Darren O´Shaughnessy

Darren Shan 09. Zabijáci úsvitu

1. kapitola

Běželi jsme chodbama - pan Hroozley nás vedl, já s Harkatem a vězněma uprostřed a Harkat to celé uzavíral. Mluvili jsme co nejmíň a já Steva praštil pokaždé, když se pokusil promluvit - neměl jsem náladu poslouchat jeho výhružky ani urážky.

Neměl jsem žádné hodinky, ale odpočítával jsem si vteřiny v hlavě. Zhruba po deseti minutách jsem s tím přestal. Dostali jsme se z moderních tunelů a dostali jsme se do spleti starých a vlhkých chodeb. Pořád nám zbýval dlouhý kus cesty - dost času pro vampýry, aby nás dohnali.

Došli jsme na rozcestí a pan Hroozley se vydal doleva. Vandža šel za ním, ale pak se zarazil.“Lartene,” zavolal ho nazpátek. Když se vrátil Vandža se skrčil. V té tmě byl skoro neviditelný.“Musíme se je pokusit setřást,”řekl.“Když budeme mířit přímo na povrch, budeme je mít v patách ani ne na půli cesty.”

“Ale můžeme se ztratit, když se odkloníme od směru,” namítl pan Hroozley.“Neznáme to tu. Mohli bychom vběhnout do slepé uličky.”

“Jasně,” povzdechl si Vandža,“ale to je risk, který musíme přijmout. Budu dělat návnadu a vrátím se cestou, kterou jsme sem přišli. Vy ostatní se budete snažit a najdete jinou cestu ven. Později se k vám přidám, když bude štěstí upírů se mnou.”

Pan Hroozley si to chvilku promýšlel a pak rychle kývnul.“Hodně štěstí,”řekl pan Hroozley, ale to už byl Vandža pryč, okamžitě zmizel v šeru a pohyboval se téměř neslyšně jako každý upír.

Chvíli jsme si odpočinuli a pak jsme se vydali chodbou napravo, Harkat teď vedl vampeta, kterého Vandža unesl. Pohybovali jsme se rychle, ale opatrně, a dávali jsme pozor, abychom po sobě nezanechali žádné stopy. Na konci chodby byla další odbočka, tak jsme se vydali zase doprava. Když jsme se dostali doprostřed dlouhého tunelu, Steve nahlas zakašlal. Pan Hroozley byl v mžiku u něj.“Uděláš to ještě jednou a je po tobě,” vyjel po něm a já vytušil, že mu ke krku tiskne nůž.

“To bylo opravdový kašlání - žádný signál,” zavrčel Steve. “Na tom nesejde,” zasyčel pan Hroozley.“Příště už tě zabiju.”

Steve byl už zticha, stejně jako vampet. Pořád jsme rázovali dopředu, cestu jsme hledali spíše instinktivně a brodili jsme se vodou a odpadem. Bylo mi strašně,cítil jsem se unaveně a přetaženě,ale nezpomalil jsem.Na povrchu musel být den, nebo se k němu aspoň muselo schylovat.Naší jedinou nadějí bylo dostat se z těch chodeb, než nás vampýři najdou - sluneční světlo by nás mělo ochránit před dalším pronásledováním.

O chvilku později jsme zaslechli vampýry a vampety. Pohybovali se chodbama strašnou rychlostí, protože se nestarali o utajení.Pan Hroozley se trochu zdržel aby zkontroloval, jestli stopují nás,ale podle všeho naší stopu nenašli - vypadalo to, že všichni jdou po Vandžovi.

Pkračovali jsme se ve výstupu nejkratší cestou k povrchu. Naši pronásledovatelé se podle zvuků pořád motali kolem nás. Očividně si uvědomili, že jsme si nevybrali tu nejkratší cestu ven, tak se zastavili a rozptýlili do okolí. Hádal jsem, že jsme tak půl hodiny od východu.

Jestli nás teď chytí, bude po nás. Chodby byla temné a stejně tak úzké - samotný vampet s dobrým postavením by neměl moc práce nás odprásknout s puškou nebo pistolí na šípy.

Zrovna jsme se prodírali hromadou štěrku v drolícím se tunelu, když nás zahlédli. Na druhém konci tunelu se objevil vampet s pochodní, osvítil nás silným světlem a triumfálně zařval,“Našel jsem je! Tady jsou! Oni -”

Dál se nedostal. Ze stínů za ním se oddělila postava, chytla ho za hlavu a prudce s ní trhla zleva doprava. Vampet dopadl na zem. Útočník se zarazil jen aby zhasl pochodeň a pak vyrazil k nám. Aniž bych se na něj podíval, věděl jsem, že je to Vandža.

“Dobře načasováno,” zamumlal Harkat,když se k nám ušpiněný kníže připojil.

“Už chvíli jsem vás sledoval,”řekl Vandža.“Není první, kterého jsem sejmul. Prostě se k vám jen dostal o trochu blíž než ostatní.”

“Nějaká představa, jak jsme daleko od povrchu?“zeptal jsem se.

“Ne,”řekl Vandža.“Byl jsem před váma, ale poslední čtvrthodinu jsem se zase stáhnul - kdyl jsem vám záda a nechával za sebou falešní stopy.”

“A vampýři?” zeptal se pan Hroozley.“Jsou blízko?”

“Jo,” odpověděl Vandža, a pak se zase vytratil, aby nás mohl krýt.

O trochu dále jsme se ocitli ve známých chodbách. Při lovu vampýrů jsme prozkoumali obrovskou část města,a v téhle zóně už jsme byli aspoň třikrát čtyřikrát. K bezpečí nám nezbývalo víc než šest sedm minut. Pan Hroozley nahlas hvízdnul, aby dal Vandžovi znamení. Kníže se k nám rychle přidal a vydali jsme se vpřed s novou nadějí na přežití.

“Tady jsou!”

Ten výkřik šel z chodby nalevo. Ani jsme se nazstavili na kontrolu, kolik jich je - prostě jsme sklonili hlavy, strkali Steva s vampetem dopředu a běželi jsme.

Útočníci nás nehonili dlouho. Vandža se vrátil a držel je v šachu šurikenama - ostrýma vrhacíma hvězdama, které jsou smrtelné v rukou někoho tak zkušeného jako je Vandža Pochod. Podle hysterických výkřiků jsem poznal, že většina - ne-li rovnou všichni vampýři se přiblížili, ale chodba, ve které jsme byli byla téměř rovná s minimem postranních tunelů.

Nepřátelé se nedokážou proplížit a zaútočit z boku nebo zepředu - byli donuceni sledovat nás zezadu.

Když jsme se přiblížili na úroveň ulice, tunely byly prosvětlenější, a moje poloupíří oči se ihned přizpůsobily matnému světlu. Dokázal jsem teď zahlédnout vampýry a vampety za náma - a oni neviděli nás!Vampýři se stejně jako upíři zařekli, že nikdy nepoužijí zbraně na dálku jako pistole nebo luky, ale na vampety jejich přísaha neplatila. Hned jak trochu viděli, začali pálit, a my museli utíkat v předklonu.Kdybychom takhle museli utíkat moc dlouho, určitě by nás jednoho po druhém dostali, ale do minuty od začátku palby jsme se dostali k ocelovému žebříku vedoucímu k poklopu.

“Běžte!” štěkl Vandža a hodil po vampetech šurikeny.

“Běžte!” štěkl Vandža a hodil po vampetech šurikeny.

Pan _Hroozley mě popadnul a strčil na žebřík. Ani jsem neprotestoval, že jdu první. Dávalo to smysl - kdyby se vampeti dostali blíž, pan Hroozley by je dokázal snadněji vyřídit.

Na konci žebříku jsem se zapřel a zvedl poklop rameny. Odskočil a uvolnil nám cestu. Vytáhl jsem se ven a rychle jsem si prohlédl okolí. Byl jsem uprostřed malé uličky; bylo brzo ráno a nikdo nebyl poblíž. Naklonil jsem se zpátky a zakřičel jsem,“Vzduch je čistý!”

O vteřinu později se vynořil steve a kvůli světlu se zašklebil (po tk dlouhé době v kanálech bylo skoro oslepující). Pak vylezl Harkat s vampetem. Pak se chvíli nic nedělo. V tunelu pod náma se ozývaly výstřely. Myslel jsem na nejhorší a už jsem chtěl skoro slézt dolů a zkontrolovat pana Hroozleyho s Vandžou, když z kanálu vyskočil oranžovovlasý upír a lapal po dechu. Skoro okamžitě vylezl i Vandža. Museli doslova vyskočit hned po sobě.

Hned jak byl Vandža celý venku,popadl jsem poklop a našoupl ho na správné místo. Pak jsme se rozestoupili kolem něj, Vandža svíral několik šurikenů, pan Hroozley dýky, Harkat sekeru a já svůj meč. Čekali jsme deset sekund.Dvacet. Půl minuty. Minuta uplynula. PAn Hroozley s Harkatem se potili pod paprsky bledého ranního slunce.

Nikdo se neobjevil.Vandža se podíval na pana Hroozleyho s pozdviženým obočím.“Myslíš, že to vzdali?”

“Pro tuhle chvíli,” kývl pan Hroozley a ostražitě odstoupil. Pak obrátil svou pozornost na steva a vampeta, aby náhodou neutekli.

“Meli bychom opustit…tohle město,” řekl Harkat a otřel si zaschlou krev z šedivého obličeje.Stejně jako pan Hroozley s Vandžou byl poraněn z boje s vampýry, ale žádné zranění nebylo vážné.“Zůstat znamená sebevraždu.”

“Zdrhejte, srabové, jen zdrhejte,” zamumlal Steve a já mu dal pohlavek za uši, abych ho umlčel.

“Debbie neopustím,”řekl jsem.“Ervé je šílený zabiják. Nemíním mu jí nechat.”

“Cos tomu maniakovi udělal, že ho to tak vytočilo?” zeptal se Vandža a díval se malou škvírou v poklopu - pořád nebyl tak úplně přesvědčený, že jsme v suchu. Fialové oblečení ze zvířecí kůže na něm viselo v cárech,a zelené vlasy měl pocákané krví.

“Nic,” povzdechl jsem si.“V Circo Mostruoso se stala nehoda. On -”

“Není čas na vzpomínání,” přerušil nás pan Hroozley a odtrhl si levý rukáv rudé košile, která byla stejně roztrhaná jako Vandžovy kůže. Zašilhal na slunce.“V současném stavu slunci moc dlouho neodoláme. Ať už se rozhodneme jakkoliv, musíme hlavně rychle.”

“Darren má pravdu,”řekl andža.“Nemůžeme odejít. Ne kvůli Debbie - i když jí mám rád, rozhodně bych se kvůli ní neobětoval - ale kvůli Pánovi vampýrů. Víme, že tam dole je. Musíme jít po něm.”

“Ale je moc dobře chtáněný,” namítl Harkat.“Ty chodby jsou plné vampýrů…a vampetů. Jestli tam půjdem znova…zahyneme.Tvrdím zdrhnout a…vrátit se později s pomocí.”

“Zapomínáš na Suddovu věštbu,” řekl Vandža.“Nemůžeme chtít pomoc od ostatních vampýrů. Je mi jedno, že jdou okolnosti proti nám - musíme se dostat skrz jejich obrabu a zabít jejich Pána.”

“Souhlasím,” pověděl pan Hroozley.“Ale teď není ten správný čas. Jsme zranění a vyčerpaní. Měli bychom si odpočinout a vymyslet plán. Otázkou je, kam se vrátíme - do těch apartmánů, co jsme využívali, nebo jinam?”

“Jinam,“5ekl Harkat okamžitě.“Vampýři vědí…kde jsme bydleli. Jestli zůstaneme, bylo by šílené…zrovna na místě, kde můžou zaútočit…kdykoliv se jim zachce.”

“Nevím,” zamumlal jsem.“Bylo to divné, jak nás nechali jít. Vím, že Gannen tvrdil, že chtěl ušetřit životy svých společníků, ale kdyby nás zabili, vyhráli by Válku jizev. Myslím, že je v tom něco víc, než nám řekl. Když nás ušetřili ve chvíli, kdy nás měli ve svém teritoriu, pochybuju, že by za náma přišli bojovat do našeho.”

Moji společníci to v tichosti promýšleli.

“Myslím, že bychom se měli vrátit na naší základnu a tam na to přijít,”řekl jsem.“A i kdyby se nám to nepovedlo, aspoň si odpočineme a ošetříme rány. A až přijde noc, můžeme udeřit.”

“To zní dobře,”řekl Vandža.

“Stejně dobrý plán jako každý jiný,“povzdechl si pan Hroozley. “Harkate?” zeptal jsem se lidičky.

V očích měl pochyby, ale zašklebil se a kývnul.“Myslím,že je bláznovství zůstat, ale jestli…to jinak nepůjde, aspoň…tam máme zbraně a zásoby.”

“Kromě toho,” dodal Vandža zachmuřeně,“většina apartmánů je prázdných. Je tam ticho.“Výhružně přejel prstem po krku chyceného vampeta,muže s holou hlavou a dvěma “V” vytetovanýma nad ušima.“Je tu pár otázek, na které chci odpovědi, ale vyptávání se nebude zrovna příjemné. Bude lepší, když nebude nikdo v doslechu.”

Vampet se na Vandžu ušklíbl, jako by mu to bylo jedno, ale v krví lemovaných očích měl vidět strach. Vampýři měli sílu ustát strašné mučení, ale vampeti byli lidé. Upír může člověku hodně ublížit.

Pan Hroozley a Vandža si pokryli oblečením hlavu a ramena, aby se aspoň minimálně ochránili před sluncem. Pak jsme se dostali na střechy - Steva s vampetem jsme strkali před sebou - rozmístili jsme se a obezřetně jsme vyrazili na základnu.

2. kapitola

“Základna” bylo páté patro starého opuštěného bloku apartmánů. Tady si Steve udělal útočiště. Nastěhovali jsme se sem, když jsme se k němu přidali. Obývali jsme tři byty na tom patře. Já, pan Hroozley a Harkat jsme svázali steva v prostředním bytě, zatímco Vandža popadl vampeta za uši a táhl ho do bytu napravo.

“Bude ho mučit?” zeptal jsem se a zarazil ve dveřích. “Ano,” odpověděl upír bez obalu.

Nelíbilo se mi to, ale okolnosti volaly po rychlých a pravdivých odpovědích. Vandža to dělal jenom proto, že musel. Ve válce občas není prostor na slitování a lidskost.

Vešli jsme do bytu a já zamířil k ledničce. Nefungovala - apartmán byl bez proudu - ale skladovali jsme tam jídlo a pití.

“Má někdo hlad nebo žízeň?” zeptal jsem se.

“Já bych si dal steak - extra krvavý - hranolky a kolu, to celé s sebou,“ušklíbl se Steve. Pohodlně se usadil na gauči a usmíval se na nás, jako bychom byli jedna velká šťastná rodinka.

Ignoroval jsem ho.“Pane Hroozley? Harkate?”

“Vodu prosím,”řekl pan Hroozley a shodil ze sebe potrhaný červený plášť, aby si mohl prohlédnout rány.“A obvazy,“dodal.

“Jste zraněný?” zeptal se Harkat.

“Moc ne. Ale ty tunely, kterýma jsme lezli, byli strašně nehygienické. Měli bychom si vyčistit všechny rány, abychom předešli infekci.”

Umyl jsem si ruce a udělal jsem si nějaké jídlo. Neměl jsem hlad, ale věděl jsem, že něco bych sníst měl - moje tělo pracovalo výhradně díky nadbytku adrenalinu; potřeboval jsem živiny. Harkat a pan Hroozley si taky něco připravili a brzo bylo všechno do posledního drobečku pryč.

Stevovi jsme nic nenabídli.

Když jsme si ošetřovali rány, nenávistně jsem zíral na steva, a ten se na mě posměšně křenil.“Jak dlouho ti trvalo to celé zařídit?” zeptal jsem se.“Dostat nás sem, zfalšovat ty dokumenty a poslat mě do školy, nalákat nás do kanálu - jak dlouho?”

“Celé roky,” odvětil Steve pyšně.“Nebylo to snadné. Neznáte ani půlku plánu. Jeskyně, kde byla políčená celá past - vybudovali jsme jí prakticky z ničeho, stejně jako chodby vedoucí dovnitř a ven. Ostatní jeskyně jsme postavili taky. Na jeden jsem obzvlášť hrdý. doufám, že dostanu příležitost ti ho jednou ukázat.”

“Tím vším jsi prošel jen kvůli nám?” zeptal se pan Hroozley zaraženě. “Jo,” řekl Steve samolibě.

“Proč?” zeptal jsem se.“Nebylo by snadnější nás porazit ve starých, už postavených chodbách?”

“Snadnější ano,” souhlasil steve,“ale ne tak zábavné. Za ty roky jsem si vyvinul smysl pro dramatičnost - trochu jako pan Sudd. Vy byste to měli ocenit, když jste tak dlouho pracovali v cirkuse.”

“Čemu já nerozumím,” zamyslel se Harkat,“je to, co tam dělal Pán vampýrů, nebo proč ti ostatní vampýři…pomáhali v těch zvrácených plánech.”

“Ne tak zvrácený, jak si myslíš,” odsekl Steve.“Pán vampýrů věděl, že přijdete. Pan Sudd mu pověděl o lovcích, kteří budou hlídat každý jeho krok. Taky mu řekl, že utíkat ani schovávat se není možnost - kdyby se náš Pán nepostavil těm, kteří ho pronásledují, Válka jizev by byla prohraná.

Když se dozvěděl o mém zájmu o tebe - a taky o Ervém - probral to s náma a dohromady jsme vymysleli plán. Gannen Harst nás před tím varoval - žije minulostí a radši by viděl přímý střet - ale Pán vampýrů sdílí mou zálibu v efektech.”

“Ten váš Pán,”řekl pan Hroozley.“Jak vypadá?”

Steve se zasmál a pohrozil upírovi prstem.“Ale ale, Lartene. Přece vážně nečekáš, že ti ho popíšu, viď že ne? dával si dobrý pozor, aby neukázal svou tvář, dokonce i před většinou svých věrných pomocníků.”

“Můžeme to z tebe vymučit,” zavrčel.

“Pochybuju,“ušklíbl se steve.“Jsem polovampýr. Ustojím cokoliv, co mi naservírujete. Radši se nechám zabít, než bych zradil klan.” Shodil ze sebe těžkou bundu, kterou nosil od chvíle, co jsem ho potkal. Vzduchem se rozlinul silný chemický zápach.

“Už se netřese,”řekl Harkat najednou. Steve nám trdil, že trpí zimnicema a proto nosí tolik oblečení a maže se ochrannýma krémama.

“Jasně že ne,”řekl steve.“Byla to jen fraška.”

“Pokud jde o lstivost, může se klidně poměřovat s ďáblem,” zamručel pan Hroozley.“Díky tvrzení, že jsi náchylnější na zimu jsi klidně mohl nosit rukavice, aby s skryl jizvičky na prstech, a natírat se páchnoucíma krémama k zamaskování vampýřího smradu.”

“Ten zápach byl pěkně těžká část,” zasmál se Steve.“Věděl jsem, že by ho vaše citlivé nosy zachytily, tak jsem od něj musel odvrátit pozornost.” Zase se zašklebil.“ale nebylo to lehký. Mám taky dost vyvinutý čich, takže výpary mi úplně ničily nosní dutiny. Bolest hlavy je strašně nepříjemná.”

“Úplně mi pro tebe krvácí srdce,“zavrčel jsem sarkasticky, a Steve se potěšeně zasmál. Užíval si to, i když byl nás vězeň. Oči mu zářily ďábelskou škodolibostí.

“Nebudeš se moc usmívat, jestli za tebe Ervé odmítne vyměnit Debbie,”řekl jsem mu.

“Pravda,“připustil.“Ale já žiju jen pro to, abych viděl tebe a Hrůzostrašného Hroozleyho trpět. Klidně zemřu s úsměvem na rtech, když budu vědět, že Ervé rozřeže tu tvou drahocennou učitelku.”

Vyděšeně jsem zavrtěl hlavou.“Jak to, že ses takhle zvrhnul?” zeptal jsem se.“Byli jsme přátelé, skoro bratři. Tehdy jsi nebyl zlý. Co se ti stalo?”

Stevova tvář potemněla.“Byl jsem zrazen,”řekl tiše.

“to není pravda,” odpověděl jsem.“Já ti zachránil život. Vzdal jsem se všeho, abys mohl žít. Nechtěl jsem se stát poloupírem. Já -”

“Zmlkni!” odsekl Steve.“Muč mě, jak chceš, ale neurážej mě lží. Vím, že ses s Hrůzostrašným Hroozleym spojil proti mně. Mohl jsem být upírem, mocným, dlouho žijícím, a majestátním. Ale kvůli tobě jsem byl člověk, protloukající se žalostně krátkým životem, slabý a vyděšený jako všichni ostatní. A hádej co? Přelstil jsem tě! Našel jsem si ty z druhé strany a stejně jsem si získal své zasloužené síly a privilegia!”

“A že ti to pomohlo,“zafuněl pan Hroozley. “Co tím myslíte?” vyjel steve.

“Celý svůj život jsi vyplýtval na nenávist a pomstu,”řekl pan Hroozley.“Co je to za život, když v něm není radost ani tvůrčí záměry? Je lepší žít pět let jako člověk než pět set let jako zrůda.”

“Já nejsem zrůda!” zavrčel steve.“Já jsem…” odmlčel se a zamumlal si něco pro sebe.“Mám těch hovadin dost,” prohlásil pak nahlas.“Nudíte mě. Jestli nedokážete říct nic inteligentnějšího, radši sklapněte.”

“Ty drzý mizero!” zařval pan Hroozley a praštil Steva hřbetem ruky přes tvář; zanechal za sebou krvavou stopu. Steve se na upíra ušklíbnul, krev si setřel prstama a pak si je položil na rty.

“Brzo přijde noc, kdy mě pohostí vaše krev,” zašeptal a pak ztichnul.

Hněvem i vyčerpáním jsme nakonec mlčeli taky. Vyčistili jsme si rány, pak jsme si lehli a odpočívali. Kdybychom byli sami, prospali bychom se - ale nikdo z nás si netroufl zavřít oči v přítomnosti tak zhoubné zrůdy jakou je steve Leopard.

Vandža se vrátil více než hodinu potom, co odešel s chyceným vampetem. Měl zasmušilý výraz a i když si před příchodem umyl ruce, nedokázal z nich odstranit všechny krvavé stopy. Některé byly od zranění v tunelech, ale většina patřila vampetovi.

Vandža našel v nefunkční lednici lahev teplého piva, otevřel jí a hladově spolykal. Za normálních okolností nepil nic jiného než čerstvé mléko, vodu a krev - ale tohle normální situace nebyla.

Utřel si pusu hřbetem ruky a pak zíral na vybledlé červené skvrny na své kůži.“Byl to statečný muž,”řekl potichu.“Odolával déle, než jsem vůbec myslel, že to jde. Musel jsem dělat strašné věci, abych ho přinutil mluvit. Já…” Zachvěl se a otevřel si další lahev. Když pil, v očích mu byly vidět slzy hořkosti.

“Je mrtvý?” zeptal jsem se třesoucím hlasem.

Vandža si povzdechl a podíval se jinam.“Jsme ve válce. Nemůžeme si dovolit šetřit životy našich nepřátel. Kromě toho když jsem skončil, přišlo mi kruté ho nechat naživu. Zabití bylo posledním milosrdenstvím.”

“Chvála upířím bohům za tak malá milosrdenství,“zasmál se Steve a trhnul sebou, když se Vandža otočil, vytáhl šuriken a hodil ho po něm. Ostrá vrhací hvězdice se zabořila do gauče ani ne centimetr Stevovi pod uchem.

“Příště už se trefím,” slíbil Vandža a Stevovi konečně zmizel z tváře úsměv, když si uvědomil, jak vážně se kníže tváří.

Pan Hroozley se zvedl a chlácholivě položil Vandžovi ruku na rameno; nasměroval ho k židli.“Stál ten výslech za to?” zeptal se.“Vyzradil vampet něco nového?”

Vandža neodpověděl ihned. Pořád zíral na Steva. Pak mu došla ta otázka a otřel si oči jednou svou kožešinou.“Měl toho dost na srdci,” řekl a pak mlčel, jen zíral na dno prázdné lahve ve svých rukou, jako by nevěděl, jak se tam dostala.

“Ten vampet,”řekl nahlas po minutě ticha, prudce zvedl hlavu a z očí mu zmizel nepřítomný výraz.“Jo. Na začátek jsem třeba zjistil to, proč nás Gannen nezabil a ostatní bojovali tak opatrně.” Naklonil se a hodil prázdnou lahev po Stevovi, který ji odhodil pryč a arogantně na knížete zíral.“Zabít nás může jen Pán vampýrů,”řekl Vandža zlehka.

“Co tím myslíte?” zamračil jsem se.

“Jedna podle pravidel pana Sudda, stejně jako my,“vysvětloval Vandža. Stejně jako my nemůžeme chtít po ostatních, aby nám ho pomáhali hledat a zabít, on nemůže chtít po svých poskocích, aby nás zabili. Musí nás zabít sám, aby si zajistil vítězství. Může do boje s náma vyslat tolik vampýrů, kolik chce,ale když nám některý zasadí smrtelnou ránu, válka bude pro ně prohraná.”

To byly vzrušující novinky a horlivě jsme o nich debatovali. Až doteď jsme mysleli, že proti poskokům Pána vampýrů nemáme šanci - bylo jich prostě moc, abychom se přes ně dostali. Ale jestli nás nemohli zabít…

“Nenechme se…tím unést,“varoval Harkat.“I když nás nemůžou zabít…můžou nás zastavit a zajmout. Jestli nás zajmou a….dovedou k Pánovi, nebude pro něj těžké…nám prorazir srdce kůlem.”

“Jakto že nezabili tebe?” zeptal jsem se Harkata.“Ty přece nejsi jeden ze tří lovců.” “To možná nevědí,”řekl Harkat.

Steve si něco zamumlal pro sebe.

“Co to bylo?” zeptal se Vandža a prudce do něj strčil levou nohou.”Říkal jsem, že předtím jsme to nevěděli, ale teď už jo!” zašklebil se Steve.“Přinejmenším,” dodal rozmrzele,“to vím já.”

“Vy jste nevěděli, kdo jsou ti lovci?” zeptal se pan Hroozley.

Steve zavrtěl hlavou. Věděli jsme, že jste tři, a pan Sudd nám řekl, že jeden z vás bude dítě, tudíž jsme rovnou poznali Darrena. Ale když se vás ukázalo pět - v tři, Harkat a Debbie - nebyli jsme si tak jistí se zbytkem. Mysleli jsme, že lovci budou upíři, ale nechtěli jsme zbytečně riskovat.”

“Tak proto jsi předstíral, že jsi s náma?” zeptal jsem se.“Chtěl ses k nám dostat blíž a zjistit, kteří z nás jsou lovci?”

“To byla jedná část,“kývl Steve,“i když hlavně jsem si s tebou chtěl pohrát. Byla to zábava, dostat se k tobě tak blízko, moct tě zabít, kdykoliv jsem chtěl, odkládat smrtelný úder na ten nejsprávnější čas.”

“Je to blázen,“odfrknul si Vandža.“Kdokoliv, kdo při první vhodné příležitosti nenapadne svého soka, si žádá o problémy.”

“Steve je mnohé,”řekl pan Hroozley,“ale ne blázen.” Promnul si jizvu na levé tváři a zamyslel se.“Ten plán jsi vymyslel do detailů, že?” zeptal se.

“Zajisté,“zakřenil se steve.

“Počítal jsi s každou možnou událostí i zvratem?” “Se vším, co jsem si dokázal představit.”

Pan Hroozley si přestal mnout jizvu a přivřel oči.“Takže jsi musel vzít v úvahu, co by se stalo, kdybychom unikli.”

Steve se usmál ještě víc, ale mlčel.

“Co byl záložní plán?” zeptal se pan Hrozoley napjatě. “Záložní plán?” zopakoval steve nevinně.

“Nehraj si se mnou!” zasyčel pan Hroozley.“Musel jsi s Ervém a Gannenem Harstem probrat únikovou strategii. Když jste nám ukázali své útočiště, nemůžete si dovolit sedět a čekat.

Když víme, kde váš Pán je a že ti s váma nám nemohou vzít život, je čas vzácný.”

Pan Hroozley přestal mluvit a vyletěl na nohy.Vandža ho následoval jen o sekundu později. Podívali se navzájem do očí a jako jeden řekli,“Past!”

“Věděl jsem, že byl v těch kanálech moc zticha,“zavrčel Vandža, rychle otevřel dveře ven a zkontroloval chodbu.“Prázdno.”

“Zkusím okno,”řekl pan Hroozley a vydal se k němu.

“To nemá cenu,”řekl Vandža.“Vampýři ve dne nezaútočí.”

“Ne,“souhlasil pan Hroozley,“ale vampeti klidně.” Došel k oknu a odtáhl těžký závěs, který nás chránil před škodlivýma slunečníma paprskama. Úplně ztuhnul.“U Charny!” zajíknul se.

Spolu s Vandžou a Harkatem jsme se pospíchali podívat, co ho tak rozrušilo (Vandža cestou popadl steva). To, co jsme uviděli, nás všechny přimělo zaklít, až na Steva, který se bláznivě zachechtal.

Ulice pod náma byla plná policejních aut, armádních náklaďáků, policistů a vojáků. Řadili se v ulicích a rozpínali se na všechny strany. V budovách naproti jsme si všimli dalších ozbrojených postav. Zatímco jsme se dívali, zezhora přiletěla helikoptéra a zůstala se vznášet pár pater nad náma. Seděl v ní voják s tak obrovskou puškou, že by s ní mohl střílet slony.

Ale střelce sloni nezajímali. Mířil na stejný cíl jako ti na zemi a v protější budově - na nás!

3. kapitola

Na okno byl nasvícen silný paprsek, aby nás zmátl, tak jsme se všichni prudce otočili a nechali závěs dopadnout na místo.Vandža co nejhlasitěji a nejsprostěji nadával a my ostatní jsme se po sobě nejistě dívali. Čekali jsme, až někdo navrhne nějaký plán.

“Jak se sem dostali…aniž bychom je zaslechli?” zeptal se Harkat. “Nedávali jsme pozor, co se děje venku,”řekl jsem.

“I tak,“naléhal Harkat,“bychom si měli…všimnout sirén.”

“Nemají žádné sirény,” zasmál se Steve.“Byli varováni, aby postupovali tiše. A než jste se obtěžovali obhlédnutím terénu, měli pod kontrolou dům zezadu, stejně jako zepředu - a střechu.” Tázavě jsme se na něj dívali a on řekl,“Já jsem rozptýlený nebyl. Já jsem je slyšel přicházet.”

Vandža na něj naštvaně zařval a pak se po něm vrhnul. Pan Hroozley mu vstoupil do cesty, aby s ním rozumně promluvil, ale Vandža ho jen bezlítostně odstrčil a s očima vraha mířil ke stevovi.

Zastavil ho hlas zvenku, zesílený megafonem. “Vy tam!” zakřičel někdo.“Zabijáci!”

Vandža zaváhal, ruce sevřené v pěst, pak ukázal na Steva a zavrčel,“Později!” Otočil se, vyběhl k oknu a o kousíček odhrnul závěs. Světlo ze slunce a reflektorů zaplnilo místnost.

Vandža nechal závěs vrátit se zpátky a vykřikl,“Zhasněte to světlo!” “Ani omylem,” zasmála se osoba s megafonem.

Vandža tam chvíli stál a přemýšlel, pak kývl na pana Hroozleyho a Harkata.“Zkontrolujte chodby nad i pod náma. Zjistěte, jestli jsou uvnitř. Neperte se s nima - jestli ta skupina venku začne pálit, rozstřílí nás na cucky.”

Pan Hroozley s Harkatem bez jediné otázky poslechli.

“Dotáhni tu ubohou napodobeninu červa sem,”řekl Vandža, a já dovedl Steva k oknu. Vandža přitiskl ruku Stevovi ke krku a zavrčel mu do ucha,“Proč tu jsou?”

“Myslí si, že jste ti zabijáci,“ušklíbl se Steve.“Ti, kteří zabiil všechny ty lidi.” “Ty zmetku!” procedil Vandža skrz zaťaté zuby.

“Prosím,” odpověděl Steve samolibě.“Neberte si to osobně.” Pan Hroozley s Harkatem se vrátili.

“Je jich dost….dvě patra nad náma,” ohlásil Harkat.

“To samé o dvě patra níž,”řekl pan Hroozley pochmurně.

Vandža zase zaklel a pak se zamyslel.“Prolomíme se podlahou,“rozhodl.“Lidé budou ve velkých prostorách. Nenapadne je, že bychom se mohli chtít dostat apartmánama rovnou dolů.”

“ale napadne,” nesouhlasil Steve.“Byli varováni, aby pokryli každou místnost nahoře, dole i kolem.”

Vandža zíral na Steva a snažil se najít semenepatrnější náznak lži. Když ho nenašel, tvrdost jeho tváře se vytratila a v očích se mu usadily strašidelné stopy porážky. Pak zavrtěl hlavou a odsunul sebelítost stranou.

“Musíme si s nima promluvit,“prohlásil.“Zjistit, jak si stojíme, a možná získat čas na přemýšlení. Hlásí se někdo dobrovolně?“Když nikdo neodpověděl, zamručel.“Vypadá to, že prostředníkem budu já. Jen mě neobviňujte, když se to zvrtne.” Nechal závěs na svém místě, jen rozbil okenní tabulku, naklonil se blíž a zařval na lidi pod náma,“Kdo jste a co sakra chcete?”

Nastalo ticho a vzápětí se ozval megafonem stejný hlas jako předtím.“S kým mluvím?“zeptala se ta osoba. Když jsem se teď na ten hlas soustředil, uvědomil jsem si, že je to žena.

“To není vaše věc!” vykřikl Vandža.

Další odmlka. Pak,“Známe vaše jména.Larten Hroozley, Vandža Pochod, Darren Shan a Harkat Mulds. Jen chci vědět, s kterým z vás jsem teď v kontaktu.”

Vandžovi klesla čelist.

Steve se smíchy zlomil v pase.

“Řekněte jim, kdo jste,” zašeptal Harkat.“Vědí toho příliš. Je lepší se chovat…jako že spolupracujem.”

Vandža kývl a pak zakřičel zakrytou dírou v okně,“S Vandžou Pochodem.”

Mezitím jsem se díval škvírou vedle závěsu, hledal jsem nějaká slabá místa v jejich obraně. Žádné jsem nenašel, ale soustředil jsem se na ženu, s kterou jsme mluvili - vysoká a mohutná, s krátkýma bílýma vlasama.

“Poslouchejte Pochode,” zavolala, když jsem odstupoval od okna.“Já jsem vrchní inspektorka alice Burgessová. Já vedu tohle zrůdné panoptikum.” Ironický výběr slov, ačkoliv to nikdo z nás nekomentoval.“Jestli chcete vyjednat domluvu, budete jednat se mnou. Jedno varování - nejsem tu, abych si s někým hrála. Mám více než dvě stě mužů žen vně i uvnitř vaší budovy, kteří umírají touhou prošpikovat vám ta prohnilá srdce kůlem. Při první známce, že nás zklamete jim dám příkaz a oni začnou pálit. Rozumněli?”

Vandža odhalil zuby a zavrčel,“Rozumněli.” Pak to zopakoval hlasitěji, aby to slyšela,“Rozumněli!”

“Dobře,” odvětila vrchní inspektorka.“Nejdřív ze všeho - jsou vaši rukojmí naživu a nezranění?”

“Rukojmí?” zeptal se Vandža.

“Steve Leonard a Mark Ryter. Víme, že je máte tak nedělejte neviňátka.” “Mark Ryter musel být ten vampet,” poznamenal jsem.

“Ty máš tááááákový postřeh,“zasmál se Steve, pak odstrčil Vandžu od okna a přiložil tvář o oknu.

“Tady je Steve Leonard!” zaječel a hrál zděšení.“Ještě mě nezabili, ale Marka už jo. Nejdřív ho mučili. Bylo to strašný. Oni -”

Zarazil se, jako bychom ho umlčeli uprostřed věty, ustoupil a lehce se poklonil, spokojený sám sebou.

“Vy hnusní…” zanadávala si inspektorka do megafonu, pak si připomněla své vychování a pokračovala suše a klidně.“OK - takhle to funguje. Propusťte zbývajícího rukojmího. Až bude u nás v bezpečí, opustíte budovu, jeden po druhém. Jakákoliv známka zbraně nebo nečekaný pohyb, a patříte minulosti.”

“Prodiskutujem to!” zavolal Vandža. “Žádné diskutování,” odsekla Burgessová.

“Nepustíme ho,“zařval Vandža.“Nevíte, co je zač, co provedl. Nechte -”

Pušky vypálily a záplava kulek dopadala na boduvu. S výkřiky a nadávkami jsme padli na podlahu, i když vůbec nebyl důvod se rozrušovat - střelci mířili záměrně moc vysoko.

Když hluk kulek odumřel, vrchní inspektorka k nám zase promluvila.“To bylo varování - vaše poslední. Příště budeme zabíjet. Bez debat. Bez kompromisů. Bez řečí. Většinu roku jste terorizovali tohle město, ale tady končíte. Je konec.

Dvě minuty,”řekla.“Pak si pro vás přijdeme.” Rozhostilo se rozpačité ticho.

“A je to,” zamumlal Harkat po několika dlouhých vteřinách.“Skončili jsme.”

“Možná,” povzdechl si Vandža. Pak si všiml Steva a zakřenil se.“Ale nezemřeme sami.”

Vandža k sobě přitiskl prsty pravé ruky a natáhl je jako ostří z masa a kostí. Pozvedl ruku nad hlavu jako nůž a vyrazil.

Steve zavřel oči a s úsměvem čekal na smrt.

“Počkat,”řekl pan Hroozley lehce a tím ho zastavil.“Je tu cesta ven.” Vandža se zarazil.“Jaká?” zeptal se podezíravě.

“Okno,” řekl pan Hroozley.“Vyskočíme. To čekat nebudou.”

Vandža plán zvažoval.“Dopad nebude problém,” přemítal.“Každopádně ne pro nás. Co ty, Harkate?”

“Pět pater?” usmál se Harkat.“To bych zvládl…i ve spaní.”

“Ale co uděláme, až se tam dostanem?“zeptal se Vandža.“To místo je plné policistů a vojáků.”

“Budeme míhat,”řekl pan Hroozley.“Já ponesu Darrena. Ty Harkata. Nebude to snadné - mohli by nás zastřelit, než se dostaneme na rychlost míhání - ale mohlo by to jít. A trochou štěstí.”

“To je šílený,” zavrčel Vandža a pak na nás mrknul.“Zamlouvá se mi to.” Pak ukázal na Steva.“Ale jeho zabijeme, než odejdem.”

“Jedna minuta!” zavolala Alice Burgessová do megafonu. steve se nehýbal. Oči měl stále zavřené. Stále se usmíval.

Nechtěl jsem, aby ho Vandža zabil-i když nás zradil, jednou býval mým přítelem, a myšlenka, že by měl být chladnokrevně zabit, mě nenechávala v klidu. A taky jsem musel myslet na Debbie - kdybychom zabili Steva, ervé by určitě pomstychtivě zabil ji. Bylo šílené se o ní strachovat vzhledem k problémům, ve kterých jsme byli my, ale já si nemohl pomoct.

Už jsem chtěl Vandžu poprosit, aby Stevův život ušetřil - i když si myslím, že by mě neposlouchal - když mi pan Hroozley vyrazil dech.

“Nemůžeme ho zabít,”řekl znechuceně. “Cos to říkal?” zamrkal Vandža.

“Jestli nás chytí, nebude to konec světa,”řekl pan Hroozley. “Třicet sekund!” zaječela Burgessová vynervovaně.

Pan Hroozley ji ignoroval.“Jestli nás zajmou a nechají naživu, možná se naskytne šance utéct. Ale když zabijeme Steva Leoparda, myslím, že nás šetřit nebudou. Ti lidé venku jsou připraveni nás rozcupovat na kousíčky.”

Vandža nejistě zavrtěl hlavou.“To se mi nelíbí. Radši bych ho zabil a zkusil to.”

“Já také,” souhlasil pan Hroozley.“ale musíme brát v úvahu Pána vampýrů. Musíme postavit lov před naše osobní přání. Ušetření steva Leoparda je -”

“Deset sekund!” nařídila Burgessová.

Vandža se na ještě chvíli na Steva výhružně díval, pořád nerozhodný, pak zaklel a praštil ho hranou dlaně do temena. Myslel jsem, že ho zabil, ale kníže ho jen přivedl do bezvědomí.

“To by ho mohlo na chvíli umlčet,“zavrčel, zkontroloval si šurikeny a přitáhl si blíž kožešiny.“Když budeme mít později šanci, vystopujeme ho a odděláme.”

“Čas vypršel!” varovala Burgessová.“Okamžitě vyjdete ven nebo začneme střílet!” “Připraveni?” zeptal se Vandža,

“Připraven,”řekl pan Hroozley a vyndal si dýky.

“Připraven,” pověděl Harkat a šedým prstem ozkoušel ostří své sekery. “Připraven,”řekl jsem, vytáhl svůj meč a přidržel jsem si ho před hrudí.

“Harkat bude skákat se mnou,” rozhodl Vandža.“Lartene, Darrene - vy po nás. Dejte nám vteřinku dvě, abychom se vám odkulili z cesty.”

“Hodně štěstí, Vandžo,”řekl pan Hroozley.

“Hodně štěstí,“odpověděl Vandža, pak se krvežíznivě usmál, poplácal Harkata po zádech a vrhnul se do okna skrz závěsy a sklo, Harkat těsně za ním.

Čekali jsme s panem Hroozleym po domluvený čas a pak jsme vyskočili zbytkem okna, za svými přáteli. Na zem jsme dopadli rychle jako pár netopýrů bez křídel, přímo do toho pekla, co na nás čekalo dole.

4. kapitola

Když jsem se blížil k zemi, přitiskl jsem nohy k sobě, předklonil jsem se, natáhl ruce a spadnul jsem do podřepu. Díky odolným kostem jsem ten dopad přežil bez jediné zlomeniny, i když mě síla při dopadu strhla dopředu a málem jsem se nabodl na svůj vlastní meč ( což by byl strašně trapný způsob, jak zemřít).

Nalevo ode mě se ozval krátký výkřik bolesti a když jsem vyskočil na nohy, uviděl jsem pana Hroozleyho, jak leží na zemi,prohmatává si pravý kotník, a nemůže se postavit. Ignoroval jsem zraněného společníka, jen jsem obranně napřáhl meč a snažil se najít Vandžu s Harkatem.

Náš skok oknem vojáky i policisty překvapil. Padali jeden přes druhého, když se navzájem pletli pod nohy, a bylo nemožné někoho zastřelit.

Harkat v tom zmatku popadl jednoho mladého vojáka a držel si ho před sebou a otáčel se, aby ho nikdo nemohl střelit do zad.Vandža se mezitím soustředil na větší sousto. Sledoval jsem ho, jak se propletl kolem několika policistů, přeskočil auto a s perfektním načasováním srazil vrchní inspektorku Alici Burgessovou k zemi.

Všechny hlavy se obrátily na Vandžu a inspektorku a já doběhl k panu Hroozleymu a pomáhal mu na nohy. Zuby měl zaťaté bolestí a mě bylo hned jasné, že ho ten kotník neunese.

“Je to zlomené?” vyjekl jsem a táhl jsem ho za auto, abychom byli krytí, než se někomu vrátí rozum a začne po nás střílet.

“Myslím, že ne,“usyknul,“ale ta bolest je nesnesitelná.” Dopadl za auto a začal si masírovat kotník, aby se aspoň částečně zbavil bolesti.

Na druhé straně ulice stál Vandža, jednou rukou držel Alici Burgessovou pod krkem, v druhé megafon.“Poslouchejte!” zařval skrz něj na policisty a vojáky.“Jestli začnete střílet, Burgessová zemře!”

Nad náma vrčela helikoptéra jako tisícovky naštvaných včel. Jinak - úplné ticho. Prolomila ho Burgessová.“Na mě zapomeňte!” zaječela.“Okamžitě ty zrůdy sejměte!”

Několik mužů poslušně pozvedlo zbraně.

Vandža stiskl hrdlo inspektorky o trochu víc. Rozšířily se jí oči strachem. Ostřelovači zaváhali, a pak lehce sklonili zbraně. Vandža uvolnil sevření, ale stále ji nepouštěl. Pořád před sebou vedl bělovlasou ženu, když se přesouval k Harkatovi a jeho živému štítu. Stoupli si k sobě zády a došli tam, kde jsme se skrývali s panem Hroozleym. Vypadali jako velký neohrabaný krab, ale vyšlo to. Nikdo nestřílel.

“Jaký to je?” zeptal se Vandža, když se sehnul společně s Burgessovou. Harkat si počínal stejně s vojákem.

“Špatný,”řekl pan Hroozley tiše a podíval se Vandžovi do očí. “Nemůžeš míhat?” zeptal se Vandža ustaraně.

“Takhle určitě ne.”

V tichosti jsme se po sobě dívali.

“Takže tě tu musíme nechat,” prohlásil Vandža. “Jo,” usmál se pan Hroozley slabě.

“Já s ním zůstanu,” řekl jsem okamžitě.

“Není čas na předstírání hrdinství,“zavrčel Vandža. “Jdeš taky - a tečka.”

Zavrtěl jsem hlavou.“Jděte někam s falešným hrdinstvím - já přemýšlím prakticky. Nemůžete míhat s Harkatem i se mnou na zádech. Trvalo by moc dlouho vyvinout potřebnou rychlost. Zastřelili by nás, než bychom se dostali na konec ulice.”

Vandža otevřel pusu k protestu, pak si uvědomil, že mám naprostou pravdu, a zase jí zavřel. “Zůstávám taky,”řekl Harkat.

Vandža zasténal.“Na tyhle kecy nemáme čas!”

“To nejsou kecy,”řekl Harkat klidně.“Jdu s Darrenem. Ať půjde kamkoliv, já půjdu s ním. Kdekoliv zůstane, zůstanu taky.Kromě toho budete mít….lepší šance beze mě.”

“Na to jsi přišel jak?” zeptal se Vandža.

Harkat ukázal na Alici Burgessovou, která kvůli stisku stále lapala po dechu.“Když budeš sám, budeš jí moct použít jako…štít, než budeš míhat.”

Vandža si zoufale povzdychl.“Jste na mě moc mazaní. Nebudu tu prostě jen sedět a diskutovat.” Vystrčil hlavu zpoz kapoty, aby obhlédl kolemstojící skupiny, a mžoural proti slunečnímu světlu.“Držte se zpátky,” varoval,“nebo to ty dva schytaj!”

“Nikdy se…odtud…nedostanete!” zachraptěla Burgessová, modré oči plné nenávisti a přízračně bílou pokožku měla rudou vztekem.“Při prvním výstřelu…vás dostanou!”

“Tak to se musíme ujistit, že jim tu šanci nedáme,“zasmál se Vandža a zakryl jí pusu rukou, než mohla stačit odpovědět. Úsměv jí zmizel z tváře.“Nemůžu se pro vás vrátit,“pověděl nám.“Jestli zůstanete, bude to všechno na vás.”

“My víme,”řekl pan Hroozley.

Vandža se podíval na slunce.“Radši byste se měli okamžitě vzdát a modlit se ke všem Bohům, aby vás zavřeli do cely bez oken.”

“Jistě.” Pan Hroozley cvakal zubama, zčásti kvůli bolesti kotníku, části strachem ze slunečních paprsků.

Vandža se předklonil a pošeptal tak tiše, aby ho Burgessová ani vojáci neslyšeli,“Jestli uprchnu, vrátím se pro Pána vampýrů. Budu čekat v jeskyni, kde jsme v noci bojovali. Dám vám čas do půlnoci. Jestli tam do té doby nepůjdete, vydám se za ním sám.”

Pan Hroozley kývl.“Ze všech sil se budeme snažit utéct. Jestli nebudu moct chodit, Harkat s Darrenem půjdou beze mě.” Zkoumavě se na nás podíval.“Ano?”

“Ano,”řekl Harkat.

Díval jsem se na něj o chvilku déle a pak jsem sklopil zrak.“Ano,” zamumlal jsem neochotně.

Vandža zavrčel a pak natáhl volnou ruku. Všichni jsme položili dlaně na jeho.“Hodně štěstí,”řekl, a všichni jsme to zopakovali.

Pak, bez dalšího otálení, Vandža vstal a odcházel, Burgessovou pořád držel před sebou. Cestou k nám odhodil megafon. Teď ho zvedl a zase promluvil k vojsku,“Chystám se zdrhnout!” zavolal spokojeně.“Vím, že je vaše práce mě zastavit, ale jestli budete střílet, vaše šéfová to odnese se mnou. Jestli máte dost rozumu, počkáte, až udělám chybu. Přece jen,” ušklíbnul se,“vy máte auta a helikoptéry. Já jen vlastní nohy. Jsem si jistý, že se mnou udržíte krok, dokud nenastane čas zaútočit.”

Odhodil megafon, zvedl alici Burgossovou ze země – držel ji před sebou jako panenku - a zdrhal.

Velitel vyrazil po megafonu, zvedl ho a zařval příkazy.“Miřte!” volal.“Neopouštějte formace. Počkejte, až zakopne nebo ji pustí. Nemůže uniknout. Nespouštějte z něj zrak, čekejte na uvolnění prtstoru a pak mu to našijte do -”

Vyjeveně zmlknul. Když povídal, sledoval Vandžův sprint podél blokády až na konec ulice, ale ve vteřince upír zmizel. Vandža dosáhl rychlosti míhání, a člověku to připadalo, jako by se prostě rozplynul ve vzduchu.

Policisté a vojáci se nevěřícně nahrnuli dopředu, zbraně namířené, pohledy upřené do země, jako by si mysleli, že se tam Vandža a jejich velitelka prostě propadli. Pan Hroozley, já a Harkat jsme se na sebe zakřenili.

“Aspoň jeden z nás je v suchu,”řekl pan Hroozley.

“My bychom byli taky, kdybyste nebyl tak nešikovný vůl,“poznamenal jsem.

Pan Hroozley se podíval na slunce a úsměv mu zmizel z tváře.“Jestli mě nechají v cele, kam může slunce,”řekl tiše,“nebudu čekat, až se usmažím. Buď uteču, nebo zemřu při pokusu o útěk.”

Pochmurně jsem kývl.“To my všichni.”

Harkat otočil svého vojáka, aby stál tváří k nám. Tvář mladíka byla zelená hrůzou a nedokázal ani promluvit.

“Pustíme ho…nebo si ho necháme jako smlouvací oáku?“zeptal se Harkat.

“Pusť ho,“odvětil jsem.“Pokud se vzdáme dobrovolně, třeba nebudou střílet. Kdybychom se pokusili smlouvat potom, co Vandža utekl s jejich šéfkou, asi by nás rovnou odpráskli.”

“Taky musíme odložit zbraně,”řekl pan Hroozley a položil své dýky stranou.

Nechtěl jsem se vzdávat svého meče, ale zdravý rozum vyhrál a můj meč nakonec skončil na hromadě s dýkama, Harkatovou sekerou a ostatníma drobnostma, které jsme měli s sebou.

Pak jsme si vyhrnuli rukávy, zvedli ruce nad hlavu zavolali, že se vzdáváme, a vyšli ven - pan Hroozley skákal na jedné noze - kde nás zatkli policisté se zbraněma v rukou. Nandali nám pouta, prokleli nás, nacpali do dodávek a odvezli - do vězení.

5. kapitola

Byl jsem v cele přibližně čtyři krát čtyři metry, se stropem asi tři metry vysokým. Nebyla tu žádná okna - až na malé okénko ve dveřích - a žádná oboustranná zrcadla. V rozích kolem dveří byly bezpečnostní kamery, uprostřed dlouhý stůl se záznamníkem, tři židle, já - a tři zamračení policisté.

Jeden z nich stál u dveří, pušku přitisknutou na hruď a nespouštěl z nás oči. Neřekl mi své jméno - nepromluvil ani slůvko - ale já si to přečetl z jeho jmenovky - William McKay.

Druzí dva jmenovky neměli, ale představili se mi: Con a Ivan. Con byl vysoký, zachmuřený a dost obtloustlý, choval se nepřátelsky a očividně se mnou stále pohrdal. Ivan byl starší a štíhlejší, s šedýma vlasama. Vypadal unaveně a mluvil zlehka, jako by ho vyslýchání vyčerpávalo.

“Je tvé pravé jméno Darren shan, jak nám bylo řečeno?” Ptal se mě Ivan snad už po dvacáté od chvíle, kdy mě sem šoupli. Ptali se mě na stejné otázky stále dokola, a na první pohled toho nemínili jen tak nechat.

Neodpověděl jsem. Zatím jsem jim nic neřekl.

“Nebo je to Darren Horston - jméno, které jsi používal poslední dobou?“zeptal se Ivan po chvíli ticha.

Žádná odpověď.

“A co tvůj společník - Larten Hroozley nebo Vur Horston?”

Díval jsem se na své ruce, na kterých jsem měl pouta, a nic jsem neříkal. Prohlížel jsem si řetěz meti obroučkama - ocelový, krátký, tlustý. Měl jsem pocit, že v případě nutnosti bych ho dokázal přetrhnout, ale jistý jsem si nebyl.

Na kotnících jsem měl pouta taky. Řetěz byl dost krátký. Na snímání otisků a fotografování mi ho nechali taky, ale na cestu do cely mi ho vyměnili za delší.

“A co ta příšera?” zeptal se policista jménem Con.“Ta šedivá zrůda. Co -” “Není to zrůda!” vyjekl jsem a přerušil jsem své mlčení.

“No?“zašklebil se con.“Co to teda je?”

Zavrtěl jsem hlavou.“Nevěřili byste mi, kdybych vám to řekl.” “Tak to zkus,” povzbudil mě Ivan, ale já jen zase zavrtěl hlavou.

“A co ti další dva?“zeptal se Con.“Vandža Pochod a Larten Hroozley. Naši informátoři nám řekli, že to jsou upíři. Co nám o tom můžeš říct?”

Neradostně jsem se usmál.“Upíři neexistují,”řekl jsem.“To ví přece každý.”

“To je pravda,“souhlasil Ivan.“Neexistují.” Naklonil se přes stůl, jako by mi chtěl říct nějaké tajemství.“Ale ti dva nejsou tak úplně normální, Darrene, jak ty určitě víš. Pochod zmizel jako čaroděj, zatímco Hroozley…” Odkašlal si.“No, nedokázali jsme ho vyfotografovat.”

Usmál jsem se podíval se do kamery. Plní upíři mají divné atomy, tudíž je nezachytíte na film. Policisté by mohli fotit pana Hroozleyho z jakéhokoliv úhlu by je napadlo, nejlepšíma možnýma kamerama - a s nulovým výsledkem.

“Dívej, jak se šklebí!” vyštěkl Con.“Myslí si, že je to směšný!” “Ne,”řekl jsem a přestal jsem se usmívat.“Nemyslím.”

“Tak čemu ses smál?”

Pokrčil jsem ramenama.“Myslel jsem na něco jiného.”

Ivan se zase opřel, očividně nespokojený s mými odpovědmi.“Odebrali jsme Lartenovi Hroozleymu krevní vzorek,”řekl.“Tomu Harkatovi Muldsovi taky. Zjistíme, co jsou zač, až dorazí výsledky. Tvé plus, když nám to řekneš rovnou.”

Neodpovídal jsem. Ivan chvíli počkal a projel si rukou šedé vlasy.Zoufale si povzdechl a zase začal s otázkama.“Jaké je tvé pravé jméno? Jaký máš vztah k ostatním? Kde…”

–—

Uplynulo spoustu času. Nedokázal jsem přesně určit, jak dlouho už jsem zavřený. Zdálo se mi to víc než den, ale ve skutečnosti to byly zhruba čtyři, pět hodin, klidně i míň. Venku pravděpodobně ještě svítilo slunce.

Přemýšlel jsem nad panem Hroozley a jak se mu vede. Jestli byl ve stejné cele, jakou jsem měl já, nemusel si dělat starsti. Ale jestli ho dali do cely s okny…

“Kde jsou mí přátelé?“zeptal jsem se.

Con s Ivanem něco potichu probírali. Teď se na mě ostražitě podívali. “Chtěl bys je vidět?” zeptal se Ivan.

“Jen chci vědět, kde jsou,” pověděl jsem.

“Když nám odpovíš na otázky, můžeme domluvit setkání,” slíbil Ivan. “Jen chci vědět, kde jsou,” zopakoval jsem.

“Jsou blízko,” zamručel Con.“Zamčení stejně jako ty.” “V celách jako tahle?” zeptal jsem se.

“Přesně v těch samých,”řekl Con, pak se podíval po zdech a usmál se, když si uvědomil, proč se o to starám.

“V celách bez oken,” zakřenil se a šťouchl svého parťáka do žeber.“Ale to se může změnit, ne, Ivane? Co kdybychom přestěhvali toho “upíra” do cely s krásnýma kulatýma oknama? Do cely s výhledem ven….na oblohu…na slunce.”

Nic jsem neříkal, ale podíval jsem se Conovi do očí a nasupeně na něj zíral.

“To se to nezamlouvá, viď?” zasyčel Con.“Nápad, že bychom strčili Hroozleyho do pokoje s oknama, tě děsí, ne?”

Bez zájmu jsem pokrčil ramenama a uhnul očima.“Chci mluvit s právníkem,”řekl jsem.

Con se rozesmál. Ivan skryl úsměv dlaní. Dokonce i strážný s puškou se ušklíbl, jako bych řekl nejlepší vtip na světě.

“co je na tom tak vtipnýho?” vyjel jsem.“Znám svá práva. Mám právo na telefonát právníkovi.”

“Samozřejmě,” odvětil Con.“Dokonci i zabijáci mají práva.” Zaťukal kloubama o stůl a vypnul záznamník.“Ale hádej - my ti ty práva zapřeme. Přijdem za to do pekla, ale je nám to fuk. Dostali jsme tě sem a nebudeš mít žádná práva, dokud nezodpovíš pár otázek.”

“To je protiprávní,“zavrčel jsem.“To nemůžete.”

“Normálně ne,” souhlasil.“Normálně by sem vletěla naše vrchní inspektorka a rozpoutala by peklo, kdyby se o něčem takovém doslechla. Ale naše Vrchní inspektorka tu přece není, že? Unesl jí ten další zabiják, Vandža Pochod.”

Zbledl jsem, když jsem si uvědomil, co to znamená. Když mají šéfovou z cesty, vzali právo do vlastních rukou a byli připraveni udělat všechno, jen aby se dozvěděli, kde je, a aby ji dostali zpátky. Může je to stát kariéru, ale nic si z toho nedělali. Tohle bylo osobní.

,,Budete mě muset mučit, abyste mě přinutili mluvit,”řekl jsem tvrdohlavě. Zkoušel jsem, jak daleko jsou ochotní zajít.

“Mučení není náš způsob,”řekl Ivan okamžitě.“Takovéhle věci neděláme.”

“Narozdíl od jistých lidí, které bychom mohli jmenovat,“dodal Con a hodil mi přes stůl fotku. Snažil jsem se jí ignorovat, ale pohled mi automaticky sjel na vyfocenou postavu. Poznal jsem v ní vampeta, kterého jsme zajali v kanálech, toho Marka Rytera - toho, kterého Vandža mučil a zabil.

“My nejsme zlí,” řekl jsem potichu. Ale dokázal jsem se na to podívat z jejich pohledu a pochopil jsem, jak zrůdní se jim musíme zdát.“Neznáte všechny strany příběhu. My nejsme ti zabijáci, které hledáte. My se je snažíme zastavit, stejně jako vy.”

Con se štěkavě zasmál.

“Je to pravda,” naléhal jsem.“Mark Ryter byl jedním z těch zloduchů. Museli jsme mu ublížit, abychom zjistili něco o těch dalších. Nejsme vaši nepřátelé. Jsme na stejné straně.”

“To je ta nejprůhlednější lež, kterou jsem kdy slyšel,“odsekl Con.“To si myslíš, že jsme pitomci?”

“Nemyslím,”řekl jsem.“Ale nevíte všechno, a proto jednáte špatně. Byli jste oklamáni. Oni…” Naklonil jsem se blíž.“Kdo vám řekl, kde nás najdete? Kdo vám řekl naše jména, to že jsme upíři, to že jsme zabijáci?”

Policisté si vyměnili rozpačitý pohled a pak Ivan řekl,“Byl to aonymní tip. Volající volal z veřejné telefonní budky, nezanechal jméno a po našem příjezdu už byl pryč.”

“A nepřijde vám to děsně průhledný?” zeptal jsem se.

“Anonymní tipy dostáváme pořád,” řekl Ivan, ale zavrtěl se a já poznal, že má pochybnosti. Kdyby byl sám, mohl bych mu vysvětlit svůj postoj, a přinutit vytěžit něco z těch pochybností. Ale než jsem stačil pokračovat, Con mi hodil další fotku, a pak další. Detaily Marka Rytera, obsahující mnohem krvavější detaily než ta první.

“Lidé na naší straně nezabíjejí další lidi,”řekl chladně.“I když by se jim to líbilo,” dodal zlomyslně a ukázal na mě prstem.

Povzdechl jsem si a nechal jsem to být - bylo mi jasné, že je nedokážu přesvědčit o své nevinně. Pár vteřin bylo ticho, ve kterém se oba muži vyrovnávali s tou výměnou názoru a připravovali se na další výslech. Pak zase zapli diktafon a všechno začlo nanovo. Kdo jsem

byl já? Odkud jsem přišel? Kam odešel Vandža Pochod? Kolik lidí jsme zabili? Dokola a dál a dál a dál…

–––––—

Policisté se díky mě nedostali nikam dál, a to je deprimovalo. K Ivanovi a Conovi se připojil další muž jménem Morgan, který měl pichlavé oči a tmavě hnědé vlasy. Seděl strnule s rukama na stole, a prohlížel si mě chladným nicneříkajícím pohledem. Měl jsem pocit, že Morgan tu je na špinavou práci, i když zatím nejevil známky násilí.

“Kolik ti je?” ptal se con.“Odkud jsi? Jak dlouho jste tady? Proč jste si vybrali tohle město? Kolik dalších lidí jste zabili? Kde jsou těla? Co -”

Umlčelo ho zaklepání na dveře. Otočil se a šel se podívat, kdo tam je. Ivan sledoval Copna pohledem, ale Morgan nespouštěl oči ze mě. Mrkal jednou za čtyři vteřiny, ne dřív, ne později, jako robot.

Con si něco šeptem povídal s osobou za dveřma, pak se otočil a naznačil policistovi s puškou, aby se vzdálil. Ten se posunul k vedlejší zdi a mířil na mě puškou, abych se nepokusil o něco nečekaného.

Čekal jsem dalšího policistu, možná vojáka - od svého uvěznění jsem žádného neviděl - ale mírumilovně vypadající malý mužík mě naprosto překvapil.

“Pane Blawsi?” vyjekl jsem.

Školní inspektor, který mě poslal do Mahler’s, vypadal nervózně. Měl stejný velký kufřík jako předtím, a měl stejně staromódní klobouk. Popošel o půl metru a zastavil se, vůbec se mu nechtělo přiblížit se.

“Díky, žes přišel, Waltere,”řekl Ivan a natáhl se, aby si s ním potřásl rukou. Pan Blaws slabě kývnul a zaskřehotal,“Vždy rád pomůžu.”

“Chtěl bys židli?“zeptal se Ivan.

Pan Blaws rychle zavrtěl hlavou.“Ne, děkuji. Radši bych se tu nezdržoval déle, než bude nutné. Nezbytné úkoly. Ujednané schůzky. Však to znáš.”

Ivan soustrasně kývnul.“To je v pořádku. Máš tu ty papíry?”

Pan Blaws kývl.“Formuláře, které vyplnil, všechny dokumenty, co o něm máme. Ano. Nechal jsem je u toho muže za stolem. Kopíruje je a originály mi zase vrátí. Musím si je schovat kvůli školním záznamům.”

“V pořádku,”řekl Ivan znovu. Pak odstoupil a kývl mým směrem.“Můžeš identifikovat tohoto chlapce?” zeptal se důležitě.

“Ano,”řekl pan Blaws.“Je to Darren Horston. Je zapsán do Mahler’s od…” Odmlčel se a zamračil.“Zapomněl jsem přesné datum. Měl bych ho vědět, protože jsem se na něj díval cestou sem.”

“To je v pohodě,“usmál se Ivan.“Zjistíme ho z kopií. Ale je tohle určitě chlapec, který si říkal Darren Horston? Jsi si jistý?”

Pan Blaws sebejistě kývl.“Ano,”řekl.“Nikdy nezapomenu tvář žádného žáka, obzvláště takového, který se ulejvá.”

“Děkuju, Waltere,”řekl Ivan a vzal inspektora za ruku.“Když tě budeme potřebovat znovu, tak…”

Zarazil se.Pan Blaws se nehýbal. Zíral na mě s vytřeštěnýma očima a třesoucíma se rtama.“Je to pravda?” zeptal se.“Co se říká ve zprávách - že on a jeho přátele jsou ti zabijáci?”

Ivan zaváhal.“Nemůžeme to říct rovnou, ale jakmile -”

“Jak jsi mohl?” zařval na mě pan Blaws.“Jak jsi mohl zabít všechny ty lidi? A chudák malou Taru Williamsovou - svou vlastní spolužačku!”

“Já Taru nezabil,”řekl jsem unaveně.“Nezabil jsem nikoho. Já nejsem zabiják. Policie zatkla nesprávné lidi.”

“No jasně!” odsekl Con.

“Jseš zrůda,” zavrčel pan Blaws a zvedl kufřík do vzduchu, jako by ho po mě chtěl hodit.“Měl bys být…měl bys…měl bys…”

Nic víc říct nedokázal. Sevřel rty a pevně stisknul čelist. Otočil se ke mě zády a vyrazil ke dveřím. Když procházel ven, zachoval jsem se dětinsky a přivolal jsem ho zpátky.

“Pane Blawsi?” zavolal jsem. Zastavil se a tázavě se ohlédl přes rameno. Nasadil jsem nevinný, nespokojený výraz.“Nijak to neohrozí mé známky, že ne, pane?” zeptal jsem se sladce.

Školní inspektor na mě nevěřícně civěl, pak se zatvářil vytočeně, když si uvědomil, že ho provokuju, nakrčil nos, ukázal mi záda a oddusal chodbou pryč.

Po odchodu pana Blawse jsem se rozesmál nahlas, rozzuřený výraz toho otravy ve mě vzbuzuval zvláštní uspokojení. cop, Ivan a policista s puškou se nechtěně usmívali taky, ale Morgan taky. Nijak neměnil svou kamennou tvář a v očích se mu blýskala hrůzostrašná, nevyslovená vyhrůžka

6. kapitola

Po odchodu pana Blawse nahradil Ivana zavalitý policista jménem Dave. Dave se choval přátelsky - první věc, na kterou se mě ptal bylo, jestli bych nechtěl něco k jídlu nebo k pití - ale mě neošálil. Viděl jsem dost filmů, abych znal tu past hodný policajt/zlý policajt.

“Jsme tu, abychom ti pomohli, Darrene,” ujišťoval mě Dave, otevřel pytlíček s cukrem a vysypal ho do plastového kelímku s horkou kávou. Trochu cukru se vysypalo na stůl. Na devadesát procent jsem si byl jistý, že to tak bylo schválně - Dave chtěl, abych ho považoval za nemehlo.

“Sundat mi pouta a pustit mě na svobodu by byla dobrá pomoc,” poznamenal jsem a obezřetně jsem sledoval, jak Dave otvírá další pytlík s cukrem. Morgan mě zneklidňoval nejvíc - kdyby se něco zkomplikovalo, Con by mohl trochu dělat potíže, ale Morgan byl podle mě schopný všeho - ale musel jsem si taky dávat dobrý pozor na Dava, aby ze mě nevydoloval nějaké tajemství. Byl jsem vyčerpaný a v hlavě jsem měl prázdno. Nejlepší stav, aby mi něco uklouzlo.

“Sundat ti pouta a pustit tě,” zakřenil se Dave a mrknul na mě.“To bylo dobrý. Samozřejmě oba víme, že tohle se nestane, ale jsou tu věci, které bych zařídit mohl. Sehnat dobrého právníka. Koupel. Nové oblečení. Závěsné lůžko na noc. Obávám se, že spolu budeme dlouho, ale nemusí to být nepříjemný pobyt.”

“Co musím udělat, abych ho zpříjemnil?” zeptal jsem se neochotně.

Dave pokrčil ramenama a usrknul kafe.“Au! Moc horký!” Mával si prstama na rty, aby si je ochladil, a usmál se.“Moc ne,” odpověděl mi na předchozí otázku.”Řekni nám své pravé jméno, odkud jseš a co tu děláš. Takové věci.”

Pobaveně jsem zavrtěl hlavou - nové tváře, staré otázky.

Dave poznal, že odpovídat nebudu, tak změnil taktiku.“Nudná rutina, že?Tak zkusíme něco jiného. Tvůj přítel, Harkat Mulds, tvrdí, že k přežití potřebuje masku, že zemře, pokud bude dýchat vzduch víc než dvanáct hodin. Je to pravda?”

Optrně jsem kývl.“Jo.”

Dave vypadal zasmušile.“To je zlé,“mumlal.“Opravdu, opravdu zlé. “Co tím myslíte?” zeptal jsem se.

“Tohle je vězení, Darrene. Ty a tví přátelé jste podezřelí z vraždy. Jsou tu jistá pravidla…zásady…věci, kterými se musíme řídit. Odebrání věcí jako opasky, kravaty a masky od podezřelých zabijáků je jedním z nich.”

Ztuhnul jsem.“Vy jste sebrali Harkatovi masku?” vyjekl jsem. “Museli jsme,”řekl Dave.

“Ale bez ní zemře!”

Dave se bezstarostně protáhnul.“To tvrdíš ty. To nestačí. Ale kdybys nám vysvětlil, co je zač a proč je pro něj vzduch jedovatý…a kdybys nám pověděl o svých přátelích Hroozleym a Pochodovi…možná bychom mohli něco udělat.”

Nenávistně jsem zíral na policistu.“Takže buď podrazím přátele nebo Harkat zemře?“zasyčel jsem.

“Takhle to zní hrozně,“protestoval Dave vřele.“Nemáme v plánu nechat nikoho z vás zemřít. Pokud se stav tvého malého, neobvyklého přítele zhorší, okamžitě ho pošleme do nemocničního křídla a postaráme se o něj, stejně jako o muže, kterého jste drželi jako rukojmího. Ale -”

“Steve je tady?” přerušil jsem ho.“Vy máte steva Leoparda v nemocničním křídle?”

“Steva Leonarda,“opravil mě, protože neznal jeho přezdívku.“Je tu na zotavení. Snadněji se nám hlídá od pozornosti médií.”

To byla skvělá novina. Myslel jsem, že jsme ho ztratili. Kdyby se nám ho při útěku povedlo najít a vzít s sebou, mohli bychom ho využít při záchraně Debiina života.

Založil jsem si ruce v poutech za hlavou a zívnul jsem.“Kolik je hodin?” zeptal jsem se nevzrušeně.

“Promiň!”, usmál se Dave.“To je nepovolená informace.”

Sundal jsem ruce zase dolů.“Víte, jak jste se mě předtím ptali, jestli bych něco nechtěl?” “Jistě,”řekl Dave a s nadějí přivřel oči.

“Nevadilo by, kdybych se na pár minut prošel? Skoro mě berou křeče do nohou.”

Dave vypadal zklamaně - počítal s mnohem užitečnějším přáním.“Nemůžeš opustit tuto místnost,”řekl.

“O to nežádám. Stačilo by mi pár minut procházení se z jedné strany na druhou.” Dave se podíval na Morgana s Conem, co si o tom myslí oni.

“Nech ho,”řekl Con,“dokud zůstane na své straně stolu.” Morgan nepromluvil, jen kývl na znamení, že je to ok.

Odstrčil jsem židli, stoupl si, odešel jsem kousek od stolu, řetěz na poutech kolem kotníků zacinkal, tak jsem ho uvolnil a pochodoval od jedné strany k druhé. Protahoval jsem si nohy, dostával ze svalů ztuhlost a připravoval si únikový plán.

Po chvíli jsem se zastavil u jedné zdi a opřel jsem se o ní čelem. Začal jsem lehce okopávat spodek zdi levou nohou, jako bych byl nervózní a stísněný. Ve skutečnosti jsem jí testoval. Chtěl jsem vědět, jak tlusté jsou tu zdi a jestli by se daly probořit.

Výsledky zkoušky nebyly zrovna nejlepší. Podle hmatu a tlumených zvuků jsem poznal, že je ze solidního betonu tlustého aspoň dva, tři kvádry. Mohl bych se dostat skrz, ale bylo by to spoustu práce a co je horší - času. Hlídač u dveří by měl víc než dost možností zvednout zbraň a střelit.

Odstoupil jsem od zdi a zase jsem se procházel, očima jsem těkal od dveří ke stěně. Dveře vypadaly solidně - ocel - ale zeď, do které byly vsazeny, by nemusela být tak tlustá jako ostatní. Možná bych jí dokázal prorazit snadněji než ty po stranách nebo vzadu. Počkat do noci, doufat, že mě policie nechá samotného, pak prorazit a…

Ne. I kdyby mě policie nechala být, kamery ani náhodou. Někdo mě bude stále sledovat. Poplach se rozezní hned, kdy zaútočím na zeď, a chodba se ve vteřině zaplní policistama.

Strop musel být řešením. Ze svého postavení jsem neodhadl, jestli je silnější nebo ne, jestli bych ho dokázal prorazit. Ale byla to jediná logická cesta. Kdybych byl sám, mohl bych strhnout kamery, dostat se nahoru a s trochou štěstí cestou setřást pronásledovatele. Neměl bych čas hledat pana Hroozleyho ani Harkata, takže bych prostě musel doufat, že se jim taky podařilo uprchnout.

Nebyl to moc dobrý plán - pořád jsem nevěděl, jak přinutím policisty k odchodu; měl jsem pocit, že mě rozhodně nenechají o samotě, abych se vyspal do krásy - ale aspoň jsem měl základ. Zbytek se sám nějak vyvrbí časem.

Snad!

Ještě chvíli jsem se procházel, pak mě Dave požádal, abych se zase posadil, a pokračovali jsme s vyslýcháním. Tentokrát se ptali rychleji a mnohem naléhavěji. Pochopil jsem, že jejich trpělivost je skoro u konce. Násilí nebylo daleko.

Policisté zvyšovali nátlak. Nabídky jídla a pití skončily, a z Davevova původního úsměvu zbyl pouhý stín. Vysoký důstojník si rozepnul knoflíček u krku a potil se, když mi pokládal otázku za otázkou. Úplně vzdal vyzvídání mého jména a původu. Teď chtěl jen vědět, kolik lidí jsem zabil, kde jsou těla, a jestli jsem byl pouhý pomocník nebo aktivní člen vražednockého týmu.

Místo odpovědi jsem stále opakoval,“Nikoho jsem nezabil. Nejsem váš nepřítel. Máte špatného člověka.”

Con nebyl tak slušný jako Dave. Pokaždé když mě oslovil, praštil pěstí do stolu a výhružně se předklonil. Měl jsem pocit, že mě dělí jen minutky od chvíle, kdy po mě vystartuje pěstma, a připravoval jsem se na rány, které nepochybně přijdou.

Morgan se nezměnil. Seděl tiše a klidně, neoblomně na mě zíral a mrkal jednou za čtyři vteřiny.

“Jsou tu další?” vrčel Dave.“Jste v tom gangu jen vy čtyři, nebo i další, o kterých nevíme?”

“My nejsme zabijáci,” řekl jsem, povzdechl jsem si a protřel si oči; snažil jsem se zůstat ve střehu.

“Nejdřív jsi je zabil a potom vypil, nebo naopak?” tlačil na mě Dave. Zavrtěl jsem hlavou a neodpověděl.

“Vážně si myslíš, že jsi upír, nebo to je jen výmluva, nebo ti to prostě přináší zvrácené potěšení?”

“Nechte mě na pokoji,” zašeptal jsem a podíval jsem se do země.“Celé to chápete špatně. My nejsme nepřátelé.”

“Kolik jste jich zabili?” zařval Dave.“Kde jsou -?”

Odmlčel se. V několika vteřinách se chodba za dveřma zaplnila lidma, kteří na sebe zuřivě pokřikovali.

“Co se to do háje děje?” vyštěkl Dave.

“Mám to zkontrolovat?” zeptal se - William McKay - ten chlápek s puškou. “Ne,“odpověděl Con.“Já půjdu. Ty sleduj chlapce.”

Con došel ke dveřím, zabouchal na ně a zavolal, aby otevřeli. Nic se nestalo, tak zavolal hlasitěji, a tentokrát se rozletěly. Odešel, popadl ženu, která pospíchala kolem, a vytáhl z ní několik odpovědí.

Musel se k ní naklonit, aby slyšel, co říká. Když si to vyslechl, vrátil se do cely s vytřeštěnýma očima.“Máme tu útěk!“zavolal.

“Který?” zaječel Dave a vyskočil.“Hroozley? Mulds?” “Ani jeden,” zasyčel Con.“Tenrukojmí - Steve Leonard!”

“Leonard?” zopakoval Dave nejistě.“Ale on není vězeň. Proč by měl chtít utíkat -”

“Nevím!” odsekl Con.“Očividně před několika minutama nabyl vědomí, promyslel si situaci, a pak zabil hlídače a dvě sestřičky.”

Davevovi zmizela z tváře všechna barva, a William McKay skoro upustil pušku. “Hlídače a dvě…” zamumlal Dave.

“A to není všechno,”řekl Con.“Cestou ven zabil nebo zranil další tři. Myslí si, že je stále v budově.”

Dave se zatvářil ještě vážněji. Vyrazil ke dveřím, pak si vzpomněl na mě a ohlédl se přes rameno.

“Já nejsem zabiják,” řekl jsem tiše a díval jsem se mu do očí.“Já nejsem ten, koho chcete. Jsem na vaší straně.”

Tentokrát jsem měl pocit, že mi skoro věří.

“A co já?” zeptal se William McKay dvou odcházejícíh policistů.“Mám počkat nebo jít?”

“Půjdeš s náma,“odsekl Con. “Co ten kluk?”

“Já se o něj postarám,”řekl Morgan zlehka. Nespouštěl oči z mé tváře ani ve chvíli, kdy Con povídal Davevovi o Stevovi. Hlídač vyběhl za ostatníma, a prásknul za sebou dveřma.

Konečně jsem byl sám - s Morganem.

Policista s malýma, všímavýma očima mě sledoval. Čtyři sekundy - mrk. Osm sekund - mrk. Dvanáct sekund - mrk.

Naklonil se, vypnul záznamník, pak se postavil a protáhnul se.“Myslel jsem, že se jich nikdy nezbavíme,”řekl. Došoural se ke dveřím, podíval se okénkem nahoře a promluvil tiše, obličej z dosahu kamer.“Budeš se muset dostat ven stropem, ale na to už jsi přišel, ne?”

“Pardon?” zeptal jsem se vyplašeně.

“Všimnul jsem si, jak zkoumáš místnost, když ses”protahoval”,usmál se.“Zdi jsou moc tlusté. Nemáš čas se skrz ně dostat.”

Nic jsem neříkal, jen jsem se díval na hnědovlasého strážníka a přemítal jsem, co má za lubem.

“Zhruba za minutku tě napadnu,“pokračoval Morgan.“Sehraju divadýlko pro kamery, jako že ztratím kontrolu a půjdu ti po krku. Ty mě praštíš, pěkně tvrdě, abych odpadl. Pak už je to všechno na tobě. Nemám klíče k tvým poutům, takže se jich budeš muset zbavit sám. Když se ti to nepovede - smůla. Nemůžu ti zaručit, kolik času budeš mít, ale vzhledem k té panice bych řekl, že spoustu.”

“Proč to děláte?” zeptal jsem se zaskočený nenadálým zvratem.

“Uvidíš,”řekl Morgan, otočil se ke mě a pak vyrazil pohybem, která musela na kameře působit výhružně a násilně.“Já budu na zemi, budu bezbranný,”řekl Morgan a divoce máchal rukama.“Pokud se mě rozhodneš zabít, nedokážu tě zastavit. Ale co jsem slyšel, nepatříš k těm, kdo by zabili bezbranného protivníka.”

“Proč bych vás měl chtít zabít, když mi pomáháte utéct?” zeptal jsem se zmateně. Nepříjemně se zašklebil.“Uvidíš,”řekl zase a vrhnul se po mě přes stůl.

Tak mě zaskočil průběh akce, že když mi sevřel ruce kolem krku, vůbec jsem nereagoval, jen jsem na něj nejistě koukal. Pak přitvrdil na sevření a mně se vrátil pud sebezáchovy. Zaklonil jsem hlavu, zvedl ruce v řetězech a odstrčil jsem ho. Odsunul mi ruce a zase se na mě vrhnul. Vyskočil jsem na nohy, strhl jsem mu hlavu dolů, podržel jsem si jí kolenama, zvedl jsem ruce a praštil jsem ho do temena.

Se zasténáním Morgan sklouzl ze stolu, spadl na podlahu a tam nehybně ležel. Dostal jsem strach, že jsem ho mohl vážně zranit. Oběhl jsem stůl a klekl jsem si, abych mu zkontroloval

puls. Jak jsem se sklonil, viděl jsem mu skrz řídké vlasy až na kůži. Při tom pohledu mi přeběhl mráz po zádech. Pod vlasama měl na kůži vytetované nedbalé V - znak vampetů!

“Ehm - to - vy - vy -“koktal jsem.

“Jo,”řekl Morgan klidně. Levou ruku měl hozenou přes obličej, aby mu v kameře nebyly vidět oči ani ústa.“A jsem pyšný, že mohu sloužit právoplatným vládcům noci.”

Odklopýtal jsem od vampeta, ještě vynervovanější než kdy předtím. Myslel jsem, že vampeti slouží po boku svých pánů. Nikdy mě nenapadlo, že by nějaký z nich mohl pracovat v přestrojení mezi obyčejnýma lidma.

Morgan pootevřel levé oko a bez jediného pohybu se na mě díval.“Měl bys sebou hodit,“zasyčel,“než dorazí kavalérie.”

Uvědomil jsem si, kde vlastně jsem a co všechno je v sázce, tak jsem se vyškrábal na nohy a snažil jsem se nebrat si k srdci šok, že jsem mezi policistama objevil vampeta. Chtěl jsem vyskočit na stůl utéct stropem, ale nejdřív jsem se musel postarat o kamery. Sehnul jsem se, popadl jsem přehrávač, rychle jsem přeběhl místnost a roztřískal jsem s ním kamery.

“Skvěle,“zašeptal Morgan, když jsem se vracel.“Chytrý. Teď uleť, netopýrku. Leť, jako bys měl v patách ďábla.”

Zastavil jsem se nad vampetem a díval jsem se na něj, pravou nohu jsem dal, co nejdál mi řetězy dovolily, a vší silou jsem ho kopl do hlavy. Zamručel, překulil se a zůstal ležet. Netušil jsem, jestli je vážně v bezvědomí nebo to patří k jeho vystoupení, a nezdržoval jsem se, abych to zjistil.

Vyskočil jsem na stůl, přitiskl ruce k sobě, a pak jsem je co nejrychleji odtrhnul od sebe s pomocí všech upířích sil. Skoro jsem si vykloubil předloktí a bolestí jsem vyjekl, aů vyšlo to - řetěz se přetrhnul v půli a já měl ruce volné.

Soupl jsem si na konce řetězu na nohách, popadl jsem ho v prostředku a trhnul jsem rychle směrem nahoru. Až moc rychle - převrátil jsem se ze stolu a dopadl jsem na podlahu!

Se zavrčením jsem se převalil a postavil, zapřel jsem se zádama o stěnu a podruhé trhnul řetězem. Tentokrát jsem uspěl a přetrhnul jsem ho na dva. Obtočil jsem si zbytky kolem kotníků, abych se v zatáčkách nezachytil, a pak jsem udělal to samé s řetězama na rukách.

Byl jsem připravený. Zase jsem vyskočil na stůl, sklonil jsem se, zhluboka jsem se nadechl, pak jsem vyskočil s prstama nataženýma nad hlavou.

Strop byl díkybohu jen sádrový, a tak jsem ho probořil bez nejmenší námahy. Roztáhl jsem ruce a zachytil jsem se předloktím na trámech na obou stranách. Roztáhl jsem prsty a snažil jsem se udržet, zatímco mě gravitace táhla k zemi. Držel jsem se pevně a oddaloval jsem pád.

Chvíli jsem tam visel, dokud jsem se nepřestal houpat, a pak jsem protáhl tělo i nohy stropem do temnoty a slíbené svobody.

7. kapitola

Mezi trámy, na kterých jsem ležel a těma nade mnou byla asi půlmetrová mezera. To nebylo moc, a vlastně to trochu ztěžovalo situaci, ale bylo to víc, než jsem čekal.

Natáhl jsem se a poslouchal jsem, jestli uslyším zespoda nějaké pronásledovatele. Nic. Slyšel jsem zvuky z chodby, jak do sebe lidi naráží a pořvávají rozkazy, takže buď nikdo nevěděl o mém útěku, nebo jim cestu zatarasil panikařící dav.

Ať to bylo cokoliv, měl jsem čas na své straně; čas, s kterým jsem ani nepočítal, a dokázal jsem ho dobře využít. Původně jsem chtěl co nejrychleji utéct a nechat tu Harkata s panem Hroozleym, ale teď jsem byl v postavení, kdy jsem je mohl jít najít.

Ale kde hledat? Bylo tu celkem dost světla - strop byl na spoustu místech popraskaný a světlo sem proudilo z místností a chodeb dole - takže jsem viděl deset dvanáct metrů všemi směry. Budova byla obrovská a jestli je drželi na jiném patře, neměl jsem jedinou šanci. Ale kdyby byli blízko a já bych si pospíšil…

Plazil jsem se kupředu a dostal jsem se nad sousední celu. Zastavil jsem se a nastražil jsem uši. Díky skvělému sluchu jsem dokázal slyšet každý zvuk hlasitější než bušení srdce. Pár vteřin jsem počkal, ale ticho. Tak jsem se vydal dál.

Další dvě cely byly prázdné. Ve třetí jsem slyšel, jak se někdo drbe. Chtěl jsem zavolat jméno Harkata nebo pana Hroozleyho, ale kdyby tam byla policie, jen bych je zalarmoval. Dala se dělat jediná věc. Zhluboka jsem se nadechl, rukama i nohama jsem se zapřel o trámy a pak probořil tenký strop hlavou.

Odfoukl jsem si ze rtů prach a snažil se ho mrkáním dostat z očí - pak jsem se soustředil na mísnost pod sebou. Kdyby tam byl některý z mých přátel, seskočil bych dolů, ale jediný obyvatel celý byl vousatý muž, který na mě zíral s pusou dokořán a rychle mrkal.

“Pardon,”řekl jsem a donutil jsem se do chabého úsměvu.”Špatná místnost.” Stáhl jsem se a pospíchal dál, zmateného vězně už jsem si nevšímal.

Další tři prázdné cely. Další měla nájemníky - ale dva hlasití muži, které chytli při krádeži v obchůdku na rohu. Ani jsem to nekontroloval dál - policie by určitě nezamkla potencionální zabijáky s párem lupičů.

Další prázdná cela. Myslel jsem, že ta za ní je prázdná taky, a už jsem se skoro plazil dál, když jsem zaslechl šustění látky. Ztuhnul jsem a naslouchal, ale nic dalšího se neozvalo. Odplazil jsem se nazpátek a kůži jsem si odřel o kousky těsnění, které pokrývaly strop jako jako sněhové vločky. Zapřel jsem se, zhluboka nadechl, a pak hlavou prorazil desky.

Vylekaný Harkat Mulds vyskočil ze své židle a obranně zvedl ruce, když se moje hlava dostala dovnitř a zvířila se oblaka prachu. Pak mě lidička poznal, s trhnutím si sundal masku (Dave mi očividně lhal, když tvrdil, že mu jí sebrali) a zavolal na mě s upřímnou radostí,“Darrene!”

“Nazdar, kámo,” zakřenil jsem se a rukama jsem roztáhl díru. Pak jsem si vyklepal prach z vlasů a obočí.

“Co tam nahoře….děláš?” zeptal se Harkat.

Zamručel jsem při tak hloupé otázce.“Asi si to tu prohlížím,“odsekl jsem a natáhl jsem ruku.“No tak - nemáme moc času, a musíme najít pana Hroozleyho!”

Byl jsem si jistý, že Harkat má tisíce otázek - já taky, třeba proč byl sám, a jakto že neměl pouta? - ale uvědomil si, v jak nebezpečné situaci se nacházíme, přijal nabízenou ruku a beze slova se nechal vytáhnout nahoru.

Při průlezu nahoru si prožil horší chvilky než já - má mnohem kulatější tvar těla - ale konečně ležel vedle mě a plazili jsme se dál vedle sebe, aniž bychom probírali své problémy.

V dalších osmi devíti celách nebyl buď nikdo nebo jen lidé. Začínalo mě znervózňovat, kolik času už uplynulo. Bez ohledu na Steva Leoparda si mého útěku všimnou spíš dříve nežli později, a hned nás začnou stíhat. Začínal jsem přemítat, jestli by nebylo rozumnější toho už nechat, když pod náma někdo promluvil.

“Jsem připraven se k tomu vyjádřit,”řekl ten hlas, a už při druhé slabice jsem tu osobu poznal

- pan Hroozley!

Zvedl jsem ruku, aby se Harkat zastavil, ale on to zaslechl taky a už byl v klidu.

“Už bylo načase,”řekl policista.“Dovolte, zkontroluju, jestli je přehrávač v pořádku…”

“Zapomeňte na to ďábelské nahrávací zařízení,“odseknul pan Hroozley.“Nebudu vypovídat neživému objektu. Stejně tak nebudu plýtvat slovama na šaška. Nebudu se bavit s váma ani s vaším kolegou po mé levici. To samé platí pro teho kreténa s puškou u dveří….”

Měl jsem co dělat, abych se nerozesmál. Ta mazaná liška! Musel nás slyšet přicházet a tak nám dával najevo, jak to přesně vypadá v cele, kolik je tam policistů a kde stojí.

“Měl byste si dávat pozor na jazyk,“vyjel po něm policista.“Měl jsem s vámi svatou trpělivost-”

“Neměl jste žádnou trpělivost,“přerušil ho pan Hroozley.“Jste blázen.“Na druhou stranu ten strážník, co tu byl předtím - Matt - se ke mě choval jako k rovnoprávnému muži. Přiveďte ho a já budu vypovídat. Jinak už ani neotevřu pusu.”

Policista zaklel, pak vyskočil na nohy a vydal se ke dveřím.“Dávejte na něj pozor,” poručil těm zbývajícím.“První známka vzpoury - a žádné slitování! Nezapomínejte, kdo to je a co je zač. Neriskujte.”

“Zjisti, co se tam děje, když už jdeš ven,“zavolal nějaký jiný policista.“Podle toho, jaký je tam hluk, musela nastat pohotovost.”

“Jasně,”řekl ten první, zavolal kvůli otevření dveří a odešel.

ukázal jsem Harkatovi směrem nalevo, kde by měl být ten policista u dveří. Potichu se plazil dopředu, než se na něj zaměřil. Já poslouchal strážníka blíže panu Hroozleymu, jeho přerývaný dech, pak jsem se posunul asi o metr a pozvedl tři prsty. Pak jsem zalomil prostředníček. Chvilku jsem počkal a zalomil ukazováček. Nakonec jsem kývnul na Harkata a zalomil i palec.

Na určený signál se Harkat se Harkat vrhnul dolů do místnosti a cestou lámal desky. Já ho hned následoval nohama napřed, a pro dramatičnost jsem vyl jako vlk.

Policista nevěděl, jak zareagovat. Strážný u dveří se snažil namířit pušku, ale Harkat se na něj vrhnul a vyrazil mu zbraň z ruky. Policista proti mě jen zíral a ani se nesnažil bránit.

Zatímco se Harkat vyškrábal na nohy a začal mlátit do strážníka, já se rozpřáhl, abych zneškodnil toho svého. Pan Hroozley mě zarazil.“Prosím,“ozval se slušně, vstal a poklepal policistovi na rameno.“Nechtě mě jít.”

Policista se otočil, jakoby byl zhypnotizovaný. Pan Hroozley otevřel pusu a vydechl na něj upírský uspávací plyn. Jeden nádech a pan strážník už byl mimo. Chytil jsem ho, aby nespadl, a opatrně položil na podlahu.

“Nečekal jsem tě tak brzy,”řekl pan Hroozley konverzačním tónem a prsty pravé ruky zpracovával zámek na levém poutu.

“Nechtěli jsme vás nechat čekat,”řekl jsem napjatě; už jsem chtěl být pryč, ale nechtěl jsem se chovat zbrkleji než můj starý přítel a učitel, který vypadal naprosto v klidu.

“Neměl jsi sem tak pospíchat,” poznamenal a zámek cvaknul. Sehnul se, aby dostal pryč i pouta na nohou.“Já jsem úplně spokojený. Tohle jsou naprosto staromódní pouta. Dokázal jsem se z nich dostat, ještě než se dnešní policisté vůbec narodili. Nikdy jsem neřešil otázku JESTLI uteču, ale spíš KDY.”

“Umí být tím svým….všechno vím, všechno znám občas otravný,” okomantoval to Harkat suše. Sejmul policistu a přesunul se ke stolu, aby se zase dostal do bezpečí nahoru.

“Můžeme vás tu klidně nechat a vrátit se později,” navrhl jsem upírovi, který se zbavil pout kolem kotníků.

“Ne,”řekl.“Klidně můžu jít hned, když už jste tady.“Mrkl a o kousek popošel.“Ale teď vážně, pár hodin navíc bych klidně uvítal. Kotník se mi postupně hojí, ale ještě to není stoprocentní. Delší odpočinek by byl k nezaplacení.”

“Budete moct chodit?” zeptal jsem se.

Kývl.”Žádný závod nevyhraju, ale zdržovat taky nebudu. Víc mě znepokojuje slunce - už takhle mám za sebou dvě a půl hodiny.”

“Když už jsme se dostali tak daleko, tak se nevzdáme,“odsekl jsem.“Tak můžete pokračovat nebo tu budete dál stát a stěžovat si, dokud někdo nepřijde?”

“Nervózní?” zeptal se mě se zábleskem v očích.

“Jo,”řekl jsem.

“Tak nebuď,“pověděl mi.“Nejhorší, co nám mohou lidé udělat je, že nás zabijou.” Vyskočil na stůl a zastavil se.“Na konci temné noci může být smrt požehnáním.” S tímhle pochmurným komentářem se vyhoupl za Harkatem do světa trámů. Čekal jsem, až vytáhne i nohy, a pak jsem ho následoval. Roztáhli jsme se, abychom se navzájem jeden druhému nepletli, a pan Hroozley se zeptal, kudy půjdeme.

“Napravo,“odvětil jsem.“Vede k zadní části budovy, myslím.”

“Výborně,”řekl pan Hroozley a dostal se před nás.“Plazte se pomalu,“zašeptal přes rameno,“a snažte se nenechávat za sebou stopy.”

S Harkatem jsme se na sebe podívali - výraz jízlivost musel vymyslet někdo, kdo pana Hroozleyho znal - a pak jsme se rychle vydali za upírem, než nám uteče.

8. kapitola

Prokopli jsme stěnu v zadní části budovy a ocitli jsme se ve druhém patře přímo nad opuštěnou ulicí.

“Můžete skočit?” zeptal jsem se pana Hroozleyho. “Ne,”řekl,“ale můžu to sešplhat.”

Zatímco se pan Hroozley vyhoupl ven a zaryl nehty do zdi, já s Harkatem jsme skočili do podřepu a rozhlíželi jsme se po známkách života. Když se k nám dostal pan Hroozley, pospíchali jsme na konec ulice, kde jsme si prohlíželi okolí.

Pan Hroozley se podíval na slunce. Nesvítilo nijak silně - slabá podzimní odpolední záře - ale dvě hodiny by pro něj mohly být osudné. Kdyby měl svůj plášť, mohl by si ho přetáhnout přes hlavu a schovat se pod něj, ale na stanici mu ho sebrali.

“Co budeme dělat?” zeptal se Harkat a nejistě se rozhlížel.

“Najdeme kanál a půjdem pod zem,“odpověděl jsem.“Tam nás nevystopují, a pan Hroozley nebude mít problémy se sluncem.”

“Dobrý plán,”řekl pan Hroozley, promnul si pravý kotník a rozhlížel se po nějakém kanálovém poklopu. Žádný v dohledu nebyl, tak jsme se vydali jinam. S Harkatem jsme upíra podpírali a snažili jsme se držet u zdi.

Ulice se na konci dělali. Nalevo byla rušná hlavní ulice, napravo další temná ulička. Automaticky jsem se vydal doprava, když mě Harkat zastavil.

“Počkat,“zasyčel.“Vidím cestu dolů.”

Otočil jsem se a uviděl jsem kočku, která se prodírala přes smetí z převrhlé popelnice - a pod tím vším byl poklop do kanálu. Odehnal jsem kočku - kočky a upíři se zrovna nezbožňují,

takže na nás ještě prskla, než utekla - a odkopl jsem smetí z poklopu. Pak jsem ho s Harkatem odtáhli a položili stranou.

“Půjdu první,“prohlásil jsem a vydal jsem se vstříc temnotě.“Pan Hroozley za mnou. Harkat poslední.”

Nijak to nekomentovali. Jako Upíří kníže jsem si mohl dovolit vydávat rozkazy. Pan Hroozley by samozřejmě protesotval, kdyby s něčím nesouhlasil, ale podle pravidel by měl uposlechnout jakýkoliv můj rozkaz.

Sešplhal jsem po žebříku. Voda byla ledová a zamrazily mě prsty. Když jsem byl skoro na konci, natáhl jsem nohu -

-a zase jsem jí rychle stáhnul, když vzduchem proletěla kulka a zaryla se do zdi těsně vedle mé paty!

S bušícím srdcem jsem pevně sevřel žebřík; v uších mi zněla ozvěna výstřelu; přemýšlel jsem, jak nás mohla policie najít tak rychle a jak věděli, kterým směrem se vydáme.

Pak se ve tmě někdo zasmál a řekl,“Vítej, upíre. Čekali jsme na tebe.”

Vytřeštil jsem oči. To nebyl policista - to byl vampet! I přes nebezpečí jsem se skrčil a prohlížel si chodbu. Ve stínech stál vysoký muž, moc daleko na to, abych ho poznal.

“Kdo jsi?” vyštěknul jsem.

“Jeden z věrných Pána vampýrů,“odpověděl. “Co tu děláš?”

“Blokuju vám průchod,“ušklíbl se. “Jak jste věděli, že půjdeme tudy?”

“Nevěděli. Ale napadlo nás, že utečete, a vydáte se do tunelů. Náš Pán vás tu ještě nechce - den je dlouhý a on se baví představou, jak si s ním ty a ten tvůj upírský přítel poradíte - tak jsme zatarasili všechny vchody do podsvětí. Až se snese noc stáhneme - ale do té doby budou kanály nepřístupné.”

A znova na mě vystřelil. Byl to taky varovný výstřel, ale mě nelákala představ zkoušet jeho mušku ještě chvíli. Vyšplhal jsem po žebříku ven a tan jsem s nadávkou nakopl popelnici.

“Policie?” zeptal se pan Hroozley pochmurně.

“Ne - vampeti. Až do noci budou blokovat všechno vlezy dolů. Chtějí, abychom trpěli.” “Nemohli pokrýt…všechny vchody, ne?“zeptal se Harkat.

“Většinu z nich,“odvětil pan Hroozley.“Vchody tady v okolí budou hlídány pečlivěji. A správným výběrem může jeden muž pokrýt až sedm poklopů. Kdybychom měli čas, mohli bychom najít cestu - ale ten nemáme. Musíme se tunelů vzdát.”

“Kam půjdem místo toho?“zeptal jsem se.

“Budeme utíkat,”řekl upír jednoduše.“Nebo kulhat, jak to půjde. Pokusíme se vyhnout se policii, najít si nějaké kryté místo, a počkat na soumrak.”

“To nebude snadné,” poznamenal jsem.

Pan Hroozley pokrčil ramenama.“Kdybys s útěkem počkal na západ slunce, bylo by to snadnější. To jsi neudělal, tak se musíme snažit o to víc. No tak,”řekl a otočil se od poklopu,“jdeme.”

Ještě jsem naštvaně plivnul na kanál a pak jsem se vydal za panem Hroozleym a Harkatem, ve tváři zklamání.

–––––––-

Ani ne o tři minuty později nám byla policie na stopě.

Slyšeli jsme, jak vyběhli ze stanice, pokřikovali po sobě, lezli do aut, troubili a sirény se rozjely naplno. Sice jsme vytrvale mířili dál, ale nedostali jsme se od stanice moc daleko-vyhýbali jsme se hlavním ulicím; místo toho jsme chodili temnýma uličkama, které se obvykle napojovaly na ty, kterýma už jsme šli. Raději bychom to vzali po střechách, ale to by znamenalo vystavit pana Hroozleyho plnému slunečnímu svitu.

“Tohle je na nic,”řekl upír, když jsme se stáhli vedle budovy vypadající jako rušné obchodní centrum.“Vůbec nepokračujeme. Musíme nahoru.”

“Ale slunce …” namítl jsem.

“Zapomeň na něj,“odsekl.“Jestli shořím, tak shořím. Slunce mě nezabije hned - ale policie ano, když nás chytí!”

Kývl jsem a hledal jsem cestu na střechu pak mě něco napadlo. Podíval jsem se na přeplněnou ulici - a na své oblečení. Byl jsem celý špinavý, ale ne o moc hůř než běžný teenager žijící metalem.

“Máme peníze?” zeptal jsem se a snažil jsem si setřít z obličeje aspoň nejhorší špínu a uhladit si vlasy. Taky jsem si stáhl kalhoty přes zbytky okovů, aby na ně nebylo vidět.

“Zrovna teď se rozhodně…že půjde nakupovat!“zavrčel Harkat. “Vím, co dělám,“ušklíbl jsem se.“Máme peníze nebo ne?”

“Měl jsem pár bankovek, ale policie je zabavila,”řekl pan Hroozley.“Jsem…jak to lidé říkají…usušený?”

“Na suchu,” zasmál jsem se.“Nevadí. Poradím si i bez toho.”

“Počkej!” vyjekl Harkat, když jsem vyrazil.“Kam jdeš? Teď se nemůžeme…rozdělit. Musíme zůstat pohromadě.”

“Nebude to trvat dlouho,”řekl jsem.“A nebudu dělat blbosti. Počkejte tu na mě. Když se do pěti minut nevrátím, odejděte beze mě - doženu vás dole v tunelech.”

“Kam -” začal pan Hroozley, ale já neměl čas na debaty, tak jsem jen rychle vyběhl na hlavní ulici a hledal jsem nějaký obchůdek.

Jedním okem jsem dával pozor na policisty nebo vojáky, ale žádný nebyl v dohledu. Po pár vteřinách jsem zahlédl na druhé straně obchod, tak jsem počkal na zelenou a vběhl dovnitř. Za pokladnou stála žena ve středních letech a mladý kluk s dlouhými vlasy. V obchodu bylo celkem rušno - šest nebo zákazníků - což bylo jen dobře. Takhle si mě nikdo nevšimne.

Nalevo byla televize naladěná na program se zprávama, ale potichu. Nad ní byla bezpečnostní kamera, ale ta mi nijak nevadila - po všech těch zločinech jsem se rozhodně neklepal hrůzou z krádeže!

Pomalu jsem procházel kolem regálů a hledal jsem něco proti sluníčku. Sice nebyl ten správný čas roku na sluneční brýle a klobouky, ale měl jsem pocit, že se jim někde musí válet aspoň pár kousků.

Našel jsem je vedle přípravků pro péči o děti - několik láhví opalovacího krému, stojící na starém regálu. Výběr nic moc, ale bude to stačit. Rychle jsem si pročítal nápisy, hledal jsem nejsilnější krém. Faktor deset…dvanáct…patnáct. Vybral jsem si láhev s nejvyšším číslem (pro malé děti, ale to panu Hroozleymu říkat nebudu!) a pak jsem s ní nejistě postával a přemýšlel, co dál.

Nejsem zkušený zloděj. Když jsem byl malý, ukradl jsem s kamarády nějaké sladkosti, a jednou jsem bratranci vzal pár golfových míčků, ale nelíbilo se mi to a nechtěl jsem s tím pokračovat. Byl jsem si jistý, že to nedopadne dobře, když si lahev prostě strčím do kapsy a pokusím se vylézt z obchodu.

Chvíli jsem nad tím ještě uvažoval; pak jsem si lahev strčil za lem kalhot a ještě to překryl tričkem. Do ruky jsem si vzal další lahev a nakráčel jsem k pokladně.

“Pardon,” otočil jsem se na prodavačku, která obsluhovala jiného zákazníka,“ale máte opalovací krém Sun undone?” Jméno jsem si vymyslel a doufal jsem, že ta značka skutečně neexistuje.

“Máme jen to, co je v regálech,“odsekla prodavačka nerudně. “Aha,“usmál jsem se.“Dobře. Díky. Půjdu tenhle vrátit.”

Otáčel jsem se, když ten dlouhovlasý mladík řekl,“Hej! Počkej!” Žaludek jsem měl jako na vodě, když jsem se otočil, připravený k útěku.“Nebyl to náhodou Sunnyday?“zeptal se.“Ve skladu jich máme plnou krabici. Mohl bys skočit pro lahev, kdyby -”

“Ne,“přerušil jsem ho a zase jsem se uklidnil.“Byl to Sun undone. Mamka žádný jiný nepoužívá.”

“Tak dobře,“pokrčil ramenama - ztratil zájem - a otočil se na dalšího zákazníka.

9. kapitola

Nejdřív jsme si utvořili pěkný náskok - lidé nemohou závodit s upíry nebo lidičkama - ale pak pan Hroozley nedokázal snášet bolavý kotník a zpomalovali jsme.

“To…není dobré,” zafuněl, když jsme se zastavili na rohu a odpočívali.“Nemůžu…pokračovat. Musíte dál…beze mě.”

“Ne,“zamítl jsem to okamžitě.“Jdete s náma.” “Nemůžu…s váma držet krok,” zavrčel skrze zaťaté zuby.

“Tak počkáme a budeme bojovat,”řekl jsem.“Ale zůstaneme pohromadě. To je příkaz.”

Upír se donutil k chabému úsměvu.“Opatrně, Darrene,”řekl.“Můžeš být kníže třeba stokrát, ale pořád jsi můj pomocník. Klidně tě můžu profackovat k rozumu, když budu muset.”

“A právě proto vás potřebuju s sebou,” zakřenil jsem se.“Pomáháte mi nedostávat se do potíží.”

Pan Hroozley si povzdechl a promnul si kotník.

“Tady!” zavolal Harkat a všichni jsme se po něm podívali. Lidička stáhl žebřík z požárního východu.“Budou nás těžko sledovat…když to vezmeme po střeše. Musíme nahoru.”

Pan Hroozley kývl.“Harkat má pravdu.”

“Ochrání vás ten krém před sluncem?” zeptal jsem se.

“Ochrání mě před nejhorším.“Při západu budu úplně rudý, ale mělo by to zamezit nejhorším popáleninám.”

“Tak pojďme!”

Lezl jsem první, pan Hroozley za mnou, Harkat poslední. Dav se zrovna nahrnul do uličky a skoro stáhl Harkata na zem. Musel hodně kopat, aby se osvobodil, a pak pospíchal za náma.

“Nechte mě vystřelit?” řval ten muž s puškou.“Pryč z cesty! sejmu je!” Ale v uličce bylo moc lidí. Byl mezi nima namačkaný a neměl ani dost prostoru, aby zvedl pušku a namířil..

Když se lidé strkali, kdo se vydá po žebříku, dostali jsme se na schody. Pan Hroozley se pohyboval mnohem rychleji, když se mohl opírat o zábradlí. Trhnul sebou, když vyšel ze stínu na přímé slunce, ale nezpomalil.

Zastavil jsem se nahoře a čekal jsem na něj. Cítil jsem se mnohem jistější než před pár minutama, když se nebem snesla helikoptéra a někdo volal megafonem,“Stůjte kde jste, nebo budeme střílet!”

Zaklel jsem a zavolal na pana Hroozleyho,“Rychle! Musíme běžet teď nebo -”

Dál jsem se nedostal. Odstřelovači nad náma zahájili palbu. Vzduchem letěly kulky, které cinkaly o vrchol požárního schodiště. Zaječel jsem a vrhl se na schody, čímž jsem se srazil s panem Hroozleym a Harkatem. Kdyby se pan Hroozley tak pevně nedržel zábradlí, všichni bychom přepadli přes okraj!

Seběhli jsme trochu dolů, kam na nás nemohli zamířit a semkli jsme se do kruhu; vyděšení…vyčerpaní…v pasti!

“Mohli by odletět…natankovat,“pronesl Harkat s nadějí v hlase. “Jasně,“odsekl jsem,“za hodinu nebo dvě!”

“Jak jsou na tom ty lidi pod náma?” zeptal se pan Hroozley.

Vyklonil jsem se.“Ti první už se dostali na vrchol žebříku. Budou tu za necelou minutu.

“Máme tu výbornou obrannou pozici,“uvažoval upír.“Budou muset útočit v malých skupinkách. Mohlo by se nám podařit odtlačit je pryč.”

“Jasně,” odsekl jsem znova,“ale k čemu to pomůže? Za pár dalších minut dorazí policie a vojsko. A nebude je stát tolik námahy vyšplhat sem druhou stranou a sestřelit nás.”

“Nebezpečí zespoda i zezhora,“povzdechl si Harkat a setřel si z hlavy zelený pot.“Takže nám zbývá…” ukázal na okno za náma, vedoucí do budovy.

“Další past,” namítnul jsem.“Policii bude stačit obklíčit budovu, nechat tam vtrhnout cvičené jednotky - a je po náís.”

“Pravda,“souhlasil pan Hroozley zamyšleně,“ale co kdyby se tam museli probojovat? A co kdybychom tam my nebyli, až dorazí?”

Tázavě jsme se na něj dívali.“Za mnou,” nakázal, otevřel okno a vlezl dovnitř.“Mám plán.”

Otočili jsme se zády k nebezpečí a vrhli jsme se oknem do chodby, kde pan Hroozley už stál a oprašoval si košili, jako by čekal na autobus ve slunečném nedělním ránu.

“Připraveni?” zeptal se, když jsme se postavili vedle něj. “Připraveni na co?” zeptal jsem se nechápavě. “Připraveni vyputit kočku do kanářince,“zasmál se.

Připlížil se k nejbližším dveřím, na chvilku se zastavil, a pak do nich praštil dlaní“Upíři!” zavolal “Upíři v budově! Všichni ven!

Odstoupil, podíval se na nás a začal počítat.“Jedna. Dva. Tři. Čty -”

Dveře se otevřely a ven vyběhla bosá žena v krátké noční košili - ječela a mávala rukama nad hlavou.

Rychle!” zavolal pan Hroozley, chytil ji za ruku a nasměroval ke schodům.“Do přízemí! Musíme se dostat ven! Když ne, tak zemřeme! Upíři jsou tady!”

“Áááááááááá!” zaječela a závratnou rychlostí vyběhla ke schodům. “Vídíte?” rozzářil se pan Hroozley.

“Vidím,” usmál jsem se. “Já taky,” kývl Harkat.

“Tak do práce,”řekl pan Hroozley, přešel k dalším dveřím, bouchnul do nich a zařval,“Upíři! Upíři! Pozor na nemrtvé!”

S Harkatem jsme ho předběhli a napodobili, a v několika sekundách byla chodba plná vřískajících lidí, kteří zmateně pobíhali sem a tam, vráželi do sebe a skoro skákali ze schodů, jen aby se zachránili.

Na konci chodby jsem se zastavil a ohlédl - lidé pospíchající dolů se srazili s lidmi z toho davu, kteří se dostali do budovy ve snaze nás chytit. Prchající se nemohli dostat ven, a pronásledovatelé zase dovnitř.

Dokonalé!

“Honem,”řekl Harkat a plácnul mě po zádech.“Jdou sem…požárním schodištěm.”

První z pronásledovatelů strčil dovnitř hlavu oknem. Otočil jsem se nalevo vyběhl jsem za panem Hroozleym a Harkatem; zase jsme vzbuzovali falešný poplach, vylidňovali lidské příbytky a zaplňovali chodbu za náma.

Dav se mísil s panikařícíma obyvatelema bytu - my jsme mezitím proběhli další chodbu, našli požární schodiště na druhé straně budovy, vyklouzli ven a dostali se do sousedního domu.

Tímhle jsme rychle proběhli a šířili úplně stejnou paniku - mlátili jsme na dveře; křičeli varování o upírech; způsobovali chaos.

Proběhli jsme naskrz přímo do třetího apartmánu a zase nutili lidi prchat. Ale na konci jsme se zastavili a dívali na nebe a ulici pod náma. Po lidech ani památka a helikoptéra se vznášela o dva domy dál. Policejní siréna se blížila.

“Teď se musíme ztratit,”řekl pan Hroozley.“Chaos za náma bude trvat nejdéle pár minut. Musíme toho využít.”

“Kterým směrem se vydáme?” zeptal jsem se a prohlížel jsem si okolní budovy.

Pan Hroozley těkal očima sem a tam a nakonec se zadíval na nízkou budovu napravo.“Tam,” ukázal.“Vypadá vylidněně. Zkusíme to a budeme doufat, že je s náma štěstí upírů.”

V okolí nebyl žádný požární východ, tak jsme seběhli zadním schodištěm ven na ulici. Drželi jsme se u zdi, když jsme se plížili k vyhlídnuté budově, a rozbitím okna jsme se dostali dovnitř - byla to stará, opuštěná továrna.

Vyběhli jsme pár pater a pak jsme co nejrychleji utíkali dozadu, kde jsme uviděli kostru apartmánu určeného k demolici. Proběhli jsme to ještě dál a dostali jsme se do spleti temných, opuštěných uliček.Zastavili jsme se a čekali jsme, jestli uslyšíme zvuky pronásledování. Nic.

Vyměnili jsme si roztřesené úsměvy a pak jsme s Harkatem podepřeli pana Hroozleyho. Zvedl poraněnou pravou nohu a skákal dál ještě pomaleji než předtím, využíval vzácného klidu, ale byl si dobře vědom, že z toho ještě nejsme venku.

Utíkali jsme uličkama. Potkali jsme pár lidí, ale nikdo nám nevěnoval pozornost - na obloze se kupily temné mraky a ulice byly zalité pochmurnými stíny. S naším vylepšeným zrakem jsme neměli problém, ale lidé nás viděli jen jako neurčité postavy.

Nesledoval nás ten dav ani policie. Slyšeli jsme z dálky hluk, který dělali, ale zatím se motali jen v těch třech apartmánech, které jsme zburcovali. Prozatím jsme byli v suchu.

Zastavili jsme se za supermarketem, abychom popadli dech. Pan Hroozley měl nohu fialovou až ke koleni a musel strašně trpět.“Potřebujeme na to dát nějaký led,”řekl jsem.“Můžu skočit do obchodu a -”

“Ne!” vyjel na mě upír.“Už jsi svým nákupním uměním přitáhl jeden dav. Zvládneme to i bez druhého.”

“Jen jsem se snažil pomoct,“zavrčel jsem.

“Já vím,” povzdechl si,“ale nepromyšlené riskování věci jen zhorší. To zranění není tak vážné, jak vypadá. Pár hodin odpočinku a budu v pořádku.”

“Co tyhle popelnice?” zeptal se Harkat a poklepal na jednu z těžkých, černých popelnic.“Mohli bychom tam vlézt…a počkat na noc.”

“Ne,”řekl jsem.“Lidé používají popelnice pořád - objevili by nás.” “Tak kam?” zeptal se Harkat.

“Nevím,” odsekl jsem.“Možná bychom mohli najít prázdný apartmán nebo opuštěný dům. Klidně bychom se mohli zabydlet u Debbie, ale to je moc daleko…”

Zarazil jsem se, oči upřené na směrovky před supermarketem.“Baker’s Lane,” zamumlal jsem.“To místo znám. Už jsme tam byli, když jsme hledali ty zabijáky, ještě než jsme se dozvěděli o Stevovi a Ervém.”

“Při tom hledání jsme se byli skoro všude,” poznamenal pan Hroozley.

“Jo, ale tohle místo si pamatuju, protože…protože…” zamračil jsem se; najednou mi to došlo a já lusknul prstama.“Protože blízko bydlí Richard!”

“Richard?” zamračil se pan Hroozley.“Tvůj spolužák?” “Jo,”řekl jsem nadšeně.“Má dům jen tři minuty odtud!” “Myslíš, že nás u sebe nechá?” zeptal se Harkat.

“Možná, když mu to vysvětlíme.” Ostatní nevypadali tak přesvědčeně.“Máte nějaký lepší nápad? Richard je můj přítel. Já mu věřím. Nejhorší, co se může stát je, že nás vyhodí.”

Pan Hroozley to chvilku promýšlel a pak kývnul.“Dobře. Poprosíme ho o pomoc. Jak říkáš, nemáme co ztratit.”

Zamířili jsme k Richardovu domu. Byl jsem si jistý, že nám pomůže. Přece jen - nezachránil jsem ho snad tenkrát na těch schodech?

Dorazili jsme k němu za čtyři minuty. Aniž bychom ztráceli čas, vyšplhali jsme se na střechu a schovali jsme se ve stínu za komínem. Všiml jsem si, že se v jeho pokoji svítí, takže jsem se doplazil na okraj střechy a ohnul se dolů.

“Počkej,” zašeptal pan Hroozley a vlezl vedle mě.“Půjdu s tebou.” “Ne,” odpověděl jsem.“Pohled na vás by ho mohl vyděsit. Půjdu sám.” “Dobře,“kývl,“ale budu čekat za oknem, kdyby ses dostal do potíží.”

Nechápal jsem, jaké potíže má na mysli, ale tvářil se tak tvrdohlavě, že jsem prostě kývnul a zhoupl se dolů, nehty jsem zaryl do zdi a k Richardovu pokoji jsem se doplazil jako pavouk.

Měl zatažené závěsy, ale ne úplně, takže jsem viděl do jeho pokoje. Richard ležel na posteli, držel sáček popkornu a sklenici pomerančového džusu, a díval se na televizi na Adamsovu rodinu.

Richard se zrovna něčemu smál a já se musel pousmát, když jsem si uvědomil, že kouká na odpovídající pořad vzhledem k tomu, že se mu za okny každou chvíli objeví tři tvorové noci. Osud má zvláštní smysl pro humor.

Původně jsem chtěl zaklepat na okno, ale to by ho mohlo vyděsit. Prohlížel jsem si okno a pak jsem se podíval na pana Hroozleyho (který se šplhal vedle mě) a pozvedl jsem obočí, abych naznačil otázku,“Můžete to otevřít?”

Upír o sebe rychle třel tři prsty. Když si vytvořil dost statické energie, dal ruku k oknu a trhnul s ní nahoru.

Nic se nestalo.

Upír se zamračil, naklonil se blíž a pak zavrčel.“Je to z plastu!” Otočil jsem se, abych skryl úsměv.“Nevadí,” řekl pan Hroozley a pravým ukazováčkem vyřízl ve skle díru. Ozvalo se jen

tiché vrzání, které Richard přes puštěnou televizi nezaslechl. Pan Hroozley prostrčil vyřízlé sklo dovnitř, strčil tam ruku, otevřel okno a pak mi uhnul z cesty a jemně mě popostrčil.

Zhluboka jsem se nadechl, pak jsem okno otevřel a klidně vešel dovnitř.“Ahoj, Richarde.” Richard rychle otočil hlavu. Když si uvědomil, kdo jsem, klesla mu brada a zachvěl se.

“V pořádku,”řekl jsem, o krok jsem popošel a zvedl ruce na znamení, že mu neublížím.“Já ti nic neudělám, Richarde. Mám problém, a potřebuju tvou pomoc. Nerad se ptám, ale mohl bys u sebe na pár hodin ubytovat mě a mé přátele? Schováme se do skříně nebo pod postel.

Nebudem tě rušit, slibuju.”

“U-u-u-koktal Richard, oči hrůzou vytřeštěné. “Richarde?” zeptal jsem se vylekaně.“Jsi v pořádku?”

“U-u-upír!“zachrpatěl a ukázal na mě třesoucím se prstem.

“Aha,”řekl jsem.“Tak jsi to slyšel. Jo, jsem poloupír, ale není to tak, jak si myslíš. Nejsem zlý, ani zabiják. Nech mě zavolat své přátele, sedneme si a já ti povím všechno o -”

“Upír!” zařval Richard, tentokrát nahlas, pak se otočil ke dveřím a ječel z plných plic,“Mami! Tati! Upíři! Upíři! Upí -”

Umlčel ho pan Hroozley, který skočil do místnosti přede mě, chytil toho kluka za krk a dýchnul mu do tváře. Na chvilku se vyděšeně zmítal. Pak zavřel oči a svezl se zpátky na postel.

“Pozor na dveře!“zasyčel pan Hrozley, skulil se z postele a na podlaze se přikrčil.

Poslechl jsem ho, i když mi Richardova reakce sevřela žaludek. Na škvíru jsem pootevřel a poslouchal jsem,jestli někdo nepůjde zkontrolovat ty výkřiky. Ale byl klid. Televize dole byla puštěná dost nahlas, takže musela překrýt výkřiky.

“OK,”řekl jsem a zavřel dveře. “Jsme v bezpečí.”

“Ať žije přátelství,“odsekl pan Hroozley a smetl ze sebe nějaký popkorn.

“Byl jen vyděšený,“zamumlal jsem a díval jsem se na Richarda.“Byli jsme přátelé…znal mě…zachránil jsem mu život…a stejně si myslel, že jsem ho přišel zabít.”

“Věří, že jsi krvežíznivé monstrum,”řekl pan Hroozley.“Lidé upírům nerozumí. Jeho reakce se dala předvídat. Kdybychom se nad tím zamysleli, čekali bychom to a vůbec bychom sem nechodili.”

Pan Hroozley se pomalu otočil a díval se po pokoji.“Tady by se dobře schovávalo,“poznamenal.“Jeho rodiče ho nebudou rušit, když si budou myslet, že spí. Ve skříni je spousta místa. Myslím, že bychom se tam vešli všichni tři.”

“Ne,”řekl jsem rezolutně.“Nebudu ho využívat. Kdyby nám nabídl pomoc - skvělý. Ale nenabídl. Bál se mě. Bylo by špatné zůstat.”

Výraz pana Hroozleyho jasně vypovídal, co si o mě myslí, ale respektoval mě a bez jediného slova šel k oknu. Už jsem šel za ním, když jsem si všiml, že se při té bitce rozsypal všechen popkorn, a sklenice se převrhla. Rychle jsem naházel popkorn zpátky a pomocí kapesníků otřel nejhorší skvrny od džusu.Uistil jsem se, že je Richard v pořádku, vypnul jsem televizi, beze slov jsem se ním rozloučil a potichu jsem zmizel, abych zase utíkal od zmatených lidí, kteří mě chtěli zabít.

10. kapitola

Drželi jsme se na střechách. Kolem nebyly žádné helikoptéry, a stíny pochmurného odpoledne nás trochu kryly, takže nám připadalo bezpečnější držet se ve výšce, kde jsme se mohli pohybovat rychleji.

Opatrně, ale rychle, mířili jsme do oblastí daleko od zmatků za náma, kde jsme mohli přečkat do noci. Patnáct minut jsme přeskakovali z jedné střechy na druhou, nikým neviděni, pořád dál a dál od lidí, kteří nás honili.

Konečně jsme se dostali ke starému zničenému silu - místu, kde se dřív uchovávala pšenice. Dovnitř stále vedlo točité schodiště, i když spodní příčky už shnily a rozpadly se. Ze střechy jsme se dostali na horní příčky, vyšplhali se až nahoru; dveře jsme vykopli a vlezli dovnitř.

Zase jsme dveře zavřeli a pokračovali jsme dál podél trámu, dokud jsme se nedostali doprostřed na vyvýšeninu - tam jsme si lehli. Ve střeše nad náma byly díry a praskliny, takže jsme se díky slabému světlu viděli.

“Myslíte, že tu…budeme v bezpečí?“zeptal se Harkat a sundal si masku. Po jizvách a škrábancích mu stékal zelený pot.

“Ano,”řekl pan Hroozley sebejistě.“Budou muset rozjet celoplošné pátrání.Nenechají kámen na kameni. To je zpomalí. Než se sem dostanou, bude nejdřív ráno.” Upír zavřel oči a promnul si víčka. I když se natřel krémem, kůže mu podstatně zrůžověla.

“Jak vám je?” zeptal jsem se.

“Lépe, než jsem se odvážil doufat,”řekl a stále si mnul oční víčka.“Začínal jsem mít neskutečné bolesti hlavy, ale když už nejsem na sluníčku, mělo by to přejít.“Sklonil ruku, otevřel oči, natáhl pravou knihu a zamračeně se díval na nateklou část od kotníku po koleno. Předtím si sundal boty, což bylo dobře, protože teď by tu pravou těžko sundaval.“Jen doufám,” že tohle přejde taky.”

“Myslíte, že to přejde” zeptal jsem se a prohlížel jsem si velkou modřinu. “Snad,”řekl a mnul si nohu.“Jestli ne, mohli bychom to rozříznout.

Myslíte do toho říznout a nechat vytéct krev?” zeptal jsem se.

“Ano,”řekl.“Zoufalé časy si žádají zoufalé řešení. Ale počkáme a uvidíme - s trochou štěstí se to uzdraví samo.”

Zatímco se pan Hroozley věnoval své noze, odmotal jsem si řetězy kolem nohou a rukou a snažil jsem je odemknout. Pan Hroozley mě naučil základy, ale ještě mi to moc nešlo.

“Ukaž,”řekl po pár minutách, když poznal, že tohle nikam nevede.

Rychle si se zámky poradil, a za chvilku okovy ležely na hromádce na zemi. Vděčně jsem si promnul otlačenou kůži a podíval jsem se na Harkata, který si cípem róby utíral zpocený obličej.“Jakto, že tobě nenasadli okovy?” zeptal jsem se.

“Nasadili,” odvětil.“Ale sundali je, když… jsem byl v cele.” “Proč?”

Lidička se záhadě usmál.“Nevěděli, co jsem…ani kam mě zařadit. Zeptali se, jestli mě něco bolí…tak jsem řekl, že jo. Ptali se, jestli to jsou ty okovy…tak jsem to odkýval. A oni je sundali.”

“Takhle jednoduše?” podivil jsem se. “Jo,” ušklíbl se.

“Štastlivče,“zafuněl jsem.

“Vypadá to, že doktor Frankenstein…přece jen na něco byl,“informoval mě Harkat.“Proto jsem taky…byl sám. Poznal jsem, že jsou kolem mě nervózní….a když mě začali vyzpovídat, řekl jsem jim….aby se mě nedotýkali - že mám…infekční nemoc. Měli jste vidět…jak rychle utíkali!”

Všichni jsme se rozesmáli.

“Měl jsi jim namluvit, že jseš obživlá mrtvola,“zakřenil jsem se.“To by jim úplně stačilo!”

Po tom jsme se trochu uvolnili a opřeli jsme se o zeď, oči pootevřené, skoro jsme nemluvili a jen jsme čekali na příchod noci. Dostal jsem žízeň, tak jsem slezl dolů podívat se po vodě.

Žádnou jsem nenašel, ale na jedné poličce bylo pár plechovek fazolí. Odnesl jsem je nahoru, otevřel nehtama a s panem Hroozleym jsme se do nich pustili. Harkat neměl hlad - kdyby byla potřeba, klidně by se obešel bez jídla několik dní.

S fazolema v želudku jsem si lehl na zem a spokojeně jsem hodinu odpočíval. Nikam jsme nespěchali. Zbývalo nám dost času na půlnoční rande s Vandžou (s předpokladem, že utekl) a dojít do jeskyně, kde jsme potkali vampýry, nám bude trvat jen pár hodin.

“Myslíte, že Steve utekl?” zeptal jsem se najednou.

“Tím jsem si jistý,” odpověděl pan Hroozley.“Má ďábelské štěstí a stejně velkou vychytralost.”

“Zabíjel lidi - policisty a sestřičky - když prchal,”řekl jsem.

Pan Hroozley si povzdechl.“Myslel jsem, že nenapadne ty lidi, co mu pomáhali. Zabil bych ho hned na začátku, kdybych tušil, co má v plánu.”

“Jak myslíte, že se stal tak krutým?” zeptal jsem se.“Když jsem ho znal, takový nebyl.”

“Ale byl,” oponoval pan Hroozley.“Prostě jen ještě nedorostl do své pravé ďábelské podoby. Narodil se jako zlý, to se občas stává. Lidé ti budou namlouvat, že každý se může změnit, každý má šanci. Podle mých zkušeností to tak není. Dobří lidé si občas vyberou zlo, ale zlí lidé si nemohou vybrat dobro.”

“Tomu nevěřím,” vložil se do toho Harkat.“Myslím, že dobro a zlo…existuje v každém z nás. Můžeme se narodit a přiklánět se… k jednomu nebo druhému, ale ten výběr tu je. Musí být. Jinak bychom byli jen…loutky osudu.”

“Možná,” zamručel pan Hroozley.“Takhle to vidí mnozí. Ale já tomu nevěřím. Většina je narozena se svobodným výběrem. Ale jsou tu i tací, kteří kašlou na pravidla, kteří se bouří už od začátku. Možná to JSOU loutky osudu, narozeni z nějakého důvodu, aby prověřili ten zbytek. Nevím. Ale zrůdy od přírody existují. Tohle mi nikdo nevyvrátí. A Steve Leonard k nim patří.”

“Ale v tom případě to není jeho vina,“zamračil jsem se.“Jestli se narodil zlý, nemůžeme ho za to obviňovat.”

“Ani o trochu víc, než obviňujeme lva, že je predátor,” souhlasil pan Hroozley.

Přemýšlel jsem nad tím.“V tom případě bychom ho neměli nenávidět - měli bychom ho litovat.”

Pan Hroozley zavrtěl hlavou.“Ne, Darrene. Zrůdy bys neměl ani nesnášet, ani litovat - jen se jich bát a ze všech sil se je snažit zničit, než tě dostanou.” Předklonil se a klepnul kloubama o tvrdou podlahu.“Ale pamatuj,”řekl nesouhlasně.“Až se večer dostaneme do kanálů, Steve Leonard není náš nepřítel číslo jedna - to je Pán vampýrů. Pokud se naskytne šance zabít Steva, chopíme se jí. Ale když si budeš muset vybrat mezi jím a Pánem, kterému slouží, zvolíš to druhé. Musíme odsunout stranou osobní pocity a soustředit se na misi.”

Kývli jsme s Harkatem na souhlas, ale upír ještě neskončil. Ukázal na mě dlouhým prstem a řekl,“To samé platí pro slečnu Rulíkovou.”

“Co tím myslíte?” zeptal jsem se.

“Vampýři by tě s ní mohli vydírat,” pokračoval.“Víme, že nás zabít nemohou - to může jen jejich Pán. Takže by se nás mohli pokusit rozdělit, aby nás snadněji dostali. Bude to bolet, ale musíš odložit veškeré záležitosti s Debbie, dokud nevyřešíme Pána vampýrů.”

“Nevím, jestli to zvládnu,”řekl jsem a sklopil oči.

Pan Hroozley na mě nelítostně zíral a pak se zadíval do země.“Jsi kníže,”řekl potichu.“Nemůžu ti nic rozkazovat. Jestli tě srdce táhne k Debbie, a ty tomu nedokážeš

zabránit, musíš ho poslechnout. Ale já tě prosím, ať nezapomínáš na upíry, kterým sloužíš, a co se stane našemu klanu, když neuspějeme.”

Zamyšleně jsem kývnul.“Já nezapomněl. Já si jen nejsem jistý, jestli jí v tom momentu dokážu zradit.”

“Ale víš, že bys měl?” naléhal.“Chápeš, jak důležitý bude tvůj výběr?” “Ano,” zašeptal jsem.

“To stačí,”řekl.“Věřím, že se rozhodneš správně.”

Pozvedl jsem obočí.“S každým dalším rokem zníte víc a víc jako Seba Nil,“poznamenal jsem suše. Seba byl upír, který pana Hroozleyho zasvětil do klanu.

“Beru to jako kompliment,“usmál se, zavřel oči a lehl si. Já nemohl přestat myslet na Pána vampýrů a Debbie a zoufaloé rozhodnutí, které na mě možná čeká.

11. kapitola

Kotník pana Hroozleyho už se poměrně zlepšil, když jsme se rozhodli opustit naše útočiště a čelit osudu. Pořád měl ošklivě fialovou barvu, ale nejhorší oteklost byla pryč. Snažil se ho namáhat co nejméně, ale kdyby byla potřeba, dokázal by se o něj plně opřít.

Když jsme sestupovali do zlověstné tmy, kolem panoval naprostý klid. Prostě jsme se sešplhali po žebříku, našli si poklop od kanálu a sešplhali se pod ulice. Nenarazili jsme na žádné vampýry, ani pasti.

Během cesty jsme mlčeli. Všichni jsme věděli, jak je situace vážná, a že okolnosti jsou proti nám. Vítězství vypadalo nepravděpodobně, a i kdyby nastalo, útěk byl nemyslitelný. Kdyby se nám povedlo zabít Pána vampýrů, jeho služebníci by nás rozsekali na kousky, protože by je nedržela zpátky žádná Suddova předpověď. Mířili jsme do zkázy, a v těch chvílích jazyky prostě zdřevění, ať jste odvážní, jak chcete.

Po dlouhé, nezajímavé cestě jsme se dostali k nově vybudovaným tunelům, které byly teplejší a sušší než ty staré, a odtud to byl jen kousek do jeskyně, kde jsme se utkali s vampýrama ani ne před dvaceti čtyřma hodinama.

Dvacet čtyři hodin…mě to přišlo jako roky!

Ve výklencích hořelo několik svíček, a jejich světlo ozařovalo prázdnou jeskyni. Těla zabitých vampýrů byla odtažena pryč, i když tu zůstaly skvrny zasychající krve. Obří dveře na druhé straně byly zavřené.

“Postupujte opatrně,”řekl pan Hroozley a ve vchodě se zastavil.“Držte pevně zbraně a-”

Okamžitě se zastavil. Odkašlal si a řekl překvapivě pokorným hlasem,“Vzal si někdo z vás zbraň?”

“Jasně -“řekl jsem, ale najednou jsem se zarazil jako pan Hroozley a ruka mi vyletěla k pasu, kde jsem měl normálně meč. Ale tentokrát ne. Zabavili mi ho, když mě zatkli, a ve všem tom zmatku mě nenapadlo ho něčím nahradit.

“Ehm…tomu nebudete věřit,” zamumlal jsem. “Ty sis ho zapomněl taky?” zavrčel pan Hroozley. Zkoumavě jsme se podívali na Harkata.

Lidička zavrtěl šedou hlavou.“Je mi líto.”

“Skvělé!” odsekl pan Hroozley.“Nejdůležitější boj našeho života, a my přijdeme neozbrojení. Co jsme to za pitomce?”

“Ti největší, kteří kdy kráčeli ve stínech noci,“ozval se někdo z jeskyně.

Ztuhli jsme a zírali jsme do tmy, ruce naprosto bezmocně u boku. Pak se zezhora vynořila hlava a nám zase začly bít srdce.“Vandžo!“radovali jsme se.

“Ten a žádný jiný,“zakřenil se kníže. Seskočil ze stropu, kde se doteď držel. Dopadl perfektně na nohy a pak se k nám otočil. S Harkatem jsme se vrhli kupředu a objali jsme rozcuchaného páchnoucího muže, který si barvil vlasy na zeleno a nosil zvířecí kůže. Vandža překvapeně vytřeštil oči a pak se usmál.“Vy idioti,” ušklíbl se a taky nás objal. Pak natáhl ruce k panu Hroozleymu.“A ty pro mě nemáš obejmutí, Lartene, starý parťáku?”

“Víš, kam si můžeš strčit to objetí,” odsekl pan Hroozley.

“Jak nevděčné,“zakňučel Vandža, pak nás pustil a odstoupil, zval nás dále do jeskyně.“Je pravda, co jsem slyšel?” zeptal se.“Vy jste přišli beze zbraní?”

“Měli jsme náročné odpoledne,”řekl pan Hroozley a zrudly mu uši.

“Muselo to být to nejstrašnější odpoledne v dějinách, když jste přišli neozbrojení na bitvu století,” ušklíbl se Vandža, ale pak zvážněl.“Dostali jsme pryč v pořádku? Nějaké nepříjemnosti?”

“Útěk byl relativně snadný,” odpověděl pan Hroozley.“Cestou nastaly nepříjemné chvíle - už dlouho jsem neutíkal před naštvaným davem - ale když se to tak vezme, všechno šlo jak po másle. Naši pronásledovatelé takové štěstí neměli.”

Pověděl Vandžovi o Stevovi a koho všechno zabil. Vandžův zarudlý obličej - už několik desetiletí bojoval se sluncem - potemněl, když to slyšel.“Ta přezdívka podivuhodně sedí,” poznamenal.“Jestli byla něčí duše svázaná s leopardem, tak ta jeho. Modlím se ke všem bohům, abych měl dnes v nosi možnost mu podříznout hrdlo.”

“Budeš se muset zařadit do fronty,”řekl jsem. Nikdo se nezasmál - věděli, že nežertuju.

“Každopádně,” pokračoval Vandža, jeden příkaz za druhým. Klidně Pána vampýrů sejmu beze zbraně - je to pro mě stejně přirozenější - ale vy tři budete potřebovat něco víc než nohy a pěsti, jestli se z toho chcete dostat živí. Naštěstí strýček Vandža nezahálel. Za mnou.”

Vandža nás zavedl do jednoho temného kouta jeskyně, kde ležela hromádka zbraní vedle vysoké, nehybné postavy.

“Kdes je vzal?” zeptal se Harkat a vrhnul se na zbraně, než jsme já nebo pan Hroozley vůbec dostali šanci. Rychle našel zubatý nůž a malou obouruční sekeru, kterou si potěšeně zamával nad hlavou.

“Vampýři je tu nechali, když odtahovali mrtvoly,” vysvětloval Vandža.“Určitě předpokládali, že přijdeme ozbrojení. KDyby věděli, že tu budete s prázdnýma rukama, dávali by si větší pozor.”

Ignorovali jsme jeho poznámky a prohrabali jsme se hromadou. Pan Hroozley si vybral dva dlouhé nože a několik kratších na vrhání. Já si našel malý meč, který mi padnul do ruky. Pro jistotu jsem si ještě vybral nůž, a byl jsem připraven.

“Co to je?” zeptal se Harkat a kývl k postavě na podlaze. “Můj host,”řekl Vandža a přetočil postavu.”

Uviděli jsme bledý a naštvaný obličej Alice Burgessová, která byla ještě umlčená roubíkem. Něco naštvaně zamumlala a mě bylo jasné, že to není pozdrav ani přání hodně štěstí!

“Co tu dělá?” vyjel jsem.

“Dělala mi společnost,“ušklíbl se Vandža.“Kromě toho jsem nevěděl, co tu můžu čekat. Kdyby policie obsadila kanály, mohl jsem jí použít na výměnu za volnou cestu.”

“Co s ní plánuješ teď?” zeptal se pan Hroozley chladně.

“Nejsem si jistý,” zamračil se Vandža a sehnul se, aby si jí prohlédl.“Snažil jsem se jí to vysvětlit, když jsme se prodírali lesem za městem, ale zdá se mi, že mi nevěřila. Vlastně soudě podle toho, kam si podle ní můžu nacpat všechny povídačky o upírech a vampýrech, vím přesně, že nevěřila!” Kníže se odmlčel.“Nerad to říkám, ale mít jí na své straně by bylo plus. V bitvě, co nás čeká, uvítáme každý pár rukou navíc.”

“Můžeme jí věřit?” zeptal jsem se.

“Netuším,”řekl Vandža.“Ale je tu jen jedna možnost, jak to zjistit.”

Začal jí rozvazovat roubík. Na poslední chvíli se zastavil a chladně jí oznámil,”Řeknu to jen jednou, tak dávejte pozor. Jsem si jistý, že vaše první reakce bude ječet a nadávat a vyprávět nám, do jakých problémů jsme se dostali. A až budete na nohou se zbraní v ruce, možná budete mít chuť nás bodnout a zdrhnout sama.

Tak to nedělejte!” výhružně se na ní podíval.“Vím, co si o nás myslíte, ale mýlíte se. My nikoho nezabili. My jsme tu, abychom zastavili ty zabijáky. Jestli chcete ukončit to utrpení,

pojďte a bojujte s náma. Když na nás zaútočíte, nic tím nezískáte. I když nám nevěříte, aspoň to předstírejte. Jinak vás tu nechám svázanou jako vánočního krocana.”

“Zvíře!” vyjekla na něj inspektorka, když jí sundal roubík.“Za to vás uvidím viset, úplně všechny. Nechám vás oholit, polít dehtem, vyválet v peří a pak vás pošlu na šibenici!”

“Není rozkošná?“rozzářil se Vandža a rozvázal jí ruce i nohy.“Takhle se chovala celé odpoledne. Myslím, že jsem se do ní zamiloval.”

“Zrůdo!“zaječela a odstrčila ho od sebe.Vandža jí zachytil ruku a zvážněl.“Pamatuješ, co jsem řekl, Alice?” Rozhodně tě tu nechci nechávat na milost a nemilost našich nepřátel, ale dělám to, jestli budu muset!”

Vrchní inspktorka na něj rozzuřeně zírala, pak se znechuceně podívala jinam a držela jazyk za zuby.

“Tak je to lepší,”řekl Vandža a pustil jí.“Teď si vyberte zbraň - klidně dvě nebo tři, jestli chcete - a připravte se. Musíme se vypořádat s armádou temnoty.”

Vrchní inspektorka se na nás nejistě dívala.“Zešíleli jste,” mumlala.“Vážně čekáte, že uvěřím, že jste upíři, ale ne zabijáci? Žer se chcete postarat o tlupu…jak jim to říkáte?”

“Vampýři,” řekl Vandža nadšeně.

“Že ti vampýři jsou ti zlí a vy je chcete oddělat, i když jsou jich desítky a vy jste jen čtyři?” “To jsou jen stručné výpočty,” ušklíbl se Vandža.“Kromě toho je nás teď pět, což je rozdíl.”

“Šílené,” zavrčela, ale sehla se a vybrala si dlouhý lovecký nůž, vyzkoušela si ho, a pak sesbírala ještě několik drobných nožíků.“Nevěřím vám ani slovo, ale prozatím budu spolupracovat. Jestli narazíme na ty vampýry a budou takoví, jací říkáte, dám do boje všechno. Ale jestli ne…”Špičkou největšího nože namířila Vandžovi na hrdlo a prudce s ním trhla doprava.

“Miluju, když mi vyhrožujete,” zasmál se Vandža, pak zkontroloval, jestli jsme všichni připravení, pevněji si utáhl pás s šurikenama a vedl nás hledat vampýry.

12. kapitola

Nedostali jsme se moc daleko a už jsme narazili na první překážku. Obrovské dveře vedoucí ven byly napevno zavřené a rozhodně nevypadaly, že by se chtěly otevřít. Byl to přesně ten typ, který můžete najít v bankách. Uprostřed se musel vytočit číselný kód, na nějakých kulatých čudlících.

“Pral jsem se tím víc než hodinu,”řekl Vandža a poklepal na displej.“Nedává mi to hlavu ani patu.”

“Dovol mi se podívat,”řekl pan Hroozley.“Nejsem na tyhle zámky expert, ale už jsem se dostal do pár sejfů. Mohl bych…” Vytratil se mu hlas, minutku si prohlížel mechanismus, pak zaklel a kopl do dveří.

“Něco je špatně?” nadhodil jsem.

“Tudy se nedostaneme,“odsekl.“Je to moc dobře zakódované. Musíme přijít na to, jak to obejít.”

“To se snadno řekne,” zamručel Vandža.“Prohledal jsem jeskyni, abych našel skryté chodby a průlezy - nic. Tohle místo vybudovali s jediným účelem. Myslím, že jediná cesta dál vede tudy.”

“A co strop?” zeptal jsem se.“Vampýři přišli tudy, když jsme tu byli naposled.”

“Na stropě jsou prkna, která se dají sejmout,”řekl Vandža,“ale dá se tam dostat jen odtud, ne jiným tunelem.”

“Nemohli bychom prorazit zdi…kolem dveří? zeptal se Harkat.

“To jsem zkoušel,“Vandža kývl směrem k díře, kterou udělal nedaleko ode dveří.“Je tam ocel. Pořádná ocel. I upíři mají své hranice.”

“To nedává smysl,” zamumlal jsem.“Věděli, že přijdeme. Chtěli, abychom přišli. Proč nás zastavili tady? Musí existovat cesta dál.” Klekl jsem si a prohlížel jsem si zámek.“Vysvětlete mi ten systém,” poprosil jsem pana Hroozleyho.

“Číselný zámek. Nic složitého. Tady se vyberou čísla.” Ukázal na kulaté čudlíky.“Otáčíš je po směru hodinových ručiček pro vyšší, proti směru pro nižší číslo. Když zvolíš správné číslo ve všech patnácti případech, dveře se otevřou.”

“A každé číslo je jiné?” zeptal jsem se.

“Předpokládám, že ano.” Povzdechl si.“Patnáct zámků, patnáct čísel. Mohl bych se časem trefit, ale to by trvalo několik dní a nocí.”

“To nedává smysl,” zamumlal jsem znova.“Steve pomáhal vymýšlet tuhle past. Neudělal by něco, co by nás navždy zastavilo. Musí tu být…“Poslední tři okýnka displeje byla prázdná. Poukázal jsem na to panu Hroozleymu a zeptal jsem se proč.

“Asi nejsou součástí kódu,”řekl.

“Takže se stačí postarat o dvanáct čísel?”

Jízlivě se usmál.“To nám ušetří nanejvýš půl noci.”

“Proč dvanáct?” zamyslel jsem se nahlas, pak jsem zavřel oči a snažil jsem se přemýšlet jako Steve (tuhle zkušenost opravdu nedoporučuju!). Prokázal obdivuhodnou trpělivost, když nás šálil a snažil se nás podrazit, ale když jsme byli tak blízko k cíli, nedovedl jsem si představit, že by nám přichystal něco nepřekonatelného. Bude nedočkavý, aby nás mohl zase přivítat.

Musel vybrat takový kód, abychom se skrz něj dostali rychle,něco jednoduchého, něco, co vypadalo složitě, ale ve skutečnosti to bylo snadné…

Zamručel jsem a pak začal počítat.“Zkoušejte čísla, která řeknu,” řekl jsem se zavřenýma očima.“Devatenáct…dvacet…pět…”

Pokračoval jsem, dokud jsem se nedostal k,“Osmnáct…čtyři.” Odmlčel jsem se a otevřel oči. Pan Hroozley otočil poslední zámek proti směru. Ozvalo se klepnutí a držedlo se pootočilo. Upír ho vzal vyjeveně do ruky a otočil s ním. Šlo to snadno a dveře se hned otevřely.

Pan Hroozley, Vandža i Harkat na mě vyjeveně zírali. “Jak…?” zalapal Vandža po dechu.

“Ale no tak!” vyjela Alice Burgessová.“Není to jasné? Prostě jen převedl abecedu na číslice, začal jedničkou a skončil dvacet šestkou. Je to nejjednodušší používané kódování. Přijde na to i dítě.”

“Aha,”řekl Harkat.“Už to chápu. A bylo jedna…B dva a tak dál.”

“Jasně,” usmál jsem se.“Pomocí toho jsem napsal - Steve Leopard. Věděl jsem, že to musí být něco takhle jednoduchého.“Není vzdělání nádherné, Lartene?”šklebil se Vandža.“Musíme se potom nechat zapsat do večerní školy.”

“Ticho!” okřikl nás pan Hroozley, kterému to moc vtipné nepřišlo. Díval se do tmy před náma.“Nezapomínejte, kde jsme a proti čemu stojíme.”

“Takhle s knížetem mluvit nemůžeš,” zamručel Vandža, ale narovnal se a soustředil se na chodbu před náma.“Seřaďte se,”řekl a postoupil dopředu.“Půjdu první, Harkat druhý, Alice urpostřed, Darren za ní a Larten na konci.”

Nikdo mu neoponoval. I když jsem měl stejné postavení jako on, Vandža byl o hodně zkušenější, takže se nedalo pochybovat o tom, kdo bude velet.

Vstoupili jsme do tunelu. I když strop nebyl moc vysoký, tunel byl poměrně široký, takže se nám šlo dobře. Na stěnách byly v pravidelných intervalech pochodně. Hledal jsem nějaké postranní chodby - nebyla tam ani jedna. Museli jsme pořád rovně.

Mohli jsme ujít tak čtyřicet metrů, když nás vyděsilo kovové cinknutí zezadu. Rychle jsme se otočili a uviděli jsme u dveří stát postavu. Když došel do světla nejbližší pochodně, háky nad hlavou, hned jsme ho poznali - Ervé!

“Pánové a dámo!” zavolal.“Vítejte! Vlastníci Jeskyně odplaty vám přejí vše nejlepší a doufají, že si svůj pobyt užijete. Pokud máte nějaké stížnosti, prosím neváhejte -”

“Kde je Debbie, ty zrůdo?“zaječel jsem a snažil jsem se dostat kolem pana Hroozleyho. Upír mě pevně držel zpátky a zavrtěl hlavou.

“Nenazpomínej, na čem jsme se dohodli,” zasyčel.

Chvíli jsem se snažil vytrhnout, pak jsem ustoupil a zíral na šíleného vampýra, který přeskakoval z nohy na nohu a bláznivě se smál.

“Kde je?” zavrčel jsem.

“Není daleko,” zašklebil se a jeho hlas se rozléhal.“docela blízko, pokud havran létá. Ještě blíž, pokud havran umírá.”

“Divná slovní hříčka,” zakřičel Harkat.

“Nejsem básník, ale nevím to,“odvětil Ervé. Pak přestal poskakovat a chladně si nás přeměřil.“Debbie je blízko, hochu,” zasyčel.“A naživu. Ale nebude moc dlouho, ne když se mnou teď nepůjdeš, Shane. Opusť své prohnilé přátele a poddej se mě - a já jí nechám jít. Zůstaň s nimi a pokračujte v úkolu plném nenávisti - a já ji zabiju!”

“Jestli to uděláš…” zavrčel jsem.

“Co?“vysmál se mi.“Taky mě zabiješ? To bys mě musel nejdřív chytit, Shanny,a to se lépe říká než dělá. Ervé je pěkně rychlý, to teda je, a mrštný jako gazela.”

“Zní skoro stejně jako Murlough,” poznamenal pan Hroozley šeptem - narážel na šíleného vampýra, které jsme před lety zabili.“Jako by jeho duch přežil a našel domov v těle Ervého.”

Neměl jsem čas na přemítání ohledně duchů z minulsoti. Jak jsem promýšlel nabídku, Ervé zaběhl do díry po své levici - musela být zakrytá panelem, když jsme jí míjeli - pak vystrčil ven hlavu a šklebil se.“Co ty na to, Shanny? Tvůj život za Debiin. Domluveno nebo jí mám přidusit?”

To byl nejdůležitější moment. Klidně bych se vzdal svého života, kdybych tím Debbie zachránil. Ale jestli nás Pán vampýrů dostane, povede vampýry do bitvy a zničí upíry. Měl jsem povinnost pomoct těm, kteří mi věřili. Nemohl jsem myslet na sebe. A i když mě to neskutečně bolelo, sklonil jsem hlavu a špitl jsem,“Ne.”

“Co to bylo?” zavolal Ervé.“Nahlas - neslyším tě.”

“NE!” zařval jsem, vytáhl nůž a hodil jsem ho po něm, i když mi bylo jasné, že ho na tu dálku nemůžu trefit.

Obličej se mu zkroutil vztekem.“Kreténe!” zamručel.“Ostatní by se za ní nevyměnili, ale já si byl jistý, že ty ano. Dobře. Jak chceš, mladý muži. Právě jsi mi naservíroval Debbie k snídani!”

Smál se, když se stáhl a přibouchl za sebou panel. Chtěl jsem se za ním rozběhnout, vrhnout se na panel a ječet, ať nechá Debbie na pokoji. Ale věděl jsem, že to neudělá, tak jsem se udržel.

“Vedl sis skvěle, Darrene,”řekl pan Hroozley a položil mi ruku na rameno.

“Udělal jsem to, co jsem musel,” povzdechl jsem si - kompliment mě ani v nejmenším nepotěšil.

“To byl jeden z těch vampýrů, co jste o nich mluvili?“zeptala se Burgessová, očividně otřesená.

“Jeden z našich rubínových hochů, jistě,” pošťuchoval Vandža.

“A to jsou všichni takoví?” zeptala se s vytřeštěnýma očima, bílé vlasy jí skoro vstávaly hrůzou.

“Ale ne,”řekl Vandža a napodobil nevinný úsměv.“Většinou jsou mnohem horší!”

Pak kníže mrknul a pokračoval, vedl nás stále níž tunelem přímo do žaludku vampýrské pasti, kde nás čekal osud společně se smrtí.

13. kapitola

Tunel stále klesal dalších pět nebo šest set metrů, než se otevřel do jeskyně s hladkými stěnami a podezřele vysokým stropem. Dolů visely tři ohromné stříbrné lustry, na každém z nich tucet tlustých rudých svící.

Vešli jsme dovnitř a já si všimnul, že má oválný tvar, uprostřed široká, na koncích se zužovala. U jedné stěny bylo patnáct metrů vysoká platforma, podepřená ocelovými pilíři. Blížili jsme se k ní, rozprostřeni do šířky, zbraně v pozoru, Vandža o kousíček vepředu a těkal očima všemi směry.

“Vydržte,”řekl Vandža, když jsme se dostali k platformě. Okamžitě jsme se zastavili. Myslel jsem, že zahlédl vampýra, ale on se jen díval na zem, zmateně, ale ne šokovaně.“Podívejte se na tohle,” zamumlal a mávl rukou, ať jdeme blíž.

Obstoupili jsme ho a já cítil, jak mi ztuhly všechny vnitřnosti. Stáli jsme na okraji jámy - oválné, stejně jako jeskyně - která byla plná kůlů dva, tři metry vysokých. Připomínalo mi to jámu v Síni smrti v Upíří hoře, která byla jen větší.

“Past, do které…máme spadnout?” zeptal se Harkat.

“Pochybuju,”řekl Vandža.“Vampýři by jí něčím zakryli, kdyby chtěli, abychom tam spadli.” Podíval se nahoru. Platforma stála přímo nad jámou, podpůrné sloupy byly mezi kůlama.

Takhle blízko jsme si všimli prkna, které spojovalo platformu s dírou ve zdi. Na levé straně platformy byl pověšený tlustý provaz, dole přivázaný ke kůlu.

“Vypadá to, že je to jediná cesta dál,” poznamenal jsem a vůbec se mi to nelíbilo. “Mohli bychom obejít jámu a vyšplhat se po zdi,“navrhl pan Hroozley.

Vandža zavrtěl hlavou.“Podívej se pořádně.”

Stejně jako pan Hroozley jsem si pořádně prohlížel zeď. Všiml si toho dřív než já a něco si potichu zamumlal.“Co to je?” zeptal se Harkat - neměl tak dobrý zrak jako my.

“Ve zdi jsou drobné otvory,”řekl jsem.“Ideální na to, aby se jimi střílely šipky nebo kulky.” “Sestřelí nás ve vteřině, jestli se tam pokusíme vyšplhat,”řekl Vandža.

“To je na hlavu,” zamumlala Burgessová. Všichni jsme se na ní podívali.“Proč udělali past tady a ne v tom tunelu?” zeptala se.“Zdi tam mohly být plné děr na kulky jako tahle. Neměli bychom kam se obrátit, kam utéct. Proč zrovna tady?”

“Protože to není past,”řekl jí Vandža.“Je to varování. Nechtějí, abychom šli tamtudy. Chtějí, abychom to vzali přes platformu.”

Inspektorka se zamračila.“Myslela jsem, že vás chtějí zabít.”

“Chtějí,”řekl Vandža,“ale nejdřív si s námi chtějí pohrát.”

“To je na hlavu,” zamumlala znova, přitiskla si nůž blíže k hrudi a pomalu se otočila a prohlížela si jeskyni, jako by čekala, že z podlahy a stěn vyrazí celé armády démonů.

“Cítíte to?” zeptal se pan Hroozley a nakrčil nos. “Benzín,” kývl jsem.“Jde to z té jámy.”

“Možná bychom se mohli stáhnout,“navrhnul Vandža, a aniž by musel někdo něco dodat, honem jsme ustoupili.

Prozkoumali jsme lano přivázané ke kůlu. Bylo tlusté, ale pružné a profesionálně zhotovené. Vandža pár metrů vylezl, aby ho vyzkoušel, zatímco my stáli dole s vytaženýma zbraněma a kryli jsme mu záda.

Když se kníže vrátil, vypadal zamyšleně.“Je dost silný,”řekl.“Myslím, že by nás unesl všechny najednou. Ale nebudeme to pokoušet. Polezeme jeden po druhém ve stejném pořadí, jako jsme sem přišli.”

“A co platforma?” zeptal se Harkat.“Mohla by se…zhroutila, až na ní vylezeme.”

Vandža kývl.“Až se dostanu nahoru, ihned poběžím k tomu prknu. Nelezte, dokud nebudu v bezpečí.Pak si to namiřte rovnou dál.To samé platí pro všechny. Když se ta platforma zhroutí, tak to odnese jen jeden z nás,”

“Skvěle,” odsekla inspektorka.“Takže mám šanci jedna ku pěti, že z toho vyváznu živá.” “Dobré vyhlídky,“prohlásil Vandža.“Mnohem větší šance, než až budeme čelit vampýrům.”

Vandža se ujistil, že má dobře připnuté šurikeny, vyšplhal pár metrů a pak se obrátil, aby visel hlavou dolů. Šplhal dál, ruku přes ruku, nohu přes nohu. Lano se napínalo v dost ostrém úhlu, ale kníže byl silný a nijak neměnil tempo.

Byl v půli cesty a visel nad jámou s kůlama, když se v ústí tunelu objevila postava. Burgessová si jí všimla jako první.“Hej!” vyjekla a ukázala na postavu rukou.“Tamhle někdo je!”

Všichni včetně Vandžy jsme se podívali nahoru.Osvětlení bylo mizerné a nedokázali jsme určit, jestli ten někdo byl malý nebo velký, muž nebo žena. Pak vstoupil na prkno a tajemství bylo vyřešeno.

“Steve!” zasyčel jsem, oči plné nenávisti.

“Zdravím, hoši,“zavolal polovampýr a přepochodoval prkno, ani v nejmenším se nebál, že by mohl spadnout a nabodnout se.“Neměli jste cestou sem problémy? Čekal jsem vás tu už celé věky. I když - mohli jste se ztratit. Zrovna jsem dával dohromady záchranáře, aby vás šli najít.”

Steve se dostal na pódium a došel k zábradlí na jedné straně. Prohlížel si Vandžu a tvářil se, jako by potkal starého přítele.“Tak se znovu potkáváme, pane Pochode,” zakřenil se a jízlivě zamával.

Vandža zavrčel jako zvíře a začal šplhat rychleji než předtím. Steve ho pobaveně sledoval, pak sáhnul do kapsy a vytáhl sirku - držel si jí v úrovni očí, dokud jsme na ní všichni neupřeli zrak. Mrknul, sehnul se a škrtl s ní o podlahu. Na chvilku si jí přidržel u obličeje, když vzplála jasným světlem, a pak jí jakoby nic odhodil přes zábradlí - do benzínem nasáklé jámy.

Ozvala se exploze, která mi málem protrhla bubínky. Z jámy vystřelily plameny jako ohnivé prsty. Mířily nad jámu, ale Steva neohrozily - jenom se smál skrz rudo žlutou ohnivou stěnu. Plameny se dostaly až ke stropu a protější stěně - a spolkly provaz i Vandžu, přičemž knížete obklopily rychlostí mrknutí oka.

14. kapitola

Když Vandža zmizel v plamenech, impulzivně jsem vyletěl dopředu, ale rychle mě zastavily vlny ohně valící se proti mně. Některé se zastavily, jiné vyletěly ke stropu; v pozadí jsem slyšel Stevův smích. Zaclonil jsem si oči rukou a podíval jsem se na platformu , kde se nakláněl s těžkým mečem a očividně si celou situaci užíval.“Nazdar, Vandžo!“volal.“Tak zatím, pane Pochode! Adios, kníže! Sbohem, upí -”

“Ještě mi nemusíš sepisovat úmrtní list, Leonarde!” ozval se hlas zpoza plamenné stěny. Steve se podíval dolů ve chvíli, kdy plameny začaly ustupovat, a uviděl popáleného, ale živého Vandžu Pochoda, který se jednou rukou držel na laně a druhou si snažil uhasit plameny ve vlasech a oblečení.

“Vandžo!” zavolal jsem nadšeně.“Ty žiješ!”

“Jasně že jo,“odpověděl a bolestně se zašklebil, když uhasil poslední plamínek. “Skutečně jsi starý, tuhý jezevec, co?” okomentoval to Steve kysele a zíral na knížete.

“No jasně,” zavrčel Vadža se zábleskem v očích.“A tos ještě nic neviděl - jen počkej, až se mé ruce dostanou na tvůj kostnatý, ďábelský krk!”

“Už se ták bojím,“odsekl Steve. Když Vandža začal šplhat dál, rychle si pospíšil k napjatému lanu a poklepal na něj špičkou meče.“To teda ne,“zasmál se.“Ještě centimetr a pošlu tě do záhuby.”

Vandža se zastavil a prohlížel si Steva, počítal své vyhlídky. Steve se suše usmál.“Slez z toho, Pochode. Dokonce i upír jako ty ví, kdy je na lopatkách. Nechci to lano přeseknout - ještě ne - ale když se rozhodnu, nemůžeš mě nijak zastavit.”

“To se ještě uvidí,” zamručel Vandža, rychle si odepnul jednu vrhací hvězdu a vrhnul ji po polovampýrovi.

Steve se ani nehnul, když se šuriken neškodně zaryl zespodu pódia.”Špatný úhel,” protáhl znudeně.“Odtamtud mě trefit nemůžeš, ať jsi sebelepší vrhač. A mohl bys teď sešplhat dolů a a připojit se ke svým přátelům, nebo se mám naštvat?”

Vandža po Stevovi plivnul - celkem dost se minul - a rychle sešplhal nad plamenama od pódia až k nám.

“Chytrý tah,” prohodil Steve, když stál Vandža pevně nohama na zemi a my mu ometali uhlíky ze zad.

“Kdybych měla pistoli,” zamumlala Burgessová,“mohla bych toho chytráka sestřelit.” “Začínáte vidět věci z našeho úhlu pohledu,“poznamenal Vandža suše.

“O vás jsem se ještě tak úplně nerozhodla,“odvětila inspektorka,“ale poznám pravé zlo na první pohled.”

“Tak teda,“prohlásil Steve nahlas,“jestli jsme všichni připraveni, začneme s představením.” Vložil si dva prsty do úst a třikrát hvízdnul. Panely na stropě se rychle odsunuly a dolů seskákali vampýři a vampeti na lanech. Podobné panely se odsunuly i ve stěnách a další nepřátelé postupovali k nám. Napočítal jsem jich dvacet…třicet…čtyřicet…víc. Většina byla ozbrojena meči, sekerami a kyji, ale pár vampetů mělo i pušky, pistole a luky.

Couvali jsme k okraji jámy, když se kolem nás stahovali, aby nám nemohli zaútočit do zad. Zírali jsme na řady zlověstných bojovníků, bezhlesně jsme je počítali a naše naděje umíraly, když jsme si uvědomili, proti jaké přesile stojíme.

Vandža si odkašlal.“Napočítal jsem jich deset, dvanáct pro každého z nás,“poznamenal.“Vybrali jste si nějaké favority, nebo je mám rozdělit sám?”

“Vezmi si jich kolik chceš,”řekl jsem, když jsem uviděl po své levici povědomou tvář,“ale mě nech támhle toho chlápka.”

Vrchní inspektorka sebou trhla, když si všimla, na koho ukazuju.“Morgan James?”

“Dobrý večer, madam,“pozdravil jí policista/vampet provokativně. Už se stačil převléknout z uniformy. Měl na sobě hnědou košili a černé kalhoty jako všichni vampeti, a kolem očí si krví nakreslil kruhy.

“Morgan je jeden z nich?” zeptala se Alice šokovaně.

“Jo,”řekl jsem.“Pomáhal mi utéct. Věděl, že Steve zabije jeho kolegy - a klidně ho nechal.”

Zkameněly jí rysy.“Shane,“zavrčela,“jestli ho chceš, budeš se se mnou o něj muset poprat - ten bastard je můj!”

Chtěl jsem jí oponovat, pak jsem si všiml jejího plamenného lesku v očích, a jen jsem kývl na souhlas.

Vampýři a vampeti se zastavili tak tři metry od nás, pohupovali zbraněma, plně v pozoru, jen čekali na příkaz k útoku. Steve si nahoře vesele pobrukoval a pak zatleskal. Koutkem oka jsem zahlédl někoho vyjít z tunelu za náma. Ohlédl jsem se přes rameno a uvědomil jsem si, že to jsou dvě postavy a přes prkno míří ke Stevovi. Oba jsem poznal - Gannen Harst a Pán vampýrů!

“Podívejte!” zasyčel jsem na své společníky.

Vandža nahlas zasténal, když je uviděl, rychle se otočil, odepnul několik šurikenů, zamířil a vrhnul. Vzdálenost nebyla problém, ale úhel - stejně jako když předtím mířil na Steva - nebyl zrovna nejpříznivější, a hvězdy se jen neškodně odrazily dolů.

“Zdravím, bratře,”řekl Gannen Harst a kývl na Vandžu.

“Musíme se dostat nahoru!” vyštěkl Vandža a rozhlížel se po nějakém způsobu. “Jestli se ti to povede, rád tě budu následovat,”řekl pan Hroozley.

“To lano…” začal Vandža, ale zarazil se, když uviděl mezi náma a kůlem s přivázaným lanem skupinu vampýrů a vampetů. Dokonce i divoký, věčně optimistický kníže věděl, že tudy to nepůjde. Kdybychom mohli využít moment překvapení, mohli bychom se přes ně probojovat, ale po našem posledním setkání byli připraveni na náhlý nepřipravený útok.

“I kdybychom se dostali…k lanu,”řekl Harkat,“ti nahoře by ho přeřízli…než bychom se dostali nahoru.”

“Tak co budeme dělat?” zavrčel Vandža. “Zemřeme?” navrhl pan Hroozley.

Vampýři před náma se rozestoupili, když přicházel Ervé a táhl za sebou Debbie za vlasy.

“Nech toho!” zařval jsem.“Vždyť jí to bolí!”

Ervé jen vycenil zuby a zasmál se. Pořád nosil rudé kontaktní čočky a ani si nenandal novou za tu, kterou ztratil. Ve vousech měl kousky mechu, větviček, špíny a krve. Klidně by mi ho mohlo být líto - než tenkrát v panoptiku ztratil ruce, byl to celkem příjemný muž - ale na to jsem neměl čas. Připomenul jsem si, že je to nepřítel, a zbavil jsem se veškeré lítosti.

Ervé hodil Debbie přede mě. Vyjekla bolestí, pak padla na kolena a sesunula se mi do náruče. Přitiskl jsem jí k sobě blíž, když vzlykala a snažila se mluvit.

“Já…musím,” kňučela.“Tolik ti…toho…říct. Já..já tě miluju, Darrene.” “Já to vím,” usmál jsem se a cítil jsem v očích slzy.

“Jaká dojemná scéna,” ozval se Steve.“Podejte mi někdo kapesníček!”

Ignoroval jsem ho a dál jsem Debbie držel. Rychle jsem jí políbil a usmál jsem se na ní.“Vypadáš strašně,”řekl jsem.

“Jak galantní!“skoro se zasmála, a pak se na mě prosebně podívala.“Já nechci jít,” zašeptala.“Ne, dokud nebude po zápase.”

“Ne,”řekl jsem okamžitě.“Musíš odejít. Nechci, abys tu zůstala a dívala se.” “Pro případ, že by tě zabili?” zeptala se.

Kývl jsem a její rty tvořily téměř neviditelnou čárku.

“Taky chci zůstat,“ozval se Harkat, přišel k nám a v zelených očích mu hořelo odhodlání.”

“Máš na to právo,” souhlasil jsem.“Nebudu tě zastavovat. Ale nelíbí se mi to. Pokud si ceníš našeho přátelství, odvedeš Debbie a inspektorku Burgessovou a ujistíš se, že jsou v bezpečí. Nevěřím těmhle zrůdám - klidně by nás mohli zabít i v případě, že zvítězím.”

“Tak bych měl zůstat a…bojovat s vámi,”řekl Harkat.

“Ne,”řekl jsem mírně.“Tentokrát ne. Prosím, můžeš pro dobro mě i Debbie odejít?” Harkatovi se to nezamlouvalo, ale váhavě kývnul.

“No tak,“vyštěknul někdo za náma.“Jestli jdou, tak ať si pospíší.”

Blížil se k nám policista v přestrojení, Morgan James. Nesl si pušku, kterou šťouchnul inspektorku mezi žebra.

“Vypadněte sakra ode mě!“vyjela na něj a navztekaně se otočila.

“Klídek, šéfová,” protáhl každou slabiku, křenil se jako šakal a pozvedl pušku.“Strašně nerad bych vás musel zastřelit.”

“Až se vrátíme zpátky, je po tobě,” zavrčela.

“Já se nevrátím,” ušklíbl se.“Navedu tě do jeskyně na konci tunelu, zamknu pro jistotu, abys nemohla otravovat, a pak se vrátím k ostatním na boj.”

“Tak snadno mi nepláchneš,“zavrčela Burgessová.“Najdu si tě a zaplatíš za to, i kdybych tě měla hledat po celém světě.”

“To je mi jasné,” zasmál se Morgan a znova do ní šťouchnul, tentokrát silněji.

Inspektorka na něj plivla, pak ho odstrčila a klekla si k Vandžovi, aby si zavázala tkaničku. Mezitím mu nenápadně zašeptala,“Ten chlápek v plášti a kapuci - toho musíte zabít, že?“Vandža beze slov kývl a dával si pozor, aby udržel nečitelný výraz.

“Nelíbí se mi, že byste tam měli poslat to dítě,”řekla Burgessová.“Ale když udělám trochu prostoru a pohlídám vám záda, myslíte, že se tam vy nebo Hroozley dokážete dostat?”

“Možná,“odvětil Vandža a sotva při tom pohnul rtama.

“Tak uvidíme, co se dělat.“Burgessová se postavila a mrkla.“No tak,“křikla na Debbie a Harkata.“Je tu dost zatuchlý vzduch. Čím dřív budeme venku, tím líp.“Inspektorka vyrazila a odstrčila Morgana, který se jí úmyslně připletl do cesty. Řady vampýrů se rozdělily a udělaly jí cestu. Mezi náma a kůlem s lanem už jich stálo jen pár.

Harkat a Debbie se na mě smutně ohlédli.Debbie otevřela pusu, ale nakonec nic neřekla. Rozbrečela se, zavrtěla hlavou a s třesoucími se rameny se ke mně otočila zády. Harkat jí vzal za ruku a vedl ji pryč za inspektorkou.

Burgessová už byla skoro v ústí jeskyně do tunelů, když se zastavila a ohlédla přes rameno. Morgan od ní nebyl daleko a ledabyle držel pušku. Harkat s Debbie byli pár metrů za ní a pomalu se blížili.

“Dělejte!” křikla Burgessová na šourající se pár.“Tohle není pohřební průvod!”

Morgan se usmál a automaticky se podíval na Harkata s Debbie. V tom okamžiku Alice Burgessová vyrazila do akce. Vrhla se na něj, popadla pažbu pušky a vrazila mu jí do žaludku, rychle a tvrdě, čímž mu vyrazila dech. Morgan vyjekl bolestí a popadl pušku; snažil se jí vyrvat zpátky. Skoro se mu to povedlo, ale ne úplně, a dvojice sletěla na podlahu a prala se o zbraň. Kolem nich se začínali shlukovat vampýři a vampeti, aby je od sebe odtrhli.

Než se k ní stačili dostat zkušení bojovníci, Burgessové se podařilo dostat prsty na spoušť a vystřelit. Hlaveň mohla mířit kamkoliv - neměla čas zamířit - ale měla neskutečné štěstí, protože byla otočená na čelist vampeta, s kterým se prala - Morgana Jamese!

Záblesk a výstřel. Pak se Morgan James odkulil pryč, v agónii křičel a z levé strany obličeje měl zkrvavenou spoušť.

Když se Morgan škrábal na nohy a rukama se držel za pozůstatky tváře, Burgessová ho vzala po hlavě pažbou a tím ztratil vědomí. Vampýři a vampeti se kolem ní stahovali; Burgessová se kolenem opřela o ex-strážníkova záda, zvedla pušku, zamířila a vypálila dávku kulek na platformu - na Steva, Gannena Harsta…a Pána vampýrů!

15. kapitola

Kulky zasáhly platformu, zábradlí, stěny a strop. Tři muži nahoře rychle uhnuli, ale ne dost rychle - jedna kulka zasáhla Pána vampýrů do ramene; dobrá muška byla odměněna pramínkem krve a výkřikem bolesti.

Když jejich Pán vyjekl, vampýři a vampeti se neskutečně naštvali. Vřískali a vyli jako divoká zvířata a všichni se en masse vrhli na inspktorku, která stále pálila. Vráželi do sebe v touze být u ní jako první a přelili se přes ní jako smrtonosná pomstychtivá vlna, přičemž Harkata a Debbie vzali s sebou.

Můj první instinkt byl vběhnout tam a dostat Debbie pryč, ale Vandža mě okamžitě chytil a ukázal na lano - už ho nestřežili. Hned jsem věděl, že je to naše priorita. Debbie to bude muset zvládnout sama.

“Kdo tam jde?” vydechl jsem, když jsme běželi ke kůlu. “Já,”řekl Vandža a popadl lano.

“Ne,” oponoval pan Hroozley a položil mu ruku na rameno.“Musím tam jít já.” “Nemáme čas na -” začal Vandža oponovat.

“Je to pravda,” přerušil ho pan Hroozley.“Nemáme čas. Tak mě nech jít bez řečí.” “Lartene…” zavrčel Vandža.“Má pravdu,”řekl jsem tiše.“Musí tam jít on.” “Vandža na mě jen zíral.“Proč?”

“Protože Steve byl můj nejlepší přítel a Gannen je váš bratr,” vysvětlil jsem.“Pan Hroozley je jediný, kdo se může plně soustředit na Pána vampýrů. Vy nebo já bychom se pořád dívali po Gannenovi nebo Stevovi, ať už bychom se je snažili ignorovat sebevíc.”

Vandža nad tím přemýšlel a pak kývl, odstoupil a uvolnil mu cestu.“Nandej jim to, Lartene.“Neboj,” usmál se pan Hroozley. Chytil se lana a vyrazil kupředu.

“Musíme ho krýt zezadu,” ozval se Vandža, nabral si šurikeny a zamířil na platformu.

“Já vím,”řekl jsem, a nespouštěl jsem oči z vympýrů, připravený se s nimi poprat, kdyby chtěli pana Hroozleyho nějak ohrozit.

Někdo z platformy musel na Hroozleyho zahlédnout, protože Vandža najednou vrhnul několik šurikenů - ze svého postavení to neměl těžké - a zezhora se ozval výkřik a jak někdo rychle uskočil.

Chvíli se nic nedělo a pak se jeskyní rozlehl křik, který přehlusil i výkřiky bojujících vampýrů.“Služebníci noci!” volal Gannen Harst.“Podívejte se na svého Pána! Nebezpečí se blíží!”

Všechny oči se otočily nejdřív na platformu,pan na lano a pana Hroozleyho. S výkřiky a hvízdáním všichni vyletěli k lanu, kde jsme stáli já s Vandžou.

Kdyby jich nebylo tolik, srazili by nás na lopatky, ale vysoký počet zapracoval proti nim. Zaútočilo jich moc najednou, což vyústilo ve zmatek a chaos. Takže místo abychom čelili mase bojovníků jsme si mohli namátkou vybrat.

Zatímco jsem mával mečem a Vandža se bil holýma rukama, zahlédl jsem Gannena, jak se s ostrou dýkou v ruce přikradl k lanu. Nemusel jsem být zrovna génius, abych pochopil, co zamýšlí. Zakřičel jsem na Vandžu, snažil jsem se ho varovat, ale neměl prostor otočit se a hodit. Zavolal jsem na pana Hroozleyho, aby si pospíšil, ale pořád byl daleko od bezpečí a nemohla zvýšit tempo.

Když se Harst dostal k lanu a chystal se ho přeseknout, někdo po něm vystřelil. Sehnul se a odkulil se stranou, aby se vyhnul kulkám.

Vytáhl jsem se na špičky a zahlédl jsem pohmožděnou a zuboženou, ale stále živou Alici Burgessovou s puškou v ruce - zrovna jí nabíjela kulkama, které vzala Morganovi Jamesovi. Kousek před ní byli Harkat s Debbie; Harkat se oháněl sekerou a Debbie mávala sem a tam mečem. Oba se snažili ochránit inspektorku před vampýry a vampety, kteří se nehrnuli k lanu.

Ten pohled mi dodal naději a nejradši bych se radoval nahlas, kdyby mě nějaký vampýr nevzal přes záda a nesrazil na zem. Odkulil jsem se od něj dál, ale okamžitě po mě skočil. Přišpendlil mě k podlaze, obtočil mi prsty kolem krku a zmáčknul. Snažil jsem se ho udeřit, ale držel mě moc pevně - blížil se můj konec!

Ale upíří štěstí bylo na mé straně. Než mi mohl úplně rozmačkat hrdlo, jeden z jeho vlastních spojubojovníků, kterého Vandža praštil, se zapotácel a srazil ho ze mě. Naštvaně zakřičel, ale já už byl na nohou; popadl jsem meč, který tam někdo upustil a zaryl jsem mu ho do tváře. S jekotem padl na zem a já se zase mohl vrhnout do boje.

Zahlédl jsem jednoho vampeta se sekerou, jak se rozmáchl nad lanem. S řevem jsem se po něm ohnal mečem, ale bylo pozdě - ostří sekery se setkalo s provazem a čistě projelo skrz naskrz.

Okamžitě jsem se podíval na pana Hroozleyho, a sevřel se mi žaludek, když upír zmizel pod platformu skrz rudé plameny, které stále plápolaly.

Připadalo mi to jako celá věčnost, než se lano zhouplo zpátky ke mě. Zastavilo se mi srdce - upíra nebylo nikde vidět. Pak jsem se podíval níž a uviděl jsem, že se tam pořád drží, jen o pár metrů níž. Plameny mu začaly olizovat nohy, tak zase začal rychle šplhat a v několika sekundách byl pryč z nebezpečí a blížil se k platformě.

Jeden vampet se prodral pryč z davu, vytáhl luk a vypálil po panu Hroozleymu. Minul. Než mohl vystřelit znovu, sebral jsem ze země oštěp a hodil jsem ho po něm. Projel mu pravou rukou a vampet se zasténáním klesl na kolena.

Ohlédl jsem se na Burgessovou, která stále kryla záda panu Hroozleymu. Debbie zápolila s vampetem dvakrát větším než ona sama. Obkroužila ho, aby nemohl použít nůž, a bodla mu nůž do zadku. Pak ho škrábala nehtama do obličeje a její levé koleno našlo ten nejlepší cíl. Na učitelku angličtiny to rozhodně nebylo špatné!

Harkat mezitím rozprašoval vampýry a vampety na kousky. Lidička byl zkušený a tvrdý bojovník, mnohem rychlejší a silnější než vypadal. Utkalo se s ním dost vampýrů, kteří čekali, že ho srazí jednou ranou - žádný z nich se nedožil toho, aby mohl vyprávět své zážitky.

Ve chvíli, kdy Harkat sejmul dalšího vampeta téměř ležérním máchnutím sekerou, ozval se táhlý, téměř zvířecí zvuk, a k vampýrům se přidal Ervé. Předtím byl někde urostřed davu a nemohl se přidat do boje. Teď se dostal ven, zaměřil se na Harkata a vrhl se na něj s vyceněnými zuby. V očích mu téměř byly vidět slzy vzteku.“Zabít!” řval.“Chcípni! Zabít! Zabít!”

Háky na levé ruce seknul lidičkovi po hlavě, ale ten se uhnul a odrazil je naplocho sekerou. Ervé vyrazil druhou rukou Harkatovi na břicho. Harkat po něm vystartoval volnou rukou a zachytil ho pár centimetrů předtím, než se mu háky zaryly do kůže. Ervé zaječel a plivnul na Harkata, lidička jen klidně popadnul řemeny, kterými měl Ervé připevněné háky k ruce, odtrhnul je a odhodil pryč.

Ervé zařval, jako by ho někdo bodnul a praštil Harkata zbytkem ruky. Harkat si toho ani nevšimnul, jen se natáhnul a utrhnul Ervému i druhou ruku.

“NE!!!” křičel Ervé a natáhl se po hácích.“Moje ruce! Moje ruce!”

Ervé našel své háky, ale bez pomoci si je zase přidělat nedokázal. Volal na své společníky, aby mu pomohli, ale sami měli spoustu práce. Pořád vřeštěl, když Alice Burgessová sklonila pušku a zadívala se na platformu. Otočil jsem se - pan Hroozley se vyšplhal na platformu a to mě taky uklidnilo.

Všechny zraky se postupně stočily nahoru a boje utichly. Když všichni uviděli pana Hroozleyho na platformě, přestali se prát a jen se dívali,stejně jako já vycítili, že na našich potyčkách teď nezáleží - jediný důležitý boj se odehrával nad náma.

Všichni ztichli a kolem nás se rozleželo zvláštní ticho, které trvalo nejméně minutu. Pan Hroozley stál klidně na jednom konci platformy, zatímco jeho soupeři na druhém.

Když jsem se konečně začínal uvolňovat - takhle tam stáli od začátku bitvy - Pán vampýrů došel k zábradlí, sundal si kápi, otočil se na nás dole a promluvil.

16. kapitola

“Zastavme boj,“pronesl Pán vampýrů hlubokým hlasem bez špetky emocí.“Nyní ho není třeba.”

Bylo to poprvé, co jsem uviděl Pána vampýrů, a překvapilo mě, jak vypadal obyčejně. Vždycky jsem si ho představoval jako divokého, neurvalého tyrana, jehož pohled dokáže změnit vodu v páru. Ale tohle byl obyčejný muž - mohlo mu být něco mezi dvaceti a třiceti - s normální postavou, světle hnědýma vlasama a posmutnělýma očima. Rána, kterou dostal do ramene, byla zanedbatelná - krev už stejně zaschla - a on ji prostě ignoroval.

“Věděl jsem, že to přijde,”řekl Pán vampýrů tiše a otočil se na pana Hroozleyho.“O Sudd to předpověděl. Řekl, že s jedním lovcem budu muset bojovat přímo tady nad plamenama, a že to bude pravděpodobně Larten Hroozley. Snažili jsme se tu předpověď obejít a vylákat sem toho chlapce. Na chvíli jsem myslel, že jsme uspěli. Ale stejně jsem tušil, že se budu muset postavit tobě.”

Pan Hroozley skepticky pozdvihl obočí.”Řekl pan Sudd, kdo z nás zvítězí?” zeptal se.

Na rtech Pána vampýrů se objevil neznatelný úsměv.“Ne. Řekl, že to může dopadnout jakkoliv.”

“To je povzbudivé,“pronesl pan Hroozley suše. Pan Hroozley podržel jeden nůž nad hlavou a prohlížel si ve světle z lustru. V tom okamžiku Gannen Harst předstoupil před Pána vampýrů.

“Nabídka už neplatí,“zavrčel nepřátelsky.“Možnost boje dva na jednoho je pryč. Kdybyste poslali Darrena Shana, jak jsme se domluvili, dodrželi bychom svou část. Protože jste místo něj přišel vy, nemůžete čekat, že podmínky budou stejně příznivé.”

“Od šílenců a zrádců nečekám vůbec nic,” provokoval pan Hroozley, a všichni vampýři i vampeti v jeskyni zamručeli.

“Pozor na jazyk,” vyjel Gannen Harst,“nebo -”

“Klid, Gannene,”řekl Pán vampýrů.”Čas na výhružky uplynul. Bez dalších hádek se postavíme tváří v tvář jen se zbraněmi a provokacemi.”

Pán vampýrů obešel Gannena Harsta a vytáhl krátký zahnutý meč. Harst vytasil dlouhý rovný meč a Steve si vesele pohvizdoval, zatímco si připravil zlatou dýku a dlouhý řetěz s ostny.

“Připraven, Lartene Heoozley?“zeptal se Pán vampýrů.“Udobřil ses s Bohy?”

“To už dávno,” odvětil pan Hroozley, oba nože v rukou a ve střehu.“Ale než začneme, rád bych věděl, co bude potom. Pokud zvítězím, budou moji spojenci volní, nebo budou muset -”

“Žádné podmínky!” odsekl Pán vampýrů.“Nejsme tu kvůli domluvě. Jsme tu kvůli boji. Osud ostatních - mého i tvého klanu - se může rozhodnout, až se naše ostří setkají. Jedině na tom teď záleží. Vše ostatní není důležité.”

“Dobře,” zavrčel pan Hroozley, pak odstoupil od zábradlí, přikrčil se a mířil ke svým soupeřům.

Dole se nikdo nehýbal.Vandža, Harkat, Debbie, Alice i já jsme sklonili zbraně a bylo nám jedno, co se kolem nás děje. Vampýři by nás mohli jednoduše zajmout, ale stejně jako my byli plně zaujatí platformou.

Pan Hroozley se blížil - vampýři se postavili do véčka a o pár metrů se posunuli. Pán vampýrů uprostřed, Gannen Harst nalevo několik metrů před ním a Steve ve stejné vzdálenosti zprava. Byla to pečlivě vybraná a efektivní strategie. Pan Hroozley bude útočit středem - musí zabít Pána vampýrů; ostatní jsou mu jedno. Když zaútočí, Steve i Harst se na něj budou moct vrhnout najednou.

Pan Hroozley se kousek od nich zastavil, rukama se snažil chránit se před útokem ze stran. Upřel zrak na Pána vampýrů a co jsem ho pozoroval, ani jednou nemrknul.

Uplynulo pár napjatých vteřin. Pak Steve zaútočil řetězem. Hroty se zaleskly, když mířily panu Hroozleymu na hlavu - kdyby se mu to povedlo, způsobily by vážné zranění. Ale upír

byl rychlejší než polovampýr. Lehce uhnul hlavou doleva, řetězu se vyhnul sotva o centimetr a nožem zaútočil Stevovi na žaludek.

Když pan Hroozley zaútočil na Steva, Gannen se vrhl dopředu s mečem. Chtěl jsem zavolat, aby dával pozor, ale nemusel jsem se obtěžovat - upír něco takového čekal, takže jen uhnul a dostal se tím na dosah Pána vampýrů.

Pan Hroozley seknul nožem v pravé ruce a snažil se bodnout Pána vampýrů do břicha. Ale vůdce vampýrů byl hbitý a zablokoval ránu mečem. Špička dýky se mu sice zaryla do boku, ale rána byla téměř přehlédnutelná.

Než mohl upír zaútočit znovu, Steve se po něm vrhnul s dýkou. Divoce se po něm ohnal - až moc divoce na to, aby se dokázal trefit - a donutil ho ustoupit. Pak se do toho vložil Gannen Harst se svým mečem, a pan Hroozley musel skočit na zem a odkulit se do bezpečí.

Vrhli se na něj, ještě než stačil vstát, ostří se zalesklo a mihnul se Stevův řetěz. Pan Hroozley musel využít veškerou svou rychlost, sílu a obratnost, aby zablokoval meč, vyhnul se řetězu a vytáhl se na kolena, než ho mohli stačit přemoct.

Když vampýři pomalu kroužili kolem pana Hroozleyho, dostal jsem strach, že ho dostanou - meč i řetěz se dostávaly skrze zoufalou obranu pana Hroozleyho, místy ho sekly, místy škrábly. Rány nebyly smrtelné, ale byla jen otázka času, než se mu meč zaboří do hrudi nebo žaludku, nebo se mu ostny dostanou do kontaktu s očima a nosem.

Pan Hroozley musel poznat nebezpečí, ve kterém se nacházel, ale pokračoval v zoufalém boji. Sotva vracel údery a snažil se co nejlépe bránit, postupně zase našel půdu pod nohama a nechal se pomalu tlačit k okraji platformy, kde bude v pasti.

“Takhle nemůže vydržet,” zamumlal jsem na Vandžu, který stál vedle mě a pozoroval platformu.“Musí co nejdříve zariskovat, nebo ho dostanou do pasti.”

“Ty myslíš, že to neví?” odseknul Vandža. “Tak proč -”

“Ššš, chlapčce,“zašeptal kníže.“Larten ví, co dělá.”

Tím jsem si nebyl tak jistý. Pan Hroozley byl skvělý bojovník, ale měl jsem pocit, že tentokrát to projel. V boji jeden na jednoho by si poradil s jakýmkoliv vampýrem. Dokonce i v boji dva na jednoho bych ho označil za jasného vítěze, ale tři na jednoho…

Snažil jsem se najít nějakou cestu na platformu - kdybych se k němu mohl přidat, mohl bych se pokusit změnit výsledek. Ale v tu chvíli se boj otočil o stoosmdesát stupňů.

Pan Hroozley už skoro odcouval ke konci platformy, od jisté smrti ho dělil jen půlmetr. Vampýři moc dobře věděli, do jaké situace se dostal a v předtuše konce se za ním vydali s novou dychtivostí. Steve po xté seknul řetězem, ale tentokrát pan Hroozley neuhnul ani necouvl. Místo toho pustil nůž z levé tuky, natáhl se a řetěz chytil. Ostny se mu zaryly do prstů a obličej se mu zkřivil bolestí, ale nepustil ho. Jen zatáhl a přitáhl si Steva blíž. V poslední chvíli sklonil hlavu, takže se Stevův obličej srazil s upírovým tvrdým čelem.

Stevovi křuplo v nose a začal krvácet. Zaječel a spadl na podlahu. Pan Hroozley mezitím hodil po Ganneovi druhý nůž, čímž se odzbrojil. Harst se instinktivně noži vyhnul a na pana Hroozleyho se vrhnul Pán vampýrů s mečem.

Pan Hroozley uskočil před špičkou meče. Narazil do zábradlí, otočil se, takže byl tváří od svého soupeře, chytil se zábradlí, neskutečnou rychlostí mihnul nohama a tělem, a nakonec udělal na zábradlí stojku.

My na zemi jsme jen zírali, překvapeni nečekaným manévrem, zatímco pan Hroozley se snížil a vší silou odrazil. Natáhl se a přeletěl nad hlavama Pána vampýrů a Gannena Harsta - který si stoupl před svého Pána, jako už několikrát - a Steva Leoparda, který pořád ležel na platformě.

Pan Hroozley dopadl na zem jako kočka, přímo za nechráněnými zády Pána vampýrů. Než mohli polovampýr nebo Gannen Harst zareagovat, pan Hroozley popadl levou rukou Pána vampýrů za krk, pravou rukou ho chytil za opasek, zvedl ho ze země, otočil se k okraji platformy - a hodil ho po hlavě přímo do jámy plné kůlů!

Pán vampýrů stihl akorát tak zaječet - jednou - než dopadl na kůly s tak strašnou ránou, že jsem zamrkal. Kůly ho probodly na mnoha různých místech včetně hlavy a srdce. Jeho tělo sebou chvíli zmítalo, pak najednou přestal a plameny mu zpálily vlasy a oblečení.

Stalo se to tak rychle, že jsem to nejprve vůbec nepochopil. Ale jak vteřiny plynuly a vampýři jen zmateně a vyděšeně zírali na hořící tělo svého vůdce, všechno mi došlo. Pan Hroozley zabil Pána vampýrů… bez něj musí čelit předpovězené porážce…Válka jizev je u konce…budoucnost je naše…my ZVÍTĚZILI!

17. kapitola

Bylo to neuvěřitelné. Bylo to úžasné. Bylo to téměř nemožné.

Zatímco naděje vampýrů mizela jako sloupec kouře z mrtvého těla jejich vůdce, ta moje znovu vzplála a já měl pocit, jako bych měl vybuchnout radostí. Když se zdálo, že je vše ztraceno, navzdory okolnostem, navzdory všem očekáváním, jsme se postavili svým nepřátelům a otočili karty ve svůj prospěch. Ani ve svých nejdivočejších snech bych si nedokázal představit nic lepšího.

Podíval jsem se nahoru na pana Hroozleyho, který došel až na okraj platformy. Upír byl zakrvácený, zpocený a vyčerpaný, ale v očích mu zářivě plálo takové světlo, že by mohlo ozářit celou jeskyni. Uviděl mě mezi roztřesenými vampýry - usmál se, zvedl ruku na pozdrav a otvřel pusu, aby něco zavolal.

V tu chvíli Steve Leopard zuřivě zaječel a vší silou se vrhnul na upíra.

Pan Hroozley se zapotácel, rukama se rychle chytil zábradlí. Na chvilku to vypadalo, že se drží dost pevně a dokáže se vytáhnout zase zpátky, ale gravitace ho neskutečnou rychlostí strhla dolů, přes zábradlí, z bezpečí…přímo do jámy za Pánem vampýrů!

18. kapitola

když Steve srazil pana Hroozleyho do záhuby, nechtěně mu poskytl i pomocné lano. Protože jak se pan Hroozley převážil, Steve se naklonil přes zábradlí, aby mu neunikl pohled na upíra umírajícího na kůlech.Přitom se řetěz, který používal jako zbraň - a který měl stále omotaný kolem pravé ruky - rozmotal a natáhl se vedle pana Hroozleyho jako lano.

Upír se zoufale netáhl a chytil se řetězu, znovu ignoroval bolest, kdy se mu ostny zaryly hluboko do dlaně. Řetěz se natáhl úplně a jedině on dělil pana Hroozleyho od pádu.

Nahoře Steve zavyl, když váha pana Hroozleyho způsobila, že se mu řetěz na ruce utáhnul. Snažil se ho setřást, ale nešlo to. Trochu se předkláněl přes zábradlí a zápasil s řetězem; pan Hroozley se natáhl a popadl ho za košili a vytáhl se výš; vůbec nedbal na vlastní život, chtěl jen zabít Steva.

Když celá dvojice přepadla - Steve s řevem, pan Hroozley se smíchem - Gannen Harst vyletěl a chytil Steva za levou ruku. Vampýr zafuněl, když mu váha těch dvou napjala všechny svaly a šlachy, ale zapřel se o zábradlí a vydržel.

“Pusť mě!” řval Steve a kopal, aby pana Hroozleyho srazil.“Oba nás zabiješ!” “Přesně to mám v úmyslu!” zavolal pan Hroozley. Zdálo se, že hrozba smrti mu ani v

nejmenším nevadí. Možná to byl adrenalin, který mu zbyl v krvi po zabití Pána vampýrů - nebo se nestaral o vlastní život, když mohl oddělat Steva. Tak či tak přijal svůj osud a ani se nesnažil se přes Steva vyšplhat do bezpečí. Naopak, začal trhat za řetěz, aby je Gannen neudržel.

“Přestaňte!” zavolal Gannen Harst.“Nechte toho a necháme vás jít!”

“Pozdě!” zavyl pan Hroozley.“Když jsem sem šel, přísahal jsem si dvě věci. První - zabiju Pána vampýrů. Druhá - zabiju Steva Leonarda! Nerad nechávám svou práci nedokončenou, takže…”

Trhnul ještě víc než předtím. Gannen zalapal po dechu a bolestí zavřel oči.“Nemůžu…nevydržím…moc dlouho!” zakňučel.

“LArtene!” zařval Vandža.“Nedělej to! Vyