jak jsem se připravoval na možný boj, Šmouha vyrazil mezi nás a postavil se vlkovi. Naježil se, aby vypadal větší, a hluboce zavrčel. Vypadalo to, jako by se tmavý vlk stáhl, ale najednou sklonil hlavu, vycenil tesáky a s napřeženýma drápama vyrazil na Šmouhu.

Šmouha se nedal a oba vlci se odkulili, snažili se jeden druhého zranit. Okolní vlci se jim váhavě ztratili z okruhu. Některá vlčata nadšeně poštěkávala,ale většina starších boj ignorovala nebo ho pozorovala úplně bez zájmu. Byli na takovéhle události zvyklí.

Mě to přišlo, že se ti dva chtějí roztrhat na kusy, tak jsem kolem nich váhavě pobíhal a přemýšlel, jak bych je mohl oddělit od sebe.Ale postupem času jsme si uvědomil, že pro všechno to štěkání, vrčení a škrábání si vlastně moc neudělají. Šmouha měl poškrábaný čumák, a černý vlk z několika míst krvácel, ale vážně zraněný nebyl ani jeden. Bylo to spíš jako zápas.

Začínalo být víc než jasné, že má Šmouha navrch. Nebyl tak mohutný, ale rychlejší a hbitější, a za každý utržený škrábanec udělal dva další.

Najednou se ten tmavý zastavil a přetočil se na záda, ukázal holé břicho a hrdlo. Šmouha otevřel tlamu a čelistma objal hrdlo vlka, ale bez jakéhokoliv stisku se zase postavil rovně a odstoupil. Tmavý vlk si stoupl a s ocasem mezi nohama se odplazil.

Myslel jsem, že bude muset opustit smečku, ale to neudělal. Ačkoli spal v noci opodál, nikdo se ho nepokoušel vyhnat a příští den zase zaujal místo při lovu. Příští den, dva jsem nad tím hodně přemýšlel; porovnával jsem, jak vlci a upíři zacházejí s neúspěšnými. Ve světě upírů je neúspěch hanba, a často to končilo

smrtí. Vlci mají větší pochopení. Čest je pro ně důležitá, ale nezabijou člena smečky jen proto, že ztratil tvář. Vlčata musí podstoupit zkoušky dospělosti, stejně jako já Zkošky Smrti, ale při prohře je nečeká smrt.

Nejsem žádný expert, ale napadlo mě, že by se upíři mohli od vlků jednu, dvě věci naučit, kdyby je pořádně studovali. Je možné být hrdý i praktický. Kurda Smolt, i přes svoje chyby, měl v tomhle pravdu.

7. Kapitola

Uplynulo pár dalších dní. Byl jsem tak nadšený, že jsem naživu, že jsem si užíval každou chvíli. Skoro úplně jsem se uzdravil, i když mě ještě trochu trápily modřiny. Vrátila se mi síla. Byl jsem plný elánu a trpkosti (to říkával táta; ani nevím, co to znamená), celý dychtivý po postupu.

Sotva jsem si všímal zimy. Pomalu jsem si zvykl na štiplavý vítr a ledový sníh. Občas jsem se chvěl při extra silném větru, ale většinu doby jsem se cítil jako součást přírody, když jsem byl nahý jako divocí vlci.

Když jsem byl na nohou, byl jsem akceptován jako plnohodnotný člen smečky, a účastnil jsem se lovů - protože jsem byl rychlejší než vlci, vážili si mé pomoci. Pomalu jsem se dostával do jejich myšlení a komunikace. Nemohl jsem číst jejich myšlenky, ale většinou jsem tušil, na co myslí - podle toho, jak hrbí ramena, rozšiřují či zúžují panenky, nastraží nebo svěsí uši nebo ocas,vrčí nebo štěkají nebo kňučí.Když na lovu chtěl Šmouha nebo kterýkoliv jiný vlk, abych šel doleva nebo doprava, prostě se podíval a a cukl hlavou. Když vlčice chtěla, abych si hrál s vlčaty, něžně zavyla, a já věděl že mě volá.

Na druhou stranu se mi zdálo, že vlci rozumnějí všemu, co říkám. Sotva jsem mluvil - slova nebyly potřebná - ale kdykoliv jsem to udělal, naklonili hlavu na stranu a bedlivě naslouchali, pak odpověděli štěknutím nebo nějakým gestem. Hodně jsme se stěhovali, to je pro vlky běžné. Očima jsem hledal Upíří Horu, ale ani jsem ji nezahlédl. To mě mátlo - důvod, proč se tu vlci sešli bylo zdržovat se kolem Hory a živit se zbytky, které jim upíři nechávali. Rozhodl jsem se na to Šmouhy zeptat, i když jsem měl pocit, že mou otázku nepochopí nebo neodpoví. K mému údivu, když jsem zmínil Upíří Horu, naježil srst na krku a zavrčel.

“Vy tam nechcete jít?” zamračil jsem se. “Proč ne?”

Šmouha jen znova zavrčel. Když jsem nad tím přemýšlel, muselo to být vampýrama.Vlci museli vědět o fialových útočnících, nebo prostě vycítili

nebezpečí a drželi se od hory dál.

Musel jsem s vampýrama něco udělat, ale myšlenka na návrat do Hory mě děsila. Bál jsem se, že mě upíři zabijou, než dostanu šanci říct jim něco o vampýrech. Nebo by si mohli myslet, že lžu, a moje slovo by prohrálo proti Kurdovému. Jistě že jsem se musel vrátit, ale co nejvíc jsem to odkládal a namlouval jsem si, že na tu cestu ještě nejsem úplně v pořádku.

Moje tři zlomené prsty se uzdravily. Ošetřil jsem si kosti, co nejlépe to šlo - dost to bolelo! - a svázal jsem si je listy a dlouhou trávou. Palec na pravčce pořád divně trčel a bolel, když jsem s ním hýbal, ale skoro jsem to necítil.

Když jsem nelovil nebo si nehrál s vlčaty, hodně jsem přemýšlel o Gavnerovi. Sevřel se mi žaludek, kdykoliv jsem si vybavil jeho smrt, ale nemohl jsem nad tím přestat přemýšlet. Ztráta přítele je strašná, tragická věc, zvlášť když se to stane z ničehonic, bez varování.

Co mě na tom fakt zhnusilo bylo, že se to stát nemuselo. Kdybych neutíkal, nebo nevěřil Kurdovi, nebo kdybych zůstal a bojoval s Gavnerem - byl by naživu. Není to fér. Nezasloužil si zemřít. Byl to odvážný, věrný a srdečný upír, a skvělý přítel.

Občas když jsem nad ním přemýšlel, naplňovala mě zášť a přál jsem si, abych býval vzal ten nůž a Kurdu zabil, i když by to znamenalo mojí vlastní smrt v rukou vampýrů. Občas mě přemohl smutek a já si schoval obličej do dlaní a brečel jsem, přemýšlel jsem, co přimělo Kurdu udělat tak strašnou věc.

Vlci byli mým chováním zmateni. Pro své mrtvé moc dlouho netruchlili. KDyž ztratili společníka nebo vlče, chvíli smutně vyli a pak se vrátili k obvyklému životu. Nerozumněli mým výkyvům nálady.

Šmouha mě vzal ten večer na lov, aby mě potěšil. Normálně jsme samio lovit nechodili,ale smečka se připravovala na noc, tak jsme vyrazili bez nich.

Bylo skvělé být na vlastních nohou. Nevýhoda běhu se smečkou je organizace - když uděláte špatný krok a zkazíte lov, chovají se k vám s neúctou. Když jsme byli sami se Šmouhou, mohli jsme se hnát po libosti a kam jsme chtěli.

Nezáleželo, jestli něco chytíme - byla to zábava, ne sport.

Stpovali jsme pár mladých, rozpustilých sobů. Nečekali jsme, že bychom je mohli chytit, ale byla zábava je honit. Myslím, že to na nás poznali, protože se najednou otočili, rozběhli na nás a oklikou utíkali dál. Běželi jsme za nima asi čtvrt hodiny, když se dostali na kopec a zastavili se, aby zavětřili. Vyběhl jsem za nima, ale Šmouha zavrčel a stáhl mě zpátky.

Zastavil jsem se a přemýšlel jsem, co se děje. Šmouha stál a nasával jako sobi. Když se otočili a vyrazili pryč, podrazil mi hlavou nohy a zavedl mě do blízkých keřů. Rychle jsem ho následoval, věřil jsem jeho skvělým smyslům. Našli jsme keř, který nám zajišťoval výhled na kopec, a zalehli jsme.

Uplynula minuta. Dvě. Pak se na kopci objevila postava. Moje oči byly dobré jako dřív a já vzdálenou postavu poznal hned - pan Hroozley!

Nadšeně jsem si stoupal a otevřel jsem pusu k pozdravu. Šmouhovo dlouhé

zavrčení mě zarazilo. Měl ocas mezi nohama, přesně jako kdykoliv, kdy byl vystrašený. Rád bych šel pozdravit starého přítele, ale bylo mi jasné, že by se tak Šmohua nechoval bezdůvodně.

Ležel jsem vedle vlka a upíral jsem oči na kopec, a brzo jsem pochopil jeho strach: za panem Hroozleym pochodovalo pět dalších upírů, a úplně vzadu s ostrým, naleštěným mečem šel budoucí kníže a zrádce - Kurda Smolt!

8. Kapitola

Jak upíři procházeli, přitiskl jsem se k zemi, schovaný za keři v závětří, aby mě neucítili. Když byli z doslechu, otočil jsem se na Šmouhu.

“Musíme za nima,” pošeptal jsem.

Šmouha si mě tiše prohlížel obrovskýma žlutýma očima, pak se zvednul. Plížil se keřma. Následoval jsem ho, věřil jsem mu, že mě neodvede pryč. O pár minut později jsme se otočili a zase jsme uviděli upíry. Přimáčkli jsme se k zemi a sledovali jsme je, dávali jsme pozor, abychom se nedostali moc blízko. Prohlížel jsem si ty čtyři upíry s panem Hroozleym a Kurdou. Tři jsem neznal, ale čtvrtá byla Arra Plachetová. Když jsem jí viděl naposled, měla pravou ruku zavázanou, ale teď byla v pořádku. Po chvíli jsem si všiml, že ti dva neznámí upíři mají meče jako Kurda, a jdou kousek za Arrou a posledním neznámým upírem.

Začalo být jasné, co se stalo.Pan Hroozley se mě rozhodl najít.Arra a ostatní upíři souhlasili, že půjdou s ním.Kurda ze strachu, že bych mohl nějak přežít, musel nabídnout asistenci, a vzít si s sebou ozbrojence.Kdyby mě našli živého, zaleskly by se meče, a to by byl konec mě, pana Hroozleyho, Arry i toho posledního upíra.Kurda by se ujistil, že se ani slovo o jeho zradě nedostane ke knížatům a generálům.

Nebyl jsem tím plánem překvapený, spíš mě naštvalo, že není jediný zrádce.Ti dva upíři s mečema museli znát pravdu o něm a vampýrech,jinak by se na ně nemohl spolehnout.Podezíral jsem Strážce Krve (tajemná stvoření, která žijí v Hoře a dávají krev výměnou za orgány mrtvých vampýrů) za pomoc v podvodu, ale myslel jsem, že Kurda je jediný upír zrádce - asi jsem se spletl.

Kdyby se Arra a pan Hroozley tak nesoustředili na hledání, asi by si všimli, že je něco v nepořádku - upíři se zbraněma byli popudliví, házeli nervózní pohledy a občas se jim třásly prsty.Strašně rád bych vyskočil a vyděsil Kurdu - byl z

nich nejpopudlivější - ale zdravý pud to vyhrál. Kdyby mě viděli živého, zabili by mě stejně se třema nevinnýma upírama. Dokud si budou myslet, že jsem po smrti, rozhodně se neodhalí. Dlouho jsem si prohlížel tváře Kurdových druhů,abych si je zapamatoval. Napadlo mě, kolik dalších jich je v plánu, jak zničit celý klan. Vsadil bych se, že moc ne. Upíři putující s ním byli mladí.

Kurda si je pravděpodobně naverboval sám, zasvětil je do svého myšlení předtím, než se stačili naučit upíří zvyky. Mnohem zkušenější upíři, kterým záleželo na čestnosti a věrnosti, by nikdy ani nepomysleli na spolčení se zrádcem.

Po chvíli se skupina zastavila na mýtině, kde si sedli a odpočívali, až na pana Hroozleyho, který nervózně přecházel sem a tam. Poklepal jsem Šmouhovi na rameno a podíval jsem se na mýtinu - chtěl jsem blíž. Vlk zaváhal, nasál, pak mi vedl dopředu. Opatrně jsem se doplazili do vzdálenosti sedmi, osmi metrů od mýtiny, kde jsme se zastavili za pařezem. S mým vylepšeným sluchem jsem mohl perfektně odposlouchávat.

Chvíli bylo ticho. Upíři si dýchali na zmrzlé ruce a přitahovali si bundy, chvěli se zimou. Usmál jsem se při představě, jak by se museli cítit, kdyby na tom byli stejně jako já.

Po chvilce Kurda vstal a došel k panu Hroozleymu.

“Myslíš, že ho najdeme?” zeptal se ten zrádce a předstíral obavy.

Pan Hroozley si povzdechl.“Asi ne. Ale rád bych hledal dál. Rád bych našel

jeho tělo a důstojně ho pohřbil.”

“Mohl by být ještě naživu,” řekl Kurda.

Pan Hroozley se zlověstně zasmál.“Sledovali jsme jeho stopu chodbama. Víme,

že spadl do proudu a nevynořil se. Ty si vážně myslíš, že mohl přežít?”

Kurda zavrtěl hlavou, jako by byl zarmoucený. Ta hnusná svině! Možná si myslel, že nesjem naživu, ale ani si nedělal naděje. Kdyby neměl ten meč, tak bych -

Uklidnil jsem se a soustředil na rozhovor.Arra se připojila k rozhovoru,”… viděla jsem za náma vlčí stopy.Mohli jeho tělo najít a sníst. Měli bychom to prozkoumat.”

“Pochybuju, že by ho sežrali,” řekl pan Hroozley. “Vlci respektují upíry, stejně jako my respektujeme je. Kromě toho by je ta krev otrávila, a my bychom slyšeli jejich zoufalé vytí.”

Chvíli bylo ticho a pak Arra zamumlala: “Ráda bych věděla, co se stalo v těch chodbách. Kdyby tam byl Dareren sám a spadl, pochopila bych to, ale Gavner taky zmizel.”

Při pouhé zmínce o Gavnerovi jsem ztuhl.

“Buď skočil do proudu, aby zachránil Darrena,” poznamenal Kurda slabě,“nebo tam skočil Darren ve snaze zachránit Gavnera. To je jediný důvod, který dokážu vymyslet.”

“Ale proč tam spadli?” zeptala se Arra.“Proud tam nebyl široký. Měli by být

schopni dostat se ven. I kdyby BYL na ně moc široký, proč prostě neskočili

tam, kde byl slabší? Nedává to smysl.”

Kurda pokrčil ramenama a předstíral, že je zmatený jako ostatní.

“Alespoň víme, že je Gavner po smrti,” poznamenal pan Hroozley.” I když jsme nenašli jeho tělo, absence jeho mentálních znaků znamená, že už není mezi námi. Jeho smrt mě zarmoutila, nejistota ohledně Darrena mě rozrušuje víc.

Všechno tomu nasvědčuje, ale dokud neprokážeme, že je mrtvý, nepřijmu to.” Bylo uklidňující zjistit, že ani uprostřed starostí pan Hroozley neztratil nic ze své uhlazené mluvy.

“Budeme hledat,” řekl Kurda. “Jestli je šance ho najít, najdeme ho.”

Pan Hroozley zavrtěl hlavou a znova si povzdechl. “Ne,” řekl. “Jestli dneska nenajdeme jeho tělo, budeme muset odvolat pátrání. Musíš se připravit na svou investituru.”

“Zapomeň na investituru,” zavrčel Kurda.

“Ne,” řekl pan Hroozley. “Přespříští noc se staneš knížetem. To je nejdůležitější

ze všeho.”

“Ale -” začal Kurda.

“Ne,” zavrčel pan Hroozley. “Tvoje investitura do postu knížete je důležitější než ztráta Gavnera a Darrena. Už jsi porušil tradici tím, žes opustil Horu tak blízko obřadu. Musíš přestat myslet na Darrena. Jako kníže budeš mít povinnost stavět přání a potřeby ostatních nad své vlastní. Tví lidé očekávají, že zítřek strávíš přípravami. Nesmíš je zklamat.”

“Skvělý,” odsekl Kurda.“Ale tohle není konec.Jsem stejně rozrušený jako ty.

Nebudu mít klid, dokud se nedozvím, jestli Darren je nebo není naživu!”

Ten pokrytec! Stojí tam a dělá nevinného, předstírá, že je rozrušený. Kdybych tak jen měl luk nebo pistoli, zastřelil bych ho z místa, zákony upírů - které zakazují použít pistoli nebo luk - by mi byly ukradený!

Když se upíři dali do pohybu, zůstal jsem na místě a přemýšlel jsem. Zmínka o Kurdově investituře mě znepokojila. Došlo mi, že bude upíří kníže. Ale když jsem nad tím přemýšlel, věci se dostávaly do strašných rozměrů. Dřív jsem si myslel, že vampýři prostě chtějí jen zabít co nejvíc upírů a obsadit Horu, ale

čím víc jsem nad tím uvažoval, tím míň smyslu mi to dávalo. Proč tolik riskovat jen kvůli pár jeskyním, které jim budou vlastně k ničemu? A i kdyby zabili každého přítomného upíra, bylo jich spoustu, kteří mohli do Hory dorazit a bojovat.

Musel tu být nějaký logický důvod, a já asi vím jaký - Kámen Krve. Kámen krve je magický předmět, pomocí kterého může jakýkoliv upír nebo vampýr zjistit přesné místo jakéhokoliv upíra na světě.S Kamenem by mohli vampýři vyhubit celý náš klan.

Kámen byl taky podle legend jediná věc, která nás mohla zachránit od vyhubení pánem vampýrů, který měl jedné noci povstat a vyhubit všechny upíry. Pokud ten zkázonosný Pán přijde . jak předpověděl pan Sudd - tak by vampýři

stoprocetntně chtěli získat jedniou věc, která stojí mezi nimi a totálním vítězstvím!

Ale Kámen krve byl magicky chráněn v Knížecí Síni. Nezáleží, kolik upírů bude pobito, kolik Hory bude obsazeno, nikdy se nedostanou do Knížecí Síně a nedostanou Kámen, protože dveře Síně otevře jen kníže.

Jen. Upíří. Kníže.

Jako Pariss Nebess, Mika ver Leth, Šíp nebo Vandža Pochod. Nebo přespříští

noc - Kurda Smolt.

TOHLE byl ten plán! Jak bude Kurda knížetem, bude moct otevřít dveře do Síně kdykoliv bude chtít. Až bude připraven, vyvede vampýry z jeskyní a tunelů - zná cesty, jaké nikdo jiný - odvede je do Knížecí Síně, všechny tam pozabíjí, a vezme kontrolu nad Kemenem krve. Až ho bude mít v rukou, upíři ho budou muset poslouchat - nebo kvůli neposlušnosti zemřou.

Za necelých 48 hodin bude Kurda knížetem a Síň bude jeho. Nikdo nebude vědět o zradě, takže ho nikdo nezastaví - až na mě. Odhodlaný postavit se upírům, kteří mě odsoudili na smrt, byl čas vrátit se do Hory. Musel jsem varovat knížata a generály, než je Kurda zradí. I kdyby mě měli zabít…

9. Kapitola

Když jsme se vrátili do smečky, řekl jsem Šmouhovi, že se musím vrátit do Hory. Vlk zavrčel a chytil mě zubama za pravý kotník, abych s ním zůstal. “Musím jít!” odsekl jsem.“Musím zastavit vampýry!”

Když jsem zmínil vampýry, Šmouha mě pustil a slabě vrčel.

“Chtějí napadnout upíry,” řekl jsem tiše.“Všechny je zabijou, když je

nezastavím.”

Šmouha na mě zíral a rychle dýchal, pak otiskl stopu do sněhu, očichal jí, a zaštěkal. Bylo jasné, že se mi snaží něco důležitého říct, ale já to nechápal. “Nerozumím,” řekl jsem.

Šmouha zavrčel, znovu přejel čumákem přes stopy, pak se otočil a pádil pryč. S obavami jsem ho následoval. Vedl mě k plaché vlčici, která odpočívala stranou od smečky. Už jsem si jí všiml dřív, ale nevěnoval jsem jí moc pozornosti - byla stará, měla blízko k nebeské bráně, a moc nezasahovala do smečky, přežívala na zbytcích.

Jak jsme se přiblížili, podezíravě si nás změřila.Vyskočila na nohy a bojácně couvala, ale Šmouha si lehl a přetočil se na břicho, aby jí ujistil, že nechce ublížit. Udělal jsem to samé a vlčice se uklidnila. Když se Šmouha posadil, přitiskl se blíž vlčici, která neměla nejlepší oči, a dlouho na ní zíral, slabě vrčel. Udělal ve sněhu stopy podobné těm, co ukazoval mě, a pak na vlčici zaštěkal.

Dívala se na stopy, pak na mě, a zakňučela. Šmouha zase zaštěkal, na což odpověděla táhlejším zakňučením.

Prohlížel jsem si vlky a přemýšlel jsem, co se děje, když mi najednou došlo, že Šmouha chce po staré vlčici-rozhodl jsem se, že jí budu říkat Magda ( po mojí babičce) - aby mě odvedla k Upíří Hoře. Ale všichni vlci ví, kde je Hora. Proč se Šmouha ptá zrovna staré ubohé vlčice? Nedávalo to smysl. Ledaže…Vytřeštil

jsem oči. Ledaže by Magda věděla nejen, jak k Upíří Hoře, ale jak DO ní! “Víš, jak se dostat dovnitř!” zalapal jsem po dechu a nadšeně jsem vykročil. Magda se na mě bez výrazu dívala, ale já věděl, že je to v pohodě. Do Upíří Hory bych se mohl dostat sám,pomocí známých označených tunelů, ale těžko bych se vyhnul odhalení. Ale jestli Magda znala staré, méně používané cesty, mohl bych se tam proplížit!

Prosebně jsem se otočil na Šmouhu.“Může mě tam vzít? Vezmě mě tam?” Šmouha mě ignoroval a jemně do Magdy šťouchl, a hrábl do značek na zemi. Vlčice znova zakňučela, ale pak pokorně svěsila hlavu. Neměl jsem moc radost, že jí k tomu Šmouha přinutil, ale moje potřeba dostat se bezpečně ke knížatům byla úplně navrchu - pokud bude potřeba trochu násilí k zastavení vampýrů, tak ať.

“Jak daleko do upíří Hory mě může dostat?” zeptal jsem se.“Až nahoru, do Knížecí Síně?” Ale to bylo nad vlčí chápání - prostě jsem jí musel nechat, ať me dovede co nejdál, a dál se dostat sám.

“Můžem vyrazit hned?” zeptal jsem se dychtivě - nevěděl jsem, jak dlouhá bude cesta, ale čas pro mě byl životně důležitý.

Magda se vyškrábala na nohy, připravena mě následovat, ale Šmouha na mě zavrčel a pak Magdu zavedl k čerstvému masu - chtěl, aby se před odchodem nakrmila, což byl moudrý tah, vzhedem k jejímu stavu.

Zatímco Magda jedla, nervózně jsem přešlapoval, přemýšlel jsem nad nadcházející cestou a jestli to zvládneme včas; jestli Magda opravdu zná cestu do Hory; a jestli se opravdu proplížím kolem vampýrů až nahoru, jak přesně se spojím s knížaty, než mě zahlídne a sejme nějaký zvědavý strážný nebo Kurdův spojenec.

Když se Magda najedla, vyrazili jsme. Šmouha šel s náma, spolu s dalšíma dvěma mladšíma vlkama - vypadalo to, že se na dobrodružství těší! Rudi nás vyprovodil a nadšeně ňafal, dokud se po něm Šmouha neohnal a neposlal ho pryč. Vlče mi chybělo, ale tam, kam jsme mířili, pro něj nebude místo, tak jsem se s ním v duch rozloučil a nechal jsem ho se smečkou.

Nejdřív šlo všechno skvěle.Vlci neběhají nijak rychle, ale jsou obzvláště vytrvalí, schopni běžet celé hodiny. Dostali jsme se lesem, přes sníh a skály ve skvělém čase.

Pak se Magda unavila. Vlčice nebyla zvyklá na takovéhle běhy jako mladí, neúnavní samci, a odpadla. Vlci by běželi normální rychlostí a nechali by jí, aby je někde dohnala, ale mě se nelíbila myšlenka, že jí tu nechám. Když si ostatní všimli, jak pomalůu klušu vedle ní, vrátili se pomalu k nám.

Každou hodinu jsme se na pár minut zastavili. Svítalo a den pomalu plynul, a já začal poznávat okolí. Dle mého názoru, vzlhedem k našemu tempu a přestávkám bychom měli dorazit do chodeb několik hodin před soumrakem.

Vlastně to trvalo o trochu déle, než jsem si myslel. Jak se svah zvedal, Magda

pořád zpomalovala. Dorazili jsme k chodbám hodinu před soumrakem,ale to mě

naplnilo pesimismem - Magda nebyla v dobré formě. Jestli jí cesta k hoře tak vyčerpala, že se třásla únavou a zrychleně dýchala, jak se vyrovná s dlouhou a náročnou cestou Horou?

Řekl jsem Magdě, že mě tu může nechat a že dál půjdu sám,ale jen tvrdohlavě zavrčela. Měl jsem pocit, že se tam chce dostat ne pro moje dobro - ale pro svoje. Staří vlci měli sotvakdy možnost zazářit. Magda si svou roli užívala a radši by zemřela při výstupu naž se vrátila. Jako poloupír jsem tomu rozumněl, i když jsem nebyla nadšen tím, jak se kvůli mě vysiluje, rozhodl jsem se jí neodporovat.

Celou noc jsme čekali nedaleko vstupu do Hory. Mladí vlci byli naúnavní a dychtiví pokračovat, ale já moc dobře věděl, že v noci jsou upíři a vampýři nejaktivnější, takže jsem se nehýbal a vlci neměli jinou možnost než čekat se mnou.Když konečně na obzoru vysvitlo slunce, postavuil jsem se kývl, a začali jsme se šplhat.

Chodby, kterými nás Magda vedla, byly většinou rovné a nepoužívané. Většina jich byla přírodních, narozdíl od těch, které vyhloubili upíři do Síní. Museli jsme se hodně plazit po břiše.Bylo to nepohodlné (a pro někoho bez šatů bolestivé!), ale mě to bylo jedno - když tyhle chodby nikdo nepoužívá, tak mě nikdo nechytí!

Pravidelně jsme se zastavovali na odpočinek. Cesta měla na Magdu drtivý efekt

- vypadala, že každou chvíli padne a umře - ale nebyla jediná, komu to moc nesedlo. Všichni jsme se potili a funěli jsme, kňučeli jsme od bolavých svalů a kostí.

Když jsme odpočívali v jeskyni osvícené luminisančním lišejníkem, napadlo mě, jak o tom všem Magda ví. Asi se tu musela potulovat, když byla mladší - asi se ztratila, hladověla, nemohla se dostat ke smečce - a našla cestu sem metodou pokus-omyl, do bezpečí, tepla a k jídlu. Jestli to byla pravda, měla vážně vyjímečnou paměť. Tomu jsem se divil - a vůbec zvířecí paměti - když Šmouha prudce zavětřil. Nasál vzduch, stoupl si a vyrazil ke vchodu chodby vedoucí z jeskyně. Ostatní ho následovali, odhalili tesáky a potichu vrčeli.

Okamžitě mě to zalarmovalo. Zvedl jsem ostrý kámen a rozhodl jsem se prozkoumat důvod jejich vyplašenosti.Ale jak jsem pomalu šel jeskyní za vlkama, ze stínů nad náma skočila štíhlá postava, srazila mě k zemi a vsunula mi mezi rty kost, která mě dusila a tlumila můj zoufalý výkřik!

10. Kapitola

Jak jsem zvedl ruce k boji, tři vlčí samci začali štěkat - ale ne na mě ani útočníka.Soustředili se na jné nebezpečí, dál v tunelu, a ani si nevšimli problémů, do kterých jsem se dostal.Ani Magda, která zůstala ležet a dívala se na mě zvědavě, ale bezstarostně.

Než jsem mohl zaútočit, osoba udělala zvuk asi jako”Gurlabashta!“Snažil jsem se odpovědět, ale mohl jsem jen mumlat kvůli té kosti mezi čelistma.“Gurlabashta!” vyštěkl znova, pak vytáhl kost a přitiskl mi suché prsty na rty.

Když jsem si uvědomil, že nejsem v nebezpečí života, uvolnil jsem se a podezíravě jsem zkoumal osobu, která mě srazila na tem. Nejdřív jsem si uvědomil, že je to jeden z bledých, bělookých Strážců krve. Byl to vyhublý, zvláštní mužík. Dal si prst před rty a ukázal na vlky - kteří štěkali ještě hlasitěji

- a pak na strop, z kterého spadl. Dotáhl mě ke stěně, ukázal na výstupky v kameni a začal se škrábat do tmy. Na chvíli jsem zaváhal, pak jsme se podíval na rozrušené vlky a šplhal jsme za ním.

Nahoře na zdi byla škvíra, do které mě Strážce zavedl. On sám vklouzl vedle. Čekali jsme v tichu a m,ě prudce bušilo srdce. Pak jsem uslyšel hlas směrovaný na vlky.

“Ticho!” někdo zasyčel.“Zmlkněte, prašivý psiska!”

Vlci přestali výt, ale pořád výhružně vrčeli. Zacouvali do vstupu do jeskyně, a o chvíli později ze stínu vystoupila fialová postava - vampýr!

“Vlci,” zavrčel vampýr a odplivl si na zem”Zbavíme se jich!”

“Nech je být,” ozval se vampýr za ním.“Nebudou nám překážet, když se jim

odklidíme z cesty. Jen hledají jídlo.”

“Jestli budou takkhle štěkat, přivedou na nás upíry,” zamumlal ten první temně, a já uviděl záblesk nože.

“Štěkají jen kvůli nám,” řekl ten druhý a táhl ho pryč.“Přetsanou, když..” Jejich hlasy a slábly a já nic víc neslyšel.

Když bylo jasné, že jsou pryč, ohlédl jsem se za Strážcem Krve, abych mu poděkoval za neočekávanou pomoc - ale nebyl tam.Musel zmizet, když jsme se nedíval.Zmateně jsem zavrtěl hlavou.Myslel jsem, že jsou spojení s vampýry, od té doby, co mi jeden odmítl pomoct při útěku před Kurdou a jeho spojenci. Proč mi pomohl, když mě předtím zradili?

Uvažoval jsme nad tím, když jsem sešplhal a připojil jsem se k vlkům. Pořád varovně větřili, ale už nevrčeli. Po chvíli jsme se vydali za Magdou chodbou, pro kterou se rozhodla. Táhla se ještě pomaleji než předtím, i když nevím, jestli únavou nebo strachem z vampýrů.

***

O několik hodin později jsme dorazili ke spodnějším Síním vrcholu Hory, a obcházeli jsme je. Jednu chvíli jsme se drželi nebezpečně blízko skladovacím síním. Slyšel jsem za zdmi upíry, kteří se připravovali na obří hostinu, která bude následovat po Kurdově investituře. Zadržel jsem dech a chvíli jsem poslouchal, ale moc mumlali a zanedlouho jsme pokračoval ze strachu, že by mě mohli objevit.

Očekával jsem, že se Magda zastaví, ale vedla nás pořád výš a výš, dál do Hory než jsem myslel, že je to možné. Napadlo mě, že musíme být až úplně nahoře, když jsme dorazili k chodbě, která se ostře šplhala do výšky. Magda si ho chvíli prohlížela, pak se otočila a zírala na mě - podle jejího výrazu jsem pochopil, že mě vzala nejdál, co mohla.Jak jsem vyrazil, abych prozkoumal chodbu, Magda se prudce otočila a odbelhala se.

“Kam jdeš?” zavolal jsem. Vlčice se na mě otočila, v očích tichou rezignaci - nemohla šplhat.“Počkej tu a vrátíme se pro tebe,”řekl jsem jí. Magda zavrčela a naježila se - a já měl pocit, že jde umřít.“Ne,” řekl jsem jemně.“Když si tu lehneš a odpočineš, jsem si jistý, že -”

Přerušila mě krátkým potřesením hlavy. Díval jsem se do jejích smutných očí a došlo mi, že tohle chtěla. Když odcházela od smečky, věděla, že na ní bude cesta moc. Rozhodla se zemřít užitečně, než se na smečce přiživovat další rok, dva, pomalu a bolestivě zmírat. Byla na smrt připravená, a vítala ji.

Sehnul jsem s, položil jsem staré vlčici ruce na hlavu a podrbal jsem jí za ušima.“Děkuju,” řekl jsme jednoduše.Magda mě olízla a otřela si čumák a o mou levou tvář, pak odkulhala do tmy, najít si odlehlé místo, kde by si mohla lehnout a nechat tenhle svět za sebou.

Chvíli jsem tam stál a přemýšlel o smrti a jak klidně jí vlk přijme, vzpomněl jsem si, jak jsem unikl, když jsem jí měl čelit sám. Pak jsme setřásl tyhle

morbidní myšlenky, vlezl do chodby a začal šplhat.

Vlci měli větší potíže než já. I když jsou skvělí horolezci, skála byla příkrá, nevhodná na ostré drápy, a tak pořád sjížděli. Konečně mě to přestalo bavit, tak jsem sjel dolů a nechal jít vlky před sebou, když ztratili rovnováhu, strkal jsem je před sebou hlavou a ramenama.

O pár minut později jsme se dostalina rovnou zem, do malé tmavé jeskyně. Vzduch tu byl zatuchlý, což ještě zhoršoval zápach chlupatých vlků. “Počkáte tady,” řekl jsme jim šeptem - bál jsem se, že by ten smrad mohl přilákat upíry. Pomalu jsem se plazil dopředu, až jsem se dostal k tenké zdi z

křehkého kamene. Bylo na něm hodně škrábanců a skulin. K jedné jsem přitiskl oko, ale byla moc malá, abych něco uviděl. Do jedné větší praskliny jsem vsunul malíček pravačky, abych jí trochu rozšířil. Naklonil jsem se a viděl jsem dovnitř - a úplně mi vyrazilo dech, když jsem uviděl zadní část Knížecí síně!

Když jsem se dostal z šoku - předpokládalo se, že do Knížecí síně vede jen jedna cesta! - jsem si začal rozmýšlet, co dál. Dostal jsem se dál, než jsem vůbec mohl doufat, ale teď jsem si musel vsadit. Můj první instinkt byl prorazit zeď a zavolat na knížata, ale strážci síně nebo jeden ze zrádců by mě mohli zabít, a se mnou i mojí zprávu.

Odstoupil jsem od zdi, vrátil jsem se k vllkům a vedl jsem je dolů tunelem, kde bylo víc prostoru a vzduchu. Tam jsem si lehl, zavřel jsem oči a přemýšlel jsem, jak kontaktovat knížata - stejně jako jak se vyhnout dýkám a oštěpům zrádců a strážných!

11. Kapitola

Přál jsem si mluvit s knížaty ihned - ale nemohl jsem jen tak napochodovat do dveří Síně a požadovat po strážných, aby mě pustili dovnitř! Mohl jsem počkat, až se nějaký kníže objeví a zavolat ho, ale moc svou Síň neopouští. A co když Kurda provede svůj plán, než stačím zasáhnout? Napadlo mě, že bych se mohl připlížit ke dveřím a až se otevřou, vklouznout dovnitř, ale těžko bych mohl odlákat pozornost stráží. Kromě toho, kdyby byl uvnitř Kurda a všiml by si mě, mohl by se mnou udělat krátký proces, než bych měl vůbec šanci promluvit.

To byla moje největší obava - že mě zabijou, než budu moct varovat knížata ohledně blížícího se nebezpečí. Napadlo mě, že by bylo užitečné to nejdřív říct někomu dalšímu, takže i kdybych zemřel, ta zrpáva by žila dál.

Ale komu věřit? Pan Hroozley nebo Harkat byli ideální volbou, ale neexistoval způsob, jak se k nim nepozorovaně dostat. Arra Plachetová a Vanez Blane taky bydlí moc hluboko v Hoře.

Takže zbýval Seba Nil, starý Správce Síní Upíří Hory. Jeho pokoj je blízko Skladních síní. Bude to riskantní, ale měl jsem pocit, že bych se k němu mohl nenápadně dostat. Ale můžu mu věřit? Byl to dobrý přítel Kurdy. Pomáhal zrádci s mapováním nepoužívaných chodeb, mapy, které mohly právě teď používat vampýři k cestě doKnížecí síně. Existovala možnost, že je to jeden z Kurdových spojenců?

Hned jak jsem si tu otázku položil, uvědomil jsem si, jak je směšná. Seba je staromódní upír, kteří věří ve věrnost a upíří zvyky víc než v cokoliv jiného. A

byl učitelem pana Hroozleyho. Kdybych nemohl věřit Sebovi, nemohl bych věřit nikomu.

Vydal jsem se hledat Sebu, a vlci se vydali se mnou. Ne moc nadšeně jsem jim poručil, aby zůstali. Šmouha se zavrčením potřásl hlavou, ale zůstal jsem neoblonmý.“Zůstaň!“poručil jsem.“Počkejte na mě. Když se nevrátím, vraťte se za smečkou. Tohle není váš boj. Nemůžete s tím nic dělat.”

Nebyl jsem si jistý, jestli Šmouha všemu rozumněl, ale sedl si a zůstal s ostatníma, těžce dýchal a sledoval mě, dokud jsem mu nezmizel z dohledu. Vracel jsem se níž cestou, kterou jsme sem přišli.Netrvalo mi dlouho dostat se ke skladišti. Bylo tam ticho, ale já stejně vešel opatrně; nechtěl jsem riskovat, dírou, kterou mi ukázal Kurda během útěku.

Když jsem tam nikoho nenašel, vyrazil jsem ke dveřím vedoucím do chodeb, pak jsem se zarazil a podíval jsem se na sebe.Tak jsem si zvykl na to, nemít oblečení, že jsem zapomněl, jak divně by to přišlo nezvířecím očím.Kdybys se takhle objevil u Seby, nahý, špinavý a rozcuchaný, mohl by si myslet, že jsem duch!

V místnosti nebylo žádné oblečení,tak jsem roztrhal starý pytel a ovázal jsem si ho kolem boků. Nebylo to o moc lepší, ale muselo to stačit. Pár pruhů látky jsem si obvázal kolem nohou, takže jsem se mohl pohybovat tiššeji, pak jsme otevřel sáček s moukou a vetřel jsem si jí do kůže,doufal jsem, že přebije většinu toho vlčího zápachu.Když jsem byl připraven, otevřel jsem dveře a vplížil jsem se do chodby.

Obyčejně by mi to netrvalo víc než dvě, tři minuty, ale tentokrát mi to trvalo čtyřikrát tolik; každou chodbu jsem několikrát kontroloval, než jsem do ní zabočil, a ujišťoval jsem se, že se mám kde schovat, kdyby se někde náhodou objevil upír.

Když jsem se konečně dostal ke dveřím Správce Síní, třásl jsem se nervozitou, a tiše jsem tam několik vteřin stál, snažil jsem se sebrat.Když jsem se uklidnil, potichu jsem zaklepal.“Dále,” zavolal Seba. Vstoupil jsem. Správce se nakláněl nad truhlou, zády ke mě.“Támhle, Tomasi,” zamumlal a hrabal se v truhle.”Říkal jsem ti, že klepat nemusíš. Investitura je sotva za dvě hodiny.

Nemáme čas na -”

Otočil se, uviděl mě a klesla mu čelist. “Ahoj, Sebo,” usmál jsem se nervózně.

Seba zamrkal, zavrtěl hlavou a zase zamrkal.“Darrene?” zalapal po dechu. “Jo, to jsem já,” zakřenil jsem se.

Seba zavřel truhlu a ztěžka na ní dosedl.“Jseš přízrak?” zašeptal.

“Vypadám tak?” “Ano.”

Zasmál jsem se a pokračoval jsem: “Já nejsem přízrak, Sebo. Jsem to já. Jsem skutečný.” Stoupl jsem si před něj. “Tak si sáhněte, jestli mi nevěříte.”

Seba natáhl třesoucí se prst a dotkl se mojí levé ruky. Když si uvědomil, že jsem

skutečný, rozzářil se a vyskočil. Pak jeho obličej potemněl a on se znova

posadil.

“Byl jsi předvolán ke smrti,” řekl zarmouceně.

“Došlo mi to,” kývl jsem. “Utekls.”

“Byla to chyba. Je mi to líto.”

“Mysleli jsme, že ses utopil. Tvá stopa vedla do proudu a najednou končila. Jak

ses dostal ven?”

“Plaval jsem,” řekl jsem. “Plaval kam?” zeptal se. “Dolů proudem.”

“Ty myslíš…celou tu cestu…Horou? To je nemožné!” “Nepravděpodobné,“opravil jsem ho.“Ne nemožné. Kdyby jo, tak bych tu nebyl.”

“A Gavner?” zeptal se s nadějí.“Je taky naživu?”

Smutně jsem zavrtěl hlavou.“Gavner je mrtvý. Byl zabit.”

“Myslel jsem si to,” povzdechl si Seba.“ale když jsem viděl tebe, napadlo mě -”

Zarazil se a zamračil.“Zabit?” vykřikl.

“Asi byste měl zůstat sedět,” navrhl jsem a vyprávěl jsem mu všechno o mém

setkání s vampýry, Kurdově zradě, a co se stalo pak.

Když jsem skončil Seba se třásl vzteky.“Nikdy bych si nepomyslel, že se upír obrátí proti svým bratrům!“vrčel.“A tak vysoce postavený! Pobuřuje mě to, a zostuzuje. Když si pomyslím, že jsem na jeho zdraví pozvedal pohár s krví,a přál mu štěstí! U Chyrny!”

“Vy mi věříte?” zeptal jsem se ulehčeně.

“Možná nepoznám zrádcovství, je-li mistrovsky maskované,” řekl, “ale poznám, když je odkryta pravda. Věřím ti. A knížata uvěří taky.” Zvedl se a vyrazil ke dveřím.“Musíme si je pospíšit varovat. Čím dřív -” Zastavil se. “Ne. Knížata se až do invastitury s nikým nesetkají. Přečkávají v síních a neotevřou dveře až do soumraku, kdy se představí sám Kurda. Takhle to vždycky bylo.

KDybych tam šel teď, byl bych vykázaný pryč.”

“Ale dostanete se tam včas?” zeptal jsem se vystrašeně.

Kývl. “Před investiturou je dlouhá ceremonie. Budu mít spoustu času jí přerušit a postavit se proti domnělému spojenci, Kurdovi Smoltovi.” Bylo na něm vidět, jak je naštvaný. “Pojďme si to promyslet,” přivřel oči.“Teď je sám v konmatě.

Mohl bych tam jít a podříznout hrdlo toho zrádce, než -”

“Ne,” řekl jsem rychle.“Knížata ho budou chtít vyslýchat. Nevíme, proč to udělal, nebo kdo je s ním ještě spolčený.”

“Máš pravdu,” povzdechl si a nahrbil se.“Kromě toho, zabít ho by byla

laskavost. Zaslouží si trpět za to, co provedl Gavnerovi.”

“Tohle není jediný důvod, proč nechci, abyste ho zabil,” řekl jsem váhavě.Seba na mě zíral a čekal, jak budu pokračovat.“Já chci být ten, kdo ho vypíská.Byl

jsem s Gavnerem, když umíral.Byl v těch chodbách kvůli mě. Chci se dívat Kurdovi do očí, až ho nařknu.”

“Abys mu ukázal, jak moc ho nesnášíš?” zeptal se Seba.

“Ne,” řekl jsem.” abych mu ukázal, kolik bolesti způsobil.” Měl jsem v očích slzy. “Nesnáším ho, Sebo, ale pořád na něj myslím jako na přítele. Zachránil mi život. Byl bych mrtvý, kdybych nezasáhnul. Chci, aby věděl, jak moc mě zranil. Možná to nedává smysl, ale chci aby viděl, že z jeho udání nemam žádné potěšení.”

Seba pomalu kývl.

“Dává to smysl,” řekl, promnul si bradu a rozmýšlel si to. “Ale je to nebezpečné. Nemyslím si, že by tě zabili stráže, ale jeden z Kurdových spojenců by mohl.”

“Risknu to,” řekl jsem.“Nemám co ztratit.Stejně mě potom zabijou - vždyť jsem neprošel Zkouškama.Raději zemřu v boji, při maření Kurdových plánů, než v Síni smrti.”

Seba se vlídně usmál.

“Jsi pravý odvážný upír, Darrene Shane,” řekl.

“Ne,” odpověděl jsem tiše. “Jen se snažím udělat správnou věc, abych něčím vykompenzoval ten útěk.”

“Larten by byl na tebe pyšný,” poznamenal Seba.

Nevěděl jsem, co na to říct, tak jsem jen zrudnul a pokrčil ramenama. Pak jsme si sedli a probírali různé plány na blížící se vrcholnou noc.

12. Kapitola

Vážně jsem do toho nechtěl dál zapojovat vlky - v případě, že by mohli být zabiti - ale zůstávali sedět, trpělivě funěli, když jsem se je snažil odehnat. “Běžte!” syčel jsem a pleskl jsem je po boku. “Domů!” Ale nebyli to psi; a tak ani neposlouchali. Poznal jsem, že se mě mínili držet - mladší vlci dokonce vypadali, jako by zvažovali myšlenku boje! - tak jsem vzdal snahu dostat je do bezpečí, a místo toho jsem dál čekal na soumrak, měřil jsem hodiny podle svých vnitřních hodinek.

Jak den pomalu končil, vydali jsme se příkrou chodbou ke zdi, sousedící s Knížecí síní. Odházel jsem nějaké kameny, aby se pro nás vytvořil dost velký prostor.Překvapilo mě, že na tuhle slabinu ještě nikdo nepřišel, ale bylo to celkem vysoko a z druhé strany musela zeď vypadat solidně.

Na chvíli jsem se zastavil, abych uvážil, jaká jsem měl neuvěřitelné štěstí.Přežil jsem proud divoké řeky;Rudi a Šmouha mě našli, když jsem na tom byl nejhůř; Magda mi dovedla Horou až ke Knížecí síni. Dokonce i neuspění ve Zkouškách bylo svým způsobem štěstí - nikdy bych neobjevil vampýry, kdybych to neprojel proti Krvavým kancům.

Bylo to vážně upíří štěstí, nebo to bylo něco víc - jako osud?Nikdy jsem nevěřil v předurčení osudem, ale teď jsem začínal mít pochybnosti!

Zvuky blížícího se průvodu mě vytrhly z přemýšlení. Hodina Kurdovy inestitury se přiblížila. Proplazil jsem se dírou, spadl jsem na podlahu, otočil jsem se a chytil jsem vlky, kteří spadli dolů.Když jsme byli všichni připraveni, přitiskli jsme se ke zdi Síně a plížili jsme se kupředu.

Když jsme se plížili kolem záhybů dómu,uviděl jsem generály, kteří se seřadili,aby uvítali Kurdu Smolta. Byli čestnou stráží, sahající z chodeb až ke dvěeřím Síně. Skoro všichni byli ozbrojení, stejně jako zbytek upírů - investitura byla jediná výjimka,kdy se do komnaty mohly přinést zbraně. Každý z ozbrojených upírů mohl být zrádce, s pokyny zabít mě hned, jak mě zahlídne. Snažil jsem se touhle hroznou myšlenkou moc nezaobírat, aby mě neodradil strach.

Tři knížata stála u otevřených dveřích dómu, královsky oděni, čekali, aby zasvětili Kurdu a udělali z něj knížete.Zahlédl jsem blízko nic pana Hroozleyho a Sebu.Pan Hroozley se díval směrem do chodby - spolu s ostatními - ale Seba mě pořád hledal. Když si mě všiml, nenápadně kývl. To znamenalo, že si promluvil s několika známýma a umístil je kolem s příkazem zastavit jakéhokoliv upíra, kdo by při ceremonii pozvedl zbraň. Seba o mě svým pomocníkům neřekl - shodli jsme se, že bude nejlepší držet mojí přítomnost v tajnosti - a doufal jsem, že nazaváhají, až provedu svůj plán, a nedají tím šanci nějakému pomocníkovi Kurdy, aby mě zabil.

Předek pochodu dorazil do jeskyně. Před Kurdou šlo šest upírů, pomalu ve dvojicích, a nesli oblečení, které si Kurda po investituře oblékne. Další šli dva upíři s hlubokými hlasy, kteří nahlas přednášeli básně a příběhy, oslavující knížata a Kurdu. Víc zpívajících upírů šlo vzadu, a jejich pochmurné písně se odrážely od stěn a naplňovaly jeskyni.

Za těmi osmi upíry šel nejdůležitější upír, Kurda Smolt, nesen čtyřmi generály na malé platformě, oděn do volné bílé róby, blonďaté vlasy svázané do culíku, oči zavřené. Počkal jsem, dokud nebude na půli cesty mezi chodbou a knížaty, a pak jsem odstoupil od zdi, vyrazil kupředu - vlci mi byli v patách - a zakřičel so nejvíc jsem mohl,“STOP!”

Všechny hlavy se na mě otočili a zpěvy ustaly. Nejdřív mě skoro žádný upír nepoznal - viděli jen špinavého, polonahého pomoučněného kluka - ale když jsem se přiblížil, došlo jim to a všichni zalapali po dechu a vykřikli. “Darrene!” zavolal pan Hroozley potěšeně a vyrazil ke mě s rozpřaženýma rukama.

Ignoroval jsem ho a soustředil jsem se na zbytek upírů, hledal jsem známky

pomsty.

Zrádci nijak neotáleli. Dva upíři v zelených uniformách pozvedli kopí, když mě uviděli, zatímco další vytáhl pár nožů a rychle se ke mě blížil, aby mě zadržel. Sebovi muži se chovali dokonale, ignorovali zmatek a vyrazili zneškodnit upíry s kopím. Srazili je na zem dřív, než mohli použít své zbraně,odzbrojili je je a zneškodnili.

Ale nikdo se nedostal na upíra s noži - byl od Sebových pomocníků moc daleko. Prořítil se strážnými, odstrčil pana Hroozleyho a spěchal ke mě. Hodil po mě jeden nůž, ale jednoduše jsem se mu vyhnul.Než stačil hodit ten druhý nebo se dostat dost blítzko, aby mě mohl bodnout, dva mladší vlci vystartovali a srazili ho na podlehu. Kousali ho a škrábali, a vyli vzrušením a vztekem.

Křičel a snažil se je ze sebe dostat, ale měli moc síly.

Jeden vlk mu prokousl hrdlo a tím brutálně ukončil jeho život. Nevadilo mi to - důležité pro mě bylo jen, aby nebyli zraněni nevinní upíři, ale tenhle měl jasné tendence zabít mě, takže byl bez pochyb Kurdův spojenec.

Ostatní upíři se šokovaně zastavili.Dokonce i pan Hroozley zůstal, kde byl, oči vytřeštěné a nejistě funěl.“Darrene?” zeptal se roztřeseně.“Co se děje? Jak -” “Teď ne!” štěkl jsem autoritativně s očima přišpendlenýma na zrádce. Nezdálo se mi, že by jich bylo víc, ale s tím jsem si nedělal starosti, ne dokud neřeknu, co musím.“Vysvětlím vám to později,” slíbil jsem panu Hroozleymu a pak jsem kolem něj klidně prošel ke Kurdovi a knížatům. Šmouha mi běžel po boku, dával na mě pozor a varovně vrčel.

Už na začátku toho ruchu Kurda otevřel oči a zvedl hlavu, ale nepokoušel se utéct z platformy ani jeskyně. Přesně jak jsem čekal, díval se na mě těžko čitelným pohledem, spíše zadumaně než panicky, pak si promnul tři jizvy na levé tváři (od vampýrů, když s nimi před lety probíral mír), a povzdechl si. “Co se děje?” zakřičel Mika ver Leth a jeho výraz byl stejně temný jako jeho šaty.“Proč ti upíří bojujou? Okamžitě je odtrhněte!”

“Pane!” řekl Seba rychle, než stačili udělat zase pořádek.“Ti, kteří zvedli proti Darrenovi zbraně, nejsou naši spojenci! Ti, kteří je zneškodnili, to udělali na můj příkaz. Vážně doporučuju nepropouštět je, dokud Darrena nevyslechnete.” Mika propaloval klidného mistra síní pohledem.

“Ty jsi součástí toho chaosu, Sebo?” zeptal se.

“Jsem pane,” řekl Seba,“a jsem na to hrdý.”

“Ten chlapec utekl od vyjádření knížat,” zavrčel Šíp, a na holé lebce mu naběhla žíla.“Není tu vítán.”

“Bude, pane, když se dozvíte, proč přišel,” naléhal Seba.

“To je sporné,” řekl PAris Nebess.“Ještě nikdo nepřerušil investituru knížete. Nevím, proč jseš na straně toho chlapce, ale myslím, že byste měli vy dva být zatím eskortováni, zatímco my -”

“Ne!” vyjekl jsem, procpal jsem se strážnými a postavil jsem se přímo před knížata. Podíval jsem se jim do očí a zavrčel jsem tak nahlas, aby mě všichni slyšeli,” Tvrdíte, že nikdo nepřerušil investituru knížete, a můžete mít pravdu. Ale já tvrdím, že se inkdo ještě nepokoušel povýšit zrádce, takže je čas -” Jeskyní se nesl naštvaný křik. Upíry naštvalo, že jsem nazval Kurda zrádcem ( i ty, kteří pro něj nehlasovali), a než jsem mohl udělat cokoliv, abych se ochránil, dav se kolem mě semknul a začal mě mlátit, kopat a urážet.Vlci se mi snažili pomoct, ale byli jednoduše odehnáni davem.

“Stop!” volali knížata.“Stop! Stop! Stop!”

Konečně rozkazy knížat zabraly, a okolostojící mě pustili a odstoupili, oči jim plály hněvem a temně si mumlali. Nezranili mě - bylo málo prostoru, aby se některý mohl skutečně rozpřáhnout.

“Tohle je ponurá noc,” zavrčel Mika Ver Leth.“Je dost špatné, že ten chlapec

porušuje naše práva a zvyky, ale když to dělají plnoktrevní upíři, kteří by měli vědět, jak se chovat v přítomnosti knížat…” Znechuceně zavrtěl hlavou.

“Ale nazval Kurdu zrádcem!” zařval někdo a ruch nastal nanovo, jak upíři prskali urážky.

“Stačí!” zahřměl Mika. Když nastalo ticho, upřel pohled na mě. Vypadal jen o trochu míň naštvaně než ti, kdo na mě zaútočili.“Kdyby to bylo na mě,” zavrčel,“nechal bych tě svázat a umlčet, než bys stačil říct jediné slovo. Pak bych tě nechal eskortovat do Síne smrti, kde by sis vytrpěl osud, který ti náleží.”

Ztichl a rozhlídl se po okolních upírech, kteří kývali a souhlasně mumlali. Pak jeho pohled skončil na Sebovi a zamračil se.“Ale ten, kterého všichni známe, obdivujeme a věříme mu promluvil v tvůj prospěch. Nerespektuji poloupíra, který utekl, místo aby se postavil rozhodnutí, ale Seba Nil tvrdí, že máme věnovat pozornost tomu, co říkáš, a tak to pro jednou nemíním přehlédnout.” “S tím souhlasím,” zamručel Paris.

Šíp vypadal rozpačitě. “Také respektuji Sebu,” řekl, “ale takové porušení dobrých způsobů je žalostné. Myslím…” Provrtal sebu pohledem, pak si to rozmyslel a nevrle kývl. “Dobře. Zůstanu s Parisem a Mikou. Ale jen kvůli Sebovi.”

Paris se ke mě otočil a díval se na mě co nejvlídněji to při současných okolnostech šlo, a řekl,“Tak mluv, Darrene - ale rychle.”

“OK,” souhlasil jsem a letmo jsem se podíval na Kurdu, který na mě beze slova zíral.“Uvidíme, jestli se vám to bude zdát dost rychlé - Kurda Smolt zabil Gavnera Zurče.” Upíři zalapali po dechu a zuřivé pohledy byly nahrazeny nejistým zamračením.“V tuhle chvíli se v chodbách pod náma potulují desítky vampýrů a čekají na boj,“pokračoval jsem. Následovalo ohromené ticho.“Byli sem vpuštěni díky jemu!” Ukázal jsem na -Kurdu a tentokrát se proti mě neozval jediný hlas.“Je to zrádce,” zašeptal jsem a všechny pohledy se upřely na Kurdu, zatímco já jsem svůj pohled sklonil a po tvářích mi stékaly slzy a kapaly na zaprášenou podlahu.

13. Kapitola

Po mém obvinění následovalo ticho. Nikdo nevěděl, co si myslet, co říct.

Kdyby Kurda vehementně protestoval proti pronešeným nařčením, asi by se generálové přiklonili na jeho stranu. Ale on tam jen stál se sklopenýma očima, a nechával jejich tázavé pohledy bez odpovědí.

Konečně si Paris Nebess odkašlal.“Tohle jsou závažná obvinění,”řekl.“Pronést je proti upírovi, který je na prahu investitury…” Zavrtěl hlavou. “Jsi obeznámen s tím, co by pro tebe znamenalo, kdyby to byla lež?”

“Proč bych měl lhát?” odsekl jsem. Otočil jsem se, abych stál tváří v tvář upírům. “Všichni vědí, že jsem selhal v Prověření a utekl, než jsem mohl být zabit. Návratem jsem se odsoudil k smrti. Myslíte si, že pro to nemám dobrý důvod?” Nikdo neodpověděl.“Kurda vás zradil! Táhne za jeden provaz s vampýry. Zatím mi došlo jen to, že po investituře je chce pustit do Knížecí síně, aby převzali kontrolu nad Kamenem krve.”

Následoval nevěřícný šum.

“Jak to víš?” překřičel Šíp hluk. Holohlavý kníže úplně ze všeho nejvíc nesnášel právě vampýry, proto že mu jeden z nich před lety zabil manželku.

“Ohledně toho Kamene krve jen hádám,“odpověděl jsem,“ale vampýry jsem viděl. A Gavnera taky. Proto ho Kurda zabil. Ušetřil můj život, ale já jsem spadl do řeky v síni Poslední cesty. Byl jsem si jistý, že zemřu, ale přežil jsem. Hned jak jsem se zotavil, vrátil jsem se varovat vás.”

“Kolik vampýrů tam dole je?” zeptal se Šíp s blýskajícíma se očima.

“Aspoň třicet - možná víc.”

Knížata se po sobě neklidně podívala.

“To nedává smysl,” zamumlal Mika.

“Souhlasím,” řekl Šíp. “Ale takováhle divná lež se dá snadno vyvrátit. Kdyby si nás přál tahat za nos, vybral by si méně fantastický příběh.”

“Kromě toho,” povzdechl si Paris, “podívejte se do jeho očí - není v nich nic jiného než pravda.”

Naší konverzaci přerušil řev.Jeden z Kurdových kompliců se osvobodil a vzal geberálovi nůž. Než mohl utéct, strážní ho obklíčili. Vytáhlů nůž a připravil se na boj na život a na smrt.

“Ne, Cyrusi!” zakřičel Kurda, jeho první slova od chvíle, co jsem narušil ceremonii. Upírovi poklesla ruka a podíval se na Kurdu; čekal na další příkazy.“Je po všem,” řekl Kurda zlehka.“Neprolévejte zbytečně krev. To nebyl nikdy náš cíl.”

Upír, kterému říkal Cyrus, poslušně kývl. Pak, než se mohl kruh ještě víc stáhnout, přiložil si špičku nože na srdce a provedl bleskurychlý smrtící bodnutí. Když zrádce padl mrtvý na zem, všechny oči zase ulpěly na Kurdovi, a tentokrát byly jejich výrazy pochmurné.

“Co můžeš říct na svou obranu proti Darrenovým obviněním?“zeptal se Mika roztřeseným hlasem.

“V tuhle chvíli – nic,” odvětil Kurda chladně. “Nepopíráš ta obvinění?” zařval Šíp.

“Ne,” řekl Kurda.

Při Kurdově doznání se síní rozlehlo hromadné zakvílení.

“Zabijte ho HNED!” zavrčel Šíp a vysloužil si souhlasné mumlání davu.

“Se vší úctou, pane,” vmísil se do toho Seba,“nebylo by rozumnější se nejdříve soustředit na vampýry, než zabijeme jednoho ze svého druhu? Kurda může počkat - jako první se musíme vypořádat s vampýrskými vetřelci.”

“Seba má pravdu,” řekl Paris.“Vampýři musí být zneškodněni. Na zrádce bude čas později.”

Otočil se k hrstce strážných a řekl jim, ať odvedou Kurdu a ostatní zrádce a drží je pod zámkem.“A za žádných okolností jim nedovolte, aby si vzali své životy,“varoval.“Vyšli by z toho moc snadno. Držte je naživu, dokud nebude čas je vyslechnout.”

Pokývl mi, ať přijdu blíž, a řekl k ostatním upírům,“Vrátíme se do Knížecí síně s Darrenem. Poprosím vás ostatní, abyste tu zůstali, zatímco my se pokusíme vymyslet rozuzlení tohoto strašného vývoje situace.Až vymyslíme bezpřestřední postup dalších událostí, budeme vás informovat. Na povídání bude dost času později, až bude nebezpečí zažehnáno.”

“A nikdo neopustí tu jeskyni,” štěkl Mika. “Nevíme, kam až se spiknutí dostalo. Nechci, aby se ani slovo o tomhle dostalo k uším těm, kteří stojí poroti dobru klanu.”

Po tomhle my čtyři jsme vešli do Knížecí síně, následováni několika staršími generály, stejně jako Sebou, Arrou a panem Hroozleym.

Když se za námi zavřely dveře, trocha napětí zmizela.Paris si pospíšil zkontrolovat Kámen krve, zatímco Mika se Šípem se nešťastně došourali ke svým trůnům. Seba mi vrazil do rukou nějaké oblečení, ať si ho vezmu na sebe. Rychle jsem to udělal a pak mě mistr síní odvedl ke knížatům. Pořád jsem nedostal příležitost popovídat si s panem Hroozleym, ačkoli jsme se na něj usmál, abych mu ukázal, že jsem na něj nezapomněl.

Začal jsem knížatům vyprávět o svém útěku s Kurdou, jak nás našel Gavner, změnil směr, dostal se přímo k vampýrům, Gavner se rozhodl zůstat a Kurda zradil. KDyž jsem se dostal k té části s řekou, PAris hlasitě zatleskal a zakřenil se.

“Nikdy bych tomu neuvěřil,“usmíval se obdivně jednouchý upír.“Mladí upíři dychtiví po obdivu tu řeku před stovkama let sjížděli v sudech, ale nikdo nikdy nezkusil -”

“Prosím, PArisi,“reptal Mika.“Nechme si vzpomínky na později.”

“Samozřejmě,” odkašlal si Paris pokorně.“Pokračuj.”

Řekl jsem jim o vyplavení na vzdálený břeh a jak mě našli vlci a postarali se o mě.

“To není tak neobvyklé,” přerušil mě pan Hroozley.“Vlci často pomohli opuštěným dětem v nouzi.”

Popsal jsem, jak jsem viděl, jak mě pan Hroozley a Arra hledají, ale schovával jsem se kvůli Kurdovi a dvěma ozbrojeným upírům.

“Ti dva zrádci,”řekl Mika temně. “Zahlédl jsi je v jeskyni?”

“Ano,”řekl jsem.“Byli to ti dva z těch tří, co se mě snažili zabít. Jeden z nich

byl ten, co ho zastavil vlk. Druhého chytili a odvedli s Kurdou.” “Zajímalo by mě, kolik dalších je jich v tom namočených?” dumal Mika. “Dle mého názoru - žádný,”řekl Paris.

“Ty myslíš, že byli jenom čtyři?” zeptal se Mika.

Paris kývl.

“Upíři se proti svému druhu neobrátí tak snadno.Ti tři s Kurdou byli mladí a jestli si dobře pamatuju, všechny krví zasvětil on - jediní tři, které zasvětil. A taky by bylo logické, aby s ním byli jeho spojenci v té jeskyni, aby investituru nic neohrozilo. Jistě by si pospíšili, aby umlčeli Darrena, než by stačil promluvit.

Jistě, neměli bychom zanedbávat možnost, že v tom jedou ještě dva tři další,” připustil,“ale bylo by chybné se domnívat, že jsou jich celé roty. Nastal čas se sjednotit, ne začít se zbytečnými hony na čarodějnice.”

“Souhlasím s Parisem,” řekl Šíp.“Nedůvěra musí být dána stranou, než bude mít vůbec šanci vzniknout. Pokud rychle nedostaneme zpátky důvěru, žádný upír nebude věřit druhému a nastane anarchie.”

Rychle jsem dovyprávěl zbytek, co se stalo až dodneška, vyprávěl jsem jim o

Magdě, o šplhání tunely, a jak jsem kontaktoval Sebu, abych se ujistil, že se mnou nezemře i zpráva o zradě.Taky jsem zmínil Strážce krve, jak mi jeden odmítl pomoct, když jsem volal v Síni Poslední cesty, ale jak mě druhý zachránil při šplhání Horou.

“Strážci krve mají svou vlastní radu,” řekl Seba - věděl toho o nich nejvíc.“Neradi se míchají do našich událostí, což je důvod, proč nás nevarovali, když se dozvěděli o vampýrech. Ale nepřímý zásah - jako když tě jeden z nich v nebezpečí schoval - je povolen. Jejich neutralita je popuzující, ale takové jsou jejich cesty a zvyky. Neměli bychom to proti nim použít.”

Když jsem skončil, nastalo dlouhé, přemýšlivé ticho, nakonec porušené Mikou Ver Lethem, který se zakřenil a řekl,“Postavil jsi dobro klanu před své vlastní. Nemůžeme přehlédnout neúspěch u Prověření, nebo skutečnost, že jsi utekl od rozsudku - ale jakákoliv způsobená hanba byla vykompenzována tímto činem nesobecké obětavosti. Jsi pravý upír, Darrene Shane, stejně hoden kráčet nocí jako kterýkoliv jiný, kterého znám.”

Sklonil jsem hlavu, abych skryl nesmělý úsměv.

“Dost bylo pochvaly,“zamručel Šíp.“Je třeba zabít nějaké vampýry. Nebudu mít klid, dokud nebude každý jednotlivý vampýr zavěšen a několikrát spuštěn na kolíky v Síni smrti. Pospěšme tam dolů a -”

“Klid, můj příteli,” řekl PAris a položil knížeti ruku na předloktí, aby ho uklidnil.“Nesmíme být unáhlení. Naši nejlepší stopovači sledovali Darrenovu stupu chodbama a byli blízko jeskyň, kde přebývají vampýři. Kurda na to mohl myslet a přestěhovat je, abychom je nenašli. Naší prioritou je najít je. A i potom se musíme chovat obezřetně, aby nás neslyšeli a nevyklouzli pryč.”

“Tak dobře,” vrčel Šíp.“Ale JÁ proti nim povedu první linii!” “Nemám důvod protestovat,” řekl Paris.“Miko?”

“Šíp může vést první linii,” souhlasil Mika,“pokud já povedu druhou, a on

nechá dost materiálu na nabroušení ostří.”

“Dohodnuto,“zasmál se Šíp a v očích se mu zableskla touha po boji.

“Tak mladý a krvežíznivý,” povzdechl si Paris.” Předpokládám, že to znamená,

že to budu JÁ, kdo tu zůstane a bude střežit Síň.”

“Jeden z nás tě přuijde informovat ještě před koncem,” slíbil Mika.“Jednoho,

dva ti necháme.”

“To je od tebe milé,“zakřenil se Paris, pak zvážněl.“Ale to přijde později.Nejdřív svoláme nejleopší stopaře. Darren půjde s nimi, aby obývané jeskyně. Jakmile -”

“Pánové,” vložil se do toho Seba.“Darren od opuštění smečky nic nejedl, a od útěku z Upíří Hory neměl lidskou krev. Mohu mu dát něco k jídlu, než ho pošlete na tak důležitou misi?”

“Samozřejmě,” řekl PAris.“Vezměte ho do Síně Khledona Lurta, ať si vezme, co chce. Brzy pro něj pošleme.”

I když bych radši zůstal a probíral s knížaty situaci, umíral jsem hlady, a tak

jsem neprotestoval, když mě Seba odvedl jeskyní se zvědavými upíry do Síně Khledona Lurta. Pustil jsem se tam do jednoho z nejlepších pokrmů v mém životě, a nezapomněl jsem poděkovat upířímu bohovi, že mi pomohl skrz útrapy - a prosil jsem ho, aby mi pomohl i tím, co mě čeká.

14. Kapitola

Pan Hroozley se na mě přišel podívat s Harkatem. Lidička se nesměl zúčastnit investitury - jen upíři byli na tuhle prestižní událost pozváni - a nevěděl nic o mém navrátu až do chvíle, kdy vešel do Síně a spatřil mě, jak hltám jídlo.“Darrene!” vyjekl a přiběhl ke mě.

“Nazdar, Harkate!” zamumlal jsem s pusou plnou smažené krysy.

“Co…tu…děláš? Chytili tě?” “Ne tak přesně, vzdal jsem se.” “Proč?”

“Nechtěj to teď vysvětlovat,” poprosil jsem.“Sotva jsem to vyložil knížatům. Dozvíš se to co nejdřív. Řekni mi, co se stalo, zatímco jsem byl pryč.”

“Nic moc,”řekl Harkat.“Upíři byli…zuřiví, kdyř….zjistili, že jsi utekl. Řekl jsem…že… o tom nic….nevím. Oni …nevěřili, ale já….ne tom trval….takže nemohli….nic dělat.”

“Dokonce ani MĚ neřekl pravdu,” řekl pan Hroozley.

Podíval jsem se na upíra a styděl jsem se.“Je mi líto, ře jsem utekl,” zamumlal

jsem.

“To by mělo,” vrčel.“Není ti to podobné, Darrene.”

“Já vím,” zašklebil jsem se.“Mohl bych obvinit Kurdu - neutekl bych, kdyby mě nepřemlubvil - ale pravda je, že jsem byl vyděšený a skočil jsem po příležitosti, která se mi naskytla.Nebyla to jen smrt, čeho jsem se bál - taky cesta do tě

strašné Síně smrti, pak zavěšení nad kolíky a…” při té myšlence jsem se zachvěl.

“Nebuď na sebe tak tvrdý,” řekl pan Hroozley zlehka.“Ten, kdo by měl dostat vynadáno bych byl v první řadě já, že jsem tě nechal přistoupit na ty Zkoušky.Měl jsem trvat na dost dlouhé době na přípravu a na následchích neuspění. Chyba je na naší straně, ne u tebe. Reagoval jsi jako každý, kdo není moc zběhlý v upírských zvycích.”

“Já říkám, že to byl osud,” zamumlal Seba.“Kdyby neutekl, nikdo by nás

neinformoval o Kurdově zradě nebo přítomnosti upírů.”

“Ruce osudu …měří čas…na hodinkách ve…tvaru….srdce,”řekl Harkat a my se na něj všichni otočili.

“Co to znamená?” zeptal jsem se.

Pokrčil ramenama. “Nejsem si jistý. Jen mě…to…napadlo. Pan Sudd to…pořád…říkal.”

Nejistě jsme se po sobě podívali, a přemýšleli jsme nad panem Suddem a hodinkami ve tvaru srdce, s kterýma si často hrával.

“Ty myslíš, že by s tímhle mohl mít něco poslečného Osmond Sudd?“zeptal se

Seba.

“Nevím jak,”řekl pan Hroozley.“Věřím, že Darren měl na své straně typické upíří štěstí. Na druhou stranu, když se o to zajímá ten tajnůstkář - kdo ví?” Zatímco jsme nad tím dumali - prsty osudu nebo ryzí osud - dorazil posel knížat a já byl odveden chodbama ke stopařům, abychom se vydali za vampýrama.

***

Vanez Blane - který mě připravoval na Zkoušky - byl mezi pěti vybranými stopaři. Jednooký mistr her si vzal moje ruce do dlaní a tvrdě je stiskl na pozdrav.“Já věděl, že nás neopustíš,” řekl.“Ostatní tě zatratili, ale já věděl, že se vrátíš, a všechno vysvětlíš. Řekl jsem jim, že to bylo špatné rozhodnutí, provedené ve spěchu, které brzy uvedeš na pravou míru.”

“Vsadím se, že by ses nevsadil, že se vrátím,” zakřenil jsem se.

“Když už o tom mluvíš - máš pravdu,” zasmál se. Pak si prohlídl moje nohy,

aby se ujistil, že se dokážu správně plížit.Všichni stopaři měli měkké boty. Vanez mi nabídl, že mi taky jeden pár sežene, ale já namítl, že si vystačím se svými cáry pytle.

“Musíme postupovat s největší opatrností,“varoval mě. “Žádné prudké pohyby,žádné světlo, a žádné povídání. Komunikace jen pomocí rukou. A vezmi si tohle.” Podal mi dlouhý ostrý nůž.“Pokud ho budeš muset použít, neváhej.”

“Nebudu,” slíbil jsem a vzpomněl jsem si na nůž, který ukončil život mého přítele, Gavnera Zurče.

Šli jsme dolů, co nejtiššeji jsme mohli. Nebyl jsem si jistý, jestli bych dokázal

najít cestu sám - té noci jsme moc cestu nesledoval - ale stopaři plynule sledovali stopu, kterou jsme po sobě zanechal, a věděli kam jít.

Proplazili jsme se tunelem pod řekou. Tentokrát nebyl tak děsivý, ne potom, co jsem posledně vytrpěl. Jak jsme se postavili, beze sklova jsem ukázal na chodbu, která spojovala malou jeskyni s větší. Dva stopaři se vydali dopředu a prozkoumali jeskyni před náma. Pozorně jsem poslouchal, jestli se ozve zvuk boje, ale nic.O chvilku později se vrátili a zavrtěli hlavama. Tak jsme se za nima vydali do větší jeskyně.

Ztuhly mi vnitřnosti, když jsem uviděl, jak je jeskyně vyčištěná. Vypadala, jako by byla od počátků věků prázdná. Začínal jsem mít ošklivé tušení, že se nám nepodaří vampýry najít a já budu označen za lháře. Vanez to vycítil, šťouchl do mě a mrkl.“Bude to OK,” naznačil a pak se připojil k ostatním, kteří opatrně prohledávali jeskyni.

Netrvalo jim dlouho, než přišli na přítomnost vampýrů a tím zmírnili můj strach. Jeden našel útržek látky, další střep z rozbité misky a další hlen, kam si nějaký vampýr odplivl. Když shromáždili dostatek důkazů, vrátili jsme se do menší jeskyně, kde jsme zahájili tichou konverzaci v jistotě, že řev řeky přehluší naše hlasy.

“Jistě to byi vampýři,” řekl jeden upír. “Nejméně několik desítek.” “Obdivuhodně zakryli stopy,” zabručel další.“Přišli jsme na to jen, protože jsme věděli, co hledáme. KDybychom jeskyni rychle prohledali, nikdy bychom na to nepřišli.”

“Kde myslíte, že jsou teď?” zeptal jsem se teď.

“Těžko říct,” zamyslel se Vanez a škrábal si víčko slepého oka.“Kolem není moc jeskyní, kam by mohli pohlodlně zalézt. Ale mohli se roztrousit do menších skupinek.”

“Pochybuju,” poznamenal jiný. “Kdyby na mě leželo takové břemeno, chtěl bych všechny udržet pohromadě, v případě že bychom byli odhaleni. Myslím, že je najdeme v tlupě, možná blízko únikové cesty, připravené bojovat nebo uprchnout en masse.”

“Doufejme,” řekl Vanez.“Kdyby se rozdělili, trvalo by roky je najít. Dokážeš najít cestu do Síní?“zeptal se mě.

“Ano,” řekl jsem,“ale chci jít s vámi.” Zavrtěl hlavou.

“Vzali jsme tě sem, abys nám ukázal tu jeskyni. Udělals to, a teď už to pro tebe není místo. Bez tebe se můžeme pohybovat rychleji. Vrať se do Síní a řekni ostatním, co jsme našli. Vrátíme se, až najedeme ty vampýry.”

Seba na mě čekal u vchodu a odvedl mě do Knížecí síně. Spoustu generálu probíralo stav nouze, ale až na ty se zvláštním povolením dělat pochůzky nesměl nikdo opustit jeskyni, takže jich tam hodně postávalo nebo posedávalo a čekalo na novinky.

Pan Hroozley a Harkat byli uvnitř.Upír se bavil s knížaty.Harkat stál u strany s

Madam Oktou v klícce.Ukázal mi jí, když jsem k nim přišel.“Myslel jsem….že…jí rád…uvidíš,”řekl.

To nebyla pravda, ale předstíral jsem to.“Skvělý,Harkate,” usmál jsem se.“Díky, žes jí sem přinesl. Chyběla mi.”

“Harkat se o pavoučici dobře stará,”řekl Seba.“Nabídl mi jí, když jsi utekl, ale já mu jí nechal. řekl jsem, že nikdo neví, co se skrývá za rohem - měl jsem pocit, že se můžeš vrátit.”

“Klidně si na ní můžeš začít zvykat,” řekl jsem mrzutě.“Získal jsem zpátky čest, ale neúspěch ve Zkouškách se pořád počítá.”

“Určitě tě….teď….nepotrestají?” řekl Harkat.

Podíval jsem se na Sebův výraz - přísný a nic neříkající.

Vanez Blane se vrátil o pár hodin později s dobrými zprávami - objevili útočiště vampýrů.

“Jsou v dlouhé úzké jeskyni, blízko okraje,“vysvětloval knížatům a neplýtval časem na zvyky nebo slušnosti.“Jedna cesta vede tam a jedna ven . Ta chodba ústí rychle ven, takže když budou potřebovat, mohou rychle utéct.”

“Tak postavíme muže ven, aby jim v tom zabránili,”řekl Mika.

“To bude složité,” povzdechl si Vanez.““Tam, kde se chodba otevírá, je sráz, a jsem si jistý, že mají své hlídky. Pochybuju, že tam dostaneme muže. Bude lepší je dostat uvnitř, když to půjde.”

“Myslíš, že to nepůjde?” ozval se Paris ostře, vylekán Vanezovým neklidným

tónem.

“Nebude to snadné, ať na to půjdeme jakkoliv,”řekl Vanez.“Je jedno, jak důkladně zamaskujeme svůj příchod, nedokážeme je překvapit. Jakmile se začnou obávat, že se blížíme, zformují linii útoku, která nás zdrží, a zbytek uteče.”

“Co když zablokujeme tunel zvenčí?“zeptal se Šíp.“Vytvořit příval nebo tak. To

by museli zůstat a bojovat.”

“Je to možnost,” připustil Vanez,“ale zablokování tunelu se může ukázat jako nebezpečné. Kromě toho by je to upozornolo na naší přítomnost a úmysly, a měli by čas se na nás připravit. Radši bych nastražil past.”

“Ty myslíš, že v rovném souboji by byli lepší?” zavrčel Šíp. Vanez zavrtěl hlavou.

“Ne. Nedostali jsme se dost blízko, abychom je pořádně spočítali, ale nemyslím, že by jich tam bylo víc než čtyřicet, asi míň. Nepochybuju, že je porazíme.” Upíři zajásali.“Není to výhra, co mě znepokojuje,” snažil se překřičet hlomoz.“Jsou to ztráty, které utrpíme!”

“Čert vem ztráty!” prsknul Šíp.“Už jsme prolili krev dříve, když jsme se zbavovali vampýrů - kdo by váhal, jestli ji prolít znovu?” Podle povyku bylo jasné, že nikdo.

“To se snadno řekne,” povzdechl si Vanez, když nadšení utichlo.“Ale když tam vběhneme a sejmeme je bez větších nepříjemností, kouká z toho ztráta třiceti

čtyřiceti upírů, možná víc. Vampýři nemají co ztratit a budou bojovat až do hořkého krvavého konce.Chceš si TY vzít na svědomí oběti, Šípe?”

Při těch slovech radost opadla. Dokonce i horlivý odpůrce vampýrů Šíp

zaváhal.“Myslíš, že jich ztratíme tolik?” zeptal se potichu.

“Budeme mít štěstí, když jich ztratíme třicet nebo čtyřicet,” odpověděl Vanez

bez obalu.“Vybrali si útočiště perfektně. Nedokážeme je uštvat ani zavalit. Budem muset postupovat po troškách a dostávat je jednoho po druhém. Naše množství nás pravděpodobně dovede k vítězství, ale nebude to snadné ani rychlé. Zraní nás - a dost.”

Knížata si vyměnili znapokojené pohledy.

“Tyhle počty jsem nepřípustné,” začal Paris smutně. “Jsou trochu vysoká,” neochotně připustil Mika.

“Je tu možnost rozptýlení?” zapojil se do diskuze pan Hroozley.“Můžeme je vyplavit nebo vykouřit ven?”

“Přemýšlel jsem nad tím,”řekl Vanez.“Nevidím způsob, jak tam dolů napumpovat dost vody, aby jim to způsobilo potíže. Oheň by byl ideální, ale jeskyně je skvěle ventilovaná. Strop je vysoko a plný škvír a prasklin. Museli bychom se dostat do jeskyně a vytvořit pořádnou vatru, aby bylo dost kouře.” “Takže zbývá čelní útok,” oznámil Paris.“První pošleme naše nejlepší kopiništníky, kteří by jich měli dostat dost, než so nám dostanou pod ruku. Naše ztráty by se tím mohly zmenšit.”

“Pořád by byly obrovské,” namítal Vanez.“Kopiníci nebudou mít moc prostoru. Mohli by se postarat o strážné u vchodu, ale pak…”

“Jaké máme možnosti?” vyjel Šíp. “Šel bys radši dolů s bílou vlajkou a

vyjednával mír?”

“Nemluv se mnou tímhle tónem!“zařval Vanez.“Chci je dostat stejně jako všichni ostatní. Ale bude to Pyrrhovo vítězství, když budeme bojovat jeden na jednoho!”

Paris si povzdechl.“Jestli to je jediné vítězství, kterého můžeme dosáhnout,

musíme ho akceptovat.”

V krátkém tichu, které nastalo, jsem se zeptal Seby, co je to Pyrrhovo vítězství.“Když je cena za výhru příliš vysoká,” šeptal.“Pokud porazíme vampýry, ale ztratíme při tom šedesát, sedmdesát svých lidí, bude to bezpředmětné vítězství. PRvní pravidlo války je nenechat se při porážce nepřátel neodčinitelně oslabit.”

“JE tu jedna možnost,” pronesl Paris váhavě.“Můžeme je vyhnat. Když budeme při příchodu hodně hlučet, jistě radši zmizí, než aby nám čelili. Vampýři nejsou zbabělci, ale nejsou ani blázni. Nezůstanou, aby bojovali předem prohranou bitvu.”

Návrh byl odměněn naštvaným mručením. Většině upírů to přišlo nedůstojné. Shodli se, že by raději vampýrům čelili.

“Není to sice nejčestnější taktika,” překričel Paris naštvaný šepot,“ale mohli

bychom je pronásledovat a pobít venku. Pár by jich uteklo, ale mohli bychom jich chytit a zabít dost na to, aby na to jen tak nezapomněli.”

“Paris má bod,” řekl Mika a mumlání ustalo.“Nelíbí se mi to, ale jestli mám na vybranou mezi nechat jich pár jít nebo obětovat 40,50 vlastního druhu…”

Upíři pomalu a neradostně kývali.Paris se zeptal Šípa, co si o tom myslí.“Podle mě to smrdí,” zavrčel.“Vampýři nedodržují naše zákony - budou míhat, jak se dostanou ven. Nechytíme ani jednoho.” Míhání je superrychlost, kterou mohou běhat upíři i vampýři. Podle tradic nesmí upíři míhat cestou do a z Upíří Hory. “Být generálem,“pokračoval Šíp,“co nejvíc bych protestoval prosti jejich puštění. Radši bych bojoval a zemřel, než je propustil tak pokorným způsobem.” Smutně si povzdechl.“Ale jako kníže musím dbát na blaho svých

lidí víc než na touhy svého srdce. Pokud někdo nevymyslí způsob, jak zaujmout pozornost vampýrů a bojovat s nimi, budu souhlasit se zahnáním.”

Když nikdo nepromluvil, knížata si zavolala hlavní generály a vymýšleli nejlepší způsoby vyhnání vampýrů a kde by měli venku postavit muže. Nad Síní se rozprostřel mrak zklamání a většina upírů tam postávala se skloněnýma hlavam,.

“Nelíbí se jim to,“pošeptal jsem Sebovi.

“To ani mě,“odpověděl.“Ale hrdost musí jít stranou tváří v tvář takové agresivitě. Nemůžeme si dovolit ztratit tak strašný počet mužů, jen pro hrdost. Musíme brát v potaz důsledky bez ohledu na to, jak to bude pokořující.”

Byl jsem stejně rozrušený jako zbytek upírů. Chtěl jsem se pomstít za Gavnera Zurče. Neměl bych žádné potěšení z toho, nechat je pláchnout. Zkazil jsme jim vniknutí do Knížecí síně, ale to mi nestačilo. Dokázal jsem si představit úšklebek na Kurdově tváři, až se dozví o našem diplomatickém rozhodnutí.

Stál jsem tam a trucovitě jsem špulil rty, když do klícky Madam Okty vletěl nějaký hmyz a zachytil se do sítě, kterou si utkala v rohu. Pavoučice rychle zareagovala a vrhla se na zmítající se oběť, a okamžitě jí spořádala. Jen tak napůl jsem jí pozoroval a najednou mě napadla šílená myšlenka.

Zíral jsme na krmícího se pavouka a nechal jsem mozek pracovat na plné

obrátky, a do několika vteřin jsem měl plán. Byl jednoduchý a zároveň efektivní

- patřil k těm nejlepším.

Stoupl jsem si na špičky a třikrát jsem si odkašlal, než jsem upoutal pozornost

pana Hroozleyho.

“Ano, Darrene?” zeptal se unaveně.

“Pardon,” zavolal jsem,“ale myslím, že vím, jak upoutat pozornost vampýrů.” Konvverzace utichla a všechny pohledy se upřely na mě. Bez vyzvání jsem postoupil dopředu a začal nervózně mluvit. Stručně jsem jim to načrtl, a upíři se začali usmívat. Když jsem skončil, většina se jich smála naplno a jásala nad tím zlomyslným šíleným plánem.

Hlasování bylo krátké a jednomyslné. Můj plán byl předložen upírům a ti jako jeden zařvali souhlas. Bez dalších okolků začali knížata a generálové plánovat

linie útoku, zatímco jsme se já, Seba a pan Hroozley vydali sjednotit naší vlastní armádu a připravit se na začátek toho, čemu by se ve válečném filmu pravděpodobně říkalo Operace arachnid!

15. Kapitola

Naše první zastávka byla v jeskyni Ba’Halenových pavouků, kam mě Seba vzal, když jsem byl po Zkouškách úplně na dně.Mistr síní tam vešel sám, a nesl Madam Oktu na dlani levé ruky. Tvářil se pochmurně a měl prázdné ruce, když se vrátil, oči jen pootevřené.

“Zabralo to?” zeptal jsm se.“Mohl jste -”

Umlčel mě krátkým mávnutím ruky. Oči zavřel úplně a soustředil se. O chvilku později vyběhla Madam Okta z jeskyně následovaná pavoukem s šedýma puntíkama. Poznal jsem ho - už jednou jsem ho viděl, jak chodí za Madam Oktou.

Za ním vyběhlo víc mírně jedovatých pavouků z Hory. Ostatní následovali, a brzo se z jeskyně vyřítil proud pavouků a obehnal nás.Seba je navigoval,bavil se s těmi divokými osminohými predátory mentálně.

“Chystám se předat kontrolu,” řekl nám, když byli všichni pavouci na místě.“Lartene, vezmeš si pavouky po mojí pravici. Darrene, ty ty nalevo.” Kývli jsme a otočili jsme se na pavouky. Pan Hroozley je dokázal ovládat bez pomoci, stejně jako Seba,ale já potřeboval svou známou flétnu, abych soustředil a přenesl myšlenky. Zvedl jsem jí ke rtům a zkusil si pár cvičných not. Kvůli mému zahnutému palci to znělo strašně - pořád se ještě nenarovnal - ale brzy jsem se naučil zraněný prst nahradit. Pak jsem jen čekal na Sebovy příkazy.

“Teď,” řekl zlehka.

Jemně jsem zahrál a opakovaně jsem poslal mentální zprávu pavoukům.“Zůstaňte, kde jste,”říkal jsem jim.”Čekejte, mí krasavci, vydržte.” Těla pavouků se nejistě zhoupla, když jim Seba přestal udílet rozkazy, než se zafixovali na mě a pana Hroozleyho. Po pár zmatených vteřinách si navykli na naše myšlenky a znova se srotili.

“Skvěle,“zahřměl Seba a vykročil, opatrně, aby nezašlápl žádného pavouka.“Nechám vás tu s nimi a půjdu najít ostatní. Přesuňte je na místo srazu a počkejte na mě. Pokud začne nějaký utíkat, pošlete za ním Madam Oktu - poslechnou ji.”

Nechali jsme Sebu odejít a pak jsme se na sebe otočili. “Nemusíš hrát trvale,“poradil mi pan Hroozley.“Pár hvízdnutí a rozkazů by mělo stačit. Zařadí se za nás a půjdou za námi přirozeně. Šetři si flétnu na opozdilce nebo rebelské povahy.”

“Měli bychom vést nebo se držet vzadu?” zeptal jsem se a odklonil jsem flétnu,

abych si mohl olíznout rty.

“Vést,” řekl pan Hroozley.“Ale dávej na ně pozor a buď připravený se vrátit v případě potřeby, pokud to půjde, aniž bys narušil pochod ostatních.” “Pokusím se,” řekl jsem, pak jsem se otočil a začal jsem hrát.

Vyrazil jsem, pan Hroozley vedle mě a pavouci za náma. KDyž jsme se dostali do delších tunelů, šli jsme dál od sebe, abychom udělali dvě skupiny pavouků. Nebylo to tak těžké, jak jsem se bál. Pár mi dělalo problémy - bojovali s ostatními nebo se snažili pláchnout - ale rychlý zasáh Madam Okty je zase rychle usměrnil. Vychutnávala si svou roli a začala hlídkovat sama, bez pobízení. Byla by skvělá generálka, kdyby byla upírka!

Konečně jsme se dostali do jeskyně, kterou jsme si vybrali jako základnu. Rozložili jsme pavouky kolem nás do kruhu, pak jsme se posadili doprostřed a čekali jsme na Sebu.

Dorazil a vedl armádu skoro tak poloviční jako ta naše.

“Kde jste je sehnal?” zeptal jsme se, když nás taky obkroužili.

“Hora je plná pavouků,” řekl. “Jeden potřebuje jen vědět,kam se podívat.” Sedl si vedle mě a usmál se.“Když už jsme u toho, nikdy jsem neviděl takovou koncentraci pavouků na jednom místě. Je jich dost, aby vynervovali i takového profesionála jako mě!”

“Taky se tak cítím,” souhlasil pan Hroozley a zasmál se. “Když mají takový efekt na NÁS, jakou hrůzu probudí v nic netušících vampýrech?”

“To brzy zjistíme,” ušklíbl se Seba.

Zatímco jsme čekali na kontakt od knížat,pan Hroozley si ode mě vzal flétnu a chvíli si s ní hrál.Když mi jí vrátil, nefungovala, takže nemohla upozornit vampýry. To, že byla němá, nijak nevadilo - na pavouky to nijak nepůsobilo.Používal jsem jí jen ze zvyku,po letech vystupování s Madam Oktou a Panoptikem.

Po dlouhém, nepříjemném čekání, jsme zahlédli zástup upírů. Objevil se Šíp a prohlédl si masu osminohých stvoření. Neklidně si prohlížel pavouky a dál nešel.Svíral dva těžké, přiostřené bumerangy, a další tři měl přivázané u pasu.“Jsme připraveni,“zašeptal.“Vampýři neopustili jeskyni. Vojska jsou na svých místech. Venku jasně svítí slunce. Je čas.”

Poslušně jsme kývli a zvedli jsme se.

“Víš, co dělat?” zeptal se mě pan Hroozley.

“Vyvedu své pavouky,” odpověděl jsem.“Dostanu se blízko vchodu tunelu a dám si pozor, aby mě neviděli. Vy a Seba povedete pavouky kupředu pomocí prasklin a děr ve stěnách a na stropě. Necháte je tam, dokud nepůjdu. Já pošlu své pavouky proti strážím. Až uslyšíte rozruch, pošlete dovnitř svoje - a zábava začne.”

“Dej nám dost času k rozmístění pavouků,” instruoval mě Seba.“Bude těžké s nimi manévrovat, protože neuvidíme, kam jdou. Bude to pomalý, puntíčkářský proces.”

“Já nespěchám,” řekl jsem.“Budou stačit tři hodiny?”

“To bude spousta času,” řekl Seba, a pan Hroozley souhlasil.

Popřáli jsme si hodně štěstí, potřásli rukama a já dal dohromady svou armádu - nejmenší ze tří skupin pavouků, protože toho budou mít nejmíň na práci - a vyrazili jsme ven.

Slunce bledě svítilo na zamračené obloze, což bylo fajn - vampýří stráže se budou držet daleko od ústí, aby se vyhnuli nebezpečným paprskům.

Vyšel jsem asi 40 metrů od chodby. Počkal jsem tam, dokud kolem mě nebyli všichni pavouci, a pak jsem je poslal dopředu, pomalu a opatrně. Plazili jsme se kolem Hory, dokud jsme nebyli asi 10 metrů od tunelu, zastřešeného velkým kamenem, který vyčníval z hory, a prokazoval perfektní zastřešení. Dál k tunelu jsem si netroufl.

Když jsme byl na místě, lehl jsem si a sledoval jsem slunce. Byl jsem vybrán jako vnější část plánu zčásti proto, že mě čekalo méně problémů než ti dva v Hoře, ale hlavně proto, že jsem imunní vůči slunci. Bylo důležité, že jsme útočili ve dne - vampýři budou muset opustit útočiště a čelit slunci - ale upíři by byli paprsky zasaženi taky. Jenom já se mohl pohybovat venku, jak jsem chtěl. Když uplynulo něco přes tři hodiny, naprázdno jsem foukl do flétny a nařídil pavoukům roztáhnout se do šíře, než se vydáme kupředu.Jen pavouci vyrazili - já zůstal schovaný za kamenem.Takhle vypadali neškodně, ale až dorazí do jeskyně, bude to o něčem jiném - bude to vypadat, že je jich víc a že jsou mnohem nebrzpečnější. Stísněný prostor znásobí strach. Vampýři si snad budou myslet, že jsou obklíčeni, a zpanikaří.

Dal jsem si pár minut, abych se ujistil, že byly všechny příkazy správně uděleny. Pak jsem jim dal signál k pokračování. Potichu vklouzli dovnitř a pokryli nejen podlahu, ale i zdi a strop. Jestli všechno půjde podle plánu, vampýři si budou myslet, že jeskyně ožila pavouky.

Měl jsem zůstat tam, kde jsem byl, pryč z cesty, ale touha připlížit se blíž a prozkoumat následky mého plánu byla moc silná, aby se jí dalo odolat.Lehl jsem si na břicho na hrubý povrch hory a sklouzl jsem na vrcholek tunelu a poslouchal jsem zvuky chaosu zevnitř.Slyšel jsem funění vampýrů, mnohem

dál od vchodu, než jsem čekal. Na chvíli to byl jediný zvuk,klidný a pravidelný. Začal jsem se bát, jestli třeba pavouci nezaběhli do škvír a nevrátili se do svého přirozeného domova. Pak jeden z vampýrů zamručel,“Hej! Je to moje představivost, nebo se ty zdi hýbou?”

“Co se děje?” zavolal někdo vyděšeně.“Co to je?” “Vypadá to jako pavouci,” řekl jeho méně rozrušený druh. “Jsou jich miliony!” zakňoural vampýr.

“Jsou jedovatí?” zeoptal se další.

“Samozřejmě že ne,” zabručel ten nebojácný.“Jsou to obyčejní horští pavouci. Nemůžou udělat ani -”

Prudce jsem zadul do flétny a vydal jsem rozkaz,“Teď!” V tunelu se ozvaly výřkiky.“Oni padají!” vyl někdo.

“Mám je všude! Dostaňte je pryč! Dostaňte je pryč! Dostaňte je -” “Uklidněte se!” zařval hlavní vampýr.“Jen je sklepněte a - ááá!“zaječel, když pavouci zvýšili tlak a zaťali kusadla.

Sami o sebe byli pavouci neškodní - jejich kousance byly jen středně rozčilující. Ale současné stovky kousanců….. to už je o něčem jiném!

Vampýři pobíhali po chodbě, plácali a šlapali pavouky, ječeli strachy a bolestí, a já uslyšel, jak ostatní vylezli z jeskyně, aby se podívali, co se děje.Vrazil jsem do tunelu, co nejvíc jsem se sehnul a přikázal jsem pavoukům, ať pokračují kupředu. Poslechli a když znervóznili nově příchozí a natlačili je nazpátek, z jeskyně vpředu se ozývaly výkřiky masy vampýrů, jak pavouci pana Hroozleyho a Seby vylezli ze stěn a stropu a použili své děsivé efekty.

Bitva mohla skutečně začít.

16. Kapitola

Neměl jsem se do boje míchat, ale rozruch naštvaných vampýrů mě nabudil, a než jsem si uvědomil, co dělám, plazil jsem se kupředu, abych se podíval, jak to vyypadá v jeskyni.

Bylo šílené to sledovat. Pavouci zakryli podlahu a většinu zdí a - a to je nejdůležitější - vzpurné vampýry. Fialoví násilníci pobíhali kolem jako kreslené postavičky, křičeli a vřískali, zoufale se snažili odrazit útok. Někteří používali meče a kopí, které byli proti drobným vetřelcům k ničemu, kteří klidně uhnuli ráně a vyrazili se zakousnout do odhalených míst. Vampýři s mečema a kopíma dělali skoro stejnou škodu jako pavouci. Slepě se rozehnávali a sekali do svých kolegů, několik jich zranili, dokonce pár zabili.

Někteří chytřejší vampýři zoufale bojovali o kontrolu, křičeli na ostatní, ať proti pavoukům zformují šiky. Ale anarchie nad jejich snahou zvítězila. Byli ignorováni, občas dokonce sraženi z cesty, když se snažili zasáhnout.

Uprostřed paniky vběhl dovnitř Šmouha a dva mladí vlci z druhého vchodu, štěkali, vyli a vrčeli, co nejhlasitěji to šlo. Nemyslím, že je někdo přivedl - prostě přišli na vlastní pěst, ve snaze být součástí týmu!

Když vampýři zahlídli příchod vlků,pár se jich otočilo a vyrazilo k východu.Měli toho dost - dokonce i smrtící sluneční paprsky byli v porovnání s

tímhle vysvobozením! Napadlo mě, že bych si stoupl ke straně a nechal je projít, ale touha po boji byla silná a cítil jsem adrenalin v každé buňce těla. Chtěl jsem je tam zadržet, pokud to bude možné, aby mohli trpět se zbytkem svého klanu. V tu chvíli jsem se dokázal soustředit jen na pomstu. Na ničem jiném mi nezáleželo.

Rozhlédl jsem se a zahlédl jsem kopí, které jeden strážný upustil kvůil začátku naší pomsty. Zvedl jsem ho, zaklínil jsem spodek do praskliny v zemi a špičku namířil na utíkající vampýry. První vampýr si mě všiml a snažil se dostat z cesty kopí, ale ten za ním ho nechtěně postrčil. Naběhl na kopí a probodl se bez jekékoliv mojí pomoci.

Postavil jsem se, hrubě jsem vytrhl kopí z vampýra, a pak jsem zakřičel na vampýry za ním. Museli si myslet, že vchod je zatarasen hordou divokých upírů, protože se hned otočili a vrátili se.Triumfálně jsem se zasmál a vydal jsem se za nima, chtěl jsem do své sbírky přidat pár dalších skalpů. Pak jsem se omylem podíval na vampýra, který mi naběhl na kopí, a zhnuseně jsem se k němu vydal.

Byl mladý a v obličeji měl jen stín fialové. Brečel a vydával jemné, kňučivé zvuky. Než jsem se stačil zastavit, přidřepl jsem k němu.

“To…to bolí,” vydechl a a sáhl si na hlubokou a širokou ránu na břiše. Měl rudé ruce a já věděl, že nemá naději.

“Je to OK,” zalhal jsem. “Je to jen povrchová rána. Brzo budeš -“Než jsem mohl pokračovat, rozkašlal se. Z pusy mu vytryskla krev, široký proud. Oči se mu rozšířily a pak zavřely. Slabě zasténal, zachvěl se a zemřel.

Já ho zabil.

Ta myšlenka mě zasáhla až do morku kostí. Nikdy jsem nikoho nezabil. I když jsem se těšil na potrestání vampýrů za to, co udělali Gavnerovi, teprve teď jsem si zvážil následký svých činů. Ten vampýr - ta osoba - byl mrtvý. Vzal jsem mu život a už to nemůžu napravit.

Možná si zasloužil zemřít. Mohl být prohnilý až do morku kostí a mohl toužit po zabíjení. Ale stejně tak to mohl být obyčejný kluk, jako já, nebo kterýkoliv z upírů, který tu byl jen z donucení. Ať tak nebo tak, kdo jsem já, abych to rozhodoval? Nemám právo rozhodovat nad ostatníma a zabíjet je. Ale udělal jsem to. Vzrušený strachem vampýrů, soustředěný na pomstu, zvolil jsem srdce nad rozumem, zvedl jsem proti tomuhle zbraň a zabil jsem ho.

Nenáviděl jsem se za to, co jsem udělal. Chtěl jsem prásknout do bot a utéct,daleko odtud a předstírat, že se to nikdy nestalo. Cítil jsem se proradněm, špinavě, zle. Snažil jsem se uklidnit myšlenkou, že jsem udělal správnou věc, ale jak může někdo rozhodnout, co je dobré a co špatné, pokud jde o zabíjení?Jsem si jistý, že Kurda myslel, že dělá správnou věc, když bodl Gavnera. Vampýři si myslí, že dělají správnou věc, když zabijí člověka, z kterého pijou. Ať jsem se na to díval, jak jsem chtěl, měl jsem pocit, že nejsem o nic lepší než ti zabijáci, jeden z násilných, strašných, nelidských stvoření.

Jen můj smysl pro povinnost mě udržel na místě.Věděl jsem, že upíři mohou kdykoliv zaútočit. Až do toho okamžiku jsem měl na starosti udržet pavouky na místě, aby se vampýři nemohli dát dohromady a probrat to. Kdybych opustil své místo, upíři by utrpěli velké ztráty stejně jako vampýři. Musel jsem se soustředit na větší dobro, zapomenout, jak se cítím uvnitř.

Vsunul jsem si flétnu mezi rty, zahrál jsem a nabádal jsem pavouky, aby se nahrnuli přes vampýry. Scéna najednou vypadala úplně jinak ve světle, které jsem právě poznal.Už jsem si neužíval pohled na vřískající a naslepo bojující upíry, ani jsem je neviděl jako ďábelské nepřátele, kteří dostávají, co si zasloužili.Viděl jsem válečníky, vyděšené a ponížené, uvězněné daleko od domovů a spojenců, kteří budou nemilosrdně zabiti.

V okamžiku vrcholné hysterie upíři zaútočili, vedeni Šípem, který vrhnul své naostřené bumerangy proti vampýrům, jeden po druhém, na každém ulpěla krev. Kopiništníci byli vedle něj a za ním, a jejich hozené zbraně způsobili mnoho škod a vzaly mnoho životů.

Jak upíři vnikli do jeskyně, pavouci se stáhli, pod příkazy Seby a pana Hroozleyho. Já jsem ty své pavouky nechal na místě o trochu déle, aby panika v téhle části jeskyně ještě chvíli vydržela.

Do pár minut upíři vtrhli do celé jeskyně, ti s noži a meči nahradili ty s kopím. Nebylo jich moc - kdyby jich do úzké jeskyně vtrhlo moc, bránili by si nazvzájem v cestě - ale těch třicet, co tam bylo, vypadalo, že jich je v porovnání s vampýry mnohem víc. Skoro to vypadalo, jako by na každého vampýra přišlo pět upírů.

Šíp byl uprostřed té akce, a ukázkově vedl, s mečem měl stejně nemilosrdné výsledky jako s bumerangama.Vanez Blane se držel u knížete, nože se leskly, a kryl mu záda. Ať je vlci a pavouci vyděsili sebevíc, vampýři si rychle uvědomili, kde leží pravá hrozba, a rychle unikali od vražedné dvojice.

Arra Plachetová se také účastnila první řady útoku.Byla ve svém živlu, napadala vampýry krátkým mečem v jedné ruce a ostnatým řetězem v druhé, a morbidně se smála, jak jí podléhali. Ještě před pár minutama by mě ten pohled potěšil, ale teď jsem cítil jen zděšení z radosti, kterou ona i ostatní prožívali při tom ničení.

“To není správné,” zamumlal jsem si pro sebe. Zabíjení vampýrů byla jedna věc

- muselo se to udělat - ale užívat si jejich pád, to bylo špatné. Něco mě znepokojovalo na tom pohledu, kolik ďábelského uspokojení mají upíři z toho masakru.

I když jsem byl zmatený, rozhodl jsem se, že nejlepší bude, když vtrhnu dovnitř a pomůžu. Čím dřív bude po vampýrech, tím dřív se budu most obrátit zády k tomu hororu. Vzal jsem tomu zabitému vampýrovi ostrou dýku, odvolal jsem pavouky, pak jsem odhodil flétnu a vykročil jsem zapojit se do bitvy upírů a vampýrů.

Držel jsem se u kraje a bodal jsem vampýrům do nohou, vyváděl jsem je tím z

rovnováhy a pro upíry tím bylo snadnější je odzbrojit a zabít. Neměl jsem ze svých úspěchů žádné potěšení, jen jsem pokračoval, aby brzo nastal konec. Zahlédl jsem, jak do jeskyně vešli pan Hroozley a Seba, rudé róby za nimi vlály, chtěli být součástí krveprolití.Nevyčítal jsem jim horlivost zabíjet.

Nevyčítal jsem to žádnému upírovi. Přišlo mi, že by to bylo nevhodné a

neslušné.

Když se ti dva přidali, boj nabral na obrátkách. Jen nejzdatnější a nejsoustředěnější vampýři přežili první linii šílenství, a teď pevně bojovali až do konce, drželi si postavení, a brali s sebou do hrobu tolik upírů, kolik jen mohli.

Uviděl jsem první upíři oběti padat na zem, s otevřeným břichem nebo roztříštěnou hlavou, krvácející a naříkající, volající o pomoc bolestí. Na zemi umírající a od krve se od vampýrů moc nelišili.

Když bojovníci druhé linie vnikli do jeskyně, Vanez poklepal Šípovi na záda a

řekl mu,že je čas jít.

“Jít?” zabručel kníže.“Zrovna to začíná být zajímavé!”

“Musíš jít,” zahřnměl Vanez a táhl Šípa z boje. “Je čas, aby si Mika ušpinil meč krví. Běž do Síně a uvědom Parise, jak jste slíbili. Užil sis svůj díl zabíjení.

Nebuď lakomý.”

Šíp váhavě odešel. Cestou potkal Miku, a ti dva se poplácali po zádech, jako by jeden nahrazoval druhého v nějaké hře, třeba při fotbale.

“Není to pěkné, co?” zavrčel Vanez, a objevil se vedle mě. Potil se a zrovna si otíral ruce o oblečení.

“Je to strašný,” zamumlal jsem a podržel jsem si před sebou nůž jako kříž. “Neměl bys tu být,” řekl Vanez.“Larten by to neschválil, kdyby to věděl.” “Nedělám to pro zábavu,“oznámil jsem.

Vanez se mi podíval do očía povzdechl si.“Vidím. Učíš se rychle, Darrene.”

“Co tím myslíš?” zeptal jsem se.

Mávl k bojujícím, jásajícím upírům.“Myslí si, že je to skvělý sport,“slabě se zasmál.“Zapomínají, že vampýři bývali našimi bratry a že jejich zničením zničíme i kus sebe. Většina upírů si neuvědomuje, jak zbytečná a surová je válka. Ty jsi byl dost chytrý, abys poznal pravdu. Nikdy na to nezapomeň.” Umírající vampýr za nás doklopýtal. Měl vybodlé oči a žalostně sténal. Vanez ho chytil, položil na zem a milosrdně skončil jeho život. Když se postavil, ml ve tváři temný výraz.“Ale ať je bolestivá jak chce,“pokračoval,“občas se jí nevyhneme. Nikdy jsme nehledali spory. Později si na to vzpomeň,a nevyčítej nám útok. Byli jsme donuceni.”

“Já vím,” povzdechl jsem si.“Jen jsem si přál, aby byla jiná cesta, jak potrestat

vampýry, jiná než roztrhat je na kusy.”

“Měl bys odejít,” navrhl Vanez.“Tady začíná opravdu špinavá práce. Běž do Síní a opij se do bezvědomí.”

“Mohl bych,” souhlasil jsem a otočil jsem se, nechal jsme Vaneze a ostatní, aby

obklíčili poslední tvrdohlavé vampýry. Když jsem odcházel, zahlédl jsem v davu známopu tvář - vampýra s rudým mateřským znamínkem na tváři - Glalda, ten, který se bavil s Kurdou v chodbě, kde byl zabit Gavner. Chtěl mě zabít stejně jako Gavnera. V hrudi mi zahořela nenávist a já odolával touze vrátit se do boje.

Držel bych se dál od boje a zdrhl bych, kdyby mi upíři neblokovali cestu. Obklíčili zraněného vampýra a posmívali se mu, než se dostanou k jeho zabití. Znechutilo mě to, tak jsem se rozhlížel po jiné cestě. Všiml jsem si, jak Arra vykročila vyzvat Glaldu. Dva mrtví upíři mu leželi u nohou, ale Arra bezcitně postupovala kupředu.

“Připrav se na smrt, červe!” zaječela, a šlehla po něm řetězem. Glalda odskočil na délku řetězu a zasmál se.

“Takže upíři teď posílají do boje ženy!” ušklíbl se.

“Ženy by klidně stačily na všechny vampýry,” odsekla.“Nezasloužíte si čelit mužům a zemřít hrdě. Představ si tu ostudu, až se rozkřikne, že jsi zemřel rukou ženy!”

“To by BYLA ostuda,” souhlasil Glalda a pohrával si s mečem.“ale to se

nestane!”

Ještě chvíli se provokovali a pak začali pomalu bojovat. Překvapilo mě, jak moc

spolu vtipkovali - většina válečníků se moc zajímala o to, aby zůstala naživu,než aby se postavila jako filmové hvězdy a vyměňovala si slovní urážky. Arra a vampýr kolem sebe ostražitě kroužili, dělali drobné výpady zbraněmi, zkoušeli slabá místa. Glalda mohl být překvapený, že bojuje se ženou, ale choval se k ní s respektem. Arra byla naproti tomu víc bezstarostná. Předtím dostala pár panikařících upírů a teď věřila, že všechny dostane stejně snadno.

Skončila s neohrabanýma obrannýma výpadama a začala zbytečně riskovat. Chtěl jsem uniknout z jeskyně a nechat boj za sebou, ale nemohl jsem odejít, dokud neuvidím Ařřin boj až do konce. Byla dobrá kamarádka a bála se o mě, když jsem byl pryč. Nemohl jsem zdrhnout, dokud nebudu vědět, že je v bezpečí.

Pan Hroozley se taky zastavil a sledoval její boj. Byl docela daleko a mezi nima

byli bojující upíři a vampýři.“Arro!” zavolal.“Potřebuješ pomoct?”

“Já ne!” zasmála se a práskla řetězem vampýrovi do obličeje. “Tohohle zvládnu,

než stačíš říct -”

Jakékoliv další chvástání bylo rychle ukončeno. Glalda se vyhnul jejímu řetězu a strhnul její ránu stranou, a vrazil jí špičku meče do břicha a krutě s ním zakroutil. Arra vyjekla bolestí a upadla.

“Teď, ženo,“ušklíbl se vampýr, rozkročil se nad ní a zvedl meč.“sleduj - uvidíš, jak dorážíme tvůj klan!” Namířil jí špičku meče mezi oči a pomalu klesal.Arra nemohla dělat nic jiného, než na něj nenávistně zírat a čekat na smrt.

17. Kapitola

Nemohl jsem tam jen tak okounět a nechat Glaldu, aby Arru zabil. Prudce jsem vyrazil, napálil jsem to do vampýra a vyvedel jsem ho z rovnováhy. Zaklel, dopadl na zem a otočil se, aby skoncoval se mnou. Ale já s lehkou dýkou jsem byl rychlejší než on s těžkým mečem. Vrhl jsem se na něj a bodl jsem ho do hrudi, a jen s velkým štěstím jsem se mu trefil do srdce.

Tenhle vampýr neumíral tak tiše jako první, kterého jsem zabil. Šíleně se vrtěl a házel sebou, a pak se přetočil a vzal mě s sebou. Snažil se vyšplhat se na nohy. Bylo to beznadějné - muselo mu být jasné, že umírá - ale stejně se snažil.

Když mu nohy přestaly fungovat, spadl rovnou na mě a skoro ma probodl rukojetí mojí vlastní dýky. LApal jsem pod ním po dechu, jak se zmítal a sténal, a pak jsem sebral sílu a odstrčil jsem ho ze sebe dolů. Když jsem si klekl, všiml jsem si, že se jeho tvář uvolnila a jeho tělo opustil život. Zastavil jsem se a oprohlížel jsem si ho. Jeho výraz se tolik podobal Gavnerovému - překvapený…rozrušený…vyděšený.

Jemně jsem mu zavřel oči, a udělal jsem si dotek smrti, že jsem si položil prostřední prsty na oční víčka a palec s malíčkem jsem roztáhl.

“I ve smrti můžeš být vítěz,” pošeptal jsem.

Pak jsem šel prohlídnout Arru. Byla na tom špatně. Snažila se zvednout, ale já jí přitlačil na zem a položil jsem jí ruce na břicho, abych zabránil ztrátě krve. “Já….zemřu?“vydechla a rty se jí zkroutily bolestí.

“Jasně že ne,” řekl jsem, ale ona mě jen chytla za ruce a dívala se na mě. “Zemřu?” vyštěkla.

“Nevím,” odpověděl jsem tentokrát upřímně.“Možná.”

Povzdechla si a zase si lehla. “Aspoň nezemřu nepomstěna. Bojuješ skvěle,

Darrene Shane. Jsi pravý upír.”

“Díky,” řekl jsem dutě.

Pan Hroozley k nám došel a starostlivě si Arru prohlédl. Vmasíroval sliny po okrajích rány, aby zastavil krvácení, ale moc tonepomáhalo.“Bolí to?” zeptal se. “Pojdˇme si povídat o…hloupých otázkách,“zamumlala.

“Vždycky si říkala, že nemám talent na proslovy,” usmál se a něžně jí setřel krev z koutků rtů.

“Poprosila bych tě…abys mě políbil,”řekla,“ale nejsem….v dobrém stavu.”

“Na líbání bude dost času později,” slíbil.

“Možná,” povzdychla si Arra.“Možná.”

Zatímco se pan Hroozley nakláněl k Ařře, posadil jsem se a ochromeně jsem pozoroval, jak bitva směřuje ke krvavému zakončení. Nezbývalo víc než šest nebo sedm vampýrů, a byli obklíčeni upírama. Měli by se vzdát, ale já věděl, že to neudělají. Upíři a vampýři znají jen vítězství a smrt. Pro hrdé legie nemrtvých neexistuje nic mezi tím.

Jak jsem je sledoval, dva vampýři bojující zády k sobě se pokusili vyběhnout k

únikovému tunelu. Pár upírů se vydalo je zachytit, mezi nimi i Vanez Blane. Zabránili útěku, ale jeden vampýr hodil v nenávistném zoufalství dýku, než ho stačili zajmout a zabít. Proletěla vzduchem jako naváděná střela a mířila do bezmocného cíle - na Vaneze!

Mistr her zaklonil hlavu dozadu a skoro se vyhnul, ale dýka byla moc rychlá a zabodla se mu do zdravého oka. Vytryskla krev a Vanez zakřičel a zakryl si obličej dlaněma, a Seba Nil k němu přiběhl, aby ho odvedl do bezpečí.

Podle toho jak křičel jsem věděl, že jestli Vanez přežije, už nikdy neuvidí jas měsíce ani třpyt hvězd. Vampýři dokončili práci, kterou začal lev. Vanez byl úplně slepý.

Smutně jsem se rozhlídl a uviděl jsem Šmouhu, jak žvýká hlavu ještě živého vampýra. Jeden z mladších vlků mu pomáhal. Hledal jsme druhého odvážného vlka a našel jsem ho ležet u stěny, břicho otevřené a tesáky odhalené ve smrtícím vrčení.

Paris Nebess dorazil a zaujmul Mikovo místo. Starý kníže se oháněl slabou holí, na obou koncích seříznutou do kolíků. Prokazoval méně chuti do boje než jeho mladší bratři, ale pořád si užíval krveprolití a jednoho po druhém oddělával poslední vampýry. Nedbal na volání o mír, ani neřekl svým mužům, aby je zajali živé. Asi to tak bylo lepší. Vampýři, které by zajal - bylo jich jen

několik - by stejně čekala jen Síň smrti, kde by byli shozeni ka kůly před davem výsmívajících se upírů. Kdybych měl já tenhle výběr, radši bych zemřel na vlastních nohou a s hrdostí.

Konečně a bolestivě se boj blížil ke konci. Poslední vampýr byl vyřízen - jak umíral, zařval,“Ať si vás všechny vemou démoni!”- a začalo odnášení těl. Upíři pracovali s mechanickou zdatností. Generálové, kteří ještě před chvilkou máchali sekarami a mečema, teď sbírali zraněné upíry a vedli je na ošetření, usmívali se a diskutovali bitvu a zranění. Ostatní sbírali mrtvé, nejdřív upíry, potom vampýry. Udělali z těl hromady, které si posbírali ďábelští Strážci Krve(museli běhěm bitvy čekat venku), a odnášeli je, aby je připravili na kremaci.

Všechno se to dělalo v dobré náladě. Generály neobtěžovalo, že jsme ztratili devět nebo deset z našich řad ( smrtící daň, když připočítáme i ty, kteří podlehli zraněním, byla dvanáct obětí). Bitva byla vyhraná, vampýři zničeni, a Hora v bezpečí. Mysleli si, že z toho vlastně vyšli dobře.

Pro Arru byly přinešeny nosítka - v žádném případě nemohla chodit. Během čekání byla pořád tišší, a zírala na strop jeskyně, jako by studovala malbu. “Darrene,“zašeptala.

“Jo?”

“Pamatuješ, jak…jsem tě porazila…na těch kladinách?” “Samozřejmě,“usmál jsem se.

“Bojovals výborně.”

“Ne dost dobře,” usmál jsem se slabě.

Zakašlala a obrátila se na pana Hroozleyho.“Nenech je, aby ho….zabili, LArtene!“zasyčela.“Byla jsem…jedna z těch, kdo….při jeho prohře…vyžadovali jeho smrt. Ale řekni jim….že tvrdím….že by měl být ušetřen. Je to…úctyhodný upír. Zaslouží si…milost. Řekni jim to!”

“Můžeš jim to říct sama,” řekl pan Hroozley a po tvářích mu stékaly slzy, znak emoce, o které jsem si nemyslel, že jí u něj někdy uvidím.“Uzdravíš se. Vezmu tě do Knížecí síně. Sama se za něj přimluvíš.”

“Možná,” povzdechla si Arra.“ale když ne….uděláš to pro mě? Řekneš jim….co jsem říkala? Ochráníš ho?”

Pan Hroozley beze slova kývl.

Dorazila nosítka a dva upíři ji naložili. Pan Hroozley šel s nimi, držel ji za ruku a snažil se jí uklidnit. Když byla skoro pryč, volnou rukou na mě udělala znamenjí smrti, pak se zasmála - ze rtů jí tekla krev - a mrkla.

Později toho dne, chvíli před tím, než slunce na zimní obloze zašlo, i přes snahu mediků, Arra Plachetová zavřela oči, udobřila si upíří bohy, naposled vydechla…a zemřela.

18. Kapitola

Když se ke mě o hodiny později donesly řeči a Ařřině smrti, vrátil jsem se do té jeskyně a snažil jsem se srovnat si to všechno v hlavě. Upíři odešli. Mrtvá těla byla odvlečena morbidními Sterážci krve. Odstranili dokonce i rozšlapané pavouky. Zůstala jen krev, hnusné velké louže, prosakující se prasklinama v podlaze, usychající na zdech, kapající ze stropu.

Poškrábal jsem se na tvářích - byly zvtdlé prachem, zaschlou krví a slzami - a prohlížel jsem si vzory krve na zdech a podlaze, a přemýšlel jsem nad bojem a životy, které jsem vzal. Jak jsem poslouchal ozvěnu kapající krve, přistihl jsem se, jak se zbavuju výkřiků upírů a vampýrů, sténání umíraných, Seba odváděl slepého Vaneze, požitek, s jakou byla bitva vedena, Glaldův výraz, když jsem ho zabil,Arra a to, jak na mě mrkla.

“Bude ti vadit, když se připojím?” zeptal se někdo.

Zvedl jsem pohled a uviděl jsem mistra Síní, Sebu Nila, který kulhal kvůli

utržené ráně.“Posluž si,” řekl jsem dutě a on si sedl vedle mě.

Pár minut jsme se jen rozhlíželi po rudé jeskyni. Konečně jsem se zeptal Seby,

jestli slyšel o Ařřině smrti.

“Ano,” řekl zlehka. Položil mi ruku na koleno. “Nesmíš pro ni moc truchlit, Darrene. Zemřela hrdě, přesně jak by si přála.”

“Zemřela blbě,” odsekl jsem.

“To bys říkat neměl,” napomenul mě jemně.

“Proč ne?” zakřičel jsem.“Je to pravda! Byl to blbej boj, bojovaný blbýma

lidma!”

“Arra si to nemysella,” řekl Seba.“Ten “blbej boj” jí stál život. Ostatní taky.” “A právě proto je tak blbej,” zavrčel jsem.“Mohli jsme je vyhnat. Nemuseli jsme sem chodit a trhat je na kousíčky.”

“Pokud si dobře pamatuju,”řekl Seba,“byl to vůj nápad vypustit pavouky.” “Díky za připomenutí,” řekl jsem kousavě a zase jsme mlčeli.

“Nesmíš si to tak brát,” řekl Seba.“Boj je náš osud. Můžeme vynést rozsudek. Pro nezasvěcené to může vypadat jako barbarské krveprolití, ale naše příčina je jasná. Vampýři plánovali naše svrhnutí. Byli to oni nebo my. Ty to víš lépe než kdokoliv ostatní - byl jsi tam, když zabili Gavnera Zurče.”

“Já vím,“povzdechl jsem si.“Já neříkám, že si to nezasloužili.Ale PROČ tu byli? PROČ sem přišli?”

Seba pokrčil ramenama.“Nepochybně odkryjeme pravdu, až vyzpovídáme přeživší.”

“Myslíš zmučíte,” zabrblal jsem.

“Jestli tomu tak chceš říkat,” odpověděl ponuře.

“OK,” řekl jsem.“Tak je zmučíme a možná se dozvíme, že bojovali jen tak, aby nás vyvedli z míry a obsadili Horu. Všechno bude fajn. Budeme se moct pyšně procházet a poplácávat se po zádech.

Ale co když to NEBYL ten důvod, proč zaútočili?” přitvrdil jsem.“Co když tu byl jiný důvod?”

“jako třeba?” zeptal se Seba.

“Nevím. Nemám tušení, jak vampýři přemýšlí nebo proč dělají to, co dělají. Pointa je, že to ani ty ani ostatní upíři. Ten útok překvapil všechny, ne?” “Bylo to nečekané,” souhlasil Seba.“Vampýři nás ještě nikdy tak agresivně

nenapadli. I když se od nás odtrhli, starali se jen o upevnění svého společenství, ne o zničení našeho.”

“Tak proč to udělali?” zeptal jsem se znova.“Ty to víš?” “Ne,” řekl Seba.

“Tak!” vyjekl jsem.“Ty nevíš, já nevím, knížata neví.” Klekl jsme si a podíval jsem se mu do očí.“Nemyslíš, že se někdo měl zeptat? Vtrhli jsme sem a zničili jsme je, a ani jednou se nikdo nenamáhal ptát se po důvodech. Chovali jsme se jako divoká zvířata.”

“Na otázky nebyl čas,” odporoval Seba,ale já bych řekl, že ho moje slova

zneklidnila.

“Možná nebyl,” řekl jsem.“Teď ne. Ale co před šesti měsíci? P5ed rokem?

Deseti lety? Sty? Kurda byl jediný, kdo kontaktoval vampýry a snažil se jim porozumnět. Proč mu ostatní nepomohli? Proč se s nimi nesnažili spřátelit, aby se něčemu podobnému vyhnuli?”

“Ty schvaluješ chování Kurdy Smolta?” zeptal se Seba zhnuseně.

“Ne. Kurda nás zradil. Na to, co udělal, není omluva. Jak říkám - možná, kdybychom se pokusili poznat lépe vampýry, on by nás nemusel zradit. Možná jsme ho k tomu nějak dostrčili.”

“Tvé myšlení mě mate,”řekl Seba.“Jsi víc člověk než upír, tak mi to přijde. Ve správný čas se naučíš vidět věci naším pohledem a -”

“Ne!” skočil jsem mu do řeči. “Nechci vidět věci vaším pohledem. Váš pohled je špatný pohled. Uznávám sílu, hrdost a věrnost upírů, a rád bych se mezi ně zařadil. Ale to neznamená, že bych chtěl dělat blbosti, ne jestli to znamená nevidět moudrost a obyčejné věci, ne jestli to znamená takovéhle krveprolití jen proto, že mí vůdcové odmítli sednout si s vampýry a prodiskutovat naše rozdíly.”

“Mohlo by být nemožné - prodiskutovat rozdíly,“poznamenal Seba.

“Ale měla tu být snaha. Knížata to měla zkusit.”

Seba váhavě zavrtěl hlavou.“Možná máš pravdu. Jsem starý a uvázl jsem v minulosti. PAmatuju si na doby, kdy neměli upíři na výběr, kdy to bylo zabij nebo buď zabit, bojuj nebo zemři. Z mého stanoviska byla dnešní bitva neurvalá, ale ne horší než ty, které jsem prožil postupem století.

Jak už jsem řekl, musím přiznat, že se svět změnil. Možná je čas, abychom se změnili i my.“Usmál se.“Ale kdo nás vyvede z temnoty minulosti? Kurda byl tvář naší budoucnosti. Možná mohl změnit způsoby našeho myšlení a života. Teď se sám zostudil, a kdo promluví v prospěch nového světa?”

“Nevím,” řekl jsem,“ale někdo by měl. Když ne, nic se nezmění, a dnešní debakl se bude opakovat, znova a znova, dokud nevyhladíme vampýry nebo naopak.”

“Hluboké myšlenky,” povzdechl si Seba, postavil se a masíroval si zraněné levé stehno.“Každopádně jsem nepřišel diskutovat budoucnost. Máme odkladnější a méně problémové rozhodnutí.”

“Co tím myslíš?” zeptal jsem se.

Ukázal na podlahu a já si všiml, že jsou s námi Madam Okta a pavouk s šedýma skvrnama.

“Mnoho z našich osminohých přátel bylo v bitvě rozmáčknuto. Mohli

odběhnout se zbytkem,ale zůstali, jak čekali na další pokyny.”

“Myslíš si, že je na ní hodný?” zeptal jsem se a ukázal jsem na šedého samce;

trochu jsem pozapomněl na své temné úvahy.

“Pravděpodobně,“zakřenil se Seba. “Nemyslím, že pavouci znají lásku jako my. Ale zůstal při boji s ní, a když se rozhodla zůstat, neodešel. Myslím, že by rádi udělali páreček.”

Usmál jsem se při absurdní myšlence na madam Oktu v bílých šatech a pana

Hroozleyho čekajícího na konci cesty, aby jí požehnal.

“Myslíš, že bych ho měl dát do její klece?“zeptal jsem se.

“Vlastně mě spíš napadlo jí pustit, aby mohla založit domov s ním. Jsem proti věznění divokých tvorů, pokud to není nezbytně nutné.”

“Chceš, abych jí nechal jít?” skousl jsem si spodníé ret a přemýšlel jsem nad tím.“Co když někoho kousne?”

“To si nemyslím,” řekl Seba. “Ze všech tunělů v Hoře si těžko vybere ten, kam by se mohl někdo dostat.”

“A co potomci? Jestli se rozmnoží, mohla by si vychovat armádu jedovatých

pavouků.”

“Pochybuju,” řekl Seba.“I kdyby se s Ba’Helenovými pavouky mohla rozmnožit, jejich potomci by pravděpodobně nebyli o nic víc jedovatí než jejich otcové.”

Rozhodoval jsem se o chvíli déle. Seba už její propuštění navrhoval dříve, a já nesouhlasil. Ale po tom, co si prožila, mi přišlo správné jí pustit.

“OK”, řekl jsem.“Přesvědčil jste mě.” “Nechceš to probrat s Lartenem?” řekl Seba.

“Myslím, že se teď potýká s většími problémy,” řekl jsem a měl jsem na mysli

Arru.

“Skvěle,” souhlasil Seba.“Chceš jí říct ty dobré zprávy sám, nebo na to mám jít

já?”

“Udělám to,”řekl jsem.“Počkejte - najdu flétnu.”

Našel jsem flétnu tam, kde jsem jí upustil, vložil jsem si mezi rty, tiše jsem do ní fouknul a poslal Madam Oktě myšlenku:“Běž. Jsi volná. Můžeš jít.” Pavoučice zaváhala a pak se odplazila s šedým pavoukem za zády. Sledovali jsme ji se Sebou, dokud se nevmáčkla do praskliny ve zdi. Nikdy bych neskončil s panem Hroozleym, nebýt madam Okty. Hrála klíčovou roli v rozhodování mého osudu. I když už jsem jí neměl rád od doby, co kousla mého nejlepšího kamaráda Steva Leonarda, když teď navždy mizela z mého života, cítil jsem se divně osaměle, jako bych ztratil drahého společníka.

Setřásl jsem tu divnou náladu a položil jsem flétnu - už jí nebudu potřebovat - a řekl jsem Sebovi, že bych se rád vrátil do síní. Bok po boku, jako pár tichých duchů, jsme se otočili zády k bojišti a odešli jsme, nechávajíc za sebou louže krve, aby se usadily a zhoustly, přesně jak mají.

19. Kapitola

Když jsem se dostal do své kobky, padl jsem do sítě úplně oblečený, pocákaný krví z jeskyně. Potom, co jsem tak dlouho spal v divočině jsem se cítil v sedmém nebi, a skoro okamžitě jsem usnul. Spal jsem skoro celou noc a vzbudil jsem se brzo ráno. Venku bylo ticho. Harkat byl vzhůru a čekal, až se vzbudím.

“Upíři mě…nenechali….připojit se. Vlastně….jsem rád. Neužíval bych…si

to…zabíjení.”

“Na tom není moc k užívání,” souhlasil jsem. “Bylo to…odporné?” zeptal se.

“Nechci o tom mluvit,” řekl jsem. “Dobře. Už se….nebudu ptát.”

Děkovně jsem se usmál a namočil jsem si hlavu do kbelíku, pak jsme ze sebe setřásl vodu a zeptal jsem se na pana Hroozleyho. Zelené světlo v Harkatových očích trochu pohaslo.

“Pořád je…s Arrou. Odmítá ji…opustit.Seba je…s ním, snaží se…ho utěšit.”

“Myslíš, že bych si s ním měl jít promluvit?” Harkat zavrtěl hlavou.

“Teď ne. Později….tě bude potřebovat. Ale teď…ho nech…truchlit samotného.” Utřel jsem se a zeptal jsem se na Vaneze a ostatní upíry,ale Harkat mi toho moc říct nemohl. Věděl, že nejméně deset upírů zemřelo a víc jich bylo vážně zraněno, ale kdo byl kdo, to se k němu nedoneslo.

Když jsem se převlékl, šel jsem s Harkatem do Síně Khledona Lurta na jídlo, pak jsme se vrátili do kobky a zůstali jsme tam po zbytek dne. Mohli jsme zůstat s upíry v síni - potěšilo je, když jsme tam přišli - ale nechtěl jsme poslouchat divoké příběhy o boji a o tom, jak jsme vypráskali vampýry.

Konečně těsně před soumrakem přišel pan Hroozley. Měl ještě bledší tvář než obvykle, když se sesul do mé sítě, zabožil hlavu do dlaní a zakňučel.

“Užs to slyšel?“zeptal se.

“Jo,”řekl jsem a po krátké pauze jsem tiše dodal,“Je mi to líto.”

“Myslel jsem, že to zvládne,“povzdechl si.“Věděl jsem, že je to strašná rána,ale přese všechno to vydržela tak dlouho, že jsem začal věřit, že přežije.”

“Už…” odkašlal jsem si. “Už jí zpopelnili?”

Zavrtěl hlavou.“Ještě nikdo. Strážci krve si ze zvyku nechávají těla po dva dny a dvě noci. Naproti tomu vampýry…” Sklonil hlavu a vypadal vážně děsivě.“Už byli vhozeni do plamenů. Vzali jsme je Strážcům a rozsekali na malé kousky,

aby jejich duše nemohly uniknout - a nikdy se ndostanou do ráje. Doufám, že tu budou hnít navždy.”

Vycítil jsem, že není pravý čas povídat o nechuti, kteoru sem cítil v jeskyni, a že by se upíři měli naučit slitování, tak jsem se kousl do kazyka a rychle jsem kývl.

“A co…Kurda….a ostatní přeživší?” zeptal se Harkat.

“Bude s nimi jednáno později,”řekl pan Hroozley a zúžily se mu oči.“Nejprve budou vyslýcháni a pak zabiti. Budu tam. Chcete jít někdo se mnou?”

“Na vyslýchání ano,” řekl jsem.“Ale s tím zabitím si nejsem tak jistý…” “Já vynechám…oboje,” řekl Harkat.“Není moje právo…dívat se. To je….záležitost upírů.”

“Jak chceš,”řekl pan Hroozley.“A co pohřby? Chceš se rozloučit s Arrou?” “Samozřejmě,“odpověděl jsem tiše.

“Taky bych….se rád podíval,“souhlasil Harkat.

Pan Hroozley trochu zjihnul, když zmínil Ařřino jméno.“Když opustila jeskyni, moc toho neřekla,“zašeptal, spíš sám sobě než mě nebo Harkatovi.“Mluva by byla bolestivá. Šetřila si energii. Bojovala tvrdě. Držela se naživu, co nejdéle to šlo.

Medikové předpokládali, že zemře. Pokaždé, když se nenadechla k ní pospíchali, aby uvolnila místo pro ostatní zraněné. Ale ona se držela. Tak si zvykli na plané poplachy, že když skutečně zemřela, ani si to neuvědomili, a

ona tam ležela dvacet minut, klidně a vyrovnaně v mém náručí, a nepřítomně se na mě usmívala.”

V jeho očích se objevily slzy.Když mu stékaly po tvářích, podal jsem mu kus látky, ale ani si jí nevšiml.“Neslyšel jsem její poslední slova,“zachraptěl.“Mluvila moc potichu. Myslím, že nějak narážela na kladiny.” “Spal jste vůbec?” zeptal jsem se a sám jsem začal brečet.

“Jak bych mohl?” povzdechl si.“Musíme se připravit na ten výslech. Nevynechám Kurdův výslech, ani kdybych kvůli tomu neměl už nikdy spát.” “Neblázněte,“peskoval jsem ho jemně.“Kdy to začne?”

“O půlnoci,” popotáhl.

“Tak to máte času dost. Vyspěte se trochu. Vzbudím vás před začátkem a půjdeme společně.”

“Slibuješ?” zeptal se.

“O něčem tak důležitém bych nelhal,” odpověděl jsem.

Kývl, vstal a vyrazil do své kobky. Ve dveřích se zastavil a ohlídl se.“V té jeskyni sis vedl skvěle, Darrene. Bojoval jsi statečně. Byl jsem na tebe hrdý.” “Díky,” řekl jsem a polykal jsem slzy.

“Hrdý,“zamumlal znova a paks e otočil do chodby a odšoural se do

kobky,vypadal jakostarý, unavený a zlomený muž.

***

Později té noci začal Kurdův soud.

Knížecí síň byla plná naštvaných, zahořklých upírů, stejně jako jeskyně před síní. Snad každý upír tam chtěl být a posmívat se zrádci, plivat na něj a radovat se při jeho přiznání. Přišel jsem s panem Hroozleym a Sebou Nilem. Seděli jsme v první řadě.Nemysleli jsme, že se dostaneme tak blízko - přišli jsme pozdě - ale brzo jsem zjistil, že já jsem koření večera. Upíři přisuzovali velkou část vítězství mé snaze. KDyž mě uviděli, nadšeně zaburáceli a tlačili mě i s panem Hroozleym a Sebou dopředu, a naléhali, abych dostal čestné místo.

Radši bych zůstal vzadu a sledoval z povzdálí, ale pan Hroozley se chtěl dostat co nejvíc dopředu to šlo, a já neměl to srdce ho zklamat, ne po tom, čím prošel s Arrou.

Spiklenci byli předváděni dopředu jeden po druhém, aby mohli postupně odpovídat. KDyž mluvili otevřeně a knížata byla s odpověďmi spokojena, byli odvedeni do Síně Smrti a zabiti. Když odmítli spolupracovat, byli odvedeni a mučeni v naději, že prozradí nějaká tajemství ( ale vampýři stejně jako upíři vydrží enormní množství bolesti a je téměř nemožné je zlomit).

První, kdo měl čelit soudu, byl Kurda. Zostuzený generál byl přiveden v řetězech, kolem masy syčících a ječících upírů. Někteří odstrčili hlídače a mlátili a kopali ho. Pár ho tahalo za světlé vlasy a vyrvali mu jich plné hrsti i s kořeny. Když dorazil na platformu, byl v ubohém stavu, bílou róbu měl

roztrhanou, tělo plné modřin a krvácel. Ale hlavu měl pořád vysoko vztyčenou

a na nadávky vůbec nereagoval.

Knížata už na něj čekala na platformě, lemována čtyřmi strážnými s dlouhými, ostrými kopími. Byl odvden před tu trojici a každý z nich na něj opovržlivě plivnul. Pak ho odvedli na stranu a přinutili ho stoupnout si čelem k upírům.

Nejdřív jsem se nemohl donutit podívat se mu do očí,ale když jsem našel dost odvahy, zjistil jsem, že se na mě dívá a smutně se usmívá.

“Klid!” zakřičel Mika Ver Leth a utišil nadávající upíry.”Čeká nás dlouhá noc. Chceme každý případ vyřídit co nejrychleji a bez námahy. Vím, že emoce vřou, ale každý, kdo vyruší naše jednání s Kurdou Smoltem - nebo kýmkoliv jiným - bude okamžitě vyveden. Vyjádřil jsem se jasně?”

Upíři mrzutě brblali a vrátili se na sedadla. Když byl zase v Síni pořádek, Paris Nebess se zvedl a začal.“Víme, proč tu jsme,“začal zlehka.“Byli jsme zrazeni a obléháni. Stejně jako vy ostatní chci, aby byli viníci potrestáni za své činy, ale nejdřív musíme zjistit, proč útočili, a jestli nemůžeme počítat s budoucímu následky.” Otočil se ke Kurdovi a jeho výraz ztvrdl.“Byl jsi spolčený s těmi vampýry, které jsme včera zabili?” zeptal se.

Nastalo dlouhé ticho. Pak Kurda kývl a řekl:“Byl.”

Pár upíry vykřiklo krvavé kletby, a hned byli vyvedeni ze síně. Ostatní tam seděli, bledí a třásli se, a nenávistně zírali na Kurdu.

“Čími rozkazy jsi se řídil?” zeptal se Paris. “Mými vlastními,”řekl Kurda.

“Lháři!” štěkl Šíp.”Řekni, kdo za tím stojí, nebo přísahám, že -”

“já vím, co uděláte,“přerušil ho Kurda.“Nebojte - nestojím o hrubší tázání nebo vaše profesionální metody mučení. Budu tu mluvit pravdu.”

“To bys měl,“zabručel Šíp a zase se posadil. “Čími rozkazy jsi se řídil?” zeptal se PAris znovu.

“Mými vlastními,“opakoval Kurda.“Ten plán byl můj. Vampýři tu byli na můj příkaz. Mučte mě, jak chcete - má odpověď se nezmění, protože se změnit nemůže. Je to pravda.”

“To ty sis vymyslel tuhle ohavnost?” zeptal se Mika nedůvěřivě.

“Ano,“kývl Kurda.“Já je sem přivedl. Dal jsem jim kopie svých map, aby sem mohli přijít nepozorovaně. Já -”

“Zrádče!” zavyl nějaký upír a vyrazil k platformě. Byl chycen párem strážných a vyvlečen ven a křičel ze všech svých sil.

“Dosáhl bych na něj,“zasyčel pan Hroozley, oči upřené na Kurdu.“Mohl bych se natáhnout a rychle to s ním skoncovat, než by mě mohl kdokoliv zastavit.” “Klid, Lartene,“zašeptal Seba a položil třesoucímu se upírovi ruku na rameno.“Kurda se nikam nedostane. Jeho smrt nastane brzy. Jen si ho vyslechněme.”

Hned jak zmizely výkřiky vzbouřence,Paris pokračoval s vyslýcháním.“Je

pravda, že jsi plánoval vniknout s vampýrama do Knížecí síně, až budeš

povýšen, a zmocnit se Kamene krve?”

“Je,” řekl Kurda rovnou.“Počkali bychom na Ceremonii ukončení. Pak, zatímco byste se opíjeli, povídali si o Radě a těšili si na další, vplížil bych se do Síně tajnýma tunelama. rychle bych se zbavil stráží a převzal bych vládu nad síní.” “Ale nemohl bys ho vzít,“namítal Paris.“Mohl bys vědět, že bychom já, Mika nebo Šíp bychom ty dveře otevřeli a zadrželi bychom tě.”

“To by se nestalo,” nesouhlasil Kurda.“Nebyli byste schopni ty dveře otevřít, protože byste nebyli naživu. Všechny tři bych vás otrávil. Mám šest lahví vína schovaného speciálně pro tuto příležitost, všechny okořeněné mimořádně jedovatým odvarem. Věnoval bych vám je jako dar k události Ukončení.Připili byste mi na zdraví, o hodinu dvě později zemřeli, a Síň by byla moje.”

“A pak by ses postarl o zbavení se zbytku klanu,” zavrčel Šíp. “Ne,” řekl Kurda.“Postaral bych se o jejich záchranu.”

“Co tím myslíš?“zeptal se Paris překvapeně.

“cožpak se nikdo nezamyslel, proč jsem si vybral tak nevhodný čas k útoku?” zeptal se Kurda a směřoval otázku celé Síni.“Nevypadá to divně, že jsem sem vpustil vampýry uprostřed Rady, zatímco jsou Síně a chodby plné upírů, a kdy šance na objevení byla mnohem větší než o několik měsíců později?”

Paris vypadal zmateně.“Myslel jsem, žes chtěl zaútočit, když jsme tu byli

všichni,“zamumlal.

“Proč?” zkoušel ho Kurda.“Plán byl vplížit se do Knížecí síně a zmocnit se Kamene krve, ne oslabit upíry. Čím víc upírů, tím by to bylo těžší.”

“Chtěl jsi se větřít,“zavrčel Šíp.“Chtěl ses předvést a moct říct, že jsi obsadil Síň během Rady.”

“Myslíte, že jsem tak nafoukaný?” zasmál se Kurda.“Myslíte, že bych riskoval život, abych prostě vypadal elegantně? Zapomínáte jednu věc - já nejsem jako zbytek upírů. Dělám věci kvůli následkům, ne kvůli svému vlastnímu prospěchu. Jsem chladnokrevný spiklenec, ne horkokrevný chlubil. Zajímal mě jen úspěch, ne herecké úspěchy.”

“Tak proč jsi zaútočil teď?” zeptal se Mika popuzeně.

“Protože nám docházel čas,” povzdechl si Kurda.“Bylo to teď nebo nikdy. Jak už jsem řekl, chtěl jsem naši rasu zachránit, ne zatratit. Naše naděje ležela v rychlém,preventivním úderu. Když se to nepovedlo, mám strach, že je to konec nás všech.”

“Co je to za nesmysly o preventivním úderu?” odsekl Šíp.“Neměli jsme v plánu

napadnout vampýry.”

“Nebyl to útok upírů na vampýry, co jsem chtěl zastavit,”řekl Kurda.“Byl to útok vampýrů na upíry.”

“Mluví v hádankách!” vybuchl Šíp.”Útočil S vampýry, aby preventivně zabránil útoku vampýrů? Hovadina!”

“Možná se zbláznil,“zamumlal Mika vážně. “Kéž by,” ušklíbl se Kurda temně.

“Takhle se nikam nedostaneme,“zavrčel Šíp,” říkám, že bychom ho měli odvléct dolů a vyždímat z něj pravdu, kapku krve po kapce. Dělá si z nás blázny. Měli bychom -”

“Pan Sudd navštívil vampýry,”řekl Kurda, a i když ani nezvedl hlas, bylo to, jako by zařval. Šíp a zbytek upírů upadli do nervózního ticha a čekali, až bude pokračovat.“Přišel před třemi lety,” pokračoval Kurda stejně tichým, ale zlověstným hlasem.”Řekl jim, že Pán vampýrů povstal a že by ho měli jít

hledat. Když se to doneslo ke mě, rozhodl jsem se věnovat úsilí míru mezi upíry a vampýry. Doufal jsem, že pokud se spojíme, než naleznou svého mystického vládce, můžeme zabránit následkům věštby pana Sudda.”

“Myslel jsem, že jsi na Pána vampýrů nikdy nevěřil,“poznamenal Paris.

“To taky ne,” souhlasil Kurda.“Dokud jsem neuviděl, jak vážně to vampýři berou.Nidky je nazajímala válka s náma, ale od návštěvy pana Sudda posilovali svůj arzenál a začali rázně vrbovat, připravovali se na příchod svého vůdce.

A teď přišel.Síni projel mentální šok. Někteří upíři spadli ze židlí a měli popelavé obličeje.

“Před šesti měsíci byl objeven Pán vampýrů,” řekl Kurda a sklonil pohled.“Ještě nebyl zasvěcen krví, ale už je mezi nimi a učí se jejich zvyky. Moje zrada byla vlastně jen poslední zoufalý hod kostkou. Kdybych získal vládu nad Kamenem krve, mohl bých vyhrát nad vampýrama - ne všichni naši krvaví bratranci s námi chtějí vést válku. Když jsem prohrál, má cestu otevřenou.Bude zasvěcen, ovládne vampýry, a povede je proti nám. A zvítězí.”

Kurda ztlumil hlas a ironicky zamumlal: “Gratuluji, pánové. Po dnešním “skvělém vítězství” už nic nestojí mezi váma a válkou s vampýry. Vyčistili jste pole pro věštbu pana Sudda.

Užijte si oslavy. Možná je to poslední možnost, jak si nacpat břicha a chlubit se odvahou. Od dnešní noci hodiny tikají. Až se zastaví, náš čas skončil. Každý upír v této Síni - na celém světě - bude zatracen!”

Hořce se usmál, setřásl si řetěz na pravé ruce, dotkl se čela a očí a udělal na knížata Dotek smrti. Pak se podíval na mě a zopakoval gesto.“Dokonce i vě smrti můžeš být vítěz,” zachraptěl sarkasticky a naštvané, zoufalé slzy se mu zaleskly v koutcích smutných modrých očí.

20. Kapitola

Kurdovo prohlášení následoval strašný šum, o kterám jsem si myslel, že snad nikdy nezmizí. Konečně se pomalu zvedl Seba Nil, ukázal na Kurdu roztřeseným prstem a řekl,“Lžeš!”

Kurda tvrdohlavě zavrtěl hlavou,“Nelžu!” “Tys viděl Pána vampýrů?” zeptal se Seba. “Ne,” řekl Kurda.“Kdyby jo, zabil bych ho.” “Tak jak víš, že existuje?”

Kurda jen pokrčil ramenama. “Odpověz mu!” zahromoval Paris.

“Vampýři mají unikátní rakev,”řekl Kurda.”Říkají ji Rakev ohně. Před mnoha staletími jim jí věnoval pan Sudd, asi ve stejné době, co nám věnoval dóm, ve kterém právě stojíme. Pořád je hlídán strážnými, kteří si říkají Stráže osudu. Ta rakev je jako každá jiná - dokud si do ní někdo nelehne a nezavře víko. Pak

se rakev naplní strašným ohněm. Pokud má ta osoba předpovězeno vést vampýry, přežije to bez zranění. Jinak zahyne v plamenech.

Celá desetiletí vampýři pokoušeli Rakev ohně - a umírali. Ale před šesti měsíci si do ní lehl člověk, postavil se plamenům, a vylezl celý. Je to Pán vampýrů, a až bude zasvěcen, každý člen klanu ho bude poslouchat a následovat - i do smrti, pokud to bude potřeba.”

Knížata zírala na Kurda nejistě, bojácně, dokud se Paris šeptem nezeptal,“Byl jsi tam, když toho člověka testovali?”

“Ne,” řekl Kurda.“Přítomni byli jen Strážní osudu.”

“Tak to by mohla být jen zvěst,”řekl Paris s nadějí.“Vymyšlená lež.”

“Vampýři nikdy nelžou,” připomenul mu Kurda.

“Možná se změnili,” uvažoval Mika.“Kámen krve má cenu několika lží. Mohli tě oklamat, Kurdo.”

Kurda znova zavrtěl hlavou.

“Hodně vampýrů má s jeho příchodem stejné problémy jako my. Nehledají válku. Bojí se ztrát, které bude obsahovat boj. Proto těch třicet osm souhlasilo, že se mnou do toho půjdou. Doufali, že tím zabrání hlavnímu konfliktu, že ušetří své kolegy a přátele.”

“Pořád povídáš o zabránění války a zachránění nás,” poznamenal Paris.“Ale já nevidím, jak by mohla pomoct zrada.”

“Zamýšlel jsem utvořit svaz,” vysvětloval Kurda.“Když jsem se dozvěděl, že byl objeven Pán vampýrů, věděl jsem, že je pozdě na dohody. Zvážil jsem možnosti — moc jich nebylo - a rozhodl jsem se risknout převrat. Kdybych uspěl, upíři po celém světě by byli vydáni na milost a nemilost vampýrům. Ti v Knížecí síni by mohli komunikovat se svými druhy a dát jim vědět, kde je většina upírů. Naši lidé by neměli jinou možnost než souhlasit s mými pravidly.”

“A co by bylo s nimi?” zeptal se Paris opovržlivě. “Připojili bychom se k řadám vampýrů,”řekl Kurda.“Doufal jsem v rovnou dohodu, kde by měli upíři i vampýři stejná práva. Vzhledem ke změně okolností to nebylo možné. Museli bychom přijmout vampýři zvyky a způsob života. Ale pořád lepší než vyhlazení.”

“Pro mě ne,“zavrčel Šíp.“Radši bych zemřel.”

“Jsem si jistý, že ostatní taky,“souhlasil Kurda.“Ale věřím, že většina by to smysl dávalo. I kdyby ne a vy všichni byste si vybrali boj na život a na smrt, aspoň bych se o to pokusil.”

“A co z toho plynulo pro tebe, Kurdo?” zeptal se Mika.“Slíbili ti vampýři nějaký titul? Byli by v nové vládě taky knížata?”

“Vampýři nic nenabídli,”řekl Kurda úsečně.“hodně si jich přálo zabránit válce, tak se jich pár desítek dobrovolně přihlásilo - stateční muži, které jste zabili

jako havěť - souhlasili, že budou riskovat své životy a pomůžou mi. Němli jsme žádné skryté motivy. Dělal jsem to pro vaše dobro, ne pro svoje.”

“To je od tebe impozantní,” ušklíbl se Mika.

“Impozantneější, než si myslíš!“vyjel Kurda a ztratil svou chladnou

hlavu.“Cožpak nemáte mozky? Nevidíte mojí oběť?” “Jakou oběť?” zeptal se Mika zaraženě.

“Ať vyhraju nebo prohraju,” řekl Kurda, “moje odměna bude smrt. Vampýři pohrdají zrádci ještě víc než my. Kdyby všechno klaplo, zůstal bych v Knížecí síni a dohlížel bych na sloučení klanů. Pak, až by byla naše budoucnost jistá, bych se nechal vyzpovídat a trpěl bych stejným způsobem, jaký mě čeká teď.” “Ty počítáš, že ti budeme věřit, že by vampýři zabili muže, který jim vydal do rukou jejich úhlavní nepřátele?“zasmál se Mika.

“Budete věřit,protože je to pravda,” řekl Kurda.“Upíři ani vampýři by nestrpěli zrádce naživu. To právo je vepsáno v srdcích každého člena klanu. Vampýři, kteří byli se mnou, by byli hrdinové - neporušili ani jedno z vlastních pravidel, až na to, že vlezli upírům na trávníček - ale já, muž, který zradil své vlastní?“Zavrtěl hlavou.“Pro mě v tom nic nebylo, Miko, jsi pošetilý, jestli si myslíš něco jiného.”

Kurdova slova upíry rozrušila. Viděl jsem, jak zírají jeden na druhého, v očích a na jazyku zlověstné otázky.“Asi chce, abychom ho odměnili místo upuštění na kolíky,“zahihňal se někdo, ale nikdo se nezasmál.

“Počítám s tím a nebudu se prosit o milost,“odvětil Kurda.“mé jediné přání je, abyste si v následujících těžkých letech pamatovali, o co jsem se snažil. Měl jsem na srdci jen to nejlepší pro klan. Doufám, že jedné noci to uvidíte a připustíte.”

“Pokud je to všechno pravda,“okomentoval to Paris Nebess,“proč jsi nepřišel za náma?Kdybychom věděli o Pánovi vampýrů, mohli bychom podniknout kroky k jeho zničení.”

“Zabitím každého žijícího vampýra?“zeptal se Kurda kysele. “Kdyby to bylo nutné,“kývl Paris.

“To jsem nechtěl,“povzdechl si Kurda.“Chtěl jsem životy zachránit, ne brát. Boj upíry nezachráníí, jestli je věštba pana sudda pravdivá. Ale sjednocení - než se k nám hrozba vůbec dostane - by nás zachránit mohla.”

Nemůžu říct, že jsem měl pravdu,“pokračoval Kurda.“vím jen, že moje činy by se mohly postarat o tu jiskru, která by vedla k válce a destrukci. Ale musel jsem to zkusit. Věřil jsem, že mám v rukou šanci odklonit od nás nepříznivý osud. Ať to bylo dobře nebo ne, prostě jsem nás nemohl nechat v rukou věštby pana sudda.”

Kurdův pohled skončil na mě.

“Pár věcí lituju,”řekl.“Dostal jsem šanci a nevyšlo to - to je život. Můj jediný skutečný zármutek plyne z toho, že jsem musel zabít Gavnera Zurče. Nechtěl jsem prolévat krev. Ale plán byl na prvním místě. Touha ochránit naše lidi převážila cokoliv jiného. Zabil bych desítky takových, jako byl Gavner, kdybych musel - klidně i stovky, kdybych tím zachránil životy ostatních.”

Kurda tím bral svůj případ za uzavřený a odmítl promluvit dál. Knížata se ho ptala, jestli ví, kde je Pán vampýrů, nebo co mají vampýři za lubem, ale místo odpovědi jen zavrtěl hlavou.

Knížata dala možnost ptát se všem, ale nikdo neoslovil padlého generála. Dívali se do země a styděli se za sebe. Nikdo z nich neměl Kurdu rád a neschvaloval mu, co udělal, ale začali ho respektovat a litovali, jak se k němu předtím chovali.

Když uběhlo dost ticha, Paris kývl na stráže, aby Kurdu předvedli na platformu před knížata. Když tam stál, Paris chvíli přemýšlel a uskupoval si myšlenky.

Pak promluvil.“Mám problémy s tím, co jsi řekl. Byl bych mnohem radši, kdybys byl ohavný zrádce, toužící po zisku a osobním uznání. Pak bych tě mohl poslat na smrt s klidným svědomím a bez zaváhání.

Věřím, že jsi jednal v dobré naději. Může to být tak, jak říkáš, že zmařením tvých plánů jsme se vydali do rukou vampýrů. Možná by bylo lepší, kdyby se Darren nesetkal s tvými spojenci, nebo kdyby nepřežil, aby nemohl přinést zprávy.

Ale byl jsi objeven, tvé plány byly odhaleny, a vampýři byli krvavě vyřízeni. To se nezmění, i kdybychom si to přáli.Budoucnost může být mlhavá, ale měli bychom ji čelit se vztyčenou hlavou, jako upíři, s upřímným srcem a myslí, jak je to naším zvykem.

“Soucítím s tebou, Kurdo,” pokračoval,“choval ses, jak jsi předpokládal, že musíš, bez ohlížení se na sebe, a za to zasloužíš uznání. Každopádně jsi se také neohlížel na naše pravidla a zvyky, a za to musíš být potrestán. Za zločin, kterého jsi se dopustil, je jen jeden odpovídající trest, a ten je konečný - smrt.” Síní se rozlehlo kolektivní povzdech.

“Kdybych měl na výběr,“pokračoval Paris,“dopřál bych ti právo zemřít na nohou, jako upír, s hrdostí. Nezasloužíš si zemřít potupně, svázaný a se zavázanýma očima, shozen zády napřed. Nechal bych tě podstoupit řadu zkoušek, jednu po drhé, dokud by jsi neskonal. A až by začala kremace, připil bych si na tvé jméno.

Ale jako kníže nemám na výběr. Ať jsi měl jakékoliv důvody, zradils, a ten fakt je důležitější než má přání.” Paris ukázal na Kurdu a řekl,“Hlasuju pro Síň smrti a smrt. Pak by měl být před kremací rozřezán, aby se jeho duše nikdy neshledala s rájem.”

Po krátké chvíli se Mika Ver Leth zvedl a taky ukázal na Kurdu.“Nevím, jestli je to spravedlivé nebo ne,“povzdechl si,“ale musíme poslouchat zvyky, které nás vedou a podporují. Také hlasuju pro Síň smrti a hanebnou kremaci.”

Šíp se zvedl a ukázal,“Síň smrti,”řekl prostě.

“Chce někdo promluvit ve prospěch zrádce?” zeptal se Paris. Nastalo úplné ticho.“Mohli bychom naše rozhodnutí přehodnotit,kdyby byl někdo proti,”řekl. Stále nikdo nepromluvil.

Díval jsem se na ubohou postavu před sebou a vzpomněl jsem si, jak mi

pomáhal zvyknout si v Hoře, jak se ke mě choval jako přítel, žertoval se mnou a dělil se se mnou o vědomosti a léta zkušeností. Jak srazil Arru z kladin, a nabídl jí ruku, jeho zraněný pohled, když jí odmítla. Jak mi zachránil život a šel až na okraj propasti, riskoval celý svůj plán, aby mi pomohl. Nebýt Kurdy Smolty, neseděl bych tu.

Už jsem se chtěl zvednout, přimluvit se za něj a požadovat méně hrozný trest. Pak se mi před očima objevila Gavnerova tvář, pak Ařřina, a já začal přemýšlet, co by udělal panu Hroozleymu, Sebovi a ostatním, kteří by se mu dostali do cesty. Klidně by je všechny zabil, kdyby musel. Nevyžíval by se v tom, ale ani by necouvnul. Udělal by, co se podle něj uděat muselo, stejně jako kterýkoliv jiný upír.

Svezl jsem se zpátky, smutně jsem zavrtěl hlavou a držel jsem jazyk za zuby. Tohle bylo moc. Nebylo na mě, abych rozhodoval. Kurda si sám zavinil svůj pád. Musí tomu teď čelit sám. Cítil jsem se za to odporně, že jsem se za něj nepřimluvil, ale jen tak odporně, jak jsem měl.

Když bylo jasné, že rozsudek knížat se nijak nezmění, Paris naznačil strážím na platformě, aby šli ke Kurdovi a stáhli z něj šaty. Kurda nic neříkal, když z něj strhávali šaty a důstojnost, jen se díval do stropu Síně.

Když byl nahý, Paris k sobě stiskl prsty jedné ruky, namočil je do misky z hadí krví, která byla schovaná za trůnem, a přejel rukou Kurdovi přes hruď. Mika a Šíp ho následovali a zanechali za sebou tři ošklivé znaky - znak pro zrádce nebo upíra v nemilosti.Když byl Kurda označen, stráže ho odvedli.Nikdo

nepromluvil ani nevydal jediný zvuk.Jak Kurda odcházel, měl skloněnou hlavu, ale já si všiml, jak mu po tvářích stékaly slzy. Chtěl jsem ho utěšit, ale bylo pozdě. Lepší ho nechat projít bez zastavovávní.

Když tentokrát procházel kolem upírů, nikdo se neposmíval ani se ho nesnažil zranit. Když dorazil k otevřeným dveřím, na chvíli se zastavil, aby mohli uvolnit cestu skrz čekající upíry a mohl být odveden Síní a tunelama do Síně smrti,, kde byl nacpán do klece, zavázali mu oči, pověsili nad kolíky a pak ho brutálně a bolestivě zabili.A to byl konec zrádce….mého přítele….Kurdy Smolta.

21. Kapitola

Nechtěl jsem se jít dívat na Kurdovu smrt. Ani jsem nechtěl slyšet výslech vampýrů. Místo toho jsem se vrátil do své kobky, kde jsem zůstal až pozdě do další noci, kdy byl čas na pohřeb Arry Plachetové, Gavnera Zurče a dalších, kdo zemřeli při ochraně Hory. Gavnerovo tělo bylo nalezeno po bitvě. Kurda řekl strážným, kde je, a hledací tým ho brzy našel, nacpané do trhliny hluboko v Hoře.

Šmouha a jeho poslečníci se vrátili ke smečce. Odešli úplně potichu nedlouho po konci bitvy a nechali za sebou svého mrtvého společníka. Nedostal jsem ani

šanci jim poděkovat ani popřát štěstí.

Napadlo mě, jestli se ještě někdy se smečkou setkám. Přišlo mi to nepravděpodobné, i kdyby knížata můj život ušetřila. Když Rada končila, vlci se rozběhnou široko daleko a vrátí se na svá obvyklá loviště. Pravděpodobně jsem Šmouhu, Rudiho a ostatní viděl naposled.

Čas mezi vyslýcháním a pohřbem jsem trávil deníkem. V Upíří Hoře jsem na něj ani nešáhl. Přečetl jsem si všechny zápisky a pak jsem popsal, co se stalo od té doby, co jsem opustil panoptikum a vyrazil s panem Hroozleym do Hory.

Úplně jsem se do toho zabral, takže mi to rychle uteklo. Obvykle jsem si psaní moc neužíval - připadalo mi to jako domácí úkol - ale jak jsem začal s vyprávěním, slova plynula úplně sama. Zarazil jsem se jen párkrát, když jsem se vydal pro něco k jídlu nebo na hodinku, dvě jsem se prospal.

Doufal jsem, že mi psaní pomůže srovnat si to v hlavě, zvláště pohled na Kurdu, ale na konci jsem byl stejně zmatený jako na začátku. Ať jsem se na to

díval, jakl jsem chtěl, měl jsem pocit, že byl Kurda hrdina i padouch. Bylo by to jednodušší, kdyby byl jedno nebo druhé - ale prostě jsem ho nemohl nikam zařadit. Bylo to moc komplikované.

Kurda chtěl zabránit zničení upírů. Na konci je zradil. Byl kvůli tomu zlý? Nebo by bylo horší se chovat čestně a nechat svůj lid umřít? Máme zůstat věrní přátelům, bez ohledů na následky? Nemohl jsem se rozhodnout. Jedna má část

Kurdu nenáviděla a věřila, že si smrt zasloužil;další si pamatovala jeho pomoc a přátelskou povahu a přála si, aby byl i jiný způsob, jak ho potrestat jinak než smrtí.

Než jsem stačil dopsat, přišel pan Hroozley a přinesl nám s Harkatem jídlo. Už jsem měl skoro celý příběh, ale pořád mi kus chyběl, tak jsem si založil pero mezi stránky, odložil deník a následoval upíra do Síně kremace, rozloučit se s našimi přáteli a známými.

Gavner Zurč byl spálený jako první, protože taky byl první, kdo padl. Měl na sobě jednoduchou bílou róbu a byl na slabých nosítkách. Vypadal s těma zavřenýma očima mírumilovně, hnědé vlasy pečlivě učesané, rty vytažené do úsměvy Strážci krve, kteří jeho těli připravili. I když jsem věděl, že mu odstranili všechnu krev, stejně jako mozek a nejdůležitější orgány, nebyla vidět žádná známka jejich hrůzné práce.

Začal jsem panu Hroozleymu vyprávět, jaká byla jeho poslední slova, ale hned jsem se rozbrečel.Pan Hroozley mě objal a nechal mě vzlykat na své hrudi.

Taky mě na utěšené poklepával na záda. “chceš odejít?” zeptal se.

“Ne,” zakňučel jsem.“Chci tu zůstat. Je to jen….těžký, víte?”

“Já vím,”řekl, a podle slz v jeho očích jsem poznal, že to myslí vážně. Shromáždil se tu obrovský dav. Pohřeb obvykle navštěvují jen blízcí přátelé a kolegové. Upíři jsou jiní než lidé - soustrast neprojevují velkým davem. Ale Gavner byl oblíbený a zemřel při záchraně ostatních, takže jeskyně byla plná. Byli tu dokonce i Pariss Nebess a Šíp. Mika by přišel taky, ale jeden musel

zůstat a hlídat Síň.

Nebyl tam nikdo jako upíří kněz. I když mají upíři své bohy a víru, ale ne obecné náboženství.Paris, jako nejstarší upír v komnatě vedl krátkou, jednoduchou ceremonii.“Jmenoval se Gavner Zurč,“zarecitoval a ostatní to opakovali.“Zemřel s hrdostí.“Zase jsme opakovali.“Ať jeho duch nalezne cestu do nebe.” Když jsme to zopakovali, větvičky a listí pod Gavnerem bylo zapáleno dvěma Strážci, kteří nad jeho tělem dělali divné znaky a pak odešli.

Plamenům netrvalo dlouho, než spolkly generála. Strážci byli zkušení a všechno naaranžovali tak, aby se oheň činil rychle. Nikdy dřív jsem na kremaci nebyl. K mému překvapení mi to ani nepřišlo tak rozrušující, jak jsem myslel.

Bylo něco podivně uklidňujícího na pohledu, jak plameny polykají Gavnera, jak kouř stoupá a plazí se prasklinama ve stropu, skoro jako by odcházel Gavnerův duch.

Byl jsem rád, že jsem přišel, i když jsem byl vděčný, že nás odvedli, ještě než byl čas vyhrabat Gavnerovi kosti a rozemlít je na prach do misek kolem jámy. Mám pocit, že bych ten pohled nevydržel.

Byli zpopelněni další tři upíři, než byl čas na Arru Plachetová. Zatímco jsme s Harkatem a panem Hroozleym čekali venku, dorazili Seba s Vanezem, kulhající správce síní vedl slepého Mistra her. Pozdravili nás a zastavili se. Omluvili se za propásnutí Gavnerova zpopelnění, ale Vanez musel podstoupit ošetření a nemohl odejít dřív.

“Jak to vypadá?” zeptal se pan Hroozley.

“Strašně,” řekl Vanez vesele, jako by vůbec o nic nešlo.“Jsem teď slepý jak

netopýr.”

“Myslel jsem, že když ti to ošetřili…”

“Ošetření bylo, aby zabránili infekci napadnout mozek,” vysvětlil Vanez. “Nezníte moc rozrušeně,“poznmenal jsem a díval jsem se na obvaz na pravém oku a napadlo mě, jak strašné musí být ztratit zrak.

Vanez pokrčil ramenama.

“Byl bych radši, kdyby to dopadlo jinak, ale to neznamená konec světa. Pořád slyším a cítím své okolí. Bude mi chvíli trvat, než si na to zvyknu, ale přizpůsobil jsem se, i když jsem ztratil první oko. Jsem si jistý, že za chvilku to zvládnu.”

“Opustíš Upíří Horu?” zeptal se pan Hroozley diplomaticky.

“Ne,” řekl Vanez.“Za jakýchkoliv jiných okolností bych odešel do světa a motal bych se tam, dokud by mě nepotkala důstojná smrt, jako každý slepý upír. Ale příchod Pána vampýrů změnil všechno. Paris mě poprosil, abych zůstal. Můžu být užitečný, i kdyby jen díky pomoci v kuchyni. Práve teď je potřebný každý upír. Díky tomu budou moci mladší a silnější upíři použít energii jinde a zapojit se do boje s vampýry.”

“Taky bych měl zůstat,” prohlásil Seba.“Můj odpočinek je odložen. Svět a jeho dobrodružství budou muset počkat. Staří a slabí se o sebe musí obětavě

postarat. Není čas stavět své osobní dobro před dobro klanu.”

Při tom jsem sebou trhl. Kurda během mého pobytu vyslovil něco podobného. Myslel si, že je špatné, aby staří a nemocní upíři byli odvrženi klanem. Je tak krutě ironické, že jeho zrada a smrt by mohla přimět upíry k jeho způsobu myšlení.

“Znamená to, že ta nabídka už neplatí?“zeptal se pan Hroozley Seby - měl

nastoupit na místo po Sebovi.

“Ano,” řekl,“ale jsem si jistý, že pro tebe knížata nějakou práci najdou.” Slabě se usmál.“Třeba zametače podlah?”

“Třeba.” Pan Hroozley se taky slabě usmál.“Mika už mě taky požádal o to, abych zůstal, a přijal své bývalé generálské povinnosti,, ale já mu řekl, že takové věci nechci probírat teď. Rozhodnu se později, až budu mít čas to celé promyslet.”

“A co Darren?” zeptal se Vanez. “Už o něm knížata rozhodla?”

“Ne,” řekl pan Hroozley.“Mika slíbil, že celá diskuze znovu začne tu noc po pohřbech. Jsem si jistý, že dostane milost.”

“V to doufám,”řekl Vanez, ale zněl nejistě.“Víš, že trest smrti nikdy omilostněn nebyl? Knížata by musela změnit zákony, aby zachránila Darrenův život.”

“Tak to by je měli změnit!” zavrčel pan Hroozley a naštvaně o krok postoupil. “Klid, Lartene,” vložil se do toho Seba.“Vanez to nemyslel nijak špatně. Je to neobvyklý případ a na výsledek bude potřeba hodně rozhodování, ať bude výsledek jakýkoliv.”

“Žádné - jakýkoliv,“naléhal pan Hroozley.“Slíbil jsem Ařře, že jim nenechám Darrena zabít. Řekla, že získal právo života, a každý, kdo se bude přít s jejím posledním přáním, bude mt co dělat se mnou. Už jsme zažili smrti dost. Dál už to nevydržím.”

“Snad ani nebudeš muset,“povzdechl si Seba.“Věřím, že knížata projeví soucit. Možná nechtějí porušovat pravidla, ale myslím, že v tomhle případě to udělají.” “To by měli,”řekl pan Hroozley a řekl by toho víc, ale zrovna byla na nosítkách přinešena Arra. Pan Hroozley popotáhnul a prosebně se na ní díval. Položil jsem mu ruku na rameno a Seba udělal to samé.

“Buď statečný,Lartene,”řekl.“Nechtěla by žádné emocionální výlevy.”

“Budu se chovat podle našich zvyků,” řekl pan Hroozley okázale,a pak potichu

dodal,“Ale chybí mi. Chybí mi v srdci i duši.”

Když bylo její tělo položeno na správné místo, dveře byly otevřeny a vstoupili jsme, pan Hroozley vepředu,já, Seba, Vanez a Harkat za ním, abychom se rozloučili. Pan Hroozley byl úplně klidný, přesně jak říkal. Když proběhlo zapálení, neprolil ani slzu. Ale později, když byl sám v kobce, rozplakal se naplno a jeho nářek se odrážel v chodbách Upíří Hory, až do chladného, osamělého úsvitu.

22. Kapitola

Čekání mezi zpopelněním a mým soudem bylo odporné. I když pan Hroozley tvrdil, že dostanu milost, a odpustí mi útěk, nebyl jsem si tak jistý. Práce na deníku mi sice odváděla myšlenky jinam, ale když jsem to dopsal a ještě jsem se ujistil, že jsem na nic důležitého nezapomněl, nemohl jsem dělat nic jiného, než sedět a zírat do stropu.

Konečně se ve dveřích objevili dva strážní a řekli, že mě knížata mohou přijmout. Poprosil jsem o pár minut, abych se připravil. Počkali za dveřma,

zatímco jsem se otočil k Harkatovi.

“Tady,“podal jsejm mu tašku (která patřívala mému bývalému kamarádovi - Samovi Grestovi) s deníkem a osobními věcmi.“Jestli se mě rozhodnou zabít, chci, abys to měl.”

Harkat vážně kývl a pak mě následoval, když jsem se vydal za strážci do Knížecí síně. Pan Hroozley se k nám připojil taky - pozval ho třetí ze stráží. Před dveřmi Síně jsme se zastavili. Kručelo mi v břiše a celý jsem se třásl strachy.

“Buď statečný,“zašeptal pan Hroozley.“Knížata se k tobě budou chovat spravedlivě. A když ne, přijdu ti na pomoc.”

“Já taky,”řekl Harkat.“Nenechám je….aby ti…nějak uškodili.”

“Díky,“usmál jsem se,“ale nechci, abyste do toho ani jeden zasahovali. Už takhle je to špatný dost. Není třeba, abychom v Síni smrti skončili všichni tři.” Dveře se otevřely a my jsme vstoupili.

Upíři uvnitř vypadali vážně a jejich pohřební výrazy mě nijak neuklidnily. Nikdo nepromluvil, když jsme šli k platformě, kde seděla knížata, nehybně, se založenýma rukama. Vzduch zhoustnul a já se musel zhluboka nadechnout.

Pan Hroozley a Harkat si sedli těsně pod platformu,vedle Seby Nila a Vaneze Blanea. Mě vyvedli nahoru, kde jsem stál tváří v tvář knížatům. Po chvilce ticha promluvil Paris Nebess.“Nastaly zvláštní časy,“povzdechl si.“Celá století jsme se my upíři drželi svých zvyků a zákonů a pobaveně jsme se dívali, jak se lidská rasa mění, většinou k horšímu. Zatímco lidé téhle planety ztratili smysl pro ctižádostivost a svůj směr, naše sebedůvěra nikdy nezakolísala - až donedávna. Je to znak věků, kdy jeden upír vztáhne ruku na své bratry, nehledě na dobré úmysly. Zrada není pro lidstvo nic nového, ale pro nás je to vůbec první

kontakt, a nechala nám trpkou chuť v ústech. Bylo by snadné dělat, že to nevidíme, a na všechno zapomenout. Ale to by znamenalo ignorovat základy našich problémů a nechat cestu otevřenou pro další zrádce. Pravdou je, že změna světa se odráží i na nás, a my se musíme změnit, abychom to přežili.

I když nemáme v úmyslu úplně se zříct svých zvyků, musíme se postavit budoucnosti a přizbůsobit se, nakolik to bude nutné. Žili jsme v perfekcionostickém světě, ale to už neplatí. Musíme otevřít své oči, uši a srdce novým způsobům života a přemýšlení.

A proto jsme se tu dne sešli. Za normálních okolností by se nesvolávala porada, aby se rozhodlo o osudu Darrena Shanea. Neprošel Prověřením - to se trestá smrtí. Poté utekl od rozsudku, zločin potrestatelný jen jednou věcí - smrtí. V minulosti by byl nabodnut na kůly a nikdo by se za něj nepřimluvil.

Ale časy se změnily a Darren hrál vedlejší roli ve hře, která nám otevřela oči, že je čas na změnu. Podstoupil velkou bolest a obětoval svobodu pro dobro klanu. Bojoval odvážně a dokázal svou hodnotu. Dříve by byla jeho odměnou důstojná smrt. Každopádně teď, můžeme klidně diskutovat o jeho právu žít.”

Paris si odkašlal a upil ze sklenice krve.Vzduch v Síni byl plný napětí. Neviděl

jsem do tváří upírům za sebou, ale cítil jsem jejich pohledy.

“Probírali jsme to velmi dlouho,” začal Paris znovu.“Umím si představit, že ve světě lidí by to bylo jednoduché rozhodnutí a byl bys klidně omluven.Ale my vidíme spravedlivost jinak. Aby sis očistil jméno a získal svobodu, to by znamenalo porušit naše staré zákony.

Někteří navrhovali, že nadešel čas předělat zákony. Promluvili ve tvůj prospěch. Říkali, že pravidla jsou proto, aby se porušovala, prohlášení, s kterým nesouhlasím, ale začínám mu rozumnět. Ostatní se chtěli pravidel vztahujících se k Prověření dočasně zřeknout. V tom případě bys byl očištěn, a poté by se pravidla navrátila. Někteří chtěli úplné, trvalé změny. Zdálo se jim, že jsou pravidla nespravedlivá a - vzhledem k hrozbě Pána vampýrů - nesmyslná, protože by nás mohla zbavit nově zasvěcených a podřezat naší vlastní větev.” Paris zaváhal a projel si prsty dlouhý, čedý plnovous. “Po dlouhé debatě, v které to po většinu času vřelo - jsme se rozhodli v neprospěch změny zákonů. Může nadejít čas, kdy to budeme muset udělat, ale -”

“U Charny!” zařval pan Hroozley a dál jenom vím, že vyskočil na platformu a stoupnul si přede mě se zaťatýma pěstma. O chvilku později se k němu připojil Harkat a ti dva stáli tváří v tvář knížatům.“Tohle nepřipustím!“křičel pan Hroozley.“Darren pro vás riskoval život, a vy ho teď pošlete na smrt? Nikdy!

Nehodlám tolerovat takhle krvavý nevděk! Kdokoliv by chtěl vztáhnout ruku na mého pomocníka jí bude muset nejdřív vztáhnout na mě, a já přísahám na všechno svaté, že s ním budu bojovat do posledního dechu!”

“To samé…platí pro mě…mě,” zavrčel Harkat, strhl si z pusy masku a jeho šedý obličej vypadal ještě děsivěji než obvykle.

“Očekával jsem víc sebekontroly, Lartene,” pokusil se ho Paris uklidnit, nebo aspoň zkrotit.“To se ti vůbec nepodobá.”

“Zoufalá časy volají po zoufalých prostředcích,“odsekl pan Hroozley.“Je čas na tradice, a je čas používat zdravý rozum. Nenechám vás -”

“Lartene,” zavolal seba z davu. Pan Hroozley se pootočil za hlasem svého bývalého učitele.“Měl bys Parise poslechnout,“navrhl Seba.

“Ty s nimi souhlasíš?” zavyl pan Hroozley.

“Vlastně,” řekl Seba,“jsem hlasoval pro změnu. Ale když to bylo smeteno ze

stolu, akceptuji to, stejně jako každý věrný upír.”

“Do hajzlu s věrností,”štěkl pan Hroozley.“Jestli je tohle daň za věrnost, tak měl Kurda možná pravdu. Možná by bylo nejlepší celé tohle místo předat vampýrům!”

“Nemyslíš to vážně,“usmál se Seba.“Pojď dolů, posaď se a nech Parise domluvit. Děláš ze sebe hlupáka.”

“Ale -“začal pan Hroozley. “Lartene!“vyjel Seba.“Dolů!” Pan Hroozley sklopil hlavu.

“Výborně,“povzdechl si. “Měl bych se pokorně sklonit a vyposlechnout si

PArise. Ale neopustím Darrena, a kdo mě bude chtít dostat z téhle platformy

toho bude litovat.”

“V pořádku, Sebo,”řekl Paris, když Seba znova otevřel pusu.“Larten a ten lidička mohou zůstat.” Když to bylo vyřešené, Paris porkačoval.“Jak už jsem řekl, rozhodli jsme se neměnit naše pravidla. Může nadejít čas, kdy budeme muset, ale nebudeme se do toho bezhlavě hnát. Změna by měla být postupná. Musíme zabránit panice a anarchii.

Abychom dostáli našim pravidlům, hledali jsme skulinu, která by Darrena zachránila. Nikdo v Síni si jeho smrt nepřeje. I ti, kteří nejvíce protestovali proti změně, dali hlavy dohromady.

Přemýšleli jsme, že bychom ho nechyli “uniknout” podruhé, kvůli odpočívajícím strážím by mohl vyklouznout bez povšimnutí. Ale v tom by nebyla žádná důstojnost. Darren by byl zostuzen; ty, Lartene, bys byl zostuzen; a my kteří jsme souhlasili s tímhle kompromisem, bychom byli zostuzeni také. Rozhodli jsme se proti tomu.”

Pan Hroozley se naježil a naštvaně na knížata zasyčel.

“Slíbil jsem Ařře, když ležela na smrtelné posteli, že nenechám Darrena zemřít. Zapřísahám vás - nedávejte mi na výběr mezi loajalitou vůči vám a jejím přáním.”

“Nebude to potřeba,” řekl Paris.“Není tu žádný konflikt zájmů, jak bude očividné hned, jakmile zmlkneš a necháš mě domluvit.” Při tom se usmál. Pak zvedl hlas a promluvil k celé Síni.“Jak ti, jenž byli přítomni vědí, Šíp byl ten, komu se podařilo najít hrdou cestu z tohohle dilema.”

“Nevím, jak mě to napadlo,“zašklebil se Šíp a přejel si rukou po holé hlavě. “Nikdy jsem nebyl skvělý myslitel. Obvykle nejdřív jednám a potom myslím - jestli vůbec! - ale tahle myšlenka byla jako ryba hluboko v oceánu mého mozku, a najednou se vynořila.”

“Řešení,” pokračoval Paris,“je jednoduchost sama. Nepotřebujeme rušit ani měnit pravidla, avychom zachránili Darrena. Místo toho umístíme jeho nad pravidla.”

“Nerozumím,“zamračil se pan Hroozley.

“Přemýšlej, Lartene,” naléhal Paris.“Kdo z nás je imunní vůči trestům? Kdo může neuspět v Prověření a odejít nedotknutý?”

Pan Hroozley vytřeštil oči.“Nemůžete myslet…?” zalapal po dechu.

“Ale ano,“zakřenil se PAris.

“Ale…to je nepochopitelné! Je moc mladý! Není generál! A ani není úplný upír!”

“A není to jedno?” zasáhl do toho Mika s ironickým výrazem.“Nás nezajímají informace psané malým písmem. Získal právo obdržet titul. Je toho stejně hoden, možná ještě víc než něktreří z nás.”

“To je šílenost,”řekl pan Hroozley, ale začal se usmívat.

“Možná,” souhlasil Paris.“Ale bylo to podrobeno hlasování a všichni byli pro.”

“Co?” zamrkal pan Hroozley. “Každý upír v Síni,” kývl Mika.

“Pardon,“zašeptal jsem k panu Hroozleymu,“ale co se děje? O čem to mluvíte?” “Buď zticha,“ztišil mě.“Za chvíli ti to vysvětlím.” Přemýšlel nad nabídkou knížat - ať už to bylo cokoliv - a usmál se ještě víc.“Vlastně to dává smysl, dost šíleně,“zamumlal.“Ale určitě ten titul bude čestný? Ví toho o nás málo, a je mladý a nezkušený.”

“Neočekáváme, že se bude zúčastňovat typických povinností,” řekl Paris.“Musí se toho spoustu naučit a nechceme jeho vývoj uspěchat. Ani z něj neuděláme plného upíra - i když si musíme vyměnit krev, půjdeme na spodní hranici, takže zůstane poloupírem. Ale jmenování platit bude. Nebude loutkou. Bude mít všechny povinnosti i výhody postavení.”

“Podívejte,” ozval jsem se.”Řekněte mi, co se děje, nebo -” PAn Hroozley se sklonil a pošeptal mi něco do ucha.“Cože?” štěkl jsem a on mi pošepteal ještě něco.“To nemůžete myslet vážně!” vyjekl jsem a z obličeje se mi vytratila všechna krev.“Děláte si ze mě srandu!”

“Je to jediná čestná cesta,”řekl.

“Ale…já nemůžu…já nejsem…nikdy…“zavrtěl jsem hlavou a rozhlídl jsem se po upírech v Síni. Všichni si usmívali a pokyvovali na mě. Seba vypadal obzvlášť potěšeně.“Tak moc jich souhlasilo?” zeptal jsem se slabě.

“Každý z nich,“souhlasil Paris.“Respektují tě, Darrene. Tak tě obdivují. to, co jsi pro nás udělal, nikdy nebude zapomenuto, dokud budou upíři žít. Přejeme si to dát najevo, a tohle je jediná cesta.”

“Tak to zírám,“zamumlal jsem.“Nevím, co na to říct.”

“Řekni ano,” zasmál se Šíp,” nebo tě budeme muset odvést do síně smrti a udělat do tebe pár děr.”

Podíval jsem se na pana Hroozleyho, pak jsem přimhouřil oči a usmál jsem se.“Budete mě muset poslouchat, když to přijmu, že jo?” zeptal jsem se. “Samozřejmě,“zakřenil se,“já i ostatní.”

“Budete muset odělat, cokoliv řeknu?”

“Ano.” Pak ztlumil hlas.“Ale nemysli si, že sebou nechám orat. Budu tě respektovat, ale taky krotit. Pořád budeš můj pomocník a já tě budu držet tam, kam patříš!”

“Hádám, že asi jo,” zašklebil jsem se, pak jsem se narovnal a otočil na Parise a ostatní. Stál jsem na prahu obrovského rozhodnutí, které by mohlo navždy změnit můj život. Radši bych měl na rozmyšlenou několik nocí a důkladně probral všechny následky, ale nebyl čas. Bylo to tohle nebo Síň smrti - a cokoliv bylo lepší než ty kůly!“Co musím udělat?” zeptal jsem se.

“Je tu zdlouhavá a složitá ceremonie,”řekl Paris,“ale ta může být odložena na později. Teď musíš jen přijmout naší krev a sám dát vlastní do Kamene krve. Jedině pak tě Kámen pozná, skutek je dokonán a už není cesty zpět.”

“OK,” řekl jsem nervózně.

“Tak předstup,”řekl Paris,“a proveď dohodu.”

Jak jsem šel, pan Hroozley vysvětloval Harkatovi, co se děje, a ten jen zalapal po dechu,“To snad ne!” Běhěm ceremonie se mi jen těžko schovával úšklebek, i když všichni ostatní měli kamenné výrazy.

Nejdřív jsem si sundal hořejšek. Pak jsem s Mikou a Šípem přistoupil ke Kameni krve (stačili dva z knžat). Pomocí nehtů jsem si rozřízl bříška prstů a spustila se mi krev.Šíp a Mika udělali to samé.Když jsme byli připravení, Šíp mi přitiskl bříška prstů na jedné straně a Mika udělal to samé na druhé. Pak oba položili volné ruce na Kámen krve, který se rozzářil rudě a vydával burácivé zvuky.

Cítil jsem, jak do mě vniká krev knížat, a moje do nich. Byl to nepříjemný pocit, ale ne tak bolestivý, jako když mě před lety zasvětil pan Hroozley.

Čím déle jsem tam stáli, tím byl Kámen jasnější, a vnější kraj byl jasně viditelný, takže jsem viděl dovnitř a sledoval jsem, jak se moje krev přidává k tisícům stvoření noci.

Hlavou se mi zuřivě proháněly myšlenky. Vzpomněl jsem si tu noc, kdy mě pan Hroozley zasvětil. Moje první lidská krev, když mi Sam Grest ležel v náručí a umíral. Vampýr, kterého jsem zabil v jeskyni. Šílený vampýr - Murlough. Steve Leopard - můj nejepší přítel, když jsem byl člověk, který slíbil, že až vyroste, najde mě a zabije. Debbie Rulíková a její měkké rty, když jsme se líbali. Gavner

- jak se smál. Pan Topol, jak dával účinkujícím panoptika příkazy. Jak mi Harkat řekl své jméno, když jsme zabili šíleného medvěda.Truska - vousatá žena - jak mi dala pirátský kostým. Arra - jak mrkla. Pan Sudd s hodinkama ve tvaru srdce a bezcitnou tváří. Kurda tváří v tvář Síni plné upírů. Annie a jak si mě dobírala. Jak jsem s mámou lepil známky. Jak jsem s tátou pracoval na zahradě. Gavner, Arra, Sam Grest - umírali.

Zakňučel jsem a byl bych spadl, ale Paris vyrazil a zezadu mě podepřel. Krev teď tekla rychleji, stejně jako myšlenky. Obličeje minulosti, přátelé i nepřátelé, jako snímky filmu, jen rychlejší. Když jsem myslel, že už to nevydržím, Mika a Šíp sundali ruce z Kamene a pak skončili kontakt se mnou, což značilo konec ceremonie. Jak jsem se zapotácel, Paris mi rychle vetřel do prstů sliny, aby zastavil krvácení.“Jak se cítíš?” zeptal se a prohlížel si mé oči.

“Slabě,” zakňoural jsem.

“Dej tomu pár hodin,” řekl.“Jak se krev ujme, budeš se cítit jako panter.”

Za mnou se ozval zvuk veselí a já si uvědomil, že všichni upíři křičí ze všech

sil.

“O čem to pokřikují?” zeptal jsem se.

“Chtějí tě vidět,“usmál se Paris.“Chtějí ti udělit souhlas.” “Nemůžou počkat?” zeptal jsem se.“Jsem úplně vyčerpaný.”

“Můžeme tě podepřít,” řekl PAris.“Není zvykem nechat je čekat…pane.”

“Pane,“zopakoval jsem a usmál jsem se - líbilo se mi to.

Tři knížata mě zvedla a posadila si mě na ramena. Zasmál jsem se a jak mě

nesli, díval jsem se na strop a přemítal jsem nad tou šílenou změnou osudu, a co přinese budoucnost a jestli se bude dát něco srovnat s tímhle.

Když mě položili, abych si mohl aplaus užít na vlastních nohou, rozhlídl jsem se a všiml jsem si nadšených tváří pana Hroozleyho, Harkata, Seby Nila, Vaneze Blanea a dalších. Na konci síně jsem měl pocit, že vidím duchovní odrazy Gavnera a Arra, a hned za nimi Kurdu, jak tiše tleskají. Ale to musel být klam způsobený přijmutím knížecí krve.

Pak se mi obličeje rozmazaly a já zíral na moře nadšených upírů, jeden stejný jako druhý. Zavřel jsem oči a stál jsem tam, třásly se mi nohy, chvěl jsem se vibracemi jejich hlasů, pyšný jako páv a ochromeně jsem poslouchal, jak provolávají mé jméno pochvaly….pro mě…Darrena Shanea…upířího knížete!