Darren O´Shaughnessy

Darren Shan 07. Lovci z přítmí

Úvod

Byl to věk tragických chyb. Pro mě začala ta tragédie o čtrnáct let dříve, když jsem se, úplně zhypnotizovaný upírovou úžasnou cvičenou tarantulí, dopustil krádeže. Po úspěšné loupeži šlo všechno do háje a já za svůj zločin zaplatil lidstvím. Sehrál jsem svou vlastní smrt, opustil jsem rodinu a domov a cestoval po světě s Circo Mostruoso jako pomocník krvežíznivého tvora noci.

Jmenuji se Darren Shan. Jsem poloupír.

A taky jsem - kvůli sérii náhod tak ohromujících, že pořád sotva věřím, že se to vážně stalo - Upíří kníže. Knížata jsou vůdci upířího klanu, respektovaní a všemi poslouchaní. Je nás jenom pět - ti ostatní se jmenují Paris Nebess, Mika Ver Leth, Šíp a Vandža Pochod.

Jsem knížetem šest let, žiju v Síních Upíří hory (útočiště klanu), učím se zvyky a pravidla svého lidu, a jak být uznávaným upírem. Taky se učím pravidla války a jak používat zbraně. Pravidla boje jsou základní součástí upírského vzdělání, ale teď jsou ještě důležitější než kdy dřív - protože jsme ve válce.

Naši protivníci jsou vampýři, naši fialoví pokrevní příbuzní. Hodně se podobají upírům, ale liší se od nás v klíčovém bodě - zabijí člověka, z kterého pijí. Upíři nikdy nezraní toho, z koho se krmí - prostě si z vybraného člověka vezmeme trochu krve - ale pro vampýry je ostudné se nakrmit, aniž by svou oběť vysáli úplně.

I když se upíři a vampýři nikdy přímo nezbožňovali, stovky let mezi nimi vládlo napjaté příměří. To se změnilo před šesti lety, když skupina vampýrů - které pomáhal upír - zrádce jménem Kurda Smolt - vnikla do Hory, aby se zmocnila Kamene krve. Porazili jsme je (díky mému plánu) a přeživší jsme vyzpovídali a výsledek nám vyrazil dech.

Narozdíl od upírů nemají vampýři vůdce - jsou naprosto demokratičtí - ale když se před šesti sty lety odtrhli od upírů, tajemný a mocný mág známý jako pan Sudd je navštívil a věnoval jim Rakev ohně. Rakev spálí zaživa každého, kdo si do ní lehne - ale pan Sudd řekl, že jedné noci si do ní lehne muž a vyjde nezraněný, a ten muž je povede do vítězného boje proti upírům, čímž udělá z vampýrů bezkonkurenční vládce noci.

Během vyslýchání jsme se ke své hrůze dozvěděli, že Pán vampýrů byl objeven, a vampýři po celém světě se připravují na příchod násilnické a krvavé války.

Když byli útočníci bolestivě zabiti, zpráva o Pánovi vampýrů se rozšířila jako lesní požár:"Jsme ve válce s vampýry!" A od té doby s nimi válčíme na život a na smrt, bojujeme krutě a zoufale se snažíme nedostát věštbě pana Sudda - že jsme předurčeni prohrát válku a být smeteni z povrchu zemského...

kapitola

Byla to jen další dlouhá, únavná noc v Knížecí síni. Upíří generál jménem Staffen Irve podával zprávy mně a Parisovi Nebessovi. Paris je nejstarší žijící upír, má na kontě aspoň 800 let. Má hladké bílé vlasy, dlouhé šedé vousy a v bitvě před mnoha staletími ztratil pravé ucho.

Staffen Irve pracoval v terénu tři roky a vždycky nás rychle informoval o svých zkušenostech ve Válce Jizev, jak se jí začalo říkat (narážka na jizvy na bříškách našich prstů, běžný znak upíra nebo vampýra). Byla to divná válka. Žádné velké bitvy a žádná strana nepoužívala zbraně na dálku - upíři i vampýři bojují jen na blízko se zbraněmi jako jsou meče, hole a kopí. Ta válka byla sérií nezávislých potyček, tři čtyři upíři se postaví proti podobnému počtu vampýrů a bojují na život a na smrt.

"Byli jsme čtyři proti třem," povídal Staffen Irve, povídal o jednom z nedávných setkáních."Ale moji hoši byli na dně, zatímco vampýři byli bojechtiví. Jednoho jsem zabil, ale zbytek se dostal pryč, nechávajíc za sebou dva mé druhy mrtvé a jednoho s úplně rozsekanou rukou."

"Mluvil některý z nich o svém Pánovi?" zeptal se Paris.

"Ne, pane. Ty, které jsem dostal živé, se mým otázkám jen vysmáli, dokonce i při mučení."

Za těch šest let, co se snažíme najít jejich Pána se po něm neobjevila ani stopa. Víme, že nebyl zasvěcen - různí vampýři nám nezávisle na sobě řekli, že se učí jejich zvyky, než se stane jedním z nich - a všeobecný názor byl, že jestli chceme mít nějakou šanci zvrátit předpověď pana Sudda, musíme najít a zabít jejich Pána, než získá plnou moc nad klanem.

Shluk generálů čekal, aby si mohl promluvit s Parisem. Popošli, když Staffen Irve odcházel, ale já jim rukou naznačil, aby se zase stáhli. Zvedl jsem hrnek horké krve a podal jsem ho jednouchému knížeti. Usmál se a zhluboka se napil, pak si otřel koutky třesoucím se hřbetem ruky - znamení, že válka si začala na starém knížeti vybírat svou daň.

"Chcete pro dnešek skončit?" zeptal jsem se s obavami o Parisovo zdraví. Zavrtěl hlavou."Noc je ještě mladá,"zamumlal.

"Ale ty nejsi,"ozval se známý hlas za mnou - pan Hroozley. Upír v rudém plášti trávil nejvíc času po mém boku, radil mi a povzbuzoval mě. Nacházel se v nezvyklé pozici. Jako řadový upír neměl žádné extra výsady a mohli mu poručit i nejníže postavení generálové. Ale jako můj ochránce získal neoficiální hodnost knížete (protože jsem vždycky poslechl jeho rady). Pravdou je, že hned po Parisovi Nebessovi to tu měl na starost, i když to nikdo veřejně nepřizná.

"Měl by sis odpočinout,"řekl pan Hroozley a položil mu ruku na rameno."Ta válka se ještě protáhne. Nesmíš se moc brzo vyčerpat. Budeme tě ještě potřebovat."

"Hloupost,"zasmál se Paris."Ty a Darren jste budoucností. Já jsem minulost, Lartene. Nebudu tu tak dlouho, abych viděl konec války, jestli se to bude vléct tak, jak se obáváme. Jestli se neprosadím teď, tak už nikdy."

Pan Hroozley začal něco namítat, ale Paris ho tišil křupnutím prstů."Stará sova nenávidí, když jí někdo tvrdí, jak je mladá a silná. Stojím na nohou z posledních sil, a kdo tvrdí něco jiného, je hlupák, lhář nebo obojí."

Pan Hroozley poslušně sklonil hlavu."Dobře. Nebudu se s tebou přít."

"V to bych neměl doufat," zafuněl Paris a pak se unaveně zavrtěl."Ale tahle noc byla náročná. Popovídám si s těmi generály, a pak se odplazím do rakve vyspat se. Zvládne to Darren beze mě?"

"Zvládne! " řekl pan Hroozley jistě a posunul se kus za mě. Když dorazili generálové, byl jsem připraven poradit, když to bude třeba.

Paris se do rakve nedostal až do svítání. Generálové toho měli na srdci spoustu - studováním dokumentů o pohybech vampýrů se snažili určit místo, kde se skrývá jejich Pán - a bylo kousek před polednem, když starý kníže odešel.

Dopřál jsem si krátkou pauzu, něco jsem snědl a vyslechl jsem tři učitele boje, kteří trénovali nejnovější skupinu generálů. Poté jsem musel poslat dva nové generály do terénu, aby se poprvé setkali s příchutí boje na život a na smrt. Rychle jsem udělal krátkou ceremonii - musel jsem jim pomazat čelo upíří krví a pomodlit se za ně prastarou upíří modlitbou - pak jsem jim popřál štěstí a poslal jsem je zabít vampýry - nebo zemřít.

Pak nastal pro upíry čas, kdy za mnou mohli přijít s jakýmkoliv problémem či otázkou. Jako od knížete se ode mě očekávalo, že si poradím s jakýmkoliv problémem pod měsícem. Jsem jen mladý, nezkušený poloupír, který se stal knížetem spíš omylem než zásluhou, ale členové klanu svým knížatům naprosto důvěřují, a tak ke mně chovají stejný respekt jako k Parisovi a ostatním.

Když odešel i poslední upír, povolil jsem si tři - čtyři hodinky spánku v síti, kterou jsem si pověsil v zadní části Síně. Když jsem se vzbudil, snědl jsem polouvařené, osolené kančí maso a spláchl jsem to vodou a malou skleničkou krve. Pak byl čas vrátit se na trůn pro další plánování, vymýšlení a hlášení.

kapitola

Ze spánku mě vytrhl nějaký jekot.

Trhl jsem sebou a vypadl jsem ze sítě na studenou, tvrdou podlahu svojí kobky. Moje ruce automaticky vyrazily pro krátký meč, který jsem nosil pořád u boku. Když jsem se zbavil ospalé mlhy, uvědomil jsem si, že to byl jen Harkat s nějakou noční můrou.

Harkat Mulds byl lidička, jeden z malých kreatur, který nosí modré róby a pracují pro pana Sudda. Kdysi byl člověk i když si nepamatuje jako kdo, kdy ani kde žil. Když zemřel, jeho duše zůstala chycená na Zemi, dokud mu pan Sudd nedal nové, zakrslé tělo.

"Harkate,"zamumlal jsem a hrubě jsem s ním zatřásl."Vzbuď se. Už se ti zase něco zdá."

Harkat neměl oční víčka, ale když spal, jeho velké zelené oči byly zakalené. Teď se znova rozzářily a on dlouze zasténal a vypadl ze sítě jako před chvilkou já."Draci!" zakřičel, hlas tlumený maskou, kterou pořád nosil - nemohl dýchat normální vzduch déle než deset nebo dvanáct hodin, a bez masky by zemřel."Draci!"

"Ne," povzdechl jsem si."Jen se ti něco zdálo."

Harkat na mě zíral těma nepřirozenýma zelenýma očima, pak se uvolnil a spustil si masku, čímž odhalil širokou šedou pusu ve tvaru sečné rány."Promiň, Darrene. Vzbudil jsem...tě?"

"Ne," zalhal jsem."Už jsem byl vzhůru."

Vrátil jsem se zpátky do sítě a vsedě jsem se díval na Harkata. Nedalo se popřít, že to byl opravdu ošklivý tvor. Malý a tělnatý, s mrtvolnou šedou kůží a bez viditelných uší nebo nosu

uši měl schované po stranách hlavy, ale scházel mu čich i chuť. Žádné vlasy, kulaté zelené oči, ostré malé zoubky a tmavě šedý jazyk. Obličej měl sešitý dohromady, zhruba jako Frankenstein.

Samozřejmě, že já sám taky nejsem žádný model - to jen pár upírů! Celé tělo i obličej mám zjizvené a popálené (většinou kvůli Prověření, kterým jsem úspěšně prošel před dvěma lety). Taky jsem holohlavý jako nemluvně, výsledek prvního Prověření, jako daň za popáleniny.

Harkat se stal jedním z mých nejbližších přátel. Dvakrát mi zachránil život, když mě na cestě do Upíří hory napadl medvěd, a pak před divokým kancem v mém páté zkoušce Prověření, ve kterém jsem neuspěl. Nelíbilo se mi, že ho poslední roky tak trápí noční můry.

"Byla ta noční můra stejná jako ty ostatní?"zeptal jsem se.

"Ano,"kývl."Procházel jsem obrovskou...pustinou. Obloha byla rudá. Hledal jsem něco....ale nevěděl jsem co. Kolem byly jámy plné kůlů. Drak zaútočil. Přemohl jsem ho....ale objevil se další. Pak další. Pak..." otráveně si povzdechl.

Harkatova mluva se o hodně zlepšila od té doby, co jsem s ním mluvil poprvé. Na začátku se musel nadechovat po každých dvou, třech slovech, ale naučil se kontrolovat svůj dech a teď se zarážel jen u dlouhých vět.

"Byli tam ti stinní muži?"zeptal jsem se. Občas se mu zdálo o stinných figurách, které ho honily a mučily.

"Tentokrát ne,"řekl"i když si myslím, že by se objevily....kdybys mě nevzbudil." Harkat se potil - jeho pot měl nazelenalou barvu - a trochu se mu chvěla ramena. Ve spánku hodně trpěl a tak zůstával vzhůru co nejdéle to šlo, z každých sedmdesáti dvou hodin prospal tak čtyři nebo pět.

"Chceš něco k jídlu nebo pití?" zeptal jsem se.

"Ne,"řekl."Nemám hlad."Postavil se a protáhl si ruce. Měl na sobě jen látku uvázanou kolem pasu, takže jsem viděl jeho hladkou hruď a břicho - neměl bradavky ani pupík.

"Rád tě zase vidím,"řekl a přetáhl si přes hlavu modrou róbu, kterou nikdy nepřestal nosit."Jsou to už věky....co jsme byli naposled spolu."

"Já vím,"zavrčel jsem."Tyhle starosti s válkou mě jednou zabijou, ale nemůžu nechat Parise, aby se s tím pral sám. Potřebuje mě."

"Jak je na tom pan Nebess?" zeptal se Harkat.

"Drží se. Ale je to těžké. Udělat tolik rozhodnutí, zorganizovat tolik skupin, tolik upírů poslat na smrt."

Chvíli jsme mlčeli a přemýšleli jsme nad Válkou Jizev a upírama - včetně několika našimi dobrými příteli - kteří v ní zahynuli.

"Jak ses měl?" zeptal jsem se Harkata a odvedl jsem řeč od tak morbidních myšlenek. "Rušně,"řekl."Seba toho po mně chce pořád víc."

Po pár měsících poflakování šel Harkat pracovat pro správce síní - Sebu Nila - který zásoboval a staral se o zásoby jídla, oblečení a zbraní. Harkat začal stěhováním beden a pytlů, ale brzo se naučil víc o zásobování a potřebách upírů, a teď pracoval jako Sebův pomocník.

"Musíš se brzo vrátit do Knížecí Síně?" zeptal se Harkat."Seba by tě rád viděl. Chce ti ukázat...nějaké pavouky." Hora je domovem tisíců pavouků, známých jako Ba'Helenovy pavouci.

"Musím se vrátit,"řekl jsem omluvně."Ale pokusím se co nejdřív se zastavit."

"Dobře,"řekl Harkat vážně."Vypadáš vyčerpaně. Paris není jediný...kdo potřebuje odpočinek."

Po chvilce musel Harkat odejít, aby se připravil na příchod skupiny generálů. Já ležel v síti a zíral jsem na temný kamenný strop, nemohl jsem zase usnout. Tuhle kobku jsme s Harkatem sdíleli, když jsme přišli do Hory poprvé. Mám rád tenhle kumbálek - nejbližší pokoj, kterému bych mohl říkat ložnice - ale málokdy se sem dostanu. Většinu nocí trávím v Knížecí Síni a těch pár hodin trávím spaním nebo cvičením.

Při odpočinku jsem si projel rukou holou hlavu a vzpomínal jsem na Prověření. Podruhé jsem to zvládl. Nemusel jsem - pro mě jako pro knížete to není povinnost - ale kdybych to neudělal, necítil bych se dobře. Uděláním Zkoušek jsem si dokázal, že jsem plnohodnotný upír.

Kromě jizev a popálenin jsem se za těch šest let moc nezměnil. Jako poloupír jsem za každých pět let zestárl jenom o rok. Jsem teď o trochu vyšší, než když jsem s panem Hroozleym opustil panoptikum a moje rysy se trochu vytvarovaly a dozrály. Ale nejsem plný upír a než se jím stanu, moc se měnit nebudu. Jako upír budu o hodně silnější. Taky si budu moct hojit rány slinami, vydechovat plyn, který pošle lidi do bezvědomí, a telepaticky komunikovat s ostatními upíry. Plus budu umět míhat, což je superrychlost, které můžou upíři dosáhnout. Na druhou stranu budu zranitelný vůči slunečním paprskům a tak se přes den nebudu moct volně pohybovat.

Ale to leží daleko přede mnou. Pan Hroozley neříkal nic o tom, kdy mě zasvětí, ale podle mě se to nestane, dokud nedospěju. To bude trvat ještě deset, patnáct let - pořád mám tělo teenagera - takže mi zbývá spoustu času si užívat (nebo protrpět) prodloužené dětství.

Další půl hodinu jsem odpočíval, pak jsem se zvedl a oblékl. Zvykl jsem si na bledě modré oblečení, kalhoty a tuniku a na tom dlouhý, elegantní háv. Když jsem si oblékal tuniku, zahákl se mi tam pravý palec jako obvykle - před šesti lety jsem si ho zlomil a pořád zůstával v tak divném úhlu.

Dával jsem si pozor, abych látku neroztrhl svými ostrými nehty - které by mohly zanechat díru i v kameni - uvolnil jsem palec a dooblékl jsem se. Nazul jsem si pár světlých bot a ještě jsem si projel rukou hlavu, abych se ujistil, že nemám kousance od klíšťat. Poslední dobou se vyrojily v Hoře a všechny otravovaly. Poté jsem se vrátil do Knížecí síně na další dlouhou noc plnou debatování a taktik.

kapitola

Dveře do Knížecí síně může otevřít jedině kníže, tím, že na ně položí ruku nebo se dotkne panelu na trůnech uvnitř. Stěny Síně nemůže nic poškodit - před staletími ji postavil pan Sudd za pomocí lidičků.

V Síni je uložen Kámen krve - který je životně důležitý. Je to magický artefakt. Každý upír, který přišel do Hory (většina z tří tisíc upírů po celém světě tu cestu alespoň jednou podstoupila) položil ruku na Kámen a ten absorboval část jejich krve. Pomocí Kamene můžeme ty upíry vystopovat. Takže kdyby chtěl pan Hroozley vědět, kde je Šíp, prostě by položil ruce na Kámen a pomyslel by na něj, a do vteřinky by věděl, kde je. Nebo kdyby pomyslel na nějaké území, Kámen by mu řekl, kolik upírů se tam nachází.

Nemůžu používat Kámen k hledání ostatních - to můžou jen plní upíři - ale můžou mě díky němu najít, protože má mou krev od doby, co se ze mě stal kníže.

Kdyby se Kámen někdy dostal do rukou vampýrů, mohli by vystopovat jakéhokoliv upíra, který se s Kamenem spojil. Nebylo by možné se před nimi schovat. Vyhladili by nás. Kvůli tomuhle nebezpečí chtěli někteří upíři kámen zničit - ale existuje legenda, že v hodině nejvyšší potřeby nás zachrání.

Přemýšlel jsem nad tím, zatímco Paris řídil postup svých skupin v terénu. Když k nám dorazily zprávy o umístění vampýrů, Paris pomocí Kamene zkontroloval, kde jsou generálové, pak si s nimi telepaticky promluvil a vydal jim rozkazy, kam se přesunout. Právě kvůli tomuhle byl tak vyčerpaný. Ostatní mohli Kámen používat taky, ale protože je Paris kníže, tak je jeho slovo svaté, a je rychlejší, když bude vydávat rozkazy sám.

Zatímco se Paris soustředil na Kámen, já s panem Hroozleym jsme trávili spoustu času tím, že jsme dávali dohromady zprávy z terénu a snažili jsme se vybudovat si jasnější obrázek o pohybu vampýrů. Dělalo to i hodně generálů, ale naše práce byla dát dohromady jejich objevy, roztřídit je, vybrat nejdůležitější části a probrat to s Parisem. Máme spousty map se špendlíky naznačujícími pozice upírů a vampýrů.

Pan Hroozley studoval pečlivě mapu deset minut, a vypadal trochu vyplašeně."Už jsi to viděl?" zeptal se nakonec a vybídl mě, abych se podíval.

Zíral jsem na mapu. Kolem nějakého města byly tři žluté a dvě červené vlajky. Pro mapování používáme pět hlavních barev. Modré vlajky pro upíry. Žluté pro vampýry. Zelené pro vampýrské pevnosti - města a vesnice, které používají jako základny. Bílé vlajky jsou na místech, kde jsme vyhráli bitvu. Červené tam, kde jsme prohráli.

"Co mám hledat?" zeptal jsem se a díval jsem se na žluté a červené vlajky. Měl jsem zakalené oči z nedostatku spánku a moc soustředění na mapy a načmárané zprávy.

"Jméno toho města,"řekl pan Hroozley a přejel po něm ukazováčkem.

Nejdřív mi to nic neřeklo. Pak se mi rozsvítilo."To je váš původní domov," zamumlal jsem. Bylo to město, kde pan Hroozley žil, když byl člověk. Před dvanácti lety se tam vrátil a vzal s sebou mě a Evru Vona - hadího chlapce z panoptika - aby zastavil šíleného vampýra Murlougha a jeho krvavé řádění.

"Najdi ty zprávy,"řekl pan Hroozley. Na každé vlajce bylo číslo, odkazující na nějakou zprávu v našich složkách, takže jsme přesně věděli, co která vlajka znamená. Po pár minutách jsem ty papíry našel a rychle jsem je projel.

"Z vampýrů, kteří zde byli viděni,"mumlal jsem,"dva mířili do města. Ostatní ho opouštěli. První červená vlajka je rok stará - ve velkém zápasu s několika vampýry byli zabiti čtyři generálové."

"A druhá značí místo, kde Staffen Irve ztratil dva své muže,"řekl pan Hroozley."Když jsem přidával na mapu tu vlajku, všiml jsem si stupně aktivity kolem města."

"Myslíte, že to něco znamená?" zeptal jsem se. Bylo neobvyklé, aby se v jedné oblasti potulovalo tolik vampýrů.

"Nejsem si jistý,"řekl."Vampýři si tam mohli udělat základnu, ale nechápu proč - je to úplně mimo jejich ostatních základen."

"Měli bychom někoho poslat, aby to prozkoumal,"navrhl jsem.

Zvážil to a pak zavrtěl hlavou."Už jsme tam ztratili moc generálů. Není to strategicky výhodné místo. Bude lepší nechat to být."

Pan Hroozley si promnul jizvu na levé tváři a dál se díval do mapy. Zkrátil si oranžového ježka na hlavě víc než obvykle - kvůli klíšťatům si vlasy přistřihla většina upírů - a v silném světle Síně vypadal skoro holohlavě.

"Štve vás to, že jo?" poznamenal jsem.

Kývl."Jestli si tam udělali základnu, musí se krmit z tamějších lidí. Pořád to považuju za domov, a nelíbí se mi pomyšlení, že nechávám své sousedy a příbuzné napospas vampýrům."

"Můžeme tam někoho poslat, aby je dostal pryč."

Povzdechl si."To by nebylo správné. Postavil bych své přání nad dobro klanu. Jestli se někdy dostanu do terénu, prozkoumám situaci sám, ale není potřeba tam posílat ostatní."

"Jaké jsou šance, že se odsud my dva vůbec někdy dostaneme?" zeptal jsem se kysele. Boj se mi moc nelíbil, ale po šesti letech strávených v Hoře bych dal pravou ruku za pár nocí strávených venku, i kdyby to znamenalo sejmout pár vampýrů jednou rukou.

"Podle toho, jak to vypadá - ne moc valné," přiznal pan Hroozley."Myslím, že tu zůstaneme do konce války. Kdyby nějaký z ostatních knížat utrpěl vážné zranění a musel se stáhnout, mohli bychom ho nahradit. Jinak..." poklepal prsty na mapu a zašklebil se.

"VY tu zůstat nemusíte,"řekl jsem tiše."Je spoustu dalších, kdo by mi mohl pomáhat."

Štěkavě se zasmál."Je spoustu dalších, kdo by tě řídili,"souhlasil,"ale kolik z nich by tě zatahalo za ucho, kdyby jsi udělal chybu?"

"Moc ne,"zakřenil jsem se.

"Berou tě jako knížete,"řekl,"zatímco já tě v první řadě a hlavně beru jako vlezlého malého haranta se sklony v kradení pavouků."

"Milé," zafuněl jsem. Věděl jsem, že si ze mě jen utahuje - pan Hroozley se ke mně vždycky choval s respektem, jaký si můj post zasluhuje, - ale v jeho provokacích byla pravda. Mezi mnou a panem Hroozleym bylo zvláštní pouto, jako mezi otcem a synem. Mohl mi říct cokoliv, co by si jiný upír ani neodvážil. Bez toho by to nebylo ono.

Odložili jsme mapu domova pana Hroozleyho na stranu a vrátili jsme se k důležitějším povinnostem noci, jako snění o událostech, které by vedly k návratu do města mládí pana Hroozleyho, nebo strašný zápas se zlem, které tam na nás čeká.

kapitola

Síně a chodby Upíří hory vřely vzrušením - Mika Ver Leth se po pěti letech vrátil, a šířil se drb, že má novinky o Pánovi vampýrů! Byl jsem v kobce a odpočíval jsem, když se to ke mě dostalo. Neplýtval jsem časem, oblékl jsem se a pospíchal jsem až nahoru do Knížecí síně zjistit, jestli jsou ty zvěsti pravdivé.

Když jsem dorazil, Mika si povídal s Parisem a panem Hroozleym, obklopen několika generály lačnícími po novinkách. Byl oděn celý v černém jako obvykle, a jeho jestřábí oči vypadaly temnější a pochmurnější než obvykle. Když viděl, jak se ženu dopředu, zvedl jednu ruku v rukavici na pozdrav. Postavil jsem se do pozoru a zasalutoval jsem mu nazpět."Jak se má náš malý kníže?" zeptal se s rychlým, napjatým úšklebkem.

"Není to špatný,"odpověděl jsem a hledal jsem na něm známky zranění - hodně z těch, kteří se vrátili, si nesli jizvy jako pozůstatky z bitev. Mika vypadal unaveně, ale neměl žádná viditelná zranění."A co Pán vampýrů?" zeptal jsem se přímo."Podle historek víte, kde je."

Mika se zašklebil."Kéž by!" Rozhlédl se a řekl,"Neměli bychom se shromáždit? Mám novinky, ale radši bych je přednesl celé Síni." Všichni rychle zamířili na své místo. Mika se

posadil na svůj trůn a spokojeně si povzdechl."Je hezké být zpátky,"řekl a poklepal na rukojeti tvrdé židle."Staral se mi Seba dobře o rakev?"

"K vampýrům s tvojí rakví!"zařval nějaký generál, který momentálně zapomněl, kde je jeho místo."Jaké jsou novinky o Pánovi vampýrů?"

Mika si projel rukou vlasy černé jako uhel."Za prvé si uděláme jasno - nevím, kde je." Síní se roznesl povzdech."Ale něco jsem o něm slyšel,"dodal Mika a všichni našpicovali uši.

"Než začnu,"řekl Mika,"víte o posledních vampýrských rekrutech?" Všichni vypadali bledě."Vampýři si posilovali své řady od začátku války, zasvěcovali víc lidí než běžně, aby zvýšili svůj počet."

"To je stará novina,"zamumlal Paris"Na světě je pořád víc upírů než vampýrů. Počítali jsme, že budou nedbale zasvěcovat. Není se čeho bát - pořád je počtem převyšujeme."

"Ano,"řekl Mika."Ale teď taky využívají nezasvěcené lidi. Říkají jim vampeti. To jméno vymyslel patrně sám Pán vampýrů. Stejně jako on se před zasvěcením učí vampýři zvyky a pravidla války. Plánuje postavit si armádu z lidských přisluhovačů."

"Měli bychom vyjednávat s lidmi,"zavrčel generál a ozvaly se souhlasné výkřiky.

"Normálně ano,"souhlasil Mika."Ale musíme si dávat pozor na ty vampety. I když jim chybí síla vampýrů, učí se jejich způsoby boje. A protože nebyli zasvěceni, nemusí striktně poslouchat všechna vampýrksé zákony. Nejsou zavázáni ctí mluvit pravdu, nemusí následovat prastaré zvyky - a neplatí pro ně limity na zbraně používané k boji na krátkou vzdálenost."

Síní se rozlehl naštvaný šepot.

"Vampýři používají pistole?" zeptal se šokovaně Paris. Pokud došlo na zbraně, byli vampýři ještě striktnější než upíři. Můžeme používat bumerangy a oštěpy, ale většina vampýrů se jich ani nedotkne.

"Vampeti nejsou vampýři,"zavrčel Mika."Nevidím důvod, proč by nezasvěcený vampet nemohl používat pistoli. Nemyslím, že by to jejich učitelé schvalovali, ale kvůli příkazům Pána to povolili."

"Ale vampeti jsou problém na jinou noc," pokračoval Mika."Zmínil jsem je jen proto, že se to týká toho, jak jsem se doslechl o jejich Pánovi. Vampýři by zemřeli v příšerných křečích, než by zradili svůj klan, ale vampeti nejsou tak zdatní. Před pár měsíci jsem jednoho chytil a vymáčkl jsem z něj zajímavé detaily. Nejdůležitější je - Pán vampýrů nemá základnu. Putuje po světě s malou skupinou strážných, pohybuje se mezi jednotlivými vojsky a posiluje morálku."

Generálové přijali novinky nadšeně - jestli byl Pán vampýrů na cestách a jen slabě chráněn, byl mnohem slabší vůči útoku.

"Věděl tenhle vampet, kde je Pán vampýrů?" zeptal se pan Hroozley.

"Ne,"řekl Mika."Viděl ho, ale to bylo tak před rokem. Jedině ti, kteří ho doprovází vědí, kudy se pohybuje."

"Co ti ještě řekl?"zeptal se Paris.

"Že jejich Pán ještě nebyl zasvěcen. A to, i přes jeho snahu morálce moc neprospívá. Ztráty vampýrů jsou velké a hodně jich nevěří, že vyhrajou tu válku. Vedly se rozhovory o mírové dohodě - nebo dokonce i o kapitulaci."

Ozvalo se hlasité veselí. Některé generály Mikova slova tak potěšila, že vystoupili dopředu, popadli ho a vynesli ze síně. Byl slyšet zpěv a hovor, když mířili k bednám s pivem a vínem, uskladněných o kus níž. Ostatní, kteří si zachovali chladnou hlavu, se dívali na Parise v očekávání pro další pokyny.

"Běžte,"usmál se nejstarší kníže."Bylo by neslušné nechat Miku a jeho nedočkavé společníky popíjet samotné."

Zbývající generálové nadešeně zavolali a pospíchali pryč, nechávajíc za sebou jen pár upírů obsluhujících Síň, mě, pana Hroozleyho a Parise.

"To je pošetilé,"zabručel pan Hroozley."Jestli vampýři skutečně zvažují kapitulaci, měli bychom přitlačit a neplýtvat čas -"

"Lartene,"přerušil ho Paris."Běž za ostatními, najdi si největší barel piva, který tam je, a užij si dobrý proudící alkohol."

Pan Hroolzey zíral na knížete s pusou dokořán."Parisi!" zalapal po dechu.

"Už jsi tu zavřený moc dlouho,"řekl Paris."Běž a odpočiň si, a nevracej se bez kocoviny." "Ale -" začal pan Hroolzey.

"To je rozkaz, Lartene,"zavrčel Paris.

Pan Hroozley se zatvářil, jako kdyby spolkl živého úhoře, ale nepatřil k těm, kdo by neposlouchali příkazy těch nejvyšších, tak srazil paty, zamumlal"Jistě, pane," a naštvaně zamířil ke skladům.

"Nikdy jsem neviděl pana Hroozleyho s kocovinou,"zasmál jsem se."Jaký je?"

"Jako...jak to lidé říkají? Jako gorila s bolestí hlavy?" Paris si odkašlal do dlaně - poslední dobou kašlal hodně - pak se usmál."Ale udělá mu to dobře. Larten občas bere život moc vážně."

"A co vy?" zeptal jsem se."Chcete jít?"

Paris nasadil kyselý obličej."Hrnek piva by jen uspíšil můj konec. Měl bych si dopřát odpočinek a prospat celý den v rakvi vzadu v Síni."

"Jste si jistý? Můžu tu zůstat, jestli chcete."

"Ne. Běž a užij si to. Budu v pořádku."

"Ok." Seskočil jsem z trůnu a vydal jsem se ke dveřím.

"Darrene,"zavolal mě Paris zpátky."Nadměrné množství alkoholu je špatné pro mladé stejně jako pro staré. Jestli jsi moudrý, budeš pít umírněně."

"Pamatujete, co jste mi před pár lety řekl o moudrosti, Parisi?" zeptal jsem se. "Co?"

"Řekl jste, že jediná cesta jak se stát moudrým, je stát se zkušeným." Mrkl jsem a vyrazil jsem ze dveří a brzo jsem se dělil o soudek piva s nabručeným, oranžovovlasým upírem. Jak noc postupovala, pan Hroozley se postupně rozveseloval, a hlasitě zpíval, když se následující ráno vracel do rakve.

kapitola

Když jsem se vzbudil, nechápal jsem, proč jsou na obloze dva měsíce, ani proč jsou zelené. Se zasténáním jsem si protřel oči hřbetem ruky a pak jsem se podíval znova. Uvědomil jsem si, že ležím na podlaze, a zírám do zelených očí šklebícího se Harkata Muldse."Bavil ses v noci?" zeptal se.

"Otrávili mě,"zasténal jsem a převalil jsem se na břicho s pocitem, jako bych byl na lodi během divoké bouře.

"Takže nebudeš chtít pečené vepřové vnitřnosti....a netopýří vývar?" "Ne!" trhl jsem sebou a jen z myšlenky na jídlo se mi udělalo mdlo.

"Ty a ostatní jste za tu noc museli vypít....půlku zásob piva,"poznamenal Harkat a pomohl mi na nohy.

"Je tu zemětřesení?" zeptal jsem se, když poodstoupil. "Ne,"řekl zmateně.

"Tak proč se ty dveře třesou?"

Zasmál se a postrčil mě k mojí síti. Spal jsem ve dveřích kobky. Měl jsem mlhavé vzpoínky, že jsem vypadl pokaždé, když jsem se pokusil vlézt do sítě."Jen si na chvilku sednu na zem,"řekl jsem.

"Jak chceš," zasmál se Harkat."Dal by sis nějaké pivo?" "Vypadni nebo tě praštim,"zavrčel jsem.

"Pivo už ti snad nechutná?"

"Ne!"

"Zvláštní. Nedávno jsi zpíval...jak moc ho zbožňuješ. Pivo, pivo, jsem kníže, kníže piva." "Mohl bych tě zmučit,"varoval jsem ho.

"Nevadí,"řekl Harkat."V noci se....celý klan zbláznil. Pro upíry je těžké se opít...ale většině se to podařilo. Viděl jsem je procházet se tunelama, vypadali jako -"

"Prosím,"zaškemral jsem."Nepopisuj je." Harkat se zase zasmál a vytáhl mě na nohy a odvedl mě do spleti tunelů."Kam jdem?" zeptal jsme se.

"Do Síně Perty Vin Grahla. Zeptal jsem se Seby na léčení...kocoviny - mám takový pocit, že jednu máš - a on řekl....že sprcha obvykle dělá zázraky."

"Ne!" zasténal jsem."Sprchy ne! Měj slitování!"

Harkat si mých proseb nijak nevšímal, a brzo mě strčil pod ledově studenou vodu do vodopádu v Síni Perty Vin Grahla. Když jsem poprvé ucítil vodu, měl jsem pocit, že mi exploduje hlava, ale po pár minutách přestala nejhorší bolest hlavy a žaludek se mi uklidnil. Když jsem se sušil, cítil jsem se tisíckrát líp.

Na cestě zpátky jsme potkali úplně zeleného pana Hroozleyho. Popřál jsem mu dobrý večer, ale on jen zavrčel na pozdrav.

"Nikdy jsem nepochopil účinek...alkoholu,"řekl Harkat, když jsem se oblékal. "Nikdy ses neopil?" zeptal jsem se.

"Možná v minulém životě...ale jako lidička ne. Nemám chuťové buňky....a alkohol na mě nijak nepůsobí."

"Šťastlivče,"zamumlal jsem kysele.

Když jsem se oblékl, přesunuli jsme se do Knížecí síně, jestli mě Paris nepotřebuje, ale bylo tam úplně prázdno a Paris byl pořád v rakvi.

"Pojďme se projít tunelama...pod síněma,"navrhl Harkat. Když jsme poprvé přišli do Hory, hodně jsme zkoumali, ale už to budou dva, tři roky, co jsme naposled vyrazili za dobrodružstvím.

"Nemáš nic na práci?"zeptal jsem se.

"Jo, ale..."zamračil se. Chvíli to trvalo, zvyknout si na Harkatovy výrazy bylo těžké poznat, jestli se někdo bez nosu a očních víček mračí nebo kření - ale naučil jsem se ho přečíst."To počká. Cítím se divně. Potřebuju být v pohybu."

"OK," řekl jsem."Půjdem se projít."

Začali jsme v Síni Corzy Jarna, kde se generálové v zácviku učili boji. Strávil jsem tam spoustu hodin a zdokonaloval jsem se v používání mečů, nožů, seker a oštěpů. Většina zbraní byla navržena pro dospělé, a pro mě byly moc velké nebo těžkopádné, ale já pochopil aspoň základy.

Nejlepší učitel byl slepý upír jménem Vanez Blane. Byl mým učitelem během prověření. Před mnoha desetiletími ztratil levé oko v boji se lvem, a pravé před šesti lety v boji s vampýrem.

Vanez právě zápasil se třema mladýma generálama. I když byl slepý, neztratil nic ze svého umu, a celá trojice brzo skončila na zádech pod rukama zrzavého pána her."Musíte se zlepšit,"řekl jim. A pak, i když k nám stál zády, řekl,"Ahoj, Darrene. Zrdavím, Harkate Muldsi."

"Nazdar, Vanezi," odpověděli jsme a ani nás nepřekvapilo, že nás poznal - upíři mají mnohem citlivější sluch a čich.

"Slyšel jsem tě v noci zpívat, Darrene,"řekl Vanez, nechávajíc tři studenty, aby se dali do pořádku a znovu seskupili.

"Ne!" zakňoural jsem zahanbeně. "Velmi počné,"usmál se.

"Ne!" zasténal jsem."Řekněte mi, že to není pravda!"

Vanezův úsměv se ještě rozšířil."Neměl bych si dělat starosti. Spoustu dalších ze sebe taky udělalo osly."

"Pivo by se mělo zakázat,"zavrčel jsem.

"Na pivu není nic špatného,"ohradil se Vanez."Jsou to pijáci piva, kteří by se měli kontrolovat."

Řekli jsme Vanezovi, že se jdeme podívat do nižších tunelů a jestli nechce jít s námi."Nemělo by to smysl,"řekl."Stejně nic neuvidím. Kromě toho..." Ztlumil hlas a řekl, že tyhle tři generály bude brzo čekat nějaká mise."Mezi námi, jsou na tom tak špatně, že bych je sotva označil jako vhodné do služby,"povzdechl si. Hodně upírů bylo posláno do terénu, aby nahradili oběti Války jizev. To byl důvod hádek v klanu - obvykle trvalo dvacet let, stát se dobře postaveným generálem - ale Paris řekl, že zoufalý případ si žádá zoufalé prostředky.

Opustili jsme Vaneze a vydali jsme se do skladů za bývalým učitelem pana Hroozleyho, Sebou Nilem. Seba byl díky věku sedmi set let druhým nejstarším upírem. Oblékal se do červeného jako pan Hroozley, a mluvil stejně precizně. Byl vrásčitý a scvrklý věkem, a dost kulhal - jako Hakrat - kvůli ráně na levé noze, kterou získal ve stejné bitvě, kdy Vanez přišel o oko.

Sebu potěšilo, že nás vidí. Když uslyšel, že jdeme do tunelů, ihned chtěl jít s náma."Je tam něco, co jsem ti chtěl ukázat,"řekl.

Když jsme opustili Síně a vešli do obrovské změti níže položených tunelů, poškrábal jsem se na hlavě.

"Klíšťata?" zeptal se Seba.

"Ne,"řekl jsem."Poslední dobou mě šíleně svědí hlava. Taky nohy a ruce, a podpáždí. Myslím, že mám nějakou alergii."

"Alergie jsou mezi upíry vzácné,"řekl Seba."Ukaž, prohlídnu tě." Na hodně stěnách rostl luminisanční lišejník a díky světlu z něj mě mohl prohlídnout."Hmmm," slabě se usmál se nechal mě.

"Co to je?" zeptal jsem se. "Začínáš dospívat, pane Shane."

"Co to má co dělat se svěděním?" zeptal jsem se. "Na to přijdeš,"řekl tajemně.

Seba se zastavoval u pavučin, aby zkontroloval pavouky. Starý správce síní měl pro osminohé predátory neobyčejnou slabost. Nechoval je jako mazlíčky, ale hodně času trávil studováním jejich zvyků a druhů. Mohl s nimi komunikovat pomocí myšlenek. Pan Hroozley mohl taky, a já vlastně taky.

"Á!" řekl najednou a zastavil se u obrovské pavučiny."Jsme tu." semknul rty a lehce zahvízdal, a o chvilku později se připlazil obrovský šedivý pavouk se zelenýma skvrnama dolů po pavučině a Sebovi na hlavu.

"Odkud přišel?" zeptal jsem se a přišel jsem se podívat blíž. Byl větší než obyčejní pavouci z Hory, a měl jinou barvu.

"Líbí se ti?" zeptal se Seba."Nazval jsem je Ba'Shanovi pavouci. Doufám, že nebudeš proti - to jméno se mi zdálo příhodné."

"Ba'Shanovi pavouci?"zopakoval jsem."Proč -"

Zarazil jsem se. Před čtrnácti lety jsem panu Hroozleymu ukradl jedovatou pavoučici - Madam Oktu. O osm let později jsem jí pustil - na Sebovu radu - aby se zabydlela s místními pavouky. Seba říkal, že se nebude moct spářit s místními pavouky. Od té doby jsem jí neviděl, a skoro jsem na ní zapomněl. Ale teď se mi vzpomínky vrátily, a já hned věděl, odkud přišel ten pavouk.

"Patří k Madam Oktě, že jo?" povzdechl jsem si.

"Jo,"řekl Seba."Spářila se s Ba'Helenovými pavouky. Všiml jsem si toho nového druhu před třemi lety, i když se jejich počet zvýšil až tenhle rok. Myslím, že se stanou domonantními pavouky Hory, tak do deseti, patnácti let."

"Sebo!" odsekl jsem."Pustil jsem Madam Oktu jen proto, žes mi řekl, že nemůže mít mladé. Jsou jedovatí?"

Pokrčil ramenama."Ano, ale ne tak smrtelně jako jejich matka. Mohli by zabít, kdyby útočili čtyři, pět najednou, ale na každý sám."

"A co když se rozzuří?" vykřikl jsem. "Nerozzuří," řekl Seba strnule.

"Jak to víš?"

"Poprosil jsem je o to. Jsou až neskutečně inteligentní, jako Madam Okta. Mají skoro stejné mentální schopnosti jako krysy. Přemýšlím, že bych je vytrénoval."

"K čemu?" zasmál jsem se.

"K boji,"řekl temně."Představ si, co by se stalo, kdybychom do světa vyslali armády trénovaných pavouků, s příkazy najít a zabít vampýry."

Otočil jsem se na Harkata."Řekni mu, že se zbláznil. Otevři mu oči." Harkat se usmál."Mě to zní...jako dobrý nápad,"řekl.

"Směšné!" vyprskl jsem."Řeknu to mikovi. Nesnáší pavouky. Pošle sem celá vojska, aby je rozšlapali."

"Prosím ne,"řekl Seba potichu."I kdyby se nemohli trénovat, strašně rád sleduju, jak se rozvíjejí. Prosím, neber mi jednu z mých zbývajících potěšení."

Povzdechl jsem si a protočil jsem oči v sloup."OK. Neřeknu to Mikovi." "Ani ostatním,"přitlačil."Byl bych v nemilosti, kdyby se to rozneslo." "Co tím myslíš?"

Seba si provinile odkašlal."Ta klíšťata," zamumlal."ti noví pavouci se živí klíšťaty, takže se v pokusu o útěk přesunuly výš."

"Aha,"řekl jsem a myslel jsem na ty upíry, kteří si museli ostříhat vlasy a vousy a holit si podpáždí kvůli záplavě klíšťat. Zakřenil jsem se.

"Časem pavouci vytlačí klíšťata až nahoru a bude po epidemii,"pokračoval Seba,"ale do té doby bych byl radši, kdyby nikdo nevěděl, kdo za to může."

Zasmál jsem se."Oběsí tě, jestli se to dostane ven!" "Já vím,"zašklebil jsem se.

Slíbil jsem, že si to nechám pro sebe. Seba pak zamířil zpátky do síní - i ten krátký výlet ho unavil - a já s Harkatem jsme pokračovali dál. Čím dál jsme se dostali, tím byl Harkat tišší. Vypadal v rozpacích, ale když jsem se ho zeptal, co se děje, řekl, že neví.

Nakonec jsme našli tunel vedoucí ven. Šli jsme jím až tam, kde se otvíral do příkrého čela Hory, a sedli jsme si a dívali jsme se na oblohu. Byly to měsíce, co jsem se naposledy dostal ven, a víc než dva roky, co jsem spal venku. Vzduch byl čerstvý a osvěžující, ale zvláštní.

"Je chladno," poznamenal jsem a třel jsem si nahé ruce.

"Vážně?"zeptal se Harkat. Jeho odumřela šedá kůže zaznamenala jen extrémní horko nebo zimu.

"Musí být pozdní podzim nebo začátek zimy." Je těžké držet si přehled o ročních obdobích, když žijete v hoře.

Harkat neposlouchal. Prohlížel si lesy a údolí pod námi, jako by čekal, že tam někoho najde.

Prošel jsem se o kousek níž. Harkat se vydal za mnou, pak mě předběhl a zrychlil."Opatrně,"zavolal jsem, ale nevěnoval mi pozornost. Brzo už utíkal a nechával mě daleko za sebou, a já přemýšlel, na co si hraje."Harkate!" zaječel jsem."Zakopneš a roztříštíš si lebku o -"

Zarazil jsem se. Neslyšel ani slovo. S nadávkou jsem si zul boty, protáhl prsty na nohou a pak vyrazil za ním. Snažil jsem se kontrolovat svojí rychlost, ale na tak smrtelném svahu to prostě nešlo, a brzo jsem se řítil dolů, vířil jsem prach a skopával dolů drobné kamínky a z plných plic jsem křičel vzrušením a hrůzou.

Nějak jsme se udrželi na nohou a dostali jsme se k úpatí hory v jednom kuse. Harkat běžel až k malému kroužku stromů, kde se konečně zastavil a zůstal nehnutě stát. Pomalu jsem k němu doběhl a zastavil jsem se."Co...to...bylo?" lapal jsem po dechu.

Harkat zvedl levou ruku a ukázal ke stromům.

"Co?" zeptal jsem se, protože jsem neviděl nic než kmeny, větve a listí. "Už jde," zasyčel Harkat.

"Kdo?" "Pán draků."

Divně jsem se na Harkata podíval. Vypadal vzhůru, ale asi musel usnout a být náměsíčný."Myslím, že bychom se měli vrátit,"řekl jsem a vzal jsem ho za nataženou ruku."Najdeme oheň a -"

"Zdravím, hoši," zavolal někdo z kruhu stromů."Vy jste uvítací výbor?"

Pustil jsem Harkatovu ruku a stoupl jsem si za něj - stejně strnulý jako on - a zase jsem se zadíval do shluku stromů. Měl jsem pocit, že ten hlas poznávám - i když jsem upřímně doufal, že se mýlím!

O chvilku později z temnoty vyšly tři postavy. Dva byli lidičkové, kteří vypadali úplně stejně jako Harkat, akorát měli nasazené kapuce a pohybovali se strnulostí, kterou Harkat po tolika letech mezi upíry odboural. Třetí byl malý, usmívající se bělovlasý muž, který ve mě budil víc strachu než banda loupeživých vampýrů.

Pan Sudd!

Po více než šesti stech letech se Osmond Sudd vrátil do Upíří hory, a jak kráčel kolem nás a zářil jako kočka v kanářinci, bylo mi jasné, že jeho návštěva nám nepřinese nic než problémy!

kapitola

Pan Sudd se krátce zastavil, když k nám došel. Ten malý, tělnatý mužík měl ošoupané žluté oblečení - jen lehkou bundu, žádný kabát - s dětsky vypadajícími zelenými holinkami a robustní brýle.Hodinky ve tvaru srdce, které s sebou pořád nosil,visely na řetízku z přední strany jeho bundy. Někteří tvrdili, že je to agent osudu - jeho první jméno je Osmond a když to zkrátíte a dáte dohromady s příjmením, dostanete pan Osud.

"Vyrostl jsi, mladý Shane,"řekl a přejel mě očima."A ty, Harkate..."Usmál se na lidičku, jehož oči vypadaly ještě zelenější a kulatější než obvykle."Změnil ses k nepoznání. Nosíš spuštěnou kapuci, pracuješ pro upíry - a mluvíš!"

"Věděl jste....že můžu mluvit,"zamumlal Harkat a vrátil se ke svému zvyku lámané řeči."Vždycky jste....to věděl."

Pan Sudd kývl a pak se vydal kupředu."Dost povídání, hoši. Mám práci a musím si pospíšit. Čas je vzácný. Zítra sopka zasype tropický ostrůvek. Všichni v okruhu deseti kilometrů budou upečeni zaživa. Chci tam být - zní to jako dobrá zábava."

Nežertoval. Proto se ho každý bál - dělaly mu potěšení tragédie, které nechaly lidstvo otřesené až do morku kostí.

Následovali jsme pana Sudda do Hory společně s dvěma lidičkama. Harkat se na své "bratry" často otáčel. Myslím, že s nimi komunikoval - lidičkové si mohli číst navzájem myšlenky - ale mně o tom nic neřekl.

Pan Sudd vešel do Hory jiným tunelem než jsme používali my. Nikdy jsem v něm nebyl; byl vyšší, širší a sušší. Žádné zatáčky nebo postranní tunely. Pomalu se zvedal a vedl po páteři Hory. Pan Sudd si všiml, jak si prohlížím stěny neznámé chodby."Jedna z mých zkratek,"řekl."Mám zkratky po celém světě, na místech, o kterých se ti ani nesnilo. Šetří to čas."

Jak jsme procházeli, míjeli jsme skupinky bledých lidí oblečených do hadrů, kteří se panu Suddovi hluboce klaněli. Byli to Strážci krve, lidé žijící v Hoře a poskytující upírům svou

krev. Na oplátku si mohli vyndat mozek a orgány mrtvých upírů - a sníst je při zvláštních příležitostech!

Znervózněl jsem, když jsme šli kolem řad Strážců - ještě nikdy jsem jich neviděl tolik na jednom místě - ale pan Sudd se jen usmíval a mával jim, a ani se nezastavil na popovídání.

Do čtvrt hodiny jsme byli u brány, která vedla do síní. Strážný otevřel dveře, když jsme zaklepali, ale pak si všiml pana Sudda a zase je napůl zavřel."Kdo jste?" vyštěkl obranně a zašátral rukou po meči na opasku.

"Ty víš, kdo jsem,Perlate Cheili,"řekl pan Sudd a protáhl se kolem vystrašeného strážného.

"Jak znáte mé -?"začal Perlat Cheil, ale pak si přicházející osobu důkladně prohlédl, a zarazil se. Třásl se a ruka mu sklouzla z meče."Je to ten, kdo si myslím, že to je?" Zeptal se, když jsme kolem procházeli s Harkatem a lidičkami.

"Jo,"řekl jsem jednoduše.

"U Charny!" vyjekl a udělal si Dotek Smrti tím, že prostředníček si přiložil na čelo a dva okolní prsty na oční víčka. Znak, kteří upíři dělají, když je nablízku smrt.

Pochodovali jsme tunely a kolem nás utichal hovor a čelisti padaly až k zemi. I ten, kdo pana Sudda nikdy neviděl ho poznal, okamžitě přestal se svou prací a šel za námi úplně beze slov, jako smuteční pochod.

Do Knížecí síně vede jen jeden tunel - před šesti lety jsem našel další, ale ten byl zablokován - a ten hlídali ti nejlepší strážní. Měli zastavit a prohledat každého, kdo by se chtěl dostat do Síně, ale když se objevil pan Sudd,jen na něj civěli, sklonili zbraně a nechali jeho - i zbytek procesí - bez zdržování.

Pan Sudd se konečně zastavil u dveří do Síně a letmo se podíval na dóm, který postavil před šesti sty lety."Ustál všechny ty věky celkem dobře, co?" Poznamenal spíš pro sebe. Pak položil ruku na dveře, otevřel je a vešel. Jedině knížata mohla otvírat dveře, ale ani mě nepřekvapilo, že pan Sudd to umí taky.

Mika s Parisem byli uvnitř a spolu s několika generály probírali válku. Bylo tam hodně bolavých hlav a zakalených pohledů, ale všichni se otočili na pana Sudda, když vešel.

"U všech bohů!"zalapal Paris a zbledl jako křída. Nahrbil se, když pan Sudd vstoupil na platformu, ale pak se narovnal a donutil k úsměvu."Osmonde,"řekl."Rád tě vidím."

"Já tebe taky, Parisi,"odpověděl pan Sudd.

"Čemu vděčíme za to neočekávané potěšení?" zeptal se Paris se strojenou zdvořilostí.

"Minutku počkej a povím ti to,"řekl pan Sudd, pak sebou plácnul na trůn - na můj! - hodil nohu přes nohu a pohodlně se usadil."Pusť ten dav dovnitř,"řekl a ukázal na Miku."Musím vám něco říct, a je to určené pro všechny uši."

Do pár minut se snad všichni upíři z Hory dostavili do Knížecí síně a nervózně postávali u stěn - co najdál od pana Sudda - a čekali, až tajemný návštěvník promluví.

Pan Sudd si prohlížel své nehty a přejížděl si s nima po bundě. Lidičkové stáli za jeho trůnem. Harkat po jejich levici a tvářil se nejistě. Pochopil jsem, že neví, jestli držet se svým přirozenými bratry - lidičkami nebo vybranými bratry - upíry.

"Všichni přítomní a přesní?" zeptal se pan Sudd. Pak si stoupl a dokolébal se k okraji platformy."Tak přejdu rovnou k hlavnímu bodu. Pán vampýrů byl zasvěcen." Zarazil se a očekával lapání po dechu, sténání a vyděšené výkřiky. Ale my na něj jen zírali, moc šokovaní na jakoukoliv reakci."Před šesti sty lety jsem řekl vašim předchůdcům, že Pán vampýrů povede vampýry do boje proti upírům a smete vás. To byla pravda - ale ne ta pravda.

Budoucnost je otevřená i zavřená. Je jen jedno BUDE a stovky MŮŽE BÝT. Což znamená, že Pán vampýrů a jeho poddaní mohou být poraženi."

Všem se nám zastavil dech a začala se kolem nás šířit naděje jako mrak.

"Pán vampýrů je teď jen polovampýr,"řekl pan Sudd."Jestli ho najdete a zabijete, než bude plně zasvěcen, vítězství bude vaše."

Ozval se nadšený křik a brzo si všichni upíři poklepávali po zádech a radovali se. Jen pár se jich ke smíchu a řvaní nepřidalo. Ti, kteří se s ním už někdy setkali - já, pan Hroozley a Paris

pochopili, že ještě neskončil a že tu bude nějaké ale. Pan Sudd nebyl ten, kdo se široce usmíval při předávání dobrých zpráv. Usmíval se, jen když věděl, že jeho zpráva přinese utrpení a trápení.

Když se vlna nadšení uklidnila, pan Sudd zvedl pravou ruku. Levou stiskl hodinky ve tvaru srdce. Rozzářily se jasně rudou barvou, a po chvíli tak zářila i jeho pravá ruka. Všechny oči se upjaly na pět karmínových prstů a v Síni nastalo ticho.

"Když byl Pán vampýrů před sedmi lety objeven,"pokračoval pan Sudd, obličej červeně ozářený prsty,"studoval jsem vlákna vedoucí od přítomnosti do budoucnosti, a uviděl jsem pět šancí, jak zvrátit cestu osudu. Jedna z nich už přišla - a skonala."

Jeho palec přestal zářit a pan Sudd ho schoval do dlaně."Ta šance byl Kurda Smolt,"řekl. Kurda byl upír, který proti nám vedl vampýry ve snaze zmocnit se Kamene."Kdyby Kurda uspěl, většina upírů by byla pohlcena vampýry a Válka jizev - jak jste jí nazvali - by byla odvrácena.

Ale vy jste ho zabili a zničili jste to, to co bylo v průběhu doby vaší pravděpodobně největší nadějí." Zavrtěl hlavou."To bylo pošetilé."

"Kurda Smolt byl zrádce,"zavrčel Mika."Ze zrádcovství nevzejde nic dobrého. Radši bych důstojně zemřel než vděčit za svůj život odpadlíkovi."

"Jsi ještě větší blázen," zasmál se pan Sudd a zahýbal malíčkem."Tohle je vaše poslední šance, jestli všechny ostatní padnou. Nestane se v blízké době - pokud vůbec - takže bychom jí měli ignorovat." Sklonil malíček a nechal nahoře jen prostřední prsty.

"Což nás dostává k důvodu, proč jsem přišel. Kdybych vás nechal na vlastních nohou, ty šance by vám bez povšimnutí proklouzly. Chovali byste se jako dosud, okna možností by vás míjela, a než byste si to uvědomili..."Udělal krátký zvuk, jako když propíchnete bublinu.

"Do dvanácti měsíců,"pokračoval měkce, ale jasně,"dojde ke třem setkáním mezi jistými upíry a Pánem vampýrů - pokud poslechnete mou radu. Třikrát ho budete mít v hrsti. Pokud jednu šance využijete a zabijete ho, válka bude vaše. Pokud neuspějete, bude následovat poslední konflikt, který všechno rozhodne, a při kterém bude viset osud všech upírů na vlásku." Provokativně zmlkl."Upřímně doufám, že to dojde takhle daleko - zbožňuju velká, dramatická ukončení!"

Otočil se k Síni zády a jeden z Lidiček mu podal flašku, ze které se zhluboka napil. Zatímco pil, mezi upíry se začal rozléhat divoký šepot a hovor, když se zase otočil k davu, Paris Nebess čekal."Jsi velmi šlechetný s těmi informacemi, Osmonde,"řekl."Za všechny, co tu jsou, ti děkuji."

"Není zač,"řekl pan Sudd. Jeho prsty přestaly zářit, pustil hodinky a položil si ruce do klína.

"Budeš ještě velkomyslnější a prozradíš nám, kteří upíři jsou vyvoleni, aby se setkali s Pánem vampýrů?"zeptal se Paris.

"Jistě,"pan Sudd se samolibě usmál."Ale dovolte mi objasnit vám jednu věc - setkání proběhnou jedině tehdy, pokud si upíři zvolí cestu lovu Pána vampýrů. Ti tři, které vyjmenuji, nemusí akceptovat výzvu uhnat ho, nebo na sebe vzít zodpovědnost za celý upíří klan. Ale jestli to neudělají, budete odsouzeni pro ty, v jejichž rukou leží osud zvrátit, co bylo předem dáno."

Pomalu se díval po Síni a každému upírovi se podíval do očí, hledajíc známky strachu a slabosti. Žádný neuhnul pohledem ani nezbledl v obličeji ze strachu z předurčení."Výborně,"zavrčel."Jeden z lovců tu není, tak ho nebudu jmenovat. Jestli zbývající dva zamíří do jeskyně Lady Evanny, pravděpodobně na něj cestou narazí. Jestli ne, jeho šance být v budoucnu důležitý zmizí, a smrskne se na ten jediný pár."

"A to jsou...?" zeptal se Paris napjatě.

Pan Sudd se po mě podíval, a já najedenou se strašným pocitem v žaludku věděl, co přijde."Lovci musí být Larten Hroozley a jeho pomocník, Darren Shan,"řekl pan Sudd prostě a jak se všechny oči obrátili na nás, měl jsem pocit, jako by do sebe zacvakla neviditelná ozubená kola, a věděl jsem, že moje léta tiché jistoty dospěly ke konci.

kapitola

Možnost odmítnout výzvu mi ani nepřišla na mysl. Šest let života mezi upíry mě naplnilo jejich hodnotami a vírami. Kterýkoliv upír by položil život za dobro klanu. Samozřejmě, tohle nebylo tak jednoduché jako přijít o život - musím splnit misi, a jestli se mi to nepovede, budou trpět všichni - ale princip je stejný. Byl jsem vybrán, a upír, který je vybrán, neřekne "ne".

Následovala krátká debata, ve které Paris řekl mě a panu Hroozleymu, že to není oficiální povinnost a že nemusíme souhlasit reprezentovat klan - nepadne na nás žádná hanba, když se rozhodneme nespolupracovat s panem Suddem. Na konci debaty pan Hroozley předstoupil, rudý plášť za ním vlál jako křídla, a řekl,"Přijímám šanci ulovit Pána vampýrů."

Předstoupil jsem za ním s lítostí, že nemám svůj působivý modrý plášť a řekl tónem, o kterém jsem doufal, že zní statečně,"Já taky."

"Ten kluk ví, jak to zkrátit,"zamumlal pan Sudd a mrkl na Harkata.

"A co zbytek z nás?"zeptal se Mika."Strávil jsem pět let honbou toho prokletého Pána. Rád bych se připojil."

"Hej! Já taky!" zakřičel nějaký generál a brzy všichni volali na pana sudda v touze získat svolení připojit se k lovu.

Pan Sudd zavrtěl hlavou."Tři lovci musí hledat - ne víc, ne míň. Ne-upíři jim mohou pomáhat, ale pokud se k nim připojí některý příbuzný, mohli by neuspět."

Tohle prohlášení se setkalo s naštvaným mumláním.

"Proč bychom vám měli věřit?" zeptal se Mika."Jistě má deset větší šanci než tři a dvacet víc než deset, a třicet -"

Pan Sudd luskl prstama. Byl to ostrý zvuk a ze stropu se snesl prach. Zvedl jsem hlavu a uviděl jsem ve stropě trhliny. Ostatní upíři si jich všimli taky a vyděšeně vyjekli.

"Opovážíš se ty, kdo neviděl ani tři století, povídat mě, který měří čas stěhování pevnin, poučovat o cestách osudu?" zeptal se pan Sudd hrozivě. Znovu luskl a prasklina se rozšířila. Pořádný kus stropu se nadrobil dovnitř."Tisíce upírů nemohou ani poškrábat stěny Síně, kdežto já ji mohu smést pouhým lusknutím prstů." Zvedl prsty, aby luskl znova.

"Ne!" vykřikl Mika."Omlouvám se! Nechtěl jsem vás urazit!"

Pan Sudd sklonil ruku."Mysli na to, než se se mnou znovu pustíš do křížku, Miko Ver Lethe,"zavrčel a pak kývl na lidičky, které vzal s sebou, kteří zamířili ke dveřím síně."Opraví střechu, než odejdeme,"řekl."Ale až mě příště naštvate,udělám z celé téhle Síně štěrk a nechám vás i s tím vaším Kamenem krve napospas vampýrů."

Smetl si prach ze srdčitých hodinek a zase se orzhlédl po Síni."Beru to tak, že jsme se rozhodli - měli by být tři?"

"Tři,"souhlasil Paris. "Tři,"zamumlal Mika mrzutě.

"Jak už jsem řekl, žádný upír nemusí - vlastně nesmí - zasahovat, a celý příští rok by žádný upír neměl lovce vyhledat, kromě důvodů, které nemají s hledáním Pána vampýrů nic společného. Sami musí stát, a sami musí uspět či padnout."

S tímhle vzal diskuzi za uzavřenou. Propustil Parise a Miku arogantním mávnutím ruky a pokynul mě s panem Hroozleym, zatímco se zase rozvalil na mém trůnu. Zatímco mluvil, sundal si jednu holinku. Neměl ponožky, a mě vyděsilo, když jsem zjistil, že nemá žádné prsty u nohou - jeho nohy byly na konci blanité, s šesti drápky podobnými kočičím.

"Vyděšený, pane Shane?" zeptal se a oči se mu škodolibě leskly."Jo,"řekl jsem,"ale jsem hrdý, že můžu pomoct."

"A co když nejseš žádná pomoc?" posmíval se."Co když neuspěješ a odsoudíš upíry k zániku?"

Pokrčil jsem ramenama."Ať přijde cokoliv, vyrovnáme se s tím,"zopakoval jsem oblíbené úsloví tvorů noci.

Úsměv pana sudda pohasl."Měl jsem tě radši, když jsi nebyl tak chytrý,"zamručel a otočil se na pana Hroozleyho."A co ty? Vystrašený tou zodpovědností?"

"Ano,"řekl pan Hroolzey.

"Myslíš, že bys to mohl celé zničit?"

"Mohl bych," řekl pan Hroolzey stejným tónem.

Pan Sudd se zašklebil."S váma dvěma není žádná zábava. Je nemožné z vás něco vytáhnout. Harkate!" zavolal. Harkat se automaticky objevil."Co si o tom myslíš ty? Rozrušuje tě osud upírů?"

"ano,"řekl Harkat."Rozrušuje."

"Zajímáš se o ně?" Harkat kývl."Hmm." Pan Sudd si promnul hodinky, které slabě zasvítily, a pak se dotkl levé strany Harkatovy hlavy. Harkat zalapal po dechu a padl na kolena."Měl jsi noční můry,"poznamenal, prst pořád na Harkatově spánku.

"ano!" zasténal Harkat. "Chceš je zastavit?" "Ano."

Pan Sudd nechal Harkata, který nahlas vyjekl, pevně stiskl ostré zuby a postavil se rovně. V koutcích očí se mu udělaly drobné zelené slzy bolesti.

"Je čas, aby jsi se o sobě dozvěděl pravdu,"řekl pan Sudd."Když půjdeš se mnou, odhalím ti jí a noční můry přestanou. Pokud ne, budou pokračovat, zhorší se a do roka z tebe bude vřískající troska."

Harkat se otřásl, ale na stranu pana sudda nepospíchal."Pokud počkám...budu mít další možnost....zjistit pravdu?"

"Ano,"řekl pan Sudd,"ale mezitím budeš trpět, a nemohu ti zaručit bezpečí. Jestli zemřeš, než zjistíš, kdo skutečně jsi, tvá duše bude ztracena navždy."

Harkat se nejistě zamračil."Mám pocit,"zamumlal."Něco mi našeptává - "dotkl se na levé straně hrudi."-tady. Cítím, že bych měl jít s Darrenem....a s Lartenem."

"Pokud to uděláš, zvýší to jejich šance na poražení Pána vampýrů,"řekl pan Sudd."Tvá role není klíčová, ale mohl bys být nápomocný."

"Harkate,"řekl jsem měkce,"nic nám nedlužíš. Už jsi mi dvakrát zachránil život. Běž s panem Suddem a zjisti o sobě pravdu."

Harkat se zamračil."Mám pocit, že...pokud vás opustím a půjdu zjistit pravdu, osobě, kterou jsem byl....se nebude líbit, co jsem provedl." Lidička o tom ještě chvilku přemýšlel a pak se postavil čelem k panu Suddovi."Půjdu s nimi. Ať je to dobře či špatně, cítím...že je mé místo mezi upíry. Všechno ostatní musí jít stranou."

"Ať se tak stane,"zafuněl pan Sudd."Pokud přežiješ, naše cesty se opět protnou. Pokud ne..." Jeho úsměv mluvil za všechno.

"A co naše hledání?" zeptal se pan Hroozley."Zmínil jste Lady Evannu. Začneme s ní?"

"Jestli chcete,"řekl pan Sudd."Nemůžu a nebudu vás vést, ale tady bych začal já. Potom následujte své srdce. Zapomeňte na poslání a běžte, kam cítíte, že patříte. Osud vás zavede, kam bude chtít."

To byl konec rozhovoru. Pan Sudd bez pozdravu zmizel se svýma lidičkama (kteří během jeho mluvení opravili střechu), bezpochyby aby se zítra postaral o tu erupci.

V Upíří hoře byl tu noc zmatek. Celou tu dobu se probírala a pitvala návštěva a proroctví pana Sudda. Upíři souhlasili, že musíme s panem Hroozleym odejít sami, abychom se spojili s třetím lovcem - ať to bude kdokoliv - ale nemohli se shodnout, co by měl dělat ten zbytek.

Někteří si mysleli, že protože budoucnost klanu leží v rukou tří lovců, měli by zapomenout na válku a vampýry, protože už to nemělo žádný smysl. Většina nesouhlasila a tvrdila, že by bylo šílené přestat bojovat.

Pan Hroozley mě s Harkatem vyvedl ze Síně krátce před svítáním a nechal za sebou diskutující knížata a generály, řekl, že si potřebujeme pořádně odpočinout. Bylo těžké usnout, když mi v uších zněla slova pana sudda, ale nakonec jsem se na pár hodin přemohl.

Vzbudili jsme se asi tři hodiny před západem slunce, lehce jsme se najedli a zabalili jsme si svých pár osobních věcí (vzal jsem si náhradní oblečení, několik lahviček krve a deník).

Osobně jsme se rozloučili s Vanezem a se Sebou - starý správce síní vypadal obzvláště smutný z toho, že odcházíme - a pak jsme potkali Parise na cestě vedoucí ze síní. Řekl nám, že Mika zůstává, aby pomáhal s dalším průběhem války. Když jsem mu třásl rukou, vypadal uboze, a já měl pocit, že mu moc let nezbývá - jestli nás hledání bude trvat moc dlouho, dnešek by mohl být naposledy, kdy jsem ho viděl.

"Budete mi chybět, Parisi,"řekl jsem a po potřesení rukama jsem ho nemotorně objal.

"Taky mi budeš chybět, mladý kníže,"řekl, pak mě k sobě přitiskl pevněji a zasyčel mi do ucha,"Najdi ho a zab ho, Darrene. V kostech mám podivné mrazení, a není to mrazení kvůli věku. Pan Sudd říkal pravdu - jestli Pán vampýrů získá všechnu sílu, jsem si jistý, že všichni zahyneme."

"Najdu ho," slíbil jsem a podíval jsem se starému knížeti do očí."A pokud se mi naskytne šance ho zabít, můj cíl se naplní."

"Tak ať je štěstí upírů s tebou,"řekl.

Připojil jsem se k panu Hroozleymu a Harkatovi. Zamávali jsme těm, které jsme míjeli, pak jsme se vydali dolů tunelama a vyrazili jsme. Pohybovali jsme se rychle a jistě, a do dvou hodin jsme opustili Horu a běželi otevřenou krajinou pod jasným čistým nebem.

Náš lov na Pána vampýrů začal!

kapitola

Bylo skvělé být zase na cestách. Mohli jsme mířit do srdce pekla a naši společníci budou nesmírně trpět, pokud neuspějeme, ale tyhle obavy patří do budoucnosti. Těch několik prvních týdnů jsem dokázal myslet jen na to, jak osvěžující je protáhnout si nohy a dýchat čerstvý vzduch, namísto toho, být zavřený s desítky upocených, páchnoucích upírů.

Byl jsem v nejlepší náladě, když jsme v noci zamířili na cestu do hor. Harkat byl zticha a strávil spoustu času přemítáním o tom, co řekl pan Sudd. Pan Hroozley vypadal ponuře jako obvykle, i když jsem věděl, že pod temnou maskou je stejně jako já rád, že je venku.

Zvolili jsme si drsné tempo a drželi jsme se ho, každou noc jsme udělali dost kilometrů a přes den jsme tvrdě spali pod stromy a keři, nebo v jeskyních. Když jsme vyrazili, zima byla krutá, ale jak jsme si razili cestu po hřebenech hor, ostrý chlad se snížil. A potom, co jsme se dostali do údolí, cítili jsme se stejně pohodlně jako člověk o větrném podzimním dni.

Nesli jsme s sebou náhradní lahvičky s lidskou krví a krmili jsme se ze zvířat. Bylo to dlouho, co jsem naposled lovil a ze začátku jsem byl k ničemu, ale brzo jsem se do toho vžil.

"To je život, co?" poznamenal jsem jednoho rána, když jsme žvýkali smaženou jelení zdechlinu. Většinou jsme nezapalovali oheň - jedli jsme maso syrové - ale bylo příjemné odpočinout si u kopečku z polínek, kdykoliv byla příležitost.

"To je," souhlasil pan Hroozley.

"Přál bych si, aby to takhle šlo napořád."

Upír se usmál."Zrovna s návratem do Upíří hory nespěcháš?" Zašklebil jsem se."Být knížetem je velká čest, ale není to moc sranda."

"Měl jsi drsné zasvěcení,"řekl soucitně."Kdybychom nebyli ve válce, byl by tu čas na dobrodružství. Většina knížat se celá desetiletí toulá po světě, než se usadí k majestátním povinnostem. Tvé načasování bylo nevhodné."

"Stejně si nemůžu stěžovat,"řekl jsem vesele."Teď jsem volný."

Harkat rozdělal oheň a přišel k nám blíž. Od odchodu z Hory toho moc neřekl, ale teď si sundal masku a promluvil."Miloval jsem Upíří horu. Cítil jsem se tam jako doma. Tak bezstarostně jsem se ještě nikdy necítil, dokonce ani...v panoptiku. Až tohle skončí…Tak jestli budu mít na výběr...vrátím se."

"Máš v sobě upírskou krev,"řekl pan Hroozley. Dělal si legraci, ale Harkat to vzal vážně.

"Mohl bych,"řekl."Často jsem přemýšlel, jestli jsem byl....v minulém životě upír. To by mohlo vysvětlovat, proč jsem byl poslán do Upíří hory...a proč jsem tam tak zapadl. To by taky mohlo vysvětlovat kůly....v mých snech."

Harkatovy sny často obsahovaly kůly. V jeho nočních můrách země ustoupila a on spadl do jámy kůlů, nebo ho honil stinný muž, který mu pak probodl srdce kůlem.

"Žádné nové nápady, kdo bys mohl být?" zeptal jsem se."Neosvěžilo ti setkání s panem Suddem paměť?"

Harkat zavrtěl svou robustní hlavou bez krku."Nic nového,"povzdechl si.

"Proč ti pan Sudd neřekl pravdu, když je čas, aby ses to dozvěděl?"zeptal se pan Hroozley.

"Nemyslím...že by to bylo tak jednoduché,"řekl Harkat."Musím si pravdu zasloužit. Je to část dohody."

"Nebylo by podivný, kdyby Harkat BYL upír?"poznamenal jsem."Co kdyby to byl kníže - mohl by pořád otvírat dveře do Knížecí síně?"

"Nemyslím si...že bych byl kníže,"zakřenil se Harkat - koutky jeho úst se trochu pozvedly. "Hej,"řekl jsem,"když můžu být knížetem já, tak už kdokoliv."

"To je pravda," zamumlal pan Hroozley a rychle sehnul hlavu, když jsem po něm hodil jelení nohu.

Když jsme opustili hory, zamířili jsme na jihovýchod a brzo jsme se dostali na okraj civilizace. Bylo zvláštní zase pouliční světla, auta a letadla. Měl jsem pocit, jako bych žil v minulosti a právě vystoupil ze stroje času.

"Je to tak hlučný," komentoval jsem, když jsme jedné noci procházeli rušným městem. Chtěli jsme tam nabrat lidskou krev, ve spánku je naříznout nehtem, pan Hroozley by je vyléčil slinami a ani by nevěděli, že se z nich někdo nakrmil."Tolik hudby a smíchu a křiku." Tím hlukem mě brněly uši.

"Lidé se vždycky chovali jako paviáni,"řekl pan Hroozley."To je běžné."

Dřív jsem proti podobným výrokům protestoval, ale teď už ne. Když jsem se stal pomocníkem pana Hroozleyho, žil jsem s nadějí, že se dostanu zpátky ke svému starému životu. Snil jsem o tom, že se mi vrátí lidství a já se vrátím k rodině a přátelům. Teď už ne. Roky v Upíří hoře mě zbavily lidských přání. Teď jsem stvoření noci - a jsem s tím spokojený.

Svědění se zhoršovalo. Než jsme opustili město, našel jsem lékárnu a koupil jsem si několik prášků a krémů proti svědění, které jsem si vetřel do pokožky. Ale nepřineslo mi to žádnou úlevu. Svědění nic nedokázalo zastavit a já se naštvaně drbal, když jsme mířili k jeskyni Lady Evanny.

Pan Hroozley toho moc neřekl o ženě, kterou se chystáme navštívit, kde žije, jestli je to člověk nebo upírka ani proč za ní jdeme.

"Měl byste mi to říct,"zavrčel jsem jednoho rána, když jsme si dělali tábořiště."Co kdyby se vám něco stalo? Jak bychom ji s Harkatem našli?"

Pan Hroozley si poškrábal dlouhou jizvu na levé tváři - i po těch společných letech pořád nevím, jak k ní přišel - a zamyšleně kývl."Máš pravdu. Před soumrakem ti nakreslím mapu."

"A řeknete nám, kdo to je?"

Zaváhal."To se těžko vysvětluje. Možná bude lepší, když to uslyšíš od ní. Evanna říká různým lidem různé věci. Nemusela by nic namítat proti tomu, že znáš pravdu - ale na druhou stranu by klidně mohla."

"Ona je vynálezce?" nevzdal jsem to. Pan Hroozley měl sadu hrnců a pánví, které se daly snadno složit a snadno nosit. Říkal mi, že je vyrobila Evanna.

"Občas vymýšlí,"řekl."Je to talentovaná žena. Většinu svého času chová žáby." "Cože?" zamrkal jsem.

"To je její koníček. Někteří lidé chovají koně, psy nebo kočky. Evanna chová žáby." "Jak může chovat žáby?" zafuněl jsem skepticky.

"To zjistíš."Pak se předklonil a poklepal mi na koleno."Ať řekneš cokoliv, neříkej jí čarodějko."

"Proč bych jí měl říkat čarodějko?" zeptal jsem se. "Protože je čarodějka - svým způsobem."

"My potkáme čarodějku?" vyjekl Harkat s obavami. "Obtěžuje tě to nějak?" zeptal se pan Hroozley.

"V mých snech...je občas čarodějka. Nikdy jsem neviděl její tvář - ne jasně - a nejsem si jistý....jestli je dobrá nebo zlá. Občas k ní běžím pro pomoc.....a občas vyděšeně utíkám."

"O tom ses nikdy nezmínil,"řekl jsem.

Harkat se nejistě usmíval."Co je taková malá čarodějnice...proti drakům, kolíkům a stinným mužům?"

Zmínka o dracích mi připomněla něco, co řekl, když jsme potkali pana Sudda. Nazval ho "pánem draků". Ptal jsem se ho na to, ale on si nemohl vzpomenout, že to řekl."Ačkoli,"přemítal," občas vidím ve svých snech pana Sudda....jak jede na dracích. Jednou jednomu vyrval mozek...a hodil mi ho. Natáhl jsem se, abych ho chytil...ale vzbudil jsem se."

O tomhle výjevu jsme přemýšleli dlouho. Upíři přisuzují snům veliký význam. Hodně jich věří, že to jsou pojítka s minulostí nebo budoucností a že toho z nich můžeme hodně zjistit. Ale Harkatovy sny pravděpodobně s realitou nesouvisely a nakonec jsme toho s panem Hroozleym nechali, lehli jsme si a šli jsme spát. Harkat ne - zůstal vzhůru, zelené oči mu slabě zářily, když odkládal spánek, co nejdéle to šlo, aby se vyhnul drakům, kůlům, čarodějnicím a ostatním rizikům, které ho trápily ve snech.

kapitola

Jednoho soumraku jsem se vzbudil s pocitem absolutní pohody. Jak jsem zíral na rudou, potemnělou oblohu, snažil jsem se přijít na to, proč se cítím tak skvěle. Pak jsem si to uvědomil - svědění bylo pryč. Pár minut jsem tam ležel se strachem, že se to vrátí, jakmile se pohnu, ale když jsem konečně vstal, necítil jsem ani to nejmenší svědění. S úsměvem jsem zamířil k nedalekému rybníčku, abych se trochu osvěžil.

Sklonil jsem hlavu do chladné, čisté vody a zhluboka jsem se napil. Jak jsem se zvedal, všiml jsem si v odrazu na hladině neznámé tváře - dlouhovlasý muž s vousama. Odraz byl přímo přede mnou, což znamenalo, že musel stát přímo za mnou - ale já neslyšel nikoho se přiblížit.

Rychle jsem se otočil a moje ruka vyletěla k meči, který mám z Upíří hory. Měl jsem ho napůl venku z pochvy, než jsem se zmateně zastavil.

Nikdo tam nebyl.

Otáčel jsem se a hledal jsem ošuntělého zarostlého muže, ale nebyl nikde vidět. Kolem nebyly žádné stromy ani šutry, za které by se mohl schovat, a ani upír by nemohl zmizet tak rychle.

Otočil jsem se k jezírku a zase jsem se zahleděl do vody. Byl tam! Stejně jasný jako vlasatý a mračil se na mě.

Vyjekl jsem a odskočil jsem od vodní hladiny. Byl ten fousáč v jezírku? Jestli jo, tak jak dýchal?

Vykročil jsem a podíval jsem se mu do očí - vypadal jako neandrtálec - po třetí a usmál jsem se. Usmál se taky."Ahoj,"řekl jsem - jeho rty se pohybovaly stejně jako moje, ale bezhlesně."Jmenuju se Darren Shan." Zase se jeho rty hýbaly stejně s mýma. Začínalo mě to štvát - chtěl mě provokovat? - když mi to došlo - byl jsem to já!

Když jsem se podíval pečlivěji, poznal jsem své oči a tvar svých rtů, a malou trojúhelníkovou jizvičku přesně nad mým pravým okem, na kterou jsem si zvykl asi jako na nos nebo uši. Byl to můj obličej, o tom nebylo pochyb - ale kde se vzaly všechny ty vlasy?

Ohmatal jsem si bradu a nahmatal jsem si husté vousy. Pravou rukou jsem si přejel přes hlavu

která měla být hladká - a zarazily mě dlouhé husté prameny vlasů. Palec, který jsem měl pořád vytyčený v divném úhlu se mi do vlasů zamotal a já s ním musel škubnout, čímž jsem si vytrhl pár vlasů.

Co se mi to u Khledona Lurta stalo?

Prohlížel jsem se dál. Roztrhl jsem si triko a zjistil jsem, že mám chlupy pokrytý i hrudník s břichem. Husté chlupy mi taky rostly v podpáždí a na ramenou. Byl jsem chlupatý celý!

"U Charny!" zařval jsem a vyletěl jsem vzbudit své společníky.

Pan Hroozley s Harkatem zrovna balili tábořiště, když jsem k nim doběhl, funěl jsem a křičel.Upír se jen podíval na mou chlupatou postavu, vytáhl nůž a zařval na mě, ať stojím. Harkat si stoupl za něj s temným výrazem ve tváři. Jak jsem se zastavil a lapal po dechu, uvědomil jsem si, že mě nepoznali.Zvedl jsem ruce, abych ukázal, že jsou prázdné, a zachraptěl jsem,"Neútočte!To jsem...já!"

Pan Hroozley vytřeštil oči."Darrene?"

"To nemůže být on," zavrčel Harkat."Je to podvodník!"

"Ne!" zakňučel jsem."Když jsem se vzbudil, šel jsem se k rybníčku napít a zjistl jsem...zjistil..."ukázal jsem jim své chlupaté ruce.

Pan Hroolzey popošel dopředu, zasunul nůž a a nedůvěřivě si prohlížel můj obličej. Pak zavrčel."Očista," zamumlal.

"Co?" vykřikl jsem.

"Posaď se, Darrene," řekl pan Hroolzey vážně."Musíme si o něčem promluvit. Harkate - běž naplnit čutory a založ nový oheň."

Když si pan Hroozley srovnal myšlenky, vysvětlil mě a Harkatovi, co se stalo."Víš, že poloupír se stane upírem, když se mu do žil dostane víc upíří krve. Ale nikdy jsme neprobírali

protože jsem to neočekával tak brzo - že existuje i jiná cesta, jak se může krev změnit.

Jednoduše řečeno, když někdo zůstane poloupírem extrémně dlouhou dobu - průměrně čtyřicet let - upíří buňky napadnou lidské buňky a změní je na upíří. Říkáme tomu očista."

"Tím myslíte, že jsem se stal upírem?" zeptal jsem se tiše, zaujatý a zároveň vystrašený tou představou. Zaujatý, protože by to znamenalo extra sílu, možnost míhání a telepatické komunikace. A vystrašený, protože by to zároveň znaemnalo konec denního světla a světa lidí.

"Ještě ne,"řekl pan Hrooozley."Ty chlupy jsou jen prvním znakem. Měli bychom je oholit, a i když ti zase dorostou, po měsíci by to mělo přestat. Během toho času projdeš i dalšíma změnama - vyrosteš a prožiješ si bolesti hlavy a výkyvy energie - ale brzo to přestane. Na konci těch změn by mohla upíří krev úplně nahradit lidskou, ale pravděpodobně se to nestane

vrátíš se do normálu - na pár měsíců nebo let. Ale někdy v průběhu několika let se tvoje krev změní. Dospěl jsi ke konečnému stádiu poloupírismu. Už není cesta zpátky."

Skoro celý zbytek noci jsme probírali tu očistu. Pan Hroozley tvrdil, že je neobvyklé, aby poloupír prodělal očistu po méně než dvaceti letech, ale pravděpodobně to mělo souvislost s tím, že jsem se stal knížetem - během ceremonie se mi do žil dostalo víc upíří krve, a to muselo ten proces uspíšit.

Vzpomněl jsem si, jak mě Seba v těch tunelech prohlížel, a řekl jsem o tom panu Hroozleymu."Musel o té očistě vědět,"řekl jsem."Proč mě nevaroval?"

"Protože to není jeho povinnost,"řekl pan Hroozley."Jako tvůj učitel jsem já zodpovědný za tvou informovanost. Jsem si jistý, že by mi o tom řekl, takže bych si s tebou mohl sednout a vysvětlit ti to, ale nebyl čas - dorazil pan Sudd a museli jsme opustit Upíří Horu."

"Říkal jste, že během očisty...Darren vyroste,"řekl Harkat."Jak moc?"

"To se nedá říct,"řekl pan Hroolzey."Možná by za těch pár měsíců mohl dojít až k dospělosti - ale to je nepravděpodobné. Měl by dospět o pár let, ale ne o moc.!

"Vy myslíte, že bych konečně mohl přijít do puberty?" zeptal jsem se. "To si umím dost dobře představit."

Chvíli jsem nad tím přemýšlel a pak jsem se zakřenil."Supr!"

Ale očista byla všechno, jen ne supr - bylo to prokletí! Už holení všech těch chlupů bylo strašný - pan Hroozley používal dlouhou ostrou čepel, která mi na kůži zanechávala škrábance

ale změny, kterými moje tělo procházelo, byly o moc horší. Kosti se mi natahovaly a rozšiřovaly. Vyrostly mi nehty a zuby - musel jsem si okousat nehty a skřípat zubama, zatímco jsme šli - a vyrostly mi i ruce a nohy.Za pár týdnů jsem byl o pět centimetrů vyšší a všechno mě z toho bolelo.

Moje smysly byly šíleně rozhozené. I ty nejslabší zvuky jsem vnímal hlasitěji - prasknutí větvičky bylo jako pád domu. I ty nejobyčejnější pachy mě šimraly v nose. Chuť k jídlu mě opustila úplně. Všechno chutnalo jako lepenka. Začal jsem chápat, jak se musí cítit Harkat a slíbil jsem si, že už ho nikdy nebudu pošťuchovat na téma chybějící chuťové buňky.

I matné světlo bylo pro moje citlivé oči osvětlující. Měsíc byl jako nelítostný reflektor na obloze, a kdybych otevřel oči ve dne, mělo by to stejný efekt jako bych si do nich vrazil dvě hořící větvičky - uvnitř hlavy bych měl pocit ostré bolesti.

"Takovéhle je denní světlo pro úplné upíry?" zeptal jsem se jednoho dne, když jsem se třásl pod tlustou dekou, oči pevně zavřené, abych se vyhnul bolestivým denním paprskům.

"Ano,"řekl."Proto se upíři vyhýbají i nejkratšímu pobytu na denním světle. Bolest ze spálení není nijak obrovská - ne prvních deset, patnáct minut - ale sluneční svit je jednoduše nesnesitelný."

Během očisty jsem trpěl nesmírnými bolestmi hlavy, jako výsledek nekontrolovatelných smyslů. Nastaly chvíle, kdy jsem měl pocit, že mi hlava vybuchne, a bezmocně jsem brečel bolestí.

Pan Hroozley mi pomáhal bojovat proti závratěm. Obvázal mi oči slabými pruhy látky - viděl jsem skrz ní celkem dobře - a nacpal mi trsy trávy do uší a do nosu. Bylo to nepohodlné a já se cítil směšně - Harkatovy výbuchy smíchu mi taky zrovna dvakrát nepomáhaly - ale bolesti hlavy se zmenšily.

Dalším nežádoucím efektem byly výbuchy energie. Měl jsem pocit, jako bych fungoval na baterky. Občas jsem v noci musel pana Hroozleyho a Harkata předběhnout a pak se k nim zase vrátit, jen abych se unavil. Pokaždé když jsme se zastavili, cvičil jsem jako šílený - kliky, shyby, sedy lehy - a obvykle jsem se budil dlouho před panem Hroozleym, neschopný spát v kuse víc jak několik hodin. Šplhal jsem po stromech a útesech a plaval jsem jezera a řeky, jen abych využil svou nezvyklou energii. Klidně bych se popral i se slonem, kdybych nějakého našel!

Konečně, po šesti týdnech, problémy zmizely. Přestal jsem růst. Už jsem se nemusel holit ( i když vlasy mi zůstaly - už jsem nebyl plešatý!). Odstranil jsem si látku a trsy trávy, a vrátila se mi chuť, i když hodně pomalu.

Byl jsem o sedm centimetrů vyšší, než když očista začala, a o poznání širší. Kůže na tváři se mi zatvrdila, což mi dodávalo starší vzhled - vypadal jsem jako pátnácti, šestnácti letý.

A to nejdůležitější - zůstal jsem poloupírem. Očista nezničila mé lidské buňky. Nevýhoda toho byla, že to znamenalo, že budu muset očistou projít ještě někdy. Ale ne druhou stranu si ještě můžu užívat sluneční paprsky, než je budu muset obětovat ve prospěch noci.

I když se na své dny upíra těším, bude mi chybět denní svět. Až se mi změní krev, nebude cesty zpátky. Beru to, ale lhal bych, kdybych tvrdil, že z toho nejsem nervózní. Takhle mám několik měsíců - možná rok nebo dva - abych se na tu změnu připravil.

Vyrostl jsem ze všech svých šatů i bot, takže jsem si musel doplnit zásoby v malém městečku (zase jsme za sebou nechávali civilizaci). V jednom typickém vojenském obchodě jsem si koupil věci podobné těm starým, jen jsem ke svým modrým tričkům přidal pár fialových, a tmavě zelené kalhoty. Když jsem platil za oblečení, vstoupil vysoký, hubený muž. Měl hnědou košili, černé kalhoty a basebalku."Potřebuju doplnit zásoby," zavrčel na muže za pokladnou a vrazil mu do ruky seznam.

"Budete potřeboval zbrojní průkaz,"řekl prodavač, když si prohlížel seznam.

"Mám ho." Muž si sáhl do kapsy u košile, když si všiml mých rukou a ztuhl. Nesl jsem si nové oblečení na hrudi a jizvy na bříškách prstů - kde mě pan Hroolzey zasvětil krví - byly jasně patrné.

Muž se okamžitě uvolnil a otočil se - ale bylo mi jasné, že jizvičky poznal a věděl, kdo jsem. Pospíchal jsem z obchodu, našel jsem pana Hroozleyho s Harkatem na okraji města a řekl jsem jim, co se stalo.

"Byl nervózní?" ptal se pan Hroozley."Sledoval tě, když jsi odešel?"

"Ne. Jen ztuhnul, když viděl ty značky a pak se choval, jako by si jich nevšiml. Ale věděl, co znamenají - tím jsem si jistý."

Pan Hroozley si přemýšlivě promnul jizvu."Lidé, kteří ví pravdu o upírech jsou vzácní, ale i takoví existují. Pravděpodobně je to obyčejný člověk, který se jen doslechl nějaké příběhy o upírech a značkách na prstech."

"Ale mohl by to být lovec upírů,"řekl jsem potichu.

"Lovci upírů jsou vzácní - ale skuteční."Pan Hroozley to promyslel a pak rozhodl."Budeme pokračovat, jak jsme plánovali, ale budeme mít otevřené oči, a ty s Harkatem budete hlídat ve dne. Když přijde útok, měli bychom být připravení." Strnule se usmál a stiskl čepel nože."A vyčkávat."

kapitola

K úsvitu jsme věděli, že máme boj ve svých rukou. Byli jsme následováni, ne jen jednou osobou, ale dvěma nebo třema. Našli naši stopu pár kilometrů od města a sledovali nás až sem. Pohybovali se obdivuhodně vytrvale, a kdybychom nečekali potíže, vůbec bychom nemuseli vědět, že je něco špatně. Ale když upír vycítí nebezpečí, ani nejrychlejší člověk ho nevyslídí.

"Jaký je plán?" zeptal se Harkat, když jsme se tábořili uprostřed malého lesíka, schovaní před sluncem, které prosvítalo větvema a listama.

"Na útok počkají na plné světlo," řekl pan Hroozley, sklopil oči a ztišil hlas."Budeme se chovat, jako že je všechno v pořádku, a předstírat spánek. Až přijdou, vypořádáme se s nima."

"Budete na sluníčku v pořádku?" zeptal jsem se. I když jsme byli zastínění, bitva by nás mohla vytáhnout ze stínu.

"Paprsky mě nezraní za tak krátkou dobu, co se s nimi budu vypořádávat,"odpověděl pan Hroozley.

Uložili jsme se mezi listí a mech na zemi a přikryli jsme se pláštěma."Samozřejmě by jen mohli být zvědaví," zamumlal Harkat."Mohli by prostě chtít vědět....jak vypadá pravý upír."

"Kdyby to byli jen zvědavci, pohybovali by se nadšeněji," nesouhlasil pan Hroozley."Jsou tu pracovně."

"Zrovna jsem si vzpomněl,"zasyčel jsem."Ten chlápek v obchodě si kupoval pistole!"

"Většina lovců upírů přichází důkladně ozbrojená,"zavrčel pan Hroozley."Kde jsou ty noci, kdy ti blázni přicházeli jen s kladivem a kůlem."

Potom už jsme nepovídali. Tiše jsme leželi se zavřenýma očima (až na Harkata, který si přikryl oči bez víček pláštěm), pravidelně jsme dýchali a předstírali jsme spánek.

Sekundy ubíhaly pomalu, trvalo věky, než se z nich staly minuty, a věčnost, než se z nich staly hodiny. Od mého posledního smrtelného boje uběhlo šest let. Měl jsem nepřirozeně studené končetiny, a v břiše jsem cítil nejistotu jako stovky ledových hadů. Rozevíral a zavíral jsem prsty pod záhyby pláště, připraven zaútočit.

Chvilku po poledni se lovci přiblížili zabít nás. Byli tři a rozprostřeli se do kruhu, přicházeli ze severu, jihozápadu a jihovýchodu. Nejdřív jsem slyšel jen šustění listí, a občasné prasknutí větvičky. Ale jak se blížili, uvědomoval jsem si jejich rychlý dech, křupání unavených kostí, rychlé, panické bušení srdce.

Lovci se zastavili deset, dvanáct metrů od nás, schovaní za stromem, připravovali se na útok. Nastalo dlouhé, nervózní ticho - a pak zvuk, jak se pomalu natahuje kohoutek pistole.

"Teď!" zařval pan Hroozley, vyskočil na nohy a vrhl se na muže za nejbližším stromem.

Zatímco se k němu blížil neskutečnou rychlostí, já s Hrkatem jsme se soustředili na ty další dva. Ten, na kterého jsem upřel zrak, hlasitě zaklel, vyšel zpoza stromu, vytáhl pistolu a vypálil. Kulka prosvištěla kolem mě, netrefila o několik centimetrů. Než mohl vystřelit znova, byl jsem u něj.

Vytrhl jsem mu pistoli z ruky a zahodil jsem jí. Za mnou se ozval výstřel, ale jen tak do vzduchu, a Harkat musel bojovat se svým protivníkem. Nebyl čas ho zkontrolovat - muž přede mnou už skoro vytáhl dlouhý lovecký nůž - tak jsem vytáhl meč a připravil jsem se do akce.

Muž vytřeštil oči, když uviděl nůž -oblast kolem očí měl vybarvenou do kruhu něčím, co vypadalo jako krev - a pak je zase zúžil."Jseš jen dítě,"zavrčel a sekl po mě nožem.

"Ne,"oponoval jsem, vyhl jsem se noži a bodl jsem po něm svým mečem."Jsem něco mnohem víc."

Jak po mě vyrazil znova, bodl jsem nožem vysoko v přesném oblouku, skrz maso, svaly a kosti, uřízl jsem mu tři prsty a odzbrojil jsem ho.

Ten člověk v agónii zařval a odpadl pryč. Rychle jsem se podíval, jak si vedou pan Hroozley a Harkat. Pan Hroozley už se svého protivníka zbavil, a pospíchal k Harkatovi, který zápasil se svým oponentem. Harkat měl nad svým protivníkem výhodu, ale pan Hroozley se chtěl ujistit, že se karty neobrátí.

Potěšen, že všechno nám tak vychází jsem obrátil pozornost na muže na zemi a připravoval jsem se na milou povinnost ukončit jeho život. K mému překvapení se na mě hrozivě šklebil.

"Měl sis vzít i mou druhou ruku,"zavrčel.

Moje oči se zachytily na jeho levé ruce a dech se mi zachytil v krku - blízko hrudi svíral ruční granát!

"Nehýbej se!"zařval, když jsem vyrazil k němu. Trochu stitkl roznětku."Jestli to vybuchne, veme tě to se mnou!"

"Klídek," povzdechl jsem si, trochu jsem ucouvl a se strachem jsem sledoval připravený granát.

"V klídku budu až v pekle,"zašklebil se sadisticky. Měl úplně vyholenou hlavu a na každé straně měl vytetované tmavé V, těsně nad ušima."Teď řekni tomu svému hnusnému upířímu kolegovi a té šedé zrůdě, aby nechala mého společníka jít, nebo -"

Ze stromů po mé lavici se ozvalo krátké hvízdnutí. Něco zaútočilo na granát a vytrhlo ho tomu člověkovi z rukou. Vykřikl a hmátl pro další ( měl z nich na hrudi udělaný řetěz). Ozvalo se druhé hvízdnutí a třpytící se předmět se zařízl mužovi do hlavy.

Muž se se zakňučením sesul na zem a šíleně sebou cukal, pak ležel v klidu. Zmateně jsem na něj zíral a automaticky jsem si klekl, abych lépe viděl. Předmět v jeho hlavě byla zlatá vrhací hvězda. Pan Hroolzey ani Harkat takovou zbraň neměli - tak kdo jí hodil?

Jako odpověď na mou nevyslovenou otázku někdo vyskočil zpoza nejbližšího stromu vykročil ke mě."I jedno jediné otočení tě může stát život!" štěkl na mě, když jsem se na něj obrátil."To tě Vanez Blane neučil?"

"Já...zapomněl jsem," zakňučel jsem, příliš zaražený, než abych řekl cokoliv jiného. Ten upír

musel to být jeden z nás - byl statný muž střední výšky s načervenalou pletí a vlasy obarvenými na zeleno a měl na sobě hrubě sešité oblečení z fialové kůže. Měl veliké oči - skoro tak velké jako Harkat - a překvapivě malou pusu. Narozdíl od pana Hroozleyho neměl oči ničím zakryté, i když kvůli bolesti ze slunečního svitu skoro šilhal. Neměl boty ani žádné jiné zbraně než desítky vrhacích hvězd na pásech obtočených kolem trupu.

"Vezmu si svůj shuriken zpátky, díky,"řekl upír tomu mrtvému muži, vytáhl si hvězdu, utřel z ní krev a znovu si ji zavěsil na jeden pás. Otočil mužovu hlavu doleva a doprava a prohlížel si mužovu vyholenou hlavu, tetování a rudé kruhy kolem očí."Vampet!" zavrčel."Už jsem se s nimi setkal dřív. Strašná cháska." Plivl na muže a pak ho nohou otočil, aby ležel tváří k zemi.

Když se upír otočil na mě, věděl jsem už, kdo to je - popisovali mi ho už tolikrát - a pozdravil jsem ho s repsektem, který si zasluhoval."Vandžo Pochode,"řekl jsme a sklonil jsme hlavu."Je to čest vás poznat, pane."

"Nápodobně," odpověděl lehkovážně.

Vandža Pochod byl jediným knížetem, s kterým jsem se ještě nepotkal, nejdivočejší a nejvíce staromódní ze všech knížat.

"Vandžo!" vyjekl pan Hroolzey, strhával si látku z očí, došel k nám a sevřel knížeti ramena."Co tu děláte, pane? Myslel jsem, že jste víc na severu!"

"Byl jsem," zafuněl Vandža, uvolnil si ruce a otřel si klouby levé ruky nos a pak odhodil něco zeleného a slizkého."Ale nic se tam nedělo, tak jsem vyrazil na jih. Mířím k Lady Evanně."

"My taky,"řekl jsem.

"To jsem pochopil. Už několik nocí vás sleduju." "Měl jste se představit dříve, pane,"řekl pan Hroolzey.

"Tohle je poprvé, co vidím toho nového knížete,"řekl Vandža."Chtěl jsem ho chvíli sledovat zdálky." Vážně si mě prohlížel."Pokud budeme brát v úvahu základy boje, nejsem zrovna uchvácen."

"Chyboval jsem, pane,"řekl jsme strnule."Bál jsem se o své přátele a udělal jsem chybu, když jsem se stáhl ve chvíli, kdy jsem měl přitlačit. Přijímám za to veškerou zodpovědnost, a co nejpokorněji se omlouvám."

"Alespoň ví, jak se správně omluvit," zasmál se Vandža a poklepal mě po zádech. Vandža Pochod byl celý špinavý a umazaný a smrděl jako vlk. To byl jeho typický zjev.

Vandža byl pravý tvor divočiny. Dokonce i mezi upíry byl považován za extrémistu. Nosil jen oblečení, které si sám vyrobil ze zvířecí kůže a nikdy nejedl vařené maso ani nepil nic kromě čerstvé vody, mléka a krve.

Když k nám Harkat dokulhal - už se vypořádal se svým protivníkem - Vandža se posadil a překřížil nohy. Zvedl levou nohu, sklonil hlavu a začal si kousat nehty!

"Takže tohle je ten lidička, co mluví,"zamumlal Vandža a sledoval Harkata přes nehet svého palce."Harkat Mulds, že?"

"Ano, pane,"řekl Harkat a sundal si masku.

"Můžu ti to říct na rovinu, Muldsi - nevěřím Osmondovi Suddovi ani žádnému z jeho baculatých pomocníků."

"A já zase nevěřím upírům...kteří si žvýkají nehty,"vrátil mu to Harkat, pak se zarazil a lstivě dodal,"Pane."

Vandža se tomu zasmál a vyplivl nehet."Myslím, že spolu budeme vycházet dobře, Muldsi!"

"Těžká cesta, pane?" zeptal se pan Hroozley, sedl si vedle knížete a znova si zavazoval oči."Nebylo to špatný,"zavrčel Vandža a natáhl si nohy. Pak se vrhl na nehty pravé nohy."A vy?"

"Cesta byla dobrá."

"Nějaké novinky z Upíří hory?" zeptal se Vandža. "Spousty,"řekl pan Hroozley.

"Nechme si to na večer," Vandža nechal svou nohu na pokoji a lehl si. Sundal si fialový plášť a přikryl se s ním."Vzbuďte mě při soumraku,"zívl, překulil se, usnul a začal chrápat.

Zíral jsem s vytřeštěnýma očima na spícího knížete, pak na nehty, které okousal a vyplivl, pak na roztrhané oblečení a špinavé zelené vlasy, pak na Harkata a pana Hroozleyho."To je upíří kníže?" zašeptal jsem.

"Je," usmál se pan Hroozley.

"Ale vypadá jako..." zamumlal Harkat nejistě."Vypadá jako..."

"Nenechte se oklamat vzezřením,"řekl pan Hroolzey."Vandža si vybral drsný život, ale je to ten nejlepší upír."

"Když to říkáte,"odpověděl jsem pochybně a většinu dne jsem proležel na zádech a zíral jsem na oblohu s mrakama, a vzhůru mě drželo hlasité chrápání Vandžy Pochoda.

kapitola

Nechali jsme vampety ležet tam, kde jsme je zabili (Vandža tvrdil, že si nezaslouží čestný pohřeb) a za soumraku jsme vyrazili. Jak jsme šli, pan Hroolzey vyprávěl knížeti o návštěvě pana Sudda v Upíří hoře a co předpověděl. Zatímco mluvil, Vandža toho řekl jen málo a i poté, co pan Hrooley skončil, nad tím dlouho tiše dumal.

"Myslím, že nemusím být génius, abych přišel na to, že ten třetí lovec budu já,"řekl nakonec. "Hodně by mě překvapilo, kdyby to tak nebylo,"souhlasil pan Hroozley.

Vandža se šťoural mezi zubama špičkou klacíku. Pak ho odhodil a odplivl si do prachu za náma. Vandža uměl perfektně plivat - měl husté, kulaté a zelené plivance a trefil mravence na dvacet kroků.

"Nevěřím tomu zvrácenému šťouralovi Suddovi,"odsekl."Párkrát jsem na něj narazil, a zvykl jsem si dělat pravý opak toho, co mi řekl."

Pan Hroozley přikývl."Obecně řečeno bych s vámi souhlasil. Ale nastaly nebezpečné časy, pane, a -"

"Lartene!" přerušil ho kníže."Při stopování je to "Vandžo","Pochode", nebo "Hej,šeredo!" Nebudu tě nutit, aby ses přede mnou plazil!"

"Tak dobře,"pan Hroolzey se zakřenil,"šeredo."Zase zvážněl."Nastaly nebezpečné časy, Vandžo. Budoucnost naší rasy je na ostří nože. Opovážíme se ignorovat věštbu pana Sudda? Jestli je tu naděje, musíme se jí chytit."

Vandža si dlouze neradostně povzdychl."Stovky let nám Sudd tvrdí, že jsme předurčeni prohrát válku, až povstane Pán vampýrů. Proč nám říká teď, po tak dlouhém čase, že to neni definitnivní, ale vyhnout se tomu můžeme JEN když budeme poslouchat jeho

instrukce?"Kníže se poškrábal zezadu na krku a odplivl si do křoví."Podle mě je to naprostá hovadina."

"Možná nám na to Evanna trochu posvítí,"řekl pan Hroozley."Sdílí nějaké síly pana Sudda a umí vycítit cesty budoucnosti. Mohla by potvrdit nebo vyvrátit jeho předpovědi."

"Jestli ano, tak jí věřit budu,"řekl Vandža."Evanna si dává dobrý pozor na jazyk, ale když promluví, mluví pravdu. Pokud řekne, že náš osud je na rozcestí, rád vás podpořím. Jestli ne..."pokrčil ramenama a zbytek nedořekl.

Vandža Pochod byl výstřední - mírně řečeno! Ještě nikdy jsem nikoho podobného nepotkal. Na všechno měl vlastní pravidla. Jak už jsem věděl, nejedl nic vařeného a nepil nic než čerstvou vodu, mléko nebo krev, a oblečení si vyráběl z kůží zvířat, které ulovil. Ale během těch šesti nocí, co jsme putovali k Lady Evanně, jsem toho o něm zjistil mnohem víc.

Ctil staré upíří zvyky. V dávných věkách upíři věřili, že pocházíme z vlků. Když budeme žít dobrý život a držet se své víry, až zemřeme, znovu se z nás stanou vlci a budeme se toulat po divočinách Ráje jako duchovní stvoření věčných nocí. Nakonec žili více jako vlci než lidi, vyhýbali se civilizaci až na chvíli, kdy potřebovali krev, vyráběli si vlastní oblečení a poslouchali pravidla přírody.

Vandža nespal v rakvi - tvrdil, že jsou moc pohodlné! Věřil, že by upír měl spát na obyčejné zemi a přikrýt se jen pláštěm. Respektoval upíry spící v rakvích, ale měl velmi nízké mínění o těch, co spali v postelích. Ani jsem se naodvažoval mu říct o své zálibě v houpacích sítích.

Hodně se zajímal o sny, a často jedl houby, které vedly k živým snům a vizím. Věřil, že v našich snech je zmapována budoucnost, a kdyby se nám jí podařilo rozluštit, mohli bychom kontrolovat své osudy. Fascinovaly ho Harkatovy noční můry a strávil dlouhé hodiny tím, že je s lidičkou probíral.

Jediné jeho zbraně byly shurikeny (vrhací hvězdy), které si sám vyřezával z různých kovů a kamenů. Boj jeden na jednoho bral přesně takhle - bojovat jen rukama. Neměl čas na meče, oštěpy nebo sekery a odmítal se jich dotknout.

"Ale jak můžete bojovat s někým, kdo má meč?"zeptal jsem se jeden večer, kdy jsme se chystali sbalit tábor."Utečete?"

"Z ničeho neutíkám,"odsekl ostře."Tak - ukážu ti to."Promnul si ruce, soutpl si naproti mě a řekl, ať vytáhnu meč. Když jsem zaváhal, pleskl mě přes rameno a posmíval se, "Strach?"

"Jasně že ne,"odsekl jsem."Jen vás nechci zranit." Rozesmál se."Z toho moc strach nejde, co, Lartene?"

"Tím bych si nebyl tak jistý," namítal pan Hroozley."Darren je jen poloupír, ale je bystrý. Mohl by tě pěkně překvapit, Vandžo."

"Dobře,"odvětil kníže."Zbožňuju hodnotné soupeře."

Prosebně jsem se podíval na pana Hroozleyho."Nechci stát v boji proti neozbrojenému muži."

"Neozbrojený?" vykřikl Vandža."Mám dvě zbraně!" zamával na mě rukama. "Jen běž,"řekl pan Hroozley."Vandža ví, co dělá."

Vytáhl jsem meč a provedl jsem výpad na půl cesty k srdci. Ani se nepohnul. Jen sledoval, jak jsem meč krátce vedl vzhůru.

"Ubohý," zafuněl.

"Tohle je stupidní,"řekl jsem mu." Já nejsem -"

Než jsem mohl říct cokoliv dalšího, vyrazil kupředu, stiskl mi hrdlo a nehtama mi zanechal na krku malý, bolestivý škrábanec.

"Au!" vyjekl jsem a klopýtal jsem od něj. "Příště ti uříznu nos,"řekl spokojeně.

"To teda ne!" zavrčel jsem a švihl jsem po něm mečem, tentokrát pořádně.

Vandža sehnul hlavu a úplně se vyhnul dráze ostří."Dobře," zakřenil se."To už je lepší."

Kroužil kolem mě, díval se mi do očí a pomalu ohýbal prsty. Udržoval jsem špičku meče nízko, dokud se nezastavil, pak jsem vyrazil k němu a bodl jsem. Počítal jsem, že uhne na stranu, ale místo toho natáhl pravačku dlaní nahoru a odrazil, jako kdyby taky používal plochou hůl. Jak jsem se snažil vrátit zbraň do bojové polohy, vykročil, chytil mi ruku kousek nad zápěstím, krutě zakroutil, což mě přinutilo pustit meč - a já byl neozbrojený.

"Vidíš?" usmál se, ustoupil a zvedl ruce na znamení, že boj skončil."Kdyby to byl skutečný boj, už bys čuchal k fialkám zespoda." Vandža měl prořízlou pusu - tohle byla jedna z jeho nejmírnějších urážek.

"Paráda," zamračil jsem se a třel jsem si bolavé zápěstí."Porazil jste poloupíra. Nemohl byste vyhrát proti upírovi nebo vampýrovi."

"Mohl a už se mi to povedlo,"odporoval."Zbraně jsou nástroje strachu, užívané těmi, kdo se bojí. Ten, kdo se naučí bojovat rukama bude mít vždycky výhodu nad těma, kdo spoléhají na meče a nože. Víš proč?"

"Proč?"

"Protože ONI čekají, že zvítězí," zahromoval."Zbraně jsou klamné - nejsou přírodní - a přináší zrádnou jistotu. Když bojuju, počítám, že zemřu. Dokonce i teď, když jsem zápasil s tebou, jsem očekával smrt a rezignoval jsem. Smrt je to nejhorší, co ti svět může připravit, Darrene - když jí akceptuješ, už nad tebou nebude mít moc."

Zvedl můj meč, podal mi ho a sledoval, co udělám. Měl jsem pocit, že chce, abych ho odhodil

a byl jsem v pokušení, abych získal respekt. Ale cítil bych se bez něj jako nahý, tak jsem ho zasunul zpátky do pochvy a trochu zahanbeně jsem se díval do země.

Vandža mi položil ruku zezadu na krk a přívětivě stisknul."Netrap se tím,"řekl."Jsi mladý. Máš spoustu času se to naučit." Přivřel oči, jak si vzpomněl na pana Sudda a Pána vampýrů a pochmurně dodal,"Doufám."

Poprosil jsem Vandžu, aby mě naučil bojovat holýma rukama. Učil jsem se takovému boji v Upíří hoře, ale to bylo proti protivníkům, kteří byli taky neozbrojení. Kromě pár lekcí, co dělat, když v boji přijdu o zbraň mě nikdo neučil, jak se vypořádat s ozbrojeným protivníkem jen tak beze zbraní.Vandža řekl, že k dokonalosti by to trvalo léta, a mohl bych čekat spousty škrábanců a modřin. Nad takovýma věcma jsem jen mávl rukou - zamiloval jsem se do myšlenky získat převahu nad ozbrojeným vampýrem jen holýma rukama.

Trénink nemohl začít na cestě, ale Vandža si se mnou během denních přestávek povídal o základních blokovacích taktikách a slíbil, že mi ukáže pravou námahu, až dorazíme k Evanně.

Kníže mi o čarodějce neřekl víc než pan Hroozley, ačkoliv řekl, že je zároveň nejkrásnější a nejméně atraktivní ze všech žen - což vůbec nedává smysl!

Myslel jsem, že Vandža bude silně proti vampýrům - upíři, kteří nejvíc nesnášeli vampýry byli právě ti, kteří přemrštěně dodržovali staré zvyky - ale k mému překvapení proti nim nic neměl."Vampýři jsou hrdí a pravdomluvní," prohlásil pár nocí před tím, co jsme dorazili k Evanně."Nesouhlasím s jejich strávnickými zvyky - není potřeba zabíjet, když se krmíme - ale jinak je obdivuju."

"Vandža nominoval Kurdu na post knížete," poznamenal pan Hroozley.

"Obdivoval jsem Kurdu,"řekl Vandža."Byl známý pro svůj mozek, ale taky měl odvahu. Byl to pozoruhodný upír."

"Necítíte se..." odkašlal jsem si a nechal jsem větu rozplynout do ticha. "Řekni, co máš na jazyku,"řekl Vandža.

"Necítíte se teď špatně za jeho nominaci, za to co udělal, že proti nám vedl vampýry?"

"Ne," řekl Vandža nepokrytě."Neschvaluju jeho činy, a kdybych byl na Radě, nepromluvil bych v jeho prospěch. Ale šel za svým srdcem. Činil pro dobro klanu. Ať už to bylo sebezavádějící, nemyslím, že by byl Kurda pravý zrádce. Choval se špatně, ale jeho motivy byly neposkvrněné."

"Souhlasím,"řekl Harkat a přidal se ke konverzaci."Myslím, že bylo s Kurdou nakládáno špatně. Bylo správné, že ho zabili...když ho chytili, ale špatné říct....že je to padouch a nezmínit jeho jméno....v Knížecí síni."

Na to jsem neodpověděl. Měl jsem Kurdu strašně rád,a věděl jsem, že udělal všechno proto, aby nás zachránil před Pánem vampýrů. Ale zabil jednoho z mých dalších přátel - Gavnera Zurče - a kvůli němu umírali další, včetně Arry Plachetové, upírky, která kdysi bývala družkou pana Hroozleyho.

Zjistil jsem jméno Vandžova pravého nepřítele den předtím, než jsme dorazili k cíli naší první části trasy. Spal jsem, ale svěděl mě celý obličej - ozvěny očisty - a tak jsem se vzbudil před polednem. Posadil jsem se a podrbal jsem se pod bradou a spatřil jsem Vandžu na okraji tábořiště, oblečení odhozené stranou - až na pás medvědí kožešiny zavázané kolem pasu - jak si vtírá do kůže sliny.

"Vandžo?" zeptal jsem se potichu."Co to děláte?"

"Jdu se projít,"řekl a dál si vtíral sliny do nahých ramen a rukou.

Zíral jsem na oblohu. Byl jasný den a sotva by nějaký mrak mohl zakrýt slunce."Vandžo, je den,"řekl jsem.

"Vážně?" odpověděl sarkasticky."To bych teda neuhád."

"Upíry slunce popálí,"řekl jsem a napadlo mě, jestli se třeba nepraštil do hlavy a nezapomněl ,kdo vlastně je.

"Ne hned,"řekl a ostře se po mě podíval."Přemýšlel jsi někdy, proč upíry slunce tak pálí?" "No, ne, ne tak úplně..."

"Není pro to logický důvod,"řekl Vandža."Podle lidských povídaček je to proto, že jsme zlí, a zlí tvorové nemůžou čelit slunci. Ale to nedává smysl - nejsme zlí, a i kdybychom byli, pořád bychom se měli moct pohybovat i přes den.

"Podívej na vlky,"pokračoval."Vyvinuli jsme se z nich, ale oni sluneční světlo vydrží. Dokonci i praví noční tvorové jako netopýři a sovy přežijí den. Slunce je může zmást, ale nezabije je. Tak proč zabíjí upíry?"

Nejistě jsem zavrtěl hlavou."Nevím. Proč?"

Štěkavě se zasmál."Kdybych to tak věděl! Nikdo neví. Někteří tvrdí, že jsme prokletí čarodějkou nebo zaklínačem, ale já o tom pochybuju - svět je plný služebníků temných mocností, ale nikdo nemá sílu na tak smrtonosnou kletbu. Já tipuju pana Sudda."

"Co s tím má pan Sudd co společného?" zeptal jsem se.

"Podle starých legend - většinou zapomenutých - Sudd stvořil první upíry. Tvrdí se, že experimentoval s vlkama a mísil jejich krev s lidskou, z čehož vznikli..." poklepal si na hruď.

"To je směšné," zafuněl jsem.

"Možná. Ale jestli je to pravda, naše slabost na slunce je taky Suddova práce. Tvrdí se, že se bál, že bychom byli moc mocní a ovládli bychom svět, tak nakazil naší krev a udělal z nás otroky noci." Přestal si vtírat sliny a zadíval se nahoru a přivřel oči proti dezorientujícím slunečním paprskům."Nic není tak strašné jako otroctví,"řekl tiše."Pokud mají legendy pravdu a jsme otroky noci jen kvůli Suddovým rozmarům, je jediná šance, jak získat zpátky svou svobodu - bojovat! Musíme se vrhnout na nepřítele, podívat se mu do tváře a plivnout mu do očí!"

"Myslíš pana Sudda?"

"Ne tak úplně. Je moc kluzký na tom abychom ho přitlačili." "Kdo teda?"

"Musíme bojovat s jeho sluhou,"řekl. Když jsem se na něj tupě podíval, zjednodušil to:"Se sluncem."

"Se sluncem?" rozesmál jsem se, ale zarazil jsem se, když jsem si všiml, že se tváří naprosto vážně."Jak můžeš bojovat se sluncem?"

"Jednoduše,"řekl Vandža."Postavíš se mu, ustojíš to, a vrátíš se pro další. Celé roky se vystavuju slunečním paprskům. Pokaždé za několik týdnů vyjdu na hodinu ve dne, nechám se pálit sluncem, zvykám si na to kůži a oči, testuju je, zajímám se, jak dlouho přežiju."

"Jste šílenej!" vyprskl jsem."Vy si vážně myslíte, že můžete být lepší než slunce?"

"Nevidím důvod, proč ne,"řekl."Protivník je protivník. Když se může do boje zapojit, může být poražen."

"Už jste nějak pokročil?" zeptal jsem se.

"Moc ne," povzdechl si."Je to skoro stejné jako na začátku. Světlo mě polooslepuje - trvá mi skoro celý den, než se mi zrak vrátí do normálu a přestane mě bolet hlava. Paprsky způsobí zrudnutí kůže do deseti, patnácti minut, a brzy potom bolest. Párkrát jsem se přinutil to vydržet skoro osmdesát minut, ale na konci jsem byl ošklivě popálený, a trvalo mi pět, šest nocí k úplnému uzdravení."

"Kdy tahle vaše válka začla?"

"Tak se na to podívejme," zahloubal se."Bylo mi asi dvě stě, když jsem začal -" Většina upírů si není jistá svým věkem; když žijete tak dlouho, narozeniny pro vás už tolik moc neznamenají. "- a teď je mi něco přes tři sta, takže to musí být asi tak století."

"Sto let!" zalapal jsem po dechu."Už jste někdy slyšel frázi - mlátit hlavou proti zdi?"

"Samozřejmě,"zakřenil se,"ale zapomínáš, Darrene - upíři mohou zeď prorazit vlastní hlavou!"

Už na mě jen mrknul a odešel do slunečního světla, hlasitě si hvízdal, aby se vydal do bitvy s ohromnou koulí žhavého plynu na obloze miliony a miliony kilometrů od nás.

kapitola

Na obloze stál úplněk, když jsme dorazili k Lady Evanně. Minul bych to, kdyby do mě pan Hroozley nešťouchnul a neřekl,"Jsme tu." Až později jsem se dozvěděl, že má Evanna celé to místo začarované maskovacím kouzlem, takže když nevíte, kam se dívat, klidně můžete pohledem přejet přes její dům a ani ho nezaregistrovat.

Zíral jsem přímo před sebe, ale na pár vteřin jsem viděl jen stromy. Pak síla kouzla ochabla, imaginární stromy "zmizely" a já se díval na křišťálově čisté jezírko, třpytící se bledě bílou barvou z měsíce. Na druhé straně jezírka byl kopec a já si na něm všiml temného, klenutého vchodu do velké jeskyně.

Jak jsme scházeli mírný svah k jezírku, nočním vzduchem se začalo nést kvákání. Alarmovaně jsme se zastavil, ale Vandža se usmál a řekl,"Žáby. Upozorňují Evannu. Přestanou, až jim poví, že je to v pořádku."

O chvilku později se žabí hlasy vytratily a zase jsme kráčeli v tichu. Obcházeli jsme jezírko a pan Hroozley s Vandžou mě a Harkata varovali, abychom nešlápli na žádnou žábu z těch stovek, které se povalovaly kolem nebo v chladné vodě.

"Ty žáby jsou hrůzostrašné,"řekl pan Hroozley."Mám pocit, jako by...nás sledovaly." "Taky že sledují,"řekl Vandža."Střeží jezírko a jeskyni, chrání Evannu před vetřelci." "Co by zmohla tlupa žab proti vetřelci?"zasmál jsem se.

Vandža se zastavil a zvedl žábu. Podržel ji proti měsíčnímu světlu a jemně jí zmáčkl. Otevřela tlamu a vystřelila dlouhý jazyk. Vandža ho chytil ukazováčkem a palcem pravé ruky a dával si pozor, aby se ho nedotkl na okrajích."Vidíš ty váčky po stranách?" zeptal se.

"Myslíš ty červeno žluté boule?"řekl jsem."Co je s nima?"

"Jsou naplněné jedem. Když ti žába obmotá jazyk kolem ruky nebo lýtka, váčky prasknou a jed se ti vsákne do pokožky." Temně potřásl hlavou."Zemřeš do třiceti vteřin."

Vandža položil žábu zpátky na vlhkou trávu a pustil jí jazyk. Odhopkala pryč bez otočení. Po tomhle jsme s Harkatem našlapovali extrémně opatrně!

Když jsme dorazili k ústí jeskyně, zastavili jsme se. Pan Hroozley a Vandža se posadili a odložili si batohy. Vandža vytáhl kost, kterou posledních několik nocí okusoval a zase se do ní pustil, občas se jen zarazil, aby plivnul na nějakou žábu, která se dostala moc blízko.

"Nepůjdeme dovnitř?" zeptal jsem se.

"Ne bez pozvání," odvětil pan Hroozley."Evanna se k vetřelcům moc laskavě nechová." "Není tu nějaký zvonek, na který by se dalo zazvonit?"

"Evanna nepotřebuje zvonky,"řekl."Ví, že tu jsme, a přijde nás pozdravit, až bude chtít."

"Evanna není dáma, s kterou by bylo radno si zahrávat,"souhlasil Vandža."Jeden můj známý si jednou řekl, že se vplíží do její jeskyně, aby jí překvapil." Nadšeně se zakousl do kosti."Přičarovala mu po celém těle bradavice. Vypadal jako...jako..."Vandža se zamračil."Těžko říct, protože jsem nikdy nic podobného neviděl - a to už jsem za svůj život viděl skoro všechno!"

"Měli bychom tu být, když je to tak nebezpečné?" zeptal jsem se vyděšeně.

"Evanna nás nezraní," ujistil mě pan Hroozley."Je temperamentní a je lepší ji nedráždit, ale nikdy by nezabila upíří krev, ledaže by byla vyprovokována."

"Jen si dávej pozor, abys jí neřekl čarodějko," varoval mě Vandža snad už po sté.

Půl hodiny poté, co jsme se usadili před jeskyní, desítky žab - větší než ty kolem jezírka - vyskočily ven. Obstoupily nás do kruhu, sedly si, pomalu mrkaly a úplně nás obklíčily. Začal jsem se zvedat, ale pan Hroozley mi řekl, ať zůstanu sedět.O chvilku později vyšla z jeskyně žena. Byla to ta nejošklivější a nejneupravenější žena, jakou jsem kdy viděl. Byla malá - sotva větší než sedící Harkat Mulds - s dlouhýma temnýma špinavýma vlasama.

Měla jasné svaly a krátké, silné nohy. Uši měla zašpičatělé, nos drobný - spíš jako dvě dírky nad horním rtem - a úzké oči. Když přišla blíž, všiml jsem si, že jedno oko má hnědé a to druhé zelené. Ještě divnější bylo, že se barvy měnily - jednu minutku měla hnědé levé oko, další minutku pravé.

Taky byla vyjímečně chlupatá. Ruce i nohy měla pokryté černýma chlupama; obočí měla jako dvě huňaté housenky; chlupy jí rostly i z uší a nosních dírek;měla plnovous a její knírek by zahanbil i Ottu von Bismarka.

Její prsty byly překvapivě baculaté. Když je čarodějka, čekal jsem, že bude mít kostnaté pařáty, i když to asi kvůli časopisům a knihám, které jsem četl jako dítě. Nehty měla ostříhané, až na malíčky, kde je měla dlouhé a ostré.

Nenosila tradiční roucho ani zvířecí kůže jako Vandža. Byla oblečena v lanech. Dlouhá tlustá vlákna žlutých provazů, které se jí omotávaly kolem hrudi a spodní poloviny těla, nechávajíc její ruce, nohy a břicho odkryté.

Dělalo mi problémy představit si hrůzostrašnější, nepříjemnou ženu, a nepříjemně se mi svíraly vnitřnosti, jak se k nám blížila.

"Upíři!" zavrčela, prošla řadama žab, které jí rozestupovaly cestu."Vždy oškliví krvaví upíři! Proč si někdy nepřijde popovídat krásný člověk?"

"Pravděpodobně se bojí, že je sníš," zasmál se Vandža, pak se postavil a objal ji. Na oplátku ho objala taky a zvedla ho do vzduchu.

"Můj malý Vandžo," rozplývala se, jako by mluvila s malým dítětem."Nějak jste ztloustnul, pane."

"A vy jste ošklivější než kdy dřív,"zafuněl a lapal po dechu.

"To říkáš, jen abys mě potěšil," zahihňala se, pak ho pustila a otočila se na pana Hroozleyho."Lartene," kývla slušně.

"Evanno," odpověděl, postavil se a uklonil. Pak, bez jakéhokoliv varování proti ní vykopnul. Ale ať už byl seberychlejší, čarodějnice byla rychlejší. Chňapla ho za nohu a zakoutila. Otočil se a rozplácl na zem. Než mohl zareagovat, skočila mu na záda, popadla ho za bradu a prudce mu zaklonila hlavu.

"Vzdáváš se?" vřískla.

"Jo!" zasípal rudý v obličeji - ne hanbou, ale bolestí. "Chytrý kluk," zasmála se a dala mu pusu na čelo.

Pak se postavila a prohlížela si mě a Harkata, mě zeleným a Harkata hnědým okem. "Lady Evanno,"řekl jsem co nejsrdečněji a snažil jsem se moc necvakat zubama. "Ráda tě poznávám, Darrene Shane,"odpověděla."Jsi vítán."

"Lady,"řekl Harkat a slušně se uklonil. Nebyl tak nervózní jako já.

"Ahoj, Harkate,"řekla a oplatila mu úklonu."Jsi také vítán - stejně jako dříve." "Dříve?" zopakoval.

"Tohle není tvá první návštěva,"řekla."V hodně směrech jsi se změnil, uvnitř i zvenku, ale já tě poznávám. Mám ten dar. Různé vzhledy už mě neoklamou."

"Vy myslíte...vy víte...kdo jsem byl předtím, než jsem se stal lidičkou?" zeptal se Harkat užasle. Když Evanna kývla, horlivě se naklonil."Kdo jsem byl?"

Čarodějka zavrtěla hlavou."Nemohu to říct. Na to musíš přijít sám."

Harkat chtěl naléhat víc, ale než stihl cokoliv říct, podívala se na mě a přišla blíž, aby mi sevřela bradu několika studenými, hrubými prsty."Takže tohle je ten mladý kníže," zamumlala a otočila mi hlavu doleva a pak doprava."Myslela jsem, že budeš mladší."

"Cestou sem prošel očistou,"řekl pan Hroozley.

"To to vysvětluje." Nepustila můj obličej a pořád si mě prohlížela, jakoby hledala slabosti.

"Takže," měl jsem pocit, že bych měl promluvit, a řekl jsem první věc, která mě napadla,"vy jste čarodějka, že jo?"

Pan Hroozley s Vandžou zasténali.

Evanně se rozšířily nosní dírky a její tvář vyrazila kupředu, takže byla jen milimetr od mého obličeje."Jak jsi mi to řekl?" zasyčela.

"Ehm. Nijak. Pardon. Já to tak nemyslel. Já -"

"Za to můžete vy dva!" zařvala, trhla sebou a otočila se na pana Hroozleyho s Vandžou."Vy jste mu řekli, že jsem čarodějnice!"

"Ne, Evanno,"řekl Vandža rychle.

"Řekli jsme mu, aby ti tak neříkal,"ujistil ji pan Hroozley.

"Měla bych vás oba vykuchat!"zavrčela Evanna a bodla proti nim malíčkem pravé ruky."A taky bych to udělala, kdyby tu Darren nebyl - ale nerada dělám špatný první dojem." Zamračila se a trochu sklonila malíček. Pan Hroozley s Vandžou se trochu uvolnili. Sotva jsem tomu věřil. Už jsem viděl pana Hroozleyho bojovat proti plně ozbrojenému vampýrovi bez jediného couvnutí a byl jsem si jistý, že Vandža je tváří v tvář nebezpečí úplně klidný. A tady oba stáli a třásli se před malou, ošklivou ženou, která neměla nic zlověstnějšího než pár dlouhých nehtů!

Začal jsem se upírům smát, ale Evanna se prudce otočila a mě zmrzl smích na rtech. Její tvář se změnila a teď vypadal spíš jako zvíře než člověk, s velkou pusou a dlouhými tesáky.

Vyděšeně jsem ustoupil."Pozor na žáby!" vyjekl Harkat a chytil mě zaruku, abych nešlápl na jednoho z jedovatých strážců.

Podíval jsem se na zem, abych se ujistil, že jsem nešlápl na žádnou žábu. Když jsem zase vzhlédl, Evannin obličej byl už normální. Usmívala se."Vzezření, Darrene,"řekla."Nikdy se jimi nenech ošálit." Vzduch kolem ní se zachvěl. Když se pročistil, stála tam vysoká, štíhlá a krásná, se zlatýma vlasama a volnou bílou róbou. Spadla mi čelist, jak jsem na ní neslušně zíral, užaslý tím, jak byla nádherná.

Luskla prsty a zase vypadala jako dřív."Jsem kouzelnice,"řekla."Sestra magie. Kouzelná žena. Kněžka arkány. A nejsem -" dodala s ledovým pohledem směrem k Vandžovi a panu Hroozleymu,"- čarodějka. Jsem stvoření mnoha talentů. Dovolují mi vzít na sebe podobu, jakou si zvolím - alespoň v myslích těch, kteří mě vidí."

"Tak proč -" začal jsem, než jsem si vzpomněl na dobré vychování.

"...volím tuhle šerednou formu?"dokončila za mě. Se začervenáním jsem kývl."Cítím se tak pohodlně. Krása pro mě nic neznamená. Vzhled je v mém světě ta nejméně důležitá věc.

Tenhle vzhled jsem na sebe vzala jako první lidskou podobu, proto je to vzhled, ke kterému se vracím nejčastěji."

"Víc se mi líbíš, když jsi krásná,"zamumlal Vandža a nevrle si odkašlal, když si uvědomil, co vyslovil nahlas.

"Opatrně, Vandžo," zakřenila se Evanna,"nebo na tebe vztáhnu ruku, jako před těmi lety na Lartena."Pozvedla na mě obočí."Vyprávěl ti někdy, jak přišel k té jizvě?"

Podíval jsem se na jizvu táhnoucí se po levé tváři pana Hroozleyho a zavrtěl jsem hlavou. Upírovy tváře dostaly jasně rudou barvu."Prosím, Lady," prosil."Nemluvte o tom. Byl jsem mladý a pošetilý."

"To jsi jistě byl," souhlasila a zlomyslně mě šťouchla mezi žebra."Měla jsem jednu ze svých krásných tváří. Larten trochu přebral vína a pokusil se mě políbit. Trochu jsem ho škrábla, abych ho naučila správným způsobům."

Ztuhnul jsem. Vždycky jsem si myslel, že tu jizvu získal bojem s nějakým vampýrem nebo divokým zvířetem!

"Jseš krutá, Evanno," zašklebil se pan Hroozley a mrzutě se poškrábal na jizvě.

Vandža se smál tolik,až mu teklo z nosu."Lartene!" zavyl."Počkej až to řeknu ostatním! Vždycky mě zajímalo, proč jsi tak málomluvný, když přijde řeč na tu jizvu! Upíři se obyčejně jizvami vychloubají, ale ty -"

"Zmlkni!" vyjel pan Hroozley s netypickou neomaleností.

"Mohla bych to bývala vyléčit,"řekl Evanna."Kdyby to bylo sešito ihned, nebylo by to ani zpoloviny tak nápadné jako teď. Ale on se stáhnul jako nakopnutý pes a třicet let se nevrátil."

"Necítil jsem se vítán,"řekl pan Hroozley zlehka.

"Chudáčku Lartene,"křenila se."Myslel sis, že jsi pravý svůdník, když jsi byl mladý upír, ale..."Zašklebila se a zaklela."Vím, že jsem na něco zapomněla. Když jste dorazili, chtěla jsem je vyvolat, ale byla jsem vyrušena." Mumlala si pro sebe a otočila se k žábám a začala vydávat hluboké, kvákavé zvuky.

"Co to dělá?" zeptal jsem se Vandži.

"Mluví k žábám,"řekl. Pořád se křenil jizvě pana Hroozleyho.

Harkat zalapal po dechu a padl na kolena."Darrene!" zavolal a ukazoval na žáby.

Sehl jsem se k němu a na zádech jedné žaby jsem uviděl tajuplný a přesný obrázek Parise Nebesse, vyvedený v černé a zelené.

"Divný,"řekl jsem a lehce jsem se přeludu dotkl, připravený ucuknout, kdyby nějaká žába otevřela pusu."Hej,"řekl jsem,"to není kresba. Myslím, že je to mateřské znaménko."

"Nemůže."řekl Harkat."Žádné znaménko by nemohla vypadat...tolik jako osoba, zvláště ne - hej! Tady je další!"

Otočil jsem se a podíval, kam ukazoval."To není Paris,"řekl jsem.

"Ne," souhlasil Harkat," ale je to tvář. A tady je třetí." Ukázal na další žábu. "A čtvrtá," poznamenal jsem a rozhlídl jsem se.

"Musí to být nakreslené,"řekl Harkat.

"Nejsou,"řekl Vandža. Sehnul se, popadl žábu a ukázal nám ji, abychom si jí mohli prohlédnout. Takhle blízko a s pomocí jasného měsíčního světla jsme viděli, že ty značky jsou vlastně pod nejhořejší vrstvou její kůže.

"Říkal jsem vám, že Evanna chová žáby," přípomněl pan Hroozley. Vzal si od Vandžy žábu a prohlížel si obličej, který byl statný a vousatý."Mix přírody a magie. Hledá žáby se silným přírodním značením, kouzlem je zvětší a stará se o ně a vytváří obličeje. Je jediná na světě, kdo to dokáže."

"Tady,"řekla Evanna, odstrčila mě a Vandžu stranou a dovedla k panu Hroozleymu devět žab."Cítím vinu za to, že jsem tě zohyzdila tou jizvou, Lartene. Neměla jsem tě říznout tak hluboko."

"To je v pořádku, lady,"usmál se zlehka."Ta jizva už je teď mou součástí. Jsem na ní hrdý -" podíval se po Vandžovi "-i když ostatní se jí mohou jen smát."

"Stejně,"řekla,"mě to mrzí. Dávala jsem ti tolik darů - jako ty skládací pánve a hrnce - ale to mě nestačí."

"Není třeba -" začal pan Hroozley.

"Zmlkni a nech mě domluvit!"zavrčela."Myslím, že mám konečně dar, který splatí dluhy. Není to nic, co můžeš uchopit, jen malý...znak."

Pan Hroozley se podíval na žáby."Doufám, že to neznamená, že mi chceš dát ty žáby."

"Ne tak úplně." Zakvákala žábám nějaké příkazy a ty se přeskupily."Vím, že Arra Plachetová byla zabita v boji s vampýrem před šesti lety,"řekla. Panu Hrozleymu při zmínce o Ařře trochu posmutněl výraz. Byl jí velice blízký a její smrt nesl dost těžce.

"Zemřela statečně,"řekl.

"Nepředpokládám, že bys měl u sebe něco jejího, co?" "Jako třeba?"

"Pramínek vlasů, nůž, který měla ráda, útržek jejích šatů?" "Upíři si nelibují v takových pošetilostech," odvětil nevrle.

"To by měli," povzdechla si Evanna. Žáby se zastavily, ona se na ně podívala, kývla a ustoupila.

"Co to-" začal pan Hroozley, pak ztichl a díval se na žáby, na jejichž zádech se objevil obrázek.

Byl to obličej Arry Plachetové, kus na zádech každé žáby. Obličej byl v každém detailu perfektní a honosil se víc barvama než tváře na zádech ostatních žab - Evanna zapracovala na žluté, modré a červené a úplně tím vdechla živozt rtům, očím, tvářím a vlasům. Upír nemůže být vyfotografován - jejich atomy se chovají nepravidelně a je nemožné je zachytit na film - ale tohle bylo tak podobné fotu Arry, jak jen to bylo možné.

Pan Hroozley se nehýbal. Z jeho úst se stala tenká linka vedoucí přes spodní polovinu obličeje, ale jeho oči byly naplněné vřelostí, smutkem...a láskou.

"Děkuji, Evanno," zašeptal.

"Není zač," usmála se zlehka a pak se rozhlédla po nás ostatních."Myslím, že bychom ho měli nechat na chvilku o samotě. Pojďte do jeskyně."

Beze slova jsme ji následovali. Dokonce i jinak divoký Vandža byl zticha, zastavil se, jen aby panu Hroozleymu stiskl rameno. Žáby poskakovaly kolem nás, až na těch devět s obličejem Arry. Ty zůstaly ve svém postavení a dělaly panu Hroozleymu společnost, když teskně zíral na tvář své bývalé družky a přemýšlel nad bolestivou minulostí.

kapitola

Evanna pro nás připravila večeři, ale jen z ovoce a zeleniny - je to vegetariánka a nikomu nedovolí, aby v její jeskyni jedl maso. Vandža jí kvůli tomu provokoval - "Pořád na jídle pro dobytek, lady?" ale snědl svou porci stejně jako já a Harkat, i když si vybíral jen jídlo, které nebylo vařené.

"Jak to můžete jíst?" zeptal jsem se pobouřeně, když jedl syrový tuřín. "Všechno v základním stavu,"mrkl a pořádně se zakousl."Mňam - červ!"

Pan Hroozley se k nám připojil, když jsme dojídali. Po zbytek noci měl pochmurnou náladu, málo mluvil a zíral do prázdna.

Jeskyně byla o hodně luxusnější než ty v Hoře. Evanna si z ní udělala pravý domov, s měkkýma peřinama, nádhernýma obrazama na stěnách a obrovskými svícny, které všechno zalévaly matnou září. Mohli jsme si lehnout na gauče, užívat si větráky na ochlazení, exotické ovoce a víno. Po letech tak tvrdého života mi to připadalo jako palác.

Když jsme si odpočali a strávili jídlo, Vandža si odkašlal a vyrukoval s důvodem, proč tu vlastně jsme."Evanno, přišli jsme probrat -"

Umlčela ho mávnutím ruky."Dneska se nic dít nebude," přesvědčovala ho."Práce může počkat do zítra. Tohle je čas přátelství a odpočinku."

"Skvěle, lady. Tohle je tvé území a já se klaním před tvými přáními." Vandža si lehl, hlasitě si odříhl a rozhlídl se, kam by si mohl odplivnout. Evanna mu hodila malou stříbrnou misku."Aha!" rozzářil se."Plivátko!" Naklonil se a důrazně do ní plivl. Ozvalo se tiché"ping" a Vandža vesele zamručel.

"Po jeho poslední návštěvě jsem uklízela celé dni," poznamenala Evanna mě a Harkatovi."Všude loužičky slin. Snad ho to plivátko trochu zbrzdí. Jen kdybych sehnala něco, do čeho by mohl i holuby místo -"

"Stěžuješ si na mě?" zeptal se Vandža.

"Jistě že ne, pane," odpověděla sarkasticky."Která žena by si mohla stěžovat, když se jí muž vetře do domu a pokryje podlahu hlenem?"

"Já tě jako ženu neberu, Evanno," rozesmál se Vandža. "Hm?" Její tón byl ledový."A jako co mě bereš?"

"Jako čarodějku,"řekl nevinně, pak vyskočil z gauče a vyběhl z jeskyně, než ho mohla stihnout zaklít.

Později, když se Evanně zase vrátil smysl pro humor, se Vandža vrátil ke gauči, natřásl si polštář, protáhl se a a okusoval si bradavici na levé dlani.

"Já myslel, že spíte jedině na zemi," poznamenal jsem.

"Obvykle," souhlasil,"ale je neslušné odmítnout něčí pohostinnost, zvláště když jsi hostem Lady divočiny."

Zvědavě jsem se posadil."Proč jí říkáte lady? Je to princezna?"

Jeskyní se ozýval Vandžův smích."Slyšelas to, lady? Ten kluk si myslí, že jsi princezna!"

"A co je na tom tak divného?"zeptala se a pohladila si knírek."Cožpak všechny princezny nevypadají takhle?"

"Pod Rájem, možná," zakřenil se Vandža. Upíři věří, že duše dobrých upírů přijdou do Ráje pod hvězdami, až zemřou. V jejich mytologii není nic jako peklo - většinou se říká, že duše špatných upírů uvíznou na zemi - ale občas se můžete setkat s výrazem "Pod Rájem."

"Ne," řekl Vandža vážně."Evanna je mnohem důležitější a vznešenější než jakákoliv princezna."

"Proč, Vandžo," zavrněla,"to bylo skoro lichotivé!"

"Umím lichotit, když chci,"řekl a hlasitě si upšoukl."A rozčilovat taky." "Nechutný," ušklíbla se Evanna,ale jen těžce skrývala úsměv.

"Darren se na tebe cestou sem ptal,"řekl jí Vandža."O tvé minulosti jsme mu nic neřekli. Mohla bys ho do ní zasvětit?"

Evanna zavrtěla hlavou."Pověz to ty, Vandžo. Nemám náladu na vyprávění příběhů. Ale zkrať to," dodala, když už otvíral pusu.

"Zkrátím," slíbil.

"A nebuď nevychovaný."

"Lady Evanno!" zalapal po dechu."Cožpak jsem někdy byl?" S úšklebkem si projel rukou zelené vlasy, na chvíli se zamyslel a pak začal tak něžně, jak jsem ho ještě mluvit neslyšel."Dávej pozor, dítě," řekl, pak pozvedl obočí a pokračoval svým normálním hlasem,"Takhle se začíná příběh. Lidé začínají se slovy "bylo nebylo", ale co ti můžou vědět o

-"

"Vandžo," přerušila ho Evanna."Řekla jsem zkrať to."

Vandža se zašklebil, a pak začal znova stejně něžným tónem."Dávej pozor, dítě - my, stvoření noci, jsme nebyli stvořeni k plození dědiců. Naše ženy nemohou rodit a naši muži nemohou plodit. Takhle to chodí od té doby, co se první upír procházel pod měsícem, a takhle jsme mysleli, že to bude navždy.

Ale před sedmnácti sty lety žil upír jménem Corza Jarn. Byl ve všech ohledech normálním - snažil se přežít ve světě, dokud se nezamiloval a neudělal pár s upírkou jménem Sarfa Grall. Byli šťastní, bojovali i lovili bok po boku, a když uplynulo první období jejich párování, souhlasili s dalším obdobím."

Takhle fungují upírské "svatby". Upíři nedávají souhlas se soužitím po zbytek života, jen na deset, patnáct nebo dvacet let. Když čas vyprší, mohou souhlasit s dalším desetiletím nebo dvěma, nebo si jít každý svou vlastní cestou.

"Uprostřed jejich druhého období,"pokračoval Vandža,"se Corza stal bezradným. Přál si mít se Sarfou dítě a starat se o svého potomka. Odmítal akceptovat své přítodní limity a vydal se hledat lék na sterilitu. Celá desetiletí marně, se svou věrnou Sarfou po boku. Sto let přišlo a odešlo. Dvě stě let. Sarfa během cesty zemřela, ale to Corzu nezlomilo - jestli ho to k něčemu přimělo, tak jen k usilovnějšímu hledání. Konečně, před čtrnácti sty lety ho to dovedlo ke všetečkovi s hodinkama - k Osmondu Suddovi.

"Teď," řekl Vandža mrzutě,"není moc jasné, jakou moc má pan Sudd nad upírama. Někteří tvrdí, že nás stvořil, někteří, že býval jedním z nás, a někteří, že je prostě jen zaujatý pozorovatel. Corza Jarn nevěděl o pravém já pana Sudda o nic víc než my ostatní, ale věřil, že by mu ten kouzelník mohl pomoct, a sledoval ho po celém světě, prosil ho, aby skončil naše neplodné prokletí.

Po dvě staletí se mu pan Sudd vysmíval a jeho prosby odbýval mávnutím ruky. Řekl tomu upírovi - teď už starému a vetchému - aby se přestal obávat. Řekl, že děti nebyly stvořeny pro upíry. Corza to neuznal. Otravoval pana Sudda a prosil, ať dá upírům naději. Nabídl na oplátku svou duši, ale pan Sudd se jen ušklíbl a řekl, že kdyby jeho duši chtěl, tak by si jí prostě vzal."

"Tuhle část jsem předtím neslyšela," přerušila ho Evanna.

Vandža porkčil ramenama."Legendy jsou flexibilní. Myslím, že je dobré připomenout krutou povahu pana Sudda, tak to dělám kdykoliv se mi naskytne šance.

Nakonec," vrátil se Vandža k příběhu,"z důvodů, která zná jen on sám, pan Sudd se smiloval. Řekl, že stvoří ženu schopnou porodit upírské dítě, ale měl připomínku - žena a to dítě náš klan buď dovedou ještě k větší síle....nebo nás úplně zničí!

Corzu Suddova slova trápila, ale hledal moc dlouho a těžce, aby ho hrozba odradila. Souhlasil se Suddovýma podmínkama a nechal ho, aby si vzal trochu jeho krve. Sudd jeho krev smíchal s krví těhotné vlčice a trochu jí začaroval. Vlčice porodila čtyři potomky. Dva vypadali normálně, ale narodili se mrtví, ale ostatní přežili - a vypadali jako lidi! Jeden chlapec a jedna dívka."

Vandža se zastavil a podíval se na Evannu. Já s Harkatem jsme se na ní podívali taky, s vytřeštěnýma očima. Čarodějka se zašklebila, pak se postavila a uklonila."Ano,"řekl."Já byla to malé chlupaté vlče."

"Děti rychle rostly," pokračoval Vandža."Do pár let byli dospělí a opustili svou matku a Corzu,aby šli hledat svůj život do divočiny. Chlapec šel první, aniž by cokoliv řekl, a nikdo neví, co se s ním stalo.

Než dívka odešla, předala Corzovi zprávu, aby jí vyřídil klanu. Řekl jim, co se stalo, a že svou povinnost bere velmi zodpovědně. Také jim řekl, že ještě není připravena na mateřství a žádný upír by si jí neměl vybrat za družku. Tvrdila, že toho musí hodně zvážit, a že to bude trvat století - možná i déle - než si vybere.

A to bylo naposled, co o ní za posledních čtyři sta let nějaký upír slyšel!

Zastavil se, na chvíli se zamyslel a pak si vzal banán a začal ho jíst i se slupkou."Konec," zamumlal s plnou pusou.

"Konec?" vyjekl jsem."Nemůžete to skončit takhle! Co se stalo dál? Co za ty čtyři století dělala? Vybrala si druha, když se vrátila?"

"Nikoho si nevybrala,"řekl Vandža."Stále ne. A pokud jde o to, co dělala..."Usmál se."Možná by ses jí měl zeptat sám."

Otočili jsme se s Harkatem na Evannu."No?" zeptali jsme se najednou. Evanna našpulila rty."Vybírala jsem si jméno,"řekla.

Zasmál jsem se."Přece nemůžete strávit čtyři sta let vybíráním jména!"

"To nebylo jediné, co jsem dělala,"souhlasila,"ale většinu toho času jsem strávila výběrem. Jména jsou pro stvoření osudu životně důležitá. Mám v budoucnosti svou roli, nejen pro upíří klan, ale pro každou bytost na zemi. Jméno, které si vyberu, bude mít vztah k té roli. Nakonec jsem se rozhodla pro Evannu." Zarazila se."Myslím, že to byla dobrá volba."

Evanna se zvedla, zakvákala něco k žábám, které vyrazily ven z jeskyně."Musím jít,"řekla."O minulosti už jsme povídali dost. Většinu dne budu pryč. Až se vrátím, měli bychom probrat vaši cestu a úlohu, kterou v ní budu hrát já." Odešla za žábama a o chvilku později zmizela v prvních paprscích úsvitu.

Harkat a já jsme se za ní dívali. Pak se Harkat zeptal, jestli ta legenda byla pravdivá."Tak pravdivá, jak může nějaká legenda být," odpověděl Vandža radostně.

"Co to znamená?" zeptal se Harkat.

"Legendy se časem mění,"vysvětloval Vandža."Sedmnáct set let je dlouhá doba, dokonce i na upíry. Opravdu se Corza táhl za panem Suddem po celém světě? Souhlasil ten agent chaosu, že pomůže? Mohli se Evanna a ten chlapec narodit vlčici?" Poškrábal se v podpáždí, očichal si prsty a povzdechl si."Jen tři lidé na světě vědí pravdu - Osmond Sudd, ten chlapec - jestli je stále naživu - a Lady Evanna."

"Ptal jste se Evanny, jestli je to pravda?" ptal se Harkat.

Vandža zavrtěl hlavou."Vždycky se radši držím dobré legendy než nudných faktů." S tím se kníže odkulil a usnul a nechal mě a Harkatata, abychom potichu probírali příběh a přemýšleli.

kapitola

Vzbudil jsem Vandžu pár hodin po poledni a začali jsme můj trénink ve stínu u vstupu do jeskyně. Harkat nás zaujatě sledoval, stejně jako pan Hroozley, který se to odpoledne vzbudil brzy. Vandža začal s tyčí, prý to bude trvat měsíce, než proti mě zkusí pravou zbraň. Celé odpoledne jsem sledoval, jak proti mně rýpe a bodá holí. Neměl jsem dělat nic jiného, jen sledovat pohyby tyče a naučit se rozpoznat a očekávat různé způsoby, jakými může útočník útočit.

Zkoušeli jsme až do Evanniného návratu, půl hodiny před západem slunce. Neřekla ani slovo o tom, kde byla nebo co dělala, a nikdo se ani neptal.

"Bavíte se?" zeptala se, když vešla do jeskyně se zástupem žab.

"Strašně,"odpověděl Vandža a zahodil tyč."Ten kluk se chce naučit bojovat holýma rukama." "Jsou pro něj meče moc těžké?"

Vandža se zašklebil."Moc vtipné."

Jeskyni naplnil Evannin smích."Je mi líto. Ale boj s meči - nebo rukama - mi přijde dětinský. Lidé by měli bojovat mozkem."

Zamračil jsem se."Jak?"

Evanna se na mě podívala a najednou jsem v nohách necítil žádnou sílu a spadl jsem na podlahu.

"Co se děje?"vyjekl jsem a otočil jsem se jak leklá ryba."Co to se mnou je?"

"Nic,"řekla Evanna a k mé úlevě se mi nohy vrátily do normálu."Takhle můžeš bojovat mozkem,"řekla, když jsem se dával dohromady."Každá část tvého těle je propojena s mozkem. Bez něj nic nefunguje. Bojuj s mozkem, a vítězství je víc než zaručeno."

"Můžu se to naučit?" zeptal jsem se dychtivě.

"ano,"řekla Evanna."Ale trvalo by to několik set let a musel by jsi opustit upíry a stát se mým pomocníkem." Usmála se."Co myslíš, Darrene? Stojí to za to?"

"Tím si nejsem jistý," zamumlal jsem. Líbila se mi myšlenka, že bych se učil magii, ale žít s Evannou mě moc nelákalo - s jejím temperamentem jsem pochyboval, že by byla chápavá nebo odpouštějící učitelka!

"Dej mi vědět, kdyby sis to rozmyslel,"řekla."Je to dlouho, co jsem měla naposled pomocníka, a žádný studium nedokončil - všichni po pár letech utekli, i když nechápu proč."Evanna se za námi protáhla dozadu do jeskyně. O chvilku později nás zavolala, a když jsem k ní přišli, měla připravenou další hostinu.

"Použila jste magii, abyste to měla takhle rychle?"zeptal jsem se a posadil jsem se k jídlu.

"Ne," odpověděla."Jen jsem se pohybovala o trochu rychleji, než je běžné. Když chci, můžu se pohybovat docela rychle."

Navečeřeli jsme se, pak jsme si sedli k ohni a probírali návštěvu pana Sudda. Evanna o tom už očividně věděla, ale nechala nás to vypovědět a mlčela, dokud jsme neskončili."Tři lovci," zamyslela jsme, když jsme ztichli."Čekala jsem na vás tolik staletí."

"Vážně?"zeptal se pan Hroozley zaraženě.

"Postrádám Osmondův jasný náhled do budoucnosti,"řekla."Před námi leží dvě silné budoucnosti, jedna stejně možná jako ta druhá. Je neobvyklé, aby se cesty osudu scvrkly na dvě tak vyrovnané možnosti. Obvykle je jich spousta. Když existují dvě takovéhle je jen náhoda, kterou si svět zvolí."

"A co Pán vampýrů?" zeptal se pan Hroozley."Máte ponětí, kde je?" "Ano," usmála se Evanna.

Panu Hroozleymu se málem zastavilo srdce.

"Ale neřekneš nám to, že?" zavrčel Vandža znechuceně.

"Ne," řekla a usmála se ještě víc. Její zuby byly dlouhé, drsné a žluté, přesně jako vlčí. "Řekneš nám, jak ho najdeme?" zeptal se pan Hroozley."A kdy?"

"Nemůžu,"řekla Evanna."Kdybych to řekla, změnila bych budoucnost, a to není dovoleno. Musíte ho najít sami. Budu vás provázet na další části vaší cesty, ale nemohu -"

"Ty jdeš s náma?" vyhrkl Vandža užasle.

"Ano, ale jen jako společník. Nebudu hrát žádnou roli v hledání Pána vampýrů." Vandža s panem Hroozleym si vyměnili rozpačité pohledy.

"Nikdy předtím jste s upíry necestovala, lady,"řekl pan Hroozley.

Evanna se zasmála."Já vím, jak jsem pro váš lid důležitá, a z toho důvodu jsem se vyhýbala kontaktu s dětmi noci - unavují mě prosby upírů, abych se stala jejich družkou a měla jejich děti."

"Tak proč s náma jdeš teď?" zeptal se Vandža otupěle.

"Je tu někdo, s kým bych se ráda setkala,"řekla."Mohla bych za ním jít sama, ale to se mi nelíbí. Mé důvody včas pochopíte."

"Čarodějky jsou děsně tajnůstkářské," zamumlal Vandža, ale Evanna se ani nezvedla. "Jestli bys raději cestoval beze mě, můžeš,"řekla."Nebudu vás otravovat svou přítomností."

"Bude nám ctí, když nás budeš doprovázet, madam," ujistil ji pan Hroozley."A prosím, nebuď naštvaná, jestli vypadáme podezřívavě nebo uzavřeně - jsou tu problémové, zmatené časy, a občas štěkáme, když bychom měli šeptat."

"Pěkně řečeno, Lartene,"usmála se."Jestli je to uzavřené, sbalím se a můžeme vyrazit." "Tak brzo?" zamrkal pan Hroozley.

"Teď to není o moc horší než kdykoliv jindy." "Doufám, že žáby nejdou s náma,"zafuněl Vandža.

"Neměla jsem to v plánu,"řekla Evanna."Ale když o tom mluvíš..."Rozesmála se při pohledu na jeho výraz."Neboj - žáby tu zůstanou a budou dávat věci do pořádku, než se vrátím." Začala se zvedat, pak se zarazila,pomalu otočila a přidřepla si."Ještě něco,"řekla, a podle jejího vážného výrazu jsme poznali, že se blíží něco špatného."Osmond vám to měl říct, ale očividně se pro to nerozhodl - hraje si s lidma, o tom není pochyb."

"Co to je, lady?" zeptal se Vandža, když se zarazila.

"Týká se to lovu na Pána vampýrů. Nevím, jestli uspějete nebo ne, ale viděla jsem v budoucnosti obě varianty a z toho posbírala střípky.

Nebudu mluvit o budoucnosti, ve které byste uspěli - tam nemám co okomentovat - ale jestli neuspějete..." Zase se zastavila. Natáhla se a vzala do levé ruky obě Vandžovy ruce - jakoby se jí protáhly -a do pravé ruce pana Hroozelyho. Držela je za ruce a podívala se mi do očí."Říkám vám to, protože si myslím, že byste to vědět měli. Nechci vás tím vyděsit, ale připravit, připravit na nejhorší.

Čtyřikrát se cesty vašeho osudu protnou s cestami Pána vampýrů. Pokaždé budete mít příležitost ho zničit. Pokud se vám to nepovede, upíři prohrají Válku jizev. To už víte.

Ale to, co vám Osmond neřekl - pokud se čtyřikrát postavíte Pánovi vampýrů a neuspějete, jen jeden přežije, aby viděl úpadek upířího klanu." Pustila upírům ruce a podívala se do země, a řekla hlasem tišším než šepot,"Zbylí dva budou mrtví."

kapitola

Pochmurně jsme opustili Evanninu jeskyni a obešli jsme jezírko, každý z nás si potichu probíral čarodějčino proroctví. Od začátku jsme věděli, že naše cesta bude plná smrtelných

rizik, a že smrt nám bude neustále šlapat na paty. Ale jedna věc je tušit smrt, a úplně jiná je slyšet, že je to vaše jistota, pokud neuspějete.

První noc jsme neměli žádný určitý směr, prostě jsme se bezcílně procházeli tmou, beze slova, sotva jsme si všímali okolí. Harkata Evannina předpověď neobsahovala - nebyl jedním z lovců - ale byl stejně rozrušený jako my ostatní.

Chvíli před úsvitem, když jsme si dělali tábor se najednou Vandža rozesmál."Podívejte se na nás!" zahulákal, když jsme se na něj nejistě dívali."Táhneme se celou noc jako čtyři smutné duše při pohřbu. Co jsme to za idioty!"

"Připadá vám zábavné mít na sobě uvalenou předpověď smrti, pane?" zeptal se pan Hroozley provokativně.

"U Charny!" zaklel Vandža."Ta věta tu byla od začátku - vše, co se změnilo je jen to, že jí teď známe!"

"Velká znalost...je nebezpečná,"zamumlal Harkat.

"To je lidský způsob uvažování," peskoval ho Vandža."Radši vím, co přede mnou leží, ať je to dobré nebo ne. Evanna nám prokázala službu, když nám to řekla."

"Jak jste na to přišel?" zeptal jsem se.

"Potvrdila, že budeme mít čtyři šance zabít Pána vampýrů. Zamyslete se nad tím - čtyřikrát za život nám bude vydán na milost a nemilost. Čtyřikrát se mu postavíme a budeme bojovat.

Mohl by nám uniknout jednou. Možná dvakrát. Ale vážně si myslíte, že se nás zbaví čtyřikrát za sebou?"

"Nebude sám,"řekl pan Hroozley."Cestuje se strážnými, a všichni vampýři v jeho okolí mu přiběhnou na pomoc."

"Proč si to myslíš?" zkoušel ho Vandža.

"Je jejich Pán. Obětují své životy, aby ho zachránili."

"Budou nám naši upíři krýt záda, když se dostaneme do potíží?" opáčil Vandža. "Ne, protože..." pan Hroozley se zarazil.

"...jim to pan Sudd zakázal," ušklíbl se Vandža."A jestli vybral jen tři upíry, aby se setkali tváří v tvář s Pánem vampýrů, možná -"

"-vybral jen tři vampýry, aby pomáhali svému Pánovi!" dokončil pan Hroozley vzrušeně.

"Správně," zahřměl Vandža."Takže naše šance proti němu jsou, podle mě, lepší než kdy dřív. Souhlasíte?" Všichni jsme zamyšleně kývli."Tak,"pokračoval,"řekněme, že uděláme hovadinu. Čtyřikrát se mu postavíme, projedeme to, a naše šance porazit ho zmizí. Co se stane pak?"

"Povede vampýry do války proti upírům a zvítězí,"řekl jsem.

"Přesně,"Vandžův úsměv trochu ochabl."Mimochodem, tomu nevěřím. Je mi jedno, jak je Pán mocný nebo co říká O Sudd - jsem si jistý, že ve válce s vampýry vyhrajeme. Ale jestli ne, radši zemřu brzy v boji o budoucnost, než sledovat, jak se zdi našeho světa bortí.

"Odvážná slova," zavrčel jsem kysele.

"Pravda," naléhal Vandža."Zemřel by jsi raději v rukou Pána vampýrů, když máme po boku naději, nebo přežil a byl zodpovědný za pád klanu?"

Neodpověděl jsem a Vandža pokračoval."Jestli jsou ty předpovědi pravdivé, a my prohrajeme, nechci tu být do konce. Byla by to strašná tragédie, a každého by připravila o rozum.

Věř mi,"řekl Vandža,"pokud to nastane, ti dva, co zemřou, budou mít štěstí. Neměli bychom mít strach ze smrti - je to život, z čeho bychom se měli při neúspěchu bát!"

Ten den jsem toho moc nenaspal, přemýšlel jsem nad tím, co Vandža řekl. Pochybuju, že by některý z nás spal dobře, až na Evannu, která chrápala víc než kníže.

Vandža měl pravdu. Pokud neuspějeme, ten co přežije to bude mít ze všech nejhorší. Bude muset sledovat vyhlazení upírů, a snášet vinu. Jestli neuspějeme, smrt bude to nejlepší, v co budeme moct doufat.

Když jsme večer vstali, trochu nás to pozvedlo na duchu. Už jsme se nebáli toho, co leží před námi, a místo negativních řečí jsme probírali naši cestu.

"Pan Sudd řekl, abychom následovali srdce," připomněl nám pan Hroozley."Řekl, že nás osud povede, pokud ho vezmeme do vlastních rukou."

"Ty si nemyslíš, že bychom se měli vydat za Pánem vampýrů?" zeptal se Vandža.

"Naši lidé ho šest let bezúspěšně hledali," řekl pan Hroozley."Samozřejmě musíme mít oči otevřené, ale podle mě bychom si jinak měli jít po svých, jako by tu vůbec nebyl."

"To se mi nelíbí," zamručel Vandža."Osud je krutý vůdce. Co když nás za ním nezavede? Chcete se za rok vrátit do Hory a říct - Promiňte, ale nezakopli jsme o toho mizeru, smůla, co?"

"Pan Sudd řekl, abychom šli za svým srdcem," tvrdohlavě opakoval pan Hroozley.

Vandža rozhodil rukama."OK - uděláme to, jak chceš. Ale vy dva vyberete směr - jak už mnoho žen potvrdilo, jsem neskutečný sprosťák, který ani nemá srdce."

Pan Hroozley se upjatě usmál."Darrene? Kam bys chtěl jít?"

Nadechl jsem se, abych řekl, že je mi to jedno a pak jsem se zarazil, když se mi před očima mihl obrázek - obrázek hadího chlapce, jak si do nosu strká extrémně dlouhý jazyk."Rád bych viděl, jak se má Evra,"řekl jsem.

Pan Hroozley souhlasně kývl."Dobře. Zrovna minulou noc mě napadlo, co asi dělá můj starý přítel Hibernius Topol. Harkate?"

"To zní dobře," souhlasil Harkat.

"Tak budiž."Otočil jsem se čelem k Vandžovi a panu Hroozleymu a řekl jsem tak velitelským hlasem jako správný vůdce."Pánové, míříme do Circo Mostruoso."

A tak bylo rozhodnuto o našem směru a kostky osudu byly vrženy.

kapitola

Pan Hroozley mohl najít myšlenky pana Topola a určit umístění Circo Mostruoso. Panoptikum bylo relativně blízko, a trvalo nám to přibližně tři týdny rychlé chůze.

Po týdnu jsme zase narazili na civilizaci. Když jsme v noci procházeli malým městem, zeptal jsem se pana Hroozleyho, proč si nechytíme autobus nebo vlak, který by nás do Circo Mostruoso dostal mnohem rychleji."Vandža neschvaluje lidské způsoby dopravy,"řekl."Nikdy nebyl v autě ani vlaku."

"Nikdy?" zeptal jsem se bosého knížete.

"Na auto bych si ani neodplivnul,"řekl."Odporné věci. Ten tvar, ten rachot, ten puch." Zachvěl se.

"A co letadla?"

"Kdyby bohové chtěli, abychom my upíři létali,"řekl,"dali by nám křídla." "A co vy, Evanno?" zeptal se Harkat."Už jste někdy létala?"

"Jen na koštěti,"řekla. Nevím, jestli žertovala nebo ne. "A vy, Lartene?" zeptal se Harkat.

"Jednou, před dávnými časy, kdy se bratři Wrightovi teprve rozbíhali."Odmlčel se."To letadlo spadlo. Naštěstí neletělo moc vysoko, a já nebyl vážně zraněn. Ale tyhlety nové výmysly, které se vznáší vysoko nad mraky...to by asi dopadlo jinak."

"Strach?" zakřenil jsem se.

"Když se spálíš, dáváš si pozor,"opáčil.

Byli jsme zvláštní skupina, o tom nebylo pochyb. Neměli jsme s lidma téměř nic společnýho. Jsou to tvorové technologické doby, ale my patříme do minulosti - upíři neví nic o počítačích,

satelitech, mikrovlnkách nebo jakýchkoliv jiných moderních vynálezech; většinou cestujeme pěšky, máme jednoduché chutě a touhy, a lovíme jako zvířata. Zatímco lidé posílali letadla, aby za ně bojovala válku a bojovali pomocí mačkání knoflíků, my bojovali meči a holýma rukama. Upíři a lidé mohou sdílet stejnou planetu, ale žijeme v úplně rozdílných světech.

Jedno odpoledne mě vzbudilo Harkatovo naříkání. Měl další noční můru a házel sebou jako v horečce na trávě, kde spal. Naklonil jsem se, abych ho vzbudil."Vydrž,"řekla Evanna.

Čarodějka seděla ve spodních větvích stromů a pozorovala Harkata s takovým zájmem, jak jsem ji ještě neviděl. Veverka zkoumala její dlouhovlasou hlavu, a další okusovala provazy, které používala místo oblečení.

"Má noční můru,"řekl jsem. "Mívá je často?"

"Skoro pokaždé, když spí. Mám ho vzbudit, když bude nějakou mít." Klekl jsem si, abych jím zatřásl a vzbudil ho.

"Vydrž,"řekla Evanna a seskočila. Opatrně k němu došla a položila mu na čelo tři prostřední prsty pravé ruky. Zavřela oči a asi minutu se tam takhle hrbila, pak se zvedla a nechala ho."Draci,"řekla."Špatné sny. Čas jeho prohlédnutí se vznáší nad ním. Neříkal Osmond nic o zjištění, kdo vlastně Harkat byl?"

"Jo, ale Harkat se rozhodl jít s náma, hledat Pána vampýrů." "Vznešené, ale hloupé," zamyslela se.

"Kdybyste mu řekla, kdo byl, opustily by ho ty noční můry?"

"Ne. Musí zjistit pravdu sám. Kdybych se do toho vložila, jen bych všechno zhoršila. Ale existuje způsob, jak dočasně zmírnit tu bolest."

"Jak?" zeptal jsem se.

"Jen ten, kdo umí mluvit jazykem draků, mu může pomoct."

"Kde někoho takového najdeme?" zeptal jsem se a zarazil se."Můžete...?" nechal jsem otázku nedopovězenou.

"Já ne,"řekla."Můžu mluvit s mnoha zvířaty, ale ne s draky. Jen ti, kdo jsou spojeni s létajícími plazy mohou mluvit jejich jazykem." Postavila se."TY můžeš pomoct."

"Já?" zamračil jsem se. "Já nejsem spojen s draky. Nikdy jsem žádného ani neviděl. Myslel jsem, že jsou vymyšlení."

"V tomhle místě a čase - ano," souhlasila Evanna."Ale jsou tu i jiná místa a časy, a pouta se mohou vytvořit nevědomky."

To nedávalo smysl, ale jestli jsem mohl nějak pomoct Harkatovi - udělal bych to."Řekněte mi, co mám dělat,"řekl jsem.

Evanna se souhlasně usmála, pak mi řekla, ať položím ruce Harkatovi na hlavu a zavřu oči."Soustřeď se,"řekla."Musíme ti najít představu, o kterou se opřeš. Co třeba Kámen krve? Dokážeš si ho představit, rudý a pulzující, jak jeho tajemnými žilami koluje krev upírů?"

"Jo,"řekl jsem a bez námahy jsem si ho vybavil.

"Mysli na něj. Za pár minut ucítíš nepříjemný pocit, a možná uvidíš záblesky Harkatových snů. Ignoruj je a zůstaň soustředěný na Kámen. Já se postarám o zbytek."

Udělal jsem, jak řekla. Nejdřív to bylo jednoduché, ale pak jsem se začal cítit divně. Vzduch kolem mě byl teplejší a najednou se mi hůř dýchalo. Uslyšel jsem plácání obrovských křídel a pak jsem uviděl záblesk něčeho, co padalo z rudé oblohy. Vyjekl jsem a skoro jsem se odtrhl od Harkata, ale vzpomněl jsem si na Evanninu radu a přinutil jsem se soutředit se na Kámen krve.

Vycítil jsem, jak za mnou něco velkého přistálo a do zad se mi vpíjely žhavé oči, ale ani jsem se neotočil, ani neschoulil. Připomněl jsem si, že je to sen, iluze, a soustředil jsem se na Kámen.

Harkat se v té vizi objevil přede mnou, natažený na kůlech, které ho celého probodaly. Byl naživu, ale ve strašné bolesti. Nemohl mě vidět - dva kůly mu probodávaly místa, kde dříve míval oči.

"Jeho bolest není nic proti tomu, co ucítíš ty," ozvalo se a já zvedl oči a uviděl jsem postavu ze stínů, napolapitelnou a temnou, vznášející se nedaleko.

"Kdo jsi?" zalapal jsem po dechu a momentálně jsem úplně zapomněl na Kámen. "Já jsem Pán karmínové noci," odvětil uštěpačně.

"Pán vampýrů?" zeptal jsem se.

"Jich a všech ostatních," ušklíbl se jízlivě."Čekal jsem na tebe, Kníže zatracených. Teď tě mám - a nenechám tě znovu jít!" Stinný muž vyrazil kupředu, místo prstů dlouhé drápy temné hrozby. Na jeden strašný pocit jsem myslel, že mě chytně a sežere. Pak slabý hlas - Evannin - zašeptal," Je to jen sen. Nemůže tě zranit, ještě ne, ne když se soutředíš na Kámen."

Ve snu jsem zavřel oči, ignoroval jsem hrozbu postavy a plně jsem se soutředil na pulzující Kámen. Ozval se naštvaný výkřik a já cítil, jak se přeze mě přelévá vlna šílenství. Pak noční můra skončila a já byl opět v reálném světě.

"Už můžeš otevřít oči,"řekla Evanna. Rychle jsem je otevřel. Pustil jsem Harkata a otíral jsem si rukama obličej, jako by se mě dotklo něco nečistého."Vedl sis skvěle," popřála mi Evanna.

"Ta...věc,"vydechl jsem."Co to bylo?"

"Pán zkázy,"řekla."Vládce stínů. Možný mistr věčné noci."

"Byl tak mocný, tak ďábelský." Kývla."To taky bude." "Bude?" opakoval jsem po ní.

"To, co jsi viděl, byl stín budoucnosti. Pán stínů ještě nepovstal, ale stane se tak, časem. Tomu se nedá zabránit, a ty by sis s tím neměl dělat starosti. Teď záleží jen na tom, že tvůj přítel bude moct spát bez problémů."

Podíval jsem se na Harkata, který klidně spal."Je OK?" zeptal jsem se.

"Bude, na nějaký čas,"řekla Evanna."Noční můry se vrátí, a pak se bude muset postavit minulosti a zjistit, kdo byl, nebo podlehnout šílenství. Ale teď může spát v klidu a beze strachu."

Zamířila zpět ke svému stromu.

"Evanno," zastavil jsem jí."Ten Pán stínů...Bylo mi na něm něco povědomé. Nemohl jsem si vybavit jeho obličej - ale měl jsem pocit, že ho znám."

"To bys taky měl," zašeptala. Zaváhala, uvažovala, kolik mi toho řekne."Co teď řeknu, bude mezi tebou a mnou," upozornila mě."Nesmí se to dostat dál. Nesmíš to říct nikomu, ani Lartenovi a Vandžovi."

"Neřeknu," slíbil jsem.

Pořád ke mně stála zády, když řekla,"Budoucnost je temná, Darrene. Jsou tu dvě cesty, a obě jsou trnité a plné potíží, dlážděné dušemi mrtvých. V jedné z těch budoucností se z Pána vampýrů stane Pán stínů a vládce noci. V těch dalších..."

Odmlčela se a zaklonila hlavu, jakoby odpověď hledala na nebesích."V těch dalších budeš Pánem stínů ty."

A odešla, nechala mě tam zmateného a roztřeseného, a vroucně si přejícího, aby mě Harkatovo naříkání bývalo nevzbudilo.

O pár dní později jsme se setkali s Circo Mostruoso.

Pan Topol a jeho skupina účinkujících právě hráli za malou vesničkou v polorozpadlém kostele. Když jsme dorazili, šou pomalu končila, tak jsme vklouzli dovnitř a sledovali jsme zezadu zakončení. Siva a sirsa - ohební blíženci - byli na scéně, obtáčeli se jeden okolo druhého a předváděli úžasné akrobatické kousky. Po nich přišel pan Topol v tmavém obleku, s typickým červeným kloboukem a rukavicema, a řekl, že je konec vystoupení. Lidé začali odcházet, někteří si mumlali o slabém zakončení, když z trámů sklouzli dva hadi a do davu vnesli vlnu strachu.

Při pohledu na hady jsem se zakřenil. Takhle končila většina představení. Lidi si myslí, že je konec, a pak se objeví hadi a nakonec diváky ještě jednou vyděsí.

Než stačí hadi komukoliv ublížit, Evra Von - jejich cvičitel - k nim přijde a uklidní je.

Samozřejmě, než stačili hadi sklouznout na podlahu, Evra přišel. Ale nebyl sám - měl s sebou malé dítě, které došlo k jednomu hadovi a postaralo se o něj, zatímco se Evra postaral o druhého. To dítě bylo novým přírůstkem. Předpokládal jsem, že ho pan Topol nabral někde na cestách.

Když kolem sebe Evra a ten kluk omotali hady, pan Topol přišel znova a řekl, že tohle je doopravdy konec. My jsme se drželi ve stínu, zatímco dav procházel kolem a vzrušeně diskutoval. Pak, když ze sebe Evra i dítě sundali hady, pohnul jsem se."Evro Vone!" ozval jsem se.

Evra se polekaně otočil."Kdo je tam?" Neodpověděl jsem, ale svižně jsem se vydal kupředu. Vytřeštil oči překvapením a radostí."Darrene!"vyjekl a rozpřáhl ruce. Pevně jsem ho objal a ignoroval jsem kluzké šupiny, potěšený že ho po tolika letech zase vidím."Kde jsi byl?" vyhrkl, když jsme od sebe odstoupili.

V očích měl slzy radosti - a moje oči byly taky vlhké. "V Upíří hoře,"řekl jsem."A co ty?"

"Po celém světě."Zvědavě si mě prohlížel."Vyrostl jsi."

"Až poslední dobou. A ne tolik jako ty." Evra už byl muž. Byl jen o pár let starší než já, a když jsem poprvé přišel do panoptika, vypadal stejně staře, ale teď by se mohl klidně vydávat za mého otce.

"Dobrý večer, Evro Vone,"řekl pan Hroozley a vykročil, aby si s ním potřásl rukou. "Lartene,"kývl Evra."Je to dlouhý čas. Rád vás zase vidím."

Pan Hroozley poodstoupil a představil naše spolucestující."Rád bych ti představil Vandžu Pochoda, Lady Evannu a Harkata Muldse, kterého už myslím znáš."

"Ahoj," zavrčel Vandža. "Zdravím," usmála se Evanna. "Ahoj, Evro,"řekl Harkat.

Evra zamrkal."Ono to mluví!" zalapal po dechu. "Harkat už mluví spoustu nocí," usmál jsem se. "Ono to má jméno?"

"To teda má,"řekl Harkat."A bylo by to rádo....kdybys mu říkal ON."

Evra nevěděl, co na to říct. Když jsme byli ještě spolu, hodně času jsme strávili sháněním jídla pro Nárůdek, a nikdy neřekli ani slovo. Mysleli jsme, že mluvit nemohou. Teď jsem tu byl s Lidičkou - s tím kulhajícím, kterému jsme přezdívali Levák - který se choval, jako by na mluvení nebylo nic divného.

"Vítej zpět v Circo Mostruoso, Darrene," řekl někdo, a když jsem vzhlédl, díval jsem se přímo na košili pana Topola. Zapomněl jsem, jak rychle a tiše se dokáže vlastník panoptika pohybovat.

"Pane Topole," odpověděl jsem a zdvořile jsem kývl (nerad si podával ruce).

I ostatní pozdravil jménem, včetně Harkata. Když mu Harkat odpověděl, nevypadal ani trochu překvapeně."Chtěli byste se najíst?" zeptal se nás.

"To by bylo milé," odpověděla Evanna."A já bych si pak s tebou ráda vyměnila slovíčko nebo dvě, Hibernie. Musíme probrat nějaké záležitosti."

"Ano," souhlasil bez mrknutí. "To musíme."

Když jsme se vydali z kostela, přidal jsem se k Evrovi a probírali jsme staré časy. Hada si nesl přes ramena. Kluk, který vystupoval s Evrou nás dohonil a hada za sebou táhl jako hračku."Darrene,"řekl Evra,"rád bych ti představil Shancuse."

"Ahoj, Shancusi,"řekl jsem a potřásl jsem si s chlapcem rukou.

"Čau,"odpověděl. Měl úplně stejné žlutozelené vlasy, zúžené zorničky a duhové šupiny jako Evra."Ty jsi ten Darren Shan, po kterém se jmenuju?" zeptal se.

Podíval jsem se úkosem na Evru."Jsem?"

"Jo," zasmál se."Shancus byl můj prvorozený syn. Myslel jsem, že by -" "Prvorozený syn?" přerušil jsem ho."On je tvůj? Ty jsi jeho otec?"

"V to doufám," zakřenil se Evra. "Ale on už je velký! tak starý!"

Shancus se při té poznámce pyšně narovnal.

"Brzo mu bude pět,"řekl Evra."Je na svůj věk vysoký. Začal jsem s ním vystupovat před pár měsíci. Má přirozený talent."

To bylo bizardní! Jasně, Evra byl dost starý, aby mohl mít ženu a děti, a vlastně jsem tím neměl být proč překvapený - ale připadalo mi to jako sotva pár měsíců, co jsme spolu blbnuli jako puberťáci a přemýšleli, jaké to bude, až vyrosteme.

"Máš ještě další děti?" zeptal jsem se.

"Ještě dvě,"řekl."Urchu - tři roky - a Liliu, té budou příští měsíc dva."

"A všechny to jsou hadí děti?"

"Urcha ne. Štve ho to - taky by chtěl šupiny - ale snažíme se k němu chovat tak, aby se cítil stejně vyjímečně jako ostatní."

"My znamená...?

"Já a Merla. Tu neznáš. Přidala se k účinkujícím nedlouho potom, co jsi odešel - byl to bouřlivý románek. Může si oddělit uši a používat je jako minibumeragy. Bude se ti líbit."

Zasmál jsem se a ujistil ho, že určitě jo, a pak jsem následoval Evru a Shancuse za ostatníma na večeři.

Bylo úžasné být zpátky v Circo Mostruoso. Poslední týden a půl jsem byl popudlivý a sprostý, přemýšlel jsem o tom, co Evanna řekla, ale všechen můj strach zmizel ani ne hodinu potom, co jsme dorazili do panoptika. Potkal jsem spoustu starých přátel - Rudyho von Ruku, Rhamuse Pupkedua, Sivu a Sirsu, Cormaca Nedorosta a Gertu Zubatou. Taky jsem uviděl Vlčího muže, ale toho to setkání nepotěšilo tolik jako ostatní, a snažil jsem se z jeho blízkosti dostat co nejdřív.

Truska - která si mohla na povel nechat narůst vousy a kdykoliv je zase stáhnout zpátky - tam byla taky, a byla ráda, že mě zase vidí. Pozdravila mě lámanou angličtinou. Před šesti lety ještě tímhle jazykem nemluvila, ale Evra jí učil a dělal s ní pokroky."Je to těžký,"řekla, když jsme se promíchali s ostatníma ve veliké opuštěné škole, která panoptiku sloužila jako útočiště,"Já nedobrá v jazycích. Ale Evra je trpěliv a já se pomalu učím. Dělám ještě chyby, ale -"

"Všichni děláme chyby, krásko,"přerušil jí Vandža, který se objevil vedle nás."A ta tvoje byla, že jsi ze mě neudělala čestného upíra, když jsi měla tu možnost!" Objal Trusku a políbil jí. Když jí pustil, usmála se a pohrozila mu prstem.

"Darebáku!" zahihňala se.

"Vy dva už se znáte, chápu," okomentoval jsem to suše.

"Jo, jasně," poťouchle se usmál Vandža."Jsme staří přátelé. Mnoho nocí jsme se spolu procházeli bez šatů v hlubokém modrém oceánu, že, Trusko?"

"Vandžo!" okřikla ho Truska."Slíbils, že to nebudeš zmiňovat!"

"No tak jsem to zmínil," zakřenil se a začal se s ní bavit v jejím rodném jazyce. Zněli jako dva tuleni, kteří na sebe kňourají.

Evra mě představil Merle, která byla příjemná a milá. Přemluvil ji, aby mi ukázala trik a oddělovacíma ušima. Souhlasil jsem, že je to úžasný, ale odmítl jsem její nabídku, abych si s nima někam hodil.

Pan Hroozley měl z návratu stejnou radost jako já. Jako řádný upír zasvětil většinu života generálování a povinnostem s tím spojenýma, ale podezíral jsem ho, v hloubi duše patří srdcem do Circo Mostruoso. Zbožňoval vystupování a podle mě mu pobyt na scéně chyběl. Spoustu lidí se ho ptalo, jestli se vrátil natrvalo, a bylo na nich jasné zklamání, když řekl, že ne. Bral to na lehkou váhu, ale podle mě se mu jejich zájem líbil a zůstal by, kdyby býval mohl.

S Circo Mostruoso putoval jako obvykle Nárůdek, ale Harkat se od nich držel dál. Snažil jsem se ho zapojit do konverzace s ostatníma, ale lidé se kolem něj cítili nervózně - nebyli zvyklí na Lidičku, který umí mluvit. Většinu noci strávil sám nebo v rohu se Shancusem, který jím byl fascinovaný a většinu času mu pokládal nevhodné otázky (většina z nich měla co dělat s tím, jestli je muž nebo žena - vlastně jako většina lidiček nebyl ani jedno).

Evannu hodně lidí z panoptika znalo, i když jen hrstka jí někdy potkala - jejich rodiče, prarodiče nebo praprarodiče jim o ní vyprávěli. Několik hodin jen tak obcházela a bavila se o starých časech - měla neuvěřitelnou paměť na jména a tváře - pak se rozloučila a odešla s panem Topolem probírat záležitosti divné, ohromující a tajemné (nebo zjednodušeně - povídat si o žábách a magických trikách!)

Odešli jsme si odpočinout až s úsvitem. Popřáli jsme dobrou noc těm, kteří byli ještě vzhůru, a pak nás Evra dovedl do našich stanů. Pan Topol už panu Hroozleymu připravil rakev a upír si do ní vlezl s pohledem čiré spokojenosti - upíři milují své rakve takovým způsobem, jaký nemůže žádný člověk pochopit!

Harkat a já jsme si natáhli sítě do stanu vedle Evry a Merly. Evanna si vybrala dodávku vedle pana Topola. A Vandža...no, když jsme ho večer potkali, přísahal, že zůstal s Truskou a vychloubal se, jak po něm ženy jdou. Ale podle těch listů a trávy zamotané ve vlasech a chlupech si spíš myslím, že strávil celý den úplně sám pod keřem!

kapitola

S Harkatem jsme vstali hodinu před západem slunce a procházeli jsme se po tábořišti s Evrou a Shancusem. Potěšilo mě, že po mě Evra pojmenoval své první dítě a slíbil jsem, že mu pošlu dárek k narozeninám, pokud to půjde. Chtěl, abych mu dal pavouka - Evra mu vyprávěl o Madam Oktě - ale já rozhodně neměl v úmyslu posílat mu jedovatého pavouka z Upíří hory - z vlastních bolestivých zkušeností jsem věděl, jaké problémy může způsobit taková tarantule!

Circo Mostruoso bylo skoro stejné jako předtím. Pár nových vystupujících se připojilo a jeden, dva odešli, ale většinou to zůstalo nastejno. A i když se panoptikum nezměnilo, já jo. Poznal jsem to po chvíli, přesouvali jsme se od jednoho karavanu či stanu ke druhému a vždycky jsme chvilku povídali s účinkujícíma a kulisákama. Když jsme žili v panoptiku, byl jsem mladý - přinejmenším vzhledem - a všichni se ke mě chovali jako k dítěti. Teď už ne. I když jsem nevypadal o tolik starší, muselo na mě být něco jiné, protože na mě už nikdo nemluvil spatra.

Ačkoliv jsem se už hodně let choval dospěle, tohle bylo poprvé, co jsem se opravdu zamyslel, jak moc jsem se změnil a že už se nikdy nevrátím do dnů bezstarostného mládí. Pan Hroozley mi to pořád opakoval - obvykle když jsem si stěžoval, jak pomalu stárnu - že přijde noc, kdy

si budu přát být zase mladým. Teď jsem si uvědomil, že má pravdu. Měl jsem dlouhé a vleklé dětství, ale do roka nebo dvou mě očista odtrhne od zbytků lidství i mládí, a po tom už absolutně nebude cesty zpátky.

"Vypadáš zamyšleně," poznamenal Evra.

"Jen přemýšlím, kolik se toho změnilo,"povzdechl jsem si."Ty máš ženu a děti. Já se bojím o vlastní život. Život býval o hodně jednodušší."

"To je vždycky - pro mladé,"souhlasil Evra."Pořád to Shancusovi opakuju, ale on mi nevěří o nic víc než my sami, když jsme byli mladí."

"Stárneme, Evro."

"Ne,"řekl."Začínáme stárnout. Bude to trvat desetiletí, než budu skutečně starý - pro tebe to budou století."

To byla pravda, ale nemohl jsem ze sebe setřást skutečnost, že jsem nějakým záhadným způsobem přes noc zestárl. Více než dvacet pět let jsem žil a myslel jako dítě - Darren Shan, upíří kníže jako pouhý chlapec - ale teď už jsem se vůbec jako dítě necítil.

Pan Hroozley nás našel, když jsme u ohně hltali opečené buřty. Truska je opékala a pak rozdávala. Upír si jeden vzal, poděkoval jí, a spolkl ho na dvě kousnutí."Dobrý,"řekl, olízl si rty a pak se na mě otočil s leskem v očích.

"Vadilo by ti podívat se dneska na scénu? Hibernius řekl, že můžeme vystupovat." "A co budeme dělat?" zeptal jsem se."Už nemáme Madam Oktu."

"Pořád dokážu předvádět kouzelnické triky jako tehdy, když jsem do panoptika přišel poprvé, a ty můžeš být můj pomocník. S naší upírskou rychlostí a sílou můžeme podat opravdu pozoruhodný výkon."

"Nevím,"řekl jsem."Už je to dlouho. Mohl bych mít trému." "V žádném případě. Půjde ti to. NE jako odpověď neberu." "Když tu otázku položíte takhle..." křenil jsem se.

"Budeš potřebovat trochu upravit, jestli máme vystoupit před publikum,"řekl a kriticky si mě přeměřil."Zastřihnout vlasy a manikúru."

"Postarám se o to,"řekla Truska."Pořád mám jeho starý kostým piráta. Můžu ho upravit, aby mu seděl zase."

"Ty máš ještě pořád to starý oblečení?" zeptal jsem se a vzpomněl jsem si, jak skvěle jsem se cítil, když mě Truska vystrojila jako piráta nedlouho potom, co jsme se připojili k panoptiku. Musel jsem to barevné oblečení opustit, když jsme se vydali k Upíří hoře.

"Dobře uschovávám věci," usmála se."Přinesu to a změřím tě. Možná to nebude dneska, ale zítra určitě. Přijď za mnou za hodinu, kvůli měření."

Vadnža neskutečně žárlil, když se doslechl, že budeme vystupovat."A co já?" vrčel."Znám trochu magie. Proč nemůžu jít taky?"

Pan Hroozley zíral na zelenovlasého knížete, na jeho bosé nohy, zablácené ruce i lýtka, zvířecí kůže a shurikeny. Nasál vzduch - Vandža se sice osprchoval v dešti před šesti noci, ale od té doby se nemyl - a nakrčil nos."Nejste zrovna reprezentativní tvor, pane,"poznamenal opatrně.

"Co je na mě špatnýho?"zeptal se Vandža a prohlídl se, přičemž nenašel nic nevhodného.

"Účinkující musí být elegantní, když vstupuje na scénu,"řekl pan Hroozley."Ty postrádáš jisté je ne sais quoi."

"O tom nic nevím,"řekl jsem."Myslím, že ve vystoupení je pro něj vhodná role." "Vidíš!" zaburácekl Vandža."Ten kluk je bystrej!"

"Mohl by vystupovat hned na začátku, s Vlčím mužem," řekl jsem a jen s námahou jsem udržoval vážnou tvář."Mohli bychom předstírat, že to jsou bratři."

Vandža na mě zíral, zatímco pan Hroozley, Harkat, Evra a Shancus propadli strašnému záchvatu smíchu."Ani zdaleka nejsi tak chytrý!"vyštěkl a oddusal najít někoho, před kým by se mohl vytahovat.

Ve smluvený čas mě Truska změřila a ostříhala. Evra s Shancusem se taky odešli připravit na vystoupení, zatímco Harkat pomáhal najít panu Hroozleymu rekvizity potřebné pro jeho triky.

"Je k tobě život přívětivý?" ptala se Truska a stříhala mi čerstvě narostlou ofinu. "Mohlo by to být horší,"řekl jsem.

"Vandža mi řekl, že seš teď kníže." "Neměl to říkat nikomu," ohradil jsem se.

"Neboj. Nechám si novinky pro mě. Vandža a já jsme staří přátelé. Ví, že já tajemství držím." Sklonila nůžky a zvláštně si mě prohlížela."Viděl jsi pana Sudda od doby, cos odešel?" zeptala se.

"To je divně otázka," odpověděl jsem ostražitě. "Tady byl, před mnoha měsíci. Za Hiberniem."

"Jo?" To muselo být před jeho výpravou do Upíří hory.

"Hibernius měl po tom starosti. Řekl mi, že temné časy před náma jsou. Řekl, že bych možná mohla chtít domů vidět své lidi. Řekl, že tam bych byla ve větším bezpečí."

"Říkal něco o -" ztišil jsem hlas -"o Pánovi upírů nebo Pánovi Stínů?"

Zavrtěla hlavou."Řekl jen, že nás všechny čekají drsné časy, a že bude následovat hodně bjování a umírání, než bude po všem." Pak začala zase stříhat, a nakonec mě změřila.

Hodně jsem o tom rozhovoru přemýšlel, když jsem opustil její karavan a šel hledat pana Hrozoleyho. Možná to mělo co dělat se znepokojením, ale nohy mě dovedly až k dodávce pana Topola, nebo to bylo omylem. Tak či tak jsem se tam o pár minut krčil, zvažoval jsem situaci a jestli bych se ho na to měl zeptat.

Jak jsem tam tak zamyšleně postával, dveře se otevřely a objevil se pan Topol s Evannou. Čarodějka byla oděna do černého pláště, téměř neviditelného vůči temnotě na obloze.

"Byl bych radši, kdybys to nedělala,"řekl pan Topol."Upíři byli vždycky našimi dobrými přátely. Měli bychom jim pomoci."

"Nemůžeme se za nikoho postavit, Hibernie," odpověděla Evanna."Nenáleží nám měnit osud."

"Stejně,"zamumlal a nakrčil čelo,"setkat se s těmi ostatními a vyjednávat....to se mi nelíbí."

"Musíme zůstat neutrální,"naléhala. Mezi tvory noci nemáme spojence ani nepřátele. Když se jeden z nás přidá na nějakou stranu, mohli bychom všechno zničit. Všechno co se nás týká, musí být půl na půl, ani dobré, ani špatné."

"Máš pravdu," povzdechl si."Strávil jsem s Lartenem příliš mnoho času. Dopustil jsem, aby mi naše přátelství zakalilo úsudek."

"Na pomáhání těmto bytostem není nic špatného,"řekla Evanna."Ale nesmíme se do toho zaplést osobně, ne dokud se budoucnost rozmotá a my budeme muset."

Pak políbila pana Topola na tvář - nevím, jak se někdo tak malý mohl natáhnout, aby dal pusu někomu tak vsokému - a odešla z tábořiště. Pan Topol sledoval její odchod, ve tváři neradostný výraz, pak zavřel dveře a šel si po svém. Chvíli jsem zůstal na místě a znova jsem si přehrával podivný rozhovor. Nebyl jsem si tak úplně jistý, co se děje, ale tušil jsem, že Evanna chce udělat něco, co se panu Topolovi nelíbí - něco, co by mohlo být špatnou předzvěstí pro upíry.

Jako kníže jsem měl počkat, až se Evanna vrátí a otevřeně si s ní promluvit o té konverzaci. Pro někoho na mém postavení bylo nepřípustné, aby poslouchal za dveřma, a bylo by rozhodně sprosté se za ní plížit z tábořiště. Ale slušnost a dobré mravy nikdy nebyly extra vysoko na mém žebříčku hodnot. Budu radši, když o mě Evanna ztratí dobré mínění - klidně mě i za tu drzost potrestá - a já budu vědět, co má za lubem, než jí nechat proklouznout a v budoucnosti čelit nemilému překvapení.

Zul jsem si boty, vběhl z tábořiště a zahlédl jsem vršek její kapuce, za stromem v dáli - pohybovala se rychle - a vyrazil jsem za ní co nejtiššeji a nejrychleji, co to šlo.

Bylo těžké držet se za Evannou. Pohybovala se rychle a sebejistě a nenechávala za sebou téměř žádné stopy. Kdyby se to moc protahovalo, ztratil bych ji, ale po třech, čtyřech kolech se zastavila, chvíli se vydýchávala a pak se vydala k hájku stromů, nahlas hvízdla a vešla.

Pár minut jsem vyčkával, jestli se vrátí. Když se nevracela, šel jsem za ní k těm stromům a tiše jsem naslouchal. Nic jsem neslyšel, tak jsem se protáhnul mezi stromy a opatrně jsem postupoval. Půda byla rozměklá a dobře kryla zvuky mých kroků, ale nespoléhal jsem na to;Evanna měla sluch přinejmenším stejně ostrý jako upíři - jediné praksnutí větvičky by mě mohlo prozradit.

Jak jsem posupoval dál, dolehl ke mně zvuk tlumeného rozhovoru. Přede mnou bylo několik lidí, ale mluvili polohlasem a já byl moc daleko, abych je slyšel. Se vzrůstajícím neklidem jsem se plížil dál, a konečně jsem byl dost blízko, abych identifikoval skupinku stínů v srdci hájku.

Dál už jsem se neodvážil, nechtěl jsem, aby mě odhalili, tak jsem si přidřepl, sledoval jsem a odposlouchával. Měli hodně ztlumené hlasy a jen občas se ke mě dostalo slovo nebo kus věty. Čas od času byly jejich hlasy hlasitější, to když se smáli, ale dokonce i tehdy si dávali pozor, aby se nesmáli moc nahlas.

Brzo jsem si očima zvyknul na tmu a rozeznal jsem některé tvary. Stranou od Evanny - její stín jsem si nemohl s ničím splést - jsem napočítal osm lidí, sedící, přidřepnuté nebo ležící. Sedm jich bylo velkých a mužných. Osmý byl štíhlý s kapucou a róbou a podával ostatním jídlo a pití. Všichni vypadali na muže.

Nemohl jsem si být ničím jistý kvůli vzdálenosti a tmě. Buď se musel odvážit blíž, nebo by musel vysvitnout měsíc. Podíval jsem se skrz husté větve na zamračenou oblohu a zjistil jsem, že moc velká šance není. Potichoučku jsem se zvedl a začal jsem couvat.

V tu chvíli posluhovač v róbě rozsvítil svíčku.

"Strč si jí někam, blázne,"štěkl jeden z ostatních a silná ruka srazila svíčku na zem, kde jí hrubě rozšlápla něčí noha.

"Pardon," vyjekl posluhovač."Myslel jsem, že s Lady Evannou jsme v bezpečí."

"V bezpečí nejsem nikdy," odsekl rozložitý muž."Pamatuj si to, a už nikdy neuděláš podobnou chybu."

Ten muž se znovu zapovídal s Lady Evannou tichým a nesrozumitelným hlasem, ale mě už nezajímalo, co si povídali. Během těch pár vteřin se svíčkou jsem zahlédl fialovou kůži, červené oči a vlasy, a hned jsem věděl, kdo a co ti muži jsou, a proč byla Evanna tak tajnůstkářská - šla se setkat se skupinou vampýrů!

kapitola

Obezřetně jsem couval a opustil jsem háj. Když jsem neviděl žádné stráže, pospíchal jsem zpátky do Circo Mostruoso, a nezastavoval jsem se ani na vydýchání se, ani na zamyšlení.

Do tábořiště jsem se dostal za deset minut, protože jsem pospíchal, jak jen mi to síly dovolovaly.

Představení už začalo a pan Hroozley stál v bývalé kapli a sedoval, jak Rhamus Pupkeduo jí pneumatiku. Vypadal ve svém rudém obleku elegantně a kolem jizvy na levé tváři si rozetřel krev, čímž k ní upoutal pozornost a vypadal ještě tajemněji než obvykle.

"Kde jsi byl?" vyjel na mě, když jsem vešel a sotva popadal dech."Všude jsem tě hledal. Už jsem myslel, že budu vystupovat sám. Truska už má hotový tvůj pirátský kostým. Když si pospíšíme, zvládneme -"

"Kde je Vandža?" zafuněl jsem.

"Někde venku trucuje,"pousmál se. "Pořád ještě -"

"Lartene," přerušil jsem ho. Zarazil se zaražen tím, jak málo ho oslovuju křestním jménem."Zapomeňte na představení. Musíme najít Vandžu. Hned!"

Na nic se neptal. Řekl jednomu kulisákovi, aby pověděl panu Topolovi, že vystupovat nebudem a odvedl mě hledat Vandžu. Našli jsme ho s Harkatem ve stanu, který jsem s lidičkou sdílel. Učil Harkata, jak se hází shurikenama. Harkatovi to přišlo těžké- měl moc velké ruce na to, aby lehce hmátl po hvězdici.

"Koukněme, kdo přišel,"zašklebil se Vandža,"Král klaunů a jeho hlavní asistent. Jak jde vystoupení, chlapci?"

Zatáhl jsem vchod do stanu a posadil jsem se. Vandža si všiml vážného výrazu v mých očích a odložil shuriken. Rychle a klidně jsem jim řekl, co se stalo. Když jsem skončil, nastalo ticho, které nakonec prolomil Vandža proudem nadávek.

"Neměli jsme jí věřit," prskal."Čarodějnice jsou zrádkyně od přírody. Určitě nás právě vydává do rukou vampýrů!"

"Pochybuju,"řekl pan Hroozley."Evanna by těžko hledala pomoc u vampýrů, kdyby nám chtěla ublížit."

"Takže myslíš, že si tam šla pokecat o žábách?" odsekl Vandža.

"Nevím, o čem se baví, ale nevěřím, že by nás zradila,"opakoval pan Hroozley tvrdohlavě.

"Možná bychom se měli zeptat pana Topola," navrhl Harkat"Podle toho, co Darren říkal, ví...co Evanna chystá. Třeba nám to řekne."

Vandža se podíval na pana Hroozleyho."Je to tvůj známý. Myslíš, že bychom to měli zkusit?"

Pan Hroozley zavrtěl hlavou."Kdyby Hibernius věděl, že nám hrozí nebezpečí, a mohl nás varovat nebo zachránit, udělal by to."

"Výborně," usmál se Vandža pochmurně."Tak to musíme vzít do svých rukou."Postavil se a zkontroloval si pás shurikenů.

"My s nima jdeme bojovat?" zeptal jsem se a sevřely se mi vnitřnosti.

"Sotva tu budeme sedět a čekat až zaútočí!"opáčil Vandža."Moment překvapení je užitečný. Když už jsme se do toho dostali, musíme z toho vytěžit co nejvíc."

Pan Hroozley vypadal zaskočeně."Třeba nechtějí zaútočit,"řekl."Dorazili jsme teprve včera v noci. Ani nemuseli vědět, že sem míříme. Jejich pobyt s náma nemusí mít nic společného."

"Ani jako!" zavyl Vandža."Jsou tu kvůli zabíjení, a jestli nezaútočíme jako první, budou nás mít v hrsti než -"

"Tím si nejsem tak jistý," zamumlal jsem."Když o tom tak přemýšlím, neměli tam stráže ani nebyli nervózní, jako by měli být, kdyby se připravovali na boj."

Vandža zaklel ještě víc a zase se posadil."OK. Řekněme, že po nás nejdou. Možná je to jen shoda náhod a ani nevědí, že tu jsme." Předklonil se."Ale budou, až jim to Evanna řekne!"

"Myslíte, že jim o nás řekne?"zeptal jsem se.

"Byli bychom blázni, kdybychom to nechali náhodě."Odkašlal si."Pokud jste zapomněli, jsme ve válce. Nemám proti našim pokrevním bratrancům nic osobního, ale momentálně jsou to naši nepřátelé, a my s nimi nesmíme mít slitování. Řekněme, že tihle vampýři a jejich posluhovači s námi nemají nic společného. Tak co? Je naší povinností je zaměstnat bitvou a následně sejmout."

"To je vražda, ne sebeobrana," řekl Harkat zlehka.

"Jasně," kývl Vandža."Ale nechal bys je radši, aby šli a zavraždili někoho z našich vlastních řad? Naše mise najít Pána vampýrů je důležitější než cokoliv jiného, ale když máme šanci zneškodnit pár potulných vampýrů, byli bychom blázni - zrádci! - kdybychom toho nevyužili."

Pan Hroozley si povzdychl."A Evanna? Co když se postaví proti nám - na stranu vampýrů?" "Tak s ní budeme bojovat taky," odfrkl si Vandža.

"Ty si namlouváš, že bys proti ní měl šanci?" pousmál se pan Hroozley.

"Ne. Ale znám své povinnosti." Postavil se a tentokrát sebejistě."Jdu zabít ty vampýry. Jestli chcete jít taky, můžete. Jestli ne..." pokrčil ramenama.

Pan Hroozley se podíval na mě."Co říkáš ty, Darrene?"

"Vandža má pravdu,"řekl jsem pomalu."Když je necháme jít, a oni někdy budou vraždit upíry, bude to naše vina. A navíc tu něco přehlížíme - Pána vampýrů."

Pan Hrozley a Vandža na mě jen zírali."Máme se s ním střetnout, ale podle mě musíme osudu trochu pomoct. Možná ti vampýří ví, kde je nebo bude. Pochybuju, že je to náhoda, že jsme všichni ve stejnou chvíli na stejném místě. Takhle by nás k němu mohl osud vést."

"Solidní argument,"řekl Vandža."Možná." Pan Hroozley nevypadal moc přesvědčeně.

"Pamatujete na slova pana Sudda?"řekl jsem."Následovat srdce? Moje srdce říká, že bychom se měli postavit těm vampýrům."

"Moje taky,"řekl Harkat po krátkém zaváhání. "Moje taky,"přidal se Vandža.

"Já myslel, že srdce nemáš," zamumlal pan Hroozley a postavil se."Ale moje srdce se taky dožaduje souboje, i když hlava nesouhlasí. Půjdeme."

Vandža se krvežíznivě usmál a poplácal pana Hroozleyho po zádech, a bez dalších řečí jsme se vydali do tmy.

V hájku jsme si udělali plán.

"Sevřeme je ze čtyř rúzných úhlů," ujal se vedení Vandža."Tak si budou myslet, že je nás víc."

"Je jich celkem devět, včetně Evanny," poznamenal pan Hroozley."Jak je rozdělíme?"

"Dva vampýři ty, dva já, dva Harkat. Darren se postará o sedmého a posluhovače - bude to asi polovampýr nebo vampet, tak by to neměl být moc velký problém."

"A Evanna?" zeptal se pan Hroozley.

"Na ní bychom se všichni měli vrhnout na konci," navrhl Vandža. "Ne," rozhodl pan Hroozley."Já se o ní postarám."

"Určitě?"

Pan Hroozley kývl.

"No, tak teď už jen stačí rozdělit se a vyrazit. Dostaňte se co nejblíž. Začnu tím, že hodím několik shurikenů, Budu mířit na nohy a ruce. až je uslyšíte křičet a nadávat - ze všech sil udeřte."

"Šlo by to mnohem líp, kdybys mířil na hlavy a krky,"poznamenal jsem.

"Takhle nebojuju," zavrčel Vandža."Jen zbabělec zabije nepřítele, aniž by k němu nestál čelem. Pokud musím - jako vražda toho vampeta s granátem - udělám to, ale radši bojuju férově."

Rozdělili jsme se a proplétali jsme se mezi stromama, vcházeli jsme do háje z různých stran. Když jsem se ocitl v lese sám, cítil jsem se malý a zranitelný, ale rychle jsem ty pocity

odsunul stranou a soustředil jsem se na misi."Ať nás bohové upírů vedou a chrání," zamumlal jsem si pro sebe, než jsem vyrazil se skloněným mečem.

Vampýři s Evannou byli pořád na mýtině uprostřed háje a potichu si povídali. Měsíc prorazil mraky a i když těžké větve většinu světla zadržely, bylo tam vidět lépe než předtím.

Postupoval jsem k vampýrům co nejblíž jsem se odvážil, pak jsem se schoval za strom a čekal jsem. Kolem mě bylo ticho. Napadlo mě, že by nás mohl Harkat prozradit - nedokázal se pohybovat stejně tiše jako upír - ale lidička se opravdu snažil a nevydal ani hlásku.

Začal jsem počítat, potichu v hlavě. Byl jsem u 96, když se v dálce nalevo ozvalo hvízdnutí, následované vyděšeným výkřikem. Ani ne o sekudnu později další hvízdnutí a další výkřik. Pevně jsem sevřel meč, vyskočil jsem zpoza stromu a s divokým řevem jsem vyrazil kupředu.

Vampýři reagovali rychle a už byli na nohou se zbraněmi v ruce, když jsem se k nim dostal. Ale ať byli rychlí jak chtěli, pan Hroozley s Vandžou byli rychlejší. Když jsem začal zápas s vysokým svalnatým vampýrem, kterému z holeně trčela stříbrná hvězdice, všiml jsem si pana Hroozleyho, jak rozsekl jednomu protivníkovi hruď a žaludek, čímž ho okamžitě zabil, zatímco Vandža vybodl jinému vampýrovi palcem levé oko - vampýr se s nářkem válel na zemi.

Měl jsem jen čas si všimnout, že muž na zemi nemá fialovou kůži - vampet! - než jsem se koncentroval na boj s vampýrem proti mně. Byl aspoň o dvě hlavy vyšší než já, statnější a silnější. Ale velikost, jak jsem se naučil v Upíří hoře, není všechno, a zatímco po mě vyjížděl neurvalýma výpadama, já bodl a uskočil, jednou jsem ho škrábl, podruhé šťouchnul, prolil jsem trochu krve, štval jsem ho, vyváděl jsem ho z rytmu a unikal jsem mu, chtěl jsem ho prostě vyprovokovat.

Když jsem odrazil jeden jeho výpad, někdo do mě zezadu strčil a já spadl na zem. Rychle jsem se přetočil, vyskočil na nohy a uviděl jsem, jak zakrvácený vampýr padá a lapá po dechu. Nad ním stál Harkat Mulds se zkrvavenou sekerou v levé ruce, zraněná pravá ruka mu otupěle visela.

Vampýr, který se mnou bojoval, se teď soustředil na Harkata. S křikem provedl výpad na Harkatovu hlavu. Harkat pozvedl sekeru právě včas, aby odklonil meč z dráhy a pak ustoupil, lákal vampýra kupředu.

Rozhlídl jsem se - chtěl jsem se nějak zapojit. Tři protivníci byli už po smrti, i když vampet s vybodnutým okem šátral po meči a chystal se znova zapojit do akce. Pan Hroozley bojoval s vampýrem, který používal nože, a ti dva kolem sebe kroužili a poskakovali jako nějací tanečníci. Vandža měl plné ruce práce s ohromnou bestií se sekyrou. Jeho sekera byla dvakrát větší než Harkatova, i když si s ní přehazoval mezi obrovskými prsty, jako by nic nevážila.

Vandža se potil a krvácel z rány v pase, i když si nic nepřipuštěl.

Kousek ode mě sedmý vampýr - vysoký, štíhlý, s hladkou tváři, dlouhýma vlasama svázanýma do ohonu a ve světle zeleném obleku - a posluhovač s kapucí sledovali boj. Oba svírali dlouhé meče a byli připraveni uprchnout, kdyby se bitva zdála ztracená, nebo se zapojit a dokončit to, kdyby vycítili vítězství. Tak cynická taktika mě znechutila, tak jsem vytáhl nůž a hodil jsem ho směrem k hlavě posluhovače, který nebyl o moc větší než já.

Malý muž v róbě uviděl nůž a uhnul hlavou dráze nože. Podle jeho rychlosti jsem poznal, že to musí být krví zasvěcený tvor noci - žádný člověk by se tak rychle pohybovat nedokázal.

Když jsem vytáhl další nůž, vedle stojící vampýr se zamračil, na chvíli zarazil a pak vyrazil přes mýtinu, než jsem stačil zamířit. Upustil jsem nůž, vytáhl meč a odrazil jeho ránu, ale sotva jsem se stačil zase narovnat, abych odrazil i druhou. Byl rychlý a trénovaný na boj. Byl jsem v maléru.

Couval jsem a bránil jsem se, co nejlépe to šlo. Špičku jeho meče jsem viděl kvůli rychlým pohybům rozmazaně a i když jsem se zručně bránil, brzo zabodoval. Ucítil jsem na levé ruce otevřenou ránu....sečná rána na pravém stehnu...rozeklaný škrábanec na hrudi.

Opřel jsem se zády o strom a zachytil jsem si rukáv na pravé straně o větev. Vampýr máchl mečem proti mému obličeji. Už jsem myslel, že je konec, ale na poslední chvíli jsem si ruku osvobodil a nožem jsem jeho výpad srazil k zemi. Zatlačil jsem ho víc dolů s nadějí, že svou zbraň upustí, ale byl moc silný a zase dostal meč nahoru jediným rychlým elegantním pohybem. Jeho ostří se smeklo po mém a do vzduchu vyletěly jiskry. Bylo to tak rychlé a stálo za tím tolik síly, že místo aby se zarazil u čepele meče, prosekl se skrz naskrz zlatou násadou - a přímo skrz maso a kosti mého odstátého palce!

Zaječel jsem, když můj palec zmizel někde ve tmě. Meč mi vyklouzl z prstů a já upadl, úplně bezbranný. Vampýr se uvolněně rozhlédl, už mě nepovažoval za hrozbu. Pan Hroozley vyhrával souboj s noži - tvář jeho protivníka byla rozedraná na cáry. Harkat překonal handikap zraněné ruky a nacpal vampýrovi sekery hluboko do žaludku - i když vampýr udatně křičel a bojoval dál, byl ztracený. Vandža se pral s oponentem a sotva se držel, ale když mu pan Hroozley s Harkatem přišli na pomoc, společnýma silama by snad dokázali obra přemoct. Vampet bez oka byl na nohou, meč v ruce, ale šel kolísavě a nevypadal jako extra problém.

Během tohohle všeho zůstala Evanna sedět na zemi. Na tváři neutrální výraz a do boje se vůbec nezapojila.

Vyhrávali jsme a vampýr v zeleném obleku to věděl. Se zavrčením mi ještě jednou zaútočil na hlavu - chtěl mi jí čistě oddělit od krku - ale já se odkulil do hromady listí. Než aby mě šel dorazit, otočil se, doběhl za posluhovačem, ze země popadl nějaký meč a rozeběhl se do lesa, posluhovače strkal před sebou.

Vyskočil jsem na nohy, nahlas zakňučel bolestí a musel jsem pevně zatnout zuby, pak jsem sebral ze země nůž, co jsem předtím upustil, a běžel jsem pomoct Harkatovi. Není moc statečné bodnout protivníkovi nůž do zad, ale mě záleželo jen na rychlém konci bitvy, a vůbec mi nebylo líto vampýra, když strnul a zkolaboval, ostří zaražené hluboko mezi lopatkama.

Pan Hroozley dorazil vampýra s nožema a když se rychle postaral o jednookého vampeta - jediným řezem do hrdla - vyrazil na pomoc Vandžovi. Tehdy se Evanna postavila a zavolala na něj."Pozvedneš ostří i proti mě, Lartene?"

Pan Hroozley zaváhal, nože v rukou, pak se uvolmil a klekl před ní na jedno koleno."Ne, Lady,"povzdechl si."Nepozvednu."

"Tak proti tobě nepozvednu ruku,"řekla a začala přecházet od jedné mrtvoly k druhé, klekala vedle nich a dělala Dotek smrti, šeptala,"I ve smrti můžeš být vítězem".

Pan Hroozley vstal a pozoroval Vandžu, jak bojoval s největším vampýrem."To bylo o vlásek, pane," poznamenal suše, když mu ten obr jen o kousek minul vršek hlavy velkou válečnou sekerou. Vandža místo odpovědi poctil pana Hroozleyho jednou ze svých nejsprostších nadávek."Urazil byste se, kdybych vám nabídl svou pomoc, pane?" zeptal se pan Hroozley slušně.

"Padej a rychle," prsknul Vandža."Dva unikají. Musíme - u Charny!"zaječel a zase jen o kousíček uhnul hlavou sekyře.

"Harkate, zůstaň se mnou,"řekl pan Hroozley a vydal se zablokovat obra."Darrene, vyraž s Vandžou za ostatníma."

"Jasně,"řekl jsem. Nezmiňoval jsem se, že jsem přišel o palec - takovéhle zranění nebylo nic v bitvě na život a na smrt.

Pan Hroozley s Harkatem se vydali na toho obra a Vandža vyklouzl, chvíli se rozdýchal a pak na mě kývl, ať jdu za ním, a už jsme běželi za vampýrem a jeho posluhovačem. Držel jsem se blízko u něj, sál jsem si krev z místa, kde jsem míval palec a levou rukou jsem si vytáhl z opasku nůž. Když jsme vyběhli z dosahu stromů, uviděli jsme tu dvojici před sebou.

Posluhovač visel vampýrovi na zádech - bylo jasné, že mají v plánu míhat.

"To teda ne!" prsknul Vandža a poslal za nima temný shuriken. Zařízl se pomocníkovi vysoko nad pravou lopatku. Vyjekl a spadl vampýrovi ze zad. Ten se otočil a sehnul, aby zdvihl spadlého společníka, uviděl jak se Vandža blíží a vyskočil zase na nohy, vytáhl meč a vyrazil dopředu. Zůstal jsem pozadu, abych se Vandžovi nepřipletl do cesty a sledoval jsem pomocníka - čekal jsem, jak bude boj dále probíhat.

Vandža už měl vampýra skoro na dosah, když sebou trhnul, jako by byl zraněný. Napadlo mě, že musel být něčím zasažen - nožem nebo šípem - ale nevypadal, jako by byl v bolestech. Jen tam stál s napřaženýma rukama a zíral na vampýra. Vampýr se taky nehýbal, rudé oči vytřeštěné, ve fialovém obličeji nevěřícný výraz. Pak sklonil meč, vrátil ho do pochvy a zvedl svého služebníka.

Vandža neudělal nic, čím by ho zastavil.

Uslyšel jsem, jak se za mnou ze stromů vynořili pan Hroozley s Harkatem. Vyběhli a zastavili se u mě, když uviděli vampýra unikat a Vandžu, jak tam stojí a sleduje ho.

"Co to -" začal pan Hroozley, ale vampýr dosáhl rychlosti míhání a zmizel.

Vandža se ohlídl na nás a sesul se na zem. Pan Hroozley zaklel - ne tak jadrně jako předtím Vandža, ale blížil se - a znechuceně vrátil nože do pochvy."Nechal jsi ho uniknout!" zařval. Dokráčel k Vandžovi, stoupl si nad něj a prohlížel si ho s nelíčeným povržením."Proč?" zavrčel a ruce sevřel v pěst.

"Nemohl jsem ho zastavit," zašeptal Vandža s očima upřenýma do země.

"Ani ses nepokusil!" zaječel na něj pan Hroozley.

"Nemohl jsem s ním bojovat,"řekl Vandža."Vždycky jsem se bál, že tahle noc přijde. Modlil jsem se, aby nenastala, i když jsem uvnitř věděl, že je to marné."

"To nedává smysl!" odsekl pan Hroozley."Kdo byl ten vampýr? Proč jsi ho nechal uprchnout?"

"Jmenuje se Gannen Harst," řekl Vandža hlubokým zlomeným hlasem. Vzhlédl a v očích se mu třpytily slzy."Je to můj bratr."

kapitola

Dlouho vládlo ticho. Harkat, pan Hroozley i já jsme zírali na Vandžu. který upíral oči do země. Na obloze zaplul měsíc do hustých mraků. Když se roztrhly, Vandža začal mluvil, jakoby ho vybízely měsíční paprsky.

"Moje pravé jméno je Vandža Harst,"řekl."Změnil jsem si ho, když jsem se stal upírem. Gannen je o rok nebo dva mladší než já - nebo je to naopak? Už je to tak dlouho, nemůžu si vzpomenout. Bývali jsme si hodně blízcí, když jsme vyrůstali. Dělali jsme všechno spolu - včetně připojení se k vampýrům.

Vampýr, který nás zasvětil, byl čestný muž a dobrý učitel. Přesně nám řekl, jak budou vypadat naše životy. Vysvětlil nám jejich zvyky a víru, a jak se považuji za strážce historie tím, že zachovají vzpomínky lidí, z kterých pijou(když upír nebo vampýr vypije člověku všechnu krev, získá kus jejich osobnosti a vzpomínek). Řekl, že vampýři zabíjí, když z někoho pijou, ale rychle a bezbolestně."

"A to je jako v pořádku?" zamumlal jsem.

"Pro vampýry ano,"řekl Vandža."Jak jste mohl -" začal jsem se rozčilovat.

Pan Hroozley mě umlčel mávnutím ruky."Teď není čas na morální debaty. Nech Vandžu domluvit."

"Tady toho už moc k povídání není,"řekl Vandža."Gannen a já jsme byli zasvěceni jako polovampýři. Pár let jsme spolu sloužili jako pomocníci. Nemohl jsem si zvyknout na zabíjení. Tak jsem toho nechal."

"Takhle jednoduše?" zeptal se pan Hroozley skepticky.

"Ne,"řekl Vandža."Vampýři obvykle nenechávají své pomocníky žít, když se rozhodnou odtrhnout se od klanu. Žádný vampýr nezabije svého druha, ale to pravidlo se nevztahuje na polovampýry. Můj učitel mě měl zabít, když jsem řekl, že chci pryč.

Gannen mě zachránil. Prosil o můj život. Když to nepomohlo, řekl učiteli, aby ho teda zabil taky. Nakonec byl můj život ušetřen, ale byl sem varován, abych se do budoucna vyhýbal všem vampýrům, včetně Gannena, kterého jsem až do dnešní noci neviděl.

Spoustu let jsem žil bídně. Snažil jsem se živit jako upíři, nezabíjet ty, z nichž si beru krev, ale vampýří krev mě pořád stahovala. Když jsem se krmil, ztrácel jsem kontrolu a zabíjel jsem, i když jsem nechtěl. Nakonec jsem se rozhodl nekrmit se vůbec - a zemřít. Tehdy jsem porkal Parise Nebesse, který si mě vzal pod svá ochranná křídla."

"Paris tě zasvětil?" zeptal se pan Hroozley. "Ano."

"I když věděl, co jseš?" Vandža kývl.

"Ale jak můžete někoho zasvětit krví na upíra, když už byl zasvěcen na vampýra?" zeptal jsem se.

"Je to možné pro ty, kdo nebyli plně zasvěcení,"řekl pan Hroozley."Poloupír se může stát vampýrem a naopak, ale je to nebezpečné a vzácné. Znám jen tři případy - a dvakrát to skončilo smrtí zasvěceného i jeho učitele."

"Paris věděl, co riskuje,"řekl Vandža,"ale řekl mi o tom až později. Nikdy bych na to nepřistoupil, kdybych věděl, že tím ohrožuju jeho život."

"Co musel udělat?" zeptal se Harkat.

"Vzít si mou krev a dát mi svojí, jako normální zasvěcení,"řekl Vandža."Jediný rozdíl je v tom, že půlka mé krve je vampýrská, pro upíry jedovatá. Paris si vzal mou nakaženou krev, a jeho obranyschopnost ji zlomila a zneškodnila. Ale mohlo ho to klidně zabít, stejně jako mě mohla zabít jeho krev. Ale štěstí upírů bylo s námi - oba jsme přežili, i když jsme to splatili agonií.

S vampýří krví smíchanou s Parisovou jsem mohl kontrolovat své stravovací návyky. Učil jsem se od Parise a trénoval na generála. O mých vampýrských příbuzných neví nikdo jiný než ostatní knížata."

"Schválili tvé zasvěcení?" zeptal se pan Hroozley.

"Po tom, co jsem se několikrát osvědčil - ano. Měli strach z Gannena - báli se, že moje věrnost zakolísá, když se s ním znovu setkám, jako dnes v noci - ale přijali mě a přísahali, že mé tajemství budou střežit."

"A proč o tom neřekli mě?" zeptal jsem se.

"Kdybych během tvého pobytu přišel do Hory, řekli by ti to. Ale je neslušné si o někom povídat za zády."

"Zatraceně,"zavrčel pan Hroozley."Chápu, proč jsi o tom nikdy nemluvil, ale kdybychom to věděli, mohl jsem jít po tvém bratrovi a ty ses mohl postarat tam o toho obra."

"Jak jsem to mohl vědět?" usmál se Vandža slabě."Neviděl jsem mu do tváře, dokud jsem ho nešel zabít. Byl ta poslední osoba, o které jsem myslel, že na ní narazím."

Mezi stromama za náma se vynořila Evanna. Ruce měla rudé od krve vampýrů. Něco nesla. Když došla blíž, uvědomil jsem si, že je to můj palec."Tohle jsem našla,"řekla a hodila mi ho."Myslela jsem, že bys ho chtěl zpátky."

Chytil jsem palec a pak jsem se podíval na pahýl, kde býval. Když jsem poslouchal Vandžu, bolest jsem vůbec nevnímal, ale teď se pulzování zhoršilo. "Můžeme ho přišít zpátky?" přimhouřil jsem oči.

"Možná,"řekl pan Hroozley a prohlížel si palec i pahýl."Lady Evanno - máte moc ho dostat zpátky ihned a bez námahy, že?"

"Jistě," souhlasila Evanna,"ale neudělám to. Špehové si nezaslouží extra péči."Pohrozila mi prstem."Měl jsi být špionem, Darrene." Bylo těžké poznat, jestli je naštvaná nebo pobavená.

Vandža měl provázek a jehlu z rybí kosti, a zatímco mi pan Hroozley přidržoval palec na správné místě, kníže ho přišíval, i když měl myšlenky úplně jinde. Neskutečně to bolelo, ale já se jen díval jinam a zatínal zuby. Když to bylo hotové, upíři vetřeli do spoje sliny, aby urychlili hojení a přivázali ho k ostatním prstům, aby mohly kosti srůst, a pak mě konečně nechali.

"Víc jsme toho udělat nemohli,"řekl pan Hroozley."Jestli zhnisá, budeme ti ho muset zase uříznout a ty si budeš muset poradit bez něj."

"Správně," zamručel jsem."Jen se podívejme na tu světlou stranu."

"Spíš by to měla být moje hlava, co byste uřízli," ozval se Vandža kysele."Měl jsem dát přednost povinnostem před příbuznými. Nezasloužím si žít."

"Nesmysl!" zafuněl pan Hroozley."Každý muž, který by zaútočil na bratra, vůbec muž není. Udělal jsi to, co by udělal kdokoliv z nás. Je to smůla, že jsi na něj narazil zrovna teď, ale tvé zakolísání nikoho neohrozilo a já myslím -"

Zarazil ho výbuch smíchu Lady Evanny. Čarodějnice se hihňala, jako by někdo řekl nějaký vtip.

"Řekl jsem něco vtipného?" zeptal se pan Hroozley zmateně. "Lartene, kdybys jen věděl," vydala ze sebe.

Pan Hroozley pozvedl obočí a podíval se na Harkata, Vandžu a mě."Čemu se směje?" Nikdo nevěděl.

"Je jedno, čemu se směje,"řekl Vandža a šel čarodějku zklidnit."Já chci hlavně vědět, co tu dělala a proč se sdružovala s nepřáteli, když tvrdila, že je náš spojenec!"

Evanna se přestala smát a otočila se na Vandžu. Kouzlem se vytáhla, dokud se nad ním netyčila jako natažená kobra, ale kníže neustoupil. Hrozba postupně mizela a brzo se Evanna vrátila do původní velikosti."Nikdy jsem se neprohlásila za vašeho spojence, Vandžo,"řekla."Cestovala jsem s váma a dělila jsem se s váma o chleba - ale nikdy jsem neřekla, že jsem na vaší straně."

"To znamená, že jste s nima?" prskl jsem.

"Nejsem na ničí straně,"odvětila chladně."Rozdělení vampýrů a upírů není má starost. Vidím vás jako pošetilé bojující muže, kteří jedné noci zase nabydou smysly a přestanou na sebe navztekaně plivat."

"Zajímavý pohled," poznamenal pan Hroozley ironicky.

"Já tomu nerozumím," ozval jsem se."Když nejste na ničí straně, tak proč jste byla s nima?"

"Povídala jsem si,"řekla."Odhadovala jsem je, stejně jako vás. Posadila jsem se s lovcema a prostudovala jsem je. Teď jsem udělala to samé s kořistí. Ať už bude Válka jizev vypadat jakkoliv, budu muset jednat s vítězi. Je dobré vidět postup těch, s kterými je svázán váš osud."

"Pochopil z toho někdo něco?" zeptal se Vandža.

Evanna se zakřenila, naše zmatení ji očividně potěšilo."Čte některý z vás skvělých, bojovných gentlemanů strašidelné romány?"zeptala se. Tupě jsme na ní zírali."Kdyby ano, pochopili byste, co se děje."

"Už jsi někdy praštil ženskou?" zeptal se Vandža pana Hroozleyho. "Ne,"řekl.

"Já jo,"zavrčel Vandža.

"Klídek," zahihňala se čarodějka a pak zase zvážněla."Kdybyste měli něco vzácného, a ostatní to hledali, kam je nejlepší to ukrýt?"

"Jestli bude tahle hovadina pokračovat..."varoval Vandža.

"To není hovadina,"řekla Evanna."Dokonce i lidi na tohle znají odpověď..."

V tichu jsme to promýšleli. Nakonec jsem zvedl ruku jako ve škole a řekl jsem,"Všem na očích?"

"Přesně," zatleskala Evanna."Lidé hledající - nebo lovící - málokdy najdou svou kořist, když jí mají přímo před sebou. Je běžné, že přehlížíme to, co je nad slunce jasné."

"Co to má co dělat s -" začal pan Hroozley.

"Ten muž v róbě...nebyl služebník," přerušil ho Harkat pochmurně. Tázavě jsme se na něj podívali."Tohle jsme přehlídli...že jo?"

"Přesně tak," řekla čarodějka a v hlase teď měla náznak soucitu."Když ho oblékli a chovali se k němu jako ke sluhovi - od té doby, co se vydali na cestu - vampýři věděli, že on bude ten poslední terč, na který by se kdokoliv zaměřil, kdyby došlo k útoku." Evanna zvedla čtyři prsty a pomalu sklonila ukazováček."Tvůj bratr neutekl kvůli strachu, Vandžo. Utekl, aby zachránil život muže, kterého chránil - falešného služebníka - Pána vampýrů!"

kapitola

Řídili jsme se Evanninými pokyny - vyhrožovala, že kdo jí neposlechne, bude nakonec hluchý a slepý - a pohřbili jsme vampýry a vampety do hájku, vykopali jsme hluboké hroby a pokládali jsme je na záda, tváří k nebi a Ráji, než jsme je zaházeli hlínou.

Vandža byl k neutěšení. Po návratu do Circo Mostruoso požadoval lahev brandy, a pak se zamkl v malém přívěsu a odmítal s náma komunikovat. Obviňoval se za útěk Pána vampýrů. Kdyby byl svého bratra srazil, Pán vampýrů by nám byl vydán na milost a nemilost. Byla to první z našich šancí ho zabít, a jen těžko jsme si dokázali představit lepší příležitost.

Pan Topol už věděl, co se stalo. Ten střet očekával a pověděl nám, že Pán vampýrů stopoval Circo Mostruoso už víc než měsíc.

"Věděli, že se blížíme?" zeptal jsem se.

"Ne," odvětil."Sledovali nás z jiných důvodů."

"Ale VY jste věděl, že jdeme...že?" zajímal se Harkat.

Pan Topol smutně kývl."Varoval bych vás, ale následky by byly strašlivé. Ti, jenž nahlíží do budoucnosti, ji nesmí předávat dál. Jedině Osmond Sudd se může plést do záležitostí času."

"Víte kam šli,"zeptal se pan Hroozley,"nebo kdy na ně narazíme příště?"

"Ne,"řekl pan Topol."Mohl bych to zjistit, ale do budoucnosti se dívám, co nejméně to jde. Co vám můžu říct je, že Gannen Harst je hlavní ochránce Pána vampýrů. Těch šest co jste zabili byli normální stráže, které se dají nahradit. Harst je hlavní strážce. Kam jde Pán, on musí taky. Kdyby byl zabit, misky vah by se vážně zhouply ve váš prospěch."

"Kdybych se jen vydal za Harstem místo Vandži," povzdechl si pan Hroozley.

Evanna, která od našeho návratu mlčela, zavrtěla hlavou."Neplýtvejte časem litováním promarněných šancí,"řekla."V téhle částo lovu jste se neměli s Gannenem Harstem utkat. To Vandža. Byl to jeho osud."

"Buďme pozitivní,"řekl jsem."Teď už víme, s kým Pán vampýrů cestuje. Můžeme se soustředit na jeho popis a říct ostatním, aby ho hledali. A znova už se jim ten trik se sluhou nepovede - příště budeme připravení a budeme vědět, co hledáme"

"To je pravda," souhlasil pan Hroozley."A navíc jsme neutrpěli žádné ztráty. Jsme stejně silní jako na začátku výpravy, jsme moudřejší, a pořád máme tři šance na jeho zabití."

"Tak proč se cítíme....tak strašně?" zeptal se Harkat mrzutě. "Prohra je vždycky hořký lék,"řekl pan Hroozley.

Pak jsme se soustředili na své rány. Harkat byl těžce pořezaný, ale neměl nic zlomeného. Obvázali jsme to a pan Hroozley řekl, že za pár nocí to bude v pořádku. Můj pravý palec získal hnusnou barvu, ale podle pana Topola se nezanítil a zanedlouho bude v pořádku.

Zrovna jsme si chtěli jít lehnout, když jsme uslyšeli naštvané výkřiky. Pospíchali jsme tábořištěm - pan Hroozley měl přes hlavu přetažený plášť, aby ho uchránil před ranním sluncem - a na okraji jsme narazili na Vandžu, jak ze sebe rve oblečení, za ním se válí flašky od brandy a on řve na slunce,"Upeč mě!" vyzýval ho."Mě je to jedno! Jen se snaž! Uvidíš, jestli -"

"Vandžo!" vyštěkl pan Hroozleey."Co to děláš?"

Vandža se otočil, popadl lahev a namířil ji proti panu Hroozleymu jako nůž."Nepřibližuj se!" zasyčel."Zabiju tě, jestli se mě pokusíš zastavit!"

Pan Hroozley se zarazil. Moc dobře věděl, že s opilým upírem není dobré žertovat, obzvláště ne s takovým jako je Vandža."Tohle je hloupé, pane,"řekl."Pojď dovnitř. Najdeme další lahev brandy a já ti pomůžu -"

" -připít si na Pána vampýrů!" vykřikl Vandža omámeně. "Pane, tohle je šílenství,"řekl pan Hroozley.

"Jasně," souhlasil Vandža najednou smutnějším a střízlivějším tónem."Ale tohle je šílený svět, Lartene. Protože jsem zachránil život bratrovi - který mě taky jednou zachránil - náš největší nepřítel upláchnul a naši lidé čelí porážce. Co je to za svět, když se z dobra rodí zlo?"

Pan Hroozley mlčel.

"Smrt nepomůže, Vandžo,"řekl Harkat."Zrovna JÁ bych to měl vědět."

"Nepomůže," přitakal Vandža,"ale potrestá, a já si trest zasloužím. Jak bych se teď mohl podívat do očí knížatům a generálům? Moje šance na zabití Pána vampýrů je fuč. Lepší se s tím vyrovnat než vytrvat a všechny nás zostudit."

"Takže tady chcete zůstat a nechat se zabít sluncem?" zeptal jsem se. "Jo," pousmál se.

"Tak to jste srab," ušklíbl jsem se.

Jeho tvář potemněla."Dávej si pozor, Darrene - mám chuť ještě před smrtí rozbít pár lebek!"

"A hlupák," přitvrdil jsem bezohledně. Rychle jsem vystartoval za pana Hroozleyho a vyčítavě jsem na Vandžu ukázal zdravou levou rukou."Kdo vám dal právo to skončit? Kdo vám řekl, že můžete praštit s výpravou a všechny nás zatratit?"

"O čem to mluvíš?" zakoktal se zmateně."Já už nejsem součástí výpravy. Teď je to na Lartenovi a na tobě."

"Jo?" Otočil jsem se a hledal jsem očima Evannu a pana Topola. Našel jsem je úplně vzadu za vystupujícíma a pomocníkama, které přilákaly výkřiky knížete."Lady Evanno. Pane Topole. Odpovězte, jestli můžete - má pořád Vandža svou roli v lovu na Pána vampýrů?"

Pan Topol si vyměnil s lady Evannou rozpačitý pohled. Ta zaváhala a nakonec zdráhavě řekla,"Má sílu ovlivnit výpravu."

"Ale já to nesplnil!" zavyl Vandža.

"Jednou," souhlasil jsem."Ale kdo říká, že nedostaneš další šanci? Nikdo netvrdí, že každý má jen jednu. Z toho co zatím víme, mohou být všechny další příležitosti na tobě!"

Vandža zamrkal a pomalu otvíral pusu.

"A i kdyby se šance rovnoměrně rozdělily," připojil se pan Hroozley,"pořád tu ještě tři jsou, a my s Darrenem jsme jenom dva - tudíž by se jeden z nás musel postavit Pánovi vampýrů dvakrát, kdyby došlo i na poslední setkání."

Vandža se zakolísal,pak pustil lahev a vykročil ke mě. Chytil jsem ho a podepřel."Byl jsem idiot, co?" povzdechl si.

"Jo," souhlasil jsem s úsměvem a odvedl jsem ho do stínu, kde s námi odpočíval až do příchodu noci.

Vstali jsme, když se slunce chystalo k západu a nakráčeli jsme k dodávce pana Topola. Jak soumrak houstl a Vandža pil jedno kafe za druhým, aby si pomohl proti kocovině, probírali jsme náš další tah a shodli jsme se, že bude lepší, když Circo Mostruoso opustíme. Rád bych tu zůstal déle, a pan Hroozley taky, ale náš osud ležel jinde. Kromě toho se mohl kdykoliv vrátit Gannen Harst s armádou vampýrů a my jsme se opravdu nechtěli nechat obklíčit, nebo nechat dopadnout nenávist našich nepřátel na účinkující.

Evanna s námi nepokračovala. Řekla , že se vrací do jeskyně a k žábám, aby se připravila na nadcházející pohromy."A že to budou pohromy,"řekla s jiskrou v zeleném i hnědém oku."Jestli pro upíry nebo vampýry, tak to ještě nevím. Ale musí to skončit slzami jednoho klanu, to je víc než jasné."

Nemůžu říct, že by mi ta mrňavá, chlupatá ošklivá čarodějka chyběla - její temné předpovědi přinesly do našich životů jediné temnotu, a myslím, že by nám bez ní bývalo bylo líp.

Vandža se také rozhodl odejít. Souhlasili jsme, že by se měl vrátit do Upíří hory a říct ostatním o našem setkání s Pánem vampýrů. Bylo potřeba jim říct o Gannenovi Harstovi. Přidá se k nám zase později, vystopováním mentálních vln pana Hrozleyho.

Krátce jsme se rozloučili s přáteli z panoptika. Evra byl smutný, že musím zas tak brzo odejít, ale moc dobře věděl, jak mám komplikovaný život. Shancus byl ještě smutnější - blížily se jeho narozeniny a on čekal úžasný dárek. Řekl jsem hadímu chlapci, že po cestě něco najdu a

pošlu mu to - i když jsem nemohl zaručit, že mu to dojde zrovna na narozeniny - a to ho potěšilo.

Truska se mě ptala, jestli si s sebou chci vzít nově předělaný pirátský kostým. Řekl jsem jí, aby mi ho schovala - během cesty by se mi jen ušpinil a potrhal. Slíbil jsem, že se vrátím, abych si ho vyzkoušel. Řekla, že to bych teda měl, a pak mi dala dlouhou pusu na rozloučenou, při které Vandža skoro vybuchoval žárlivostí.

Když jsme už odcházeli, na okraji tábořiště jsme potkali pana Topola."Omlouvám se, že jsem nepřišel dřív,"řekl."Důležitá práce. Šou musí pokračovat."

"Dávej na sebe pozor, Hibernie," řekl pan Hroozley a potřásl vysokému muži rukou. Pan Topol se tomu kontaktu ani nevyhnul.

"Ty taky, Lartene,"řekl s temným výrazem na tváři. Pan se na nás podíval a řekl,"Před námi jsou temné časy, bezcitně shlížející na výsledek vaší výpravy. Chci abyste věděli, že vždycky budete mít domov -všichni z vás! - tady v circo Mostruoso. Ač bych si to přál, nemůžu hrát ve vaší budoucnosti žádnou roli, ale mohu vám nabídnout útočiště."

Poděkovali jsme mu a sledovali jsme, jak odchází a pomalu ho polykají stíny jeho milovaného cirkusu.

Otočili jsme se k sobě a váhali jsme, nechtěli jsme se rozdělit.

"Dobře!" vyhrkl najednou Vandža."Už bych měl jít. Do Upíří hory je to pěkný kus cesty, i když budu míhat." Upíří cestou do upíří pevnosti míhat nesmí, ale během války je na pravidla shlíženo mírněji - pro snadnější komunikaci mezi knížaty a generály.

Všichni jsme si s Vandžou potřásli rukama. Bylo mi líto, že nás ten opálený bojovník se sluncem opustí."Hlavu vzhůru," zasmál se při pohledu na můj pochmurný výraz."Budu zpátky včas, abych mohl vést druhou akci proti Pánovi vampýrovi. Máš mé slovo, a Vandža Pochod nikdy neporuší..." Odmlčel se."Pochod nebo Harst?" přemýšlel nahlas a pak si odplivl do prachu."U Charny! Tak dlouho jsem vystupoval jako Vandža Pochod - přirostlo mi to k srdci."

Zasalutoval, rychle se otočil a odběhl. Za chvíli už běžel naplno. Pak se v jedné vteřině dostal na rychlost míhání a zmizel nám z dohledu.

"A tak zbyli tři," zamumlal pan Hroozley a podíval se na mě a Harkata."Zpátky tam, kde jsme byli před šesti lety," řekl jsem.

"Ale tentokrát máme cíl," poznamenal Harkat."Kam půjdeme....tentokrát?" Tázavě jsem se podíval na pana Hroozleyho.

Pokrčil ramenama."Rozhodneme se později. Teď prostě půjdeme."

Hodili jsme si batohy na záda, věnovali jsme Circo Mostruoso poslední toužebný pohled a pak jsme se vydali čelit nepřívětivé temnotě, a poddali jsme se síle osudu a budoucím hrůzám noci.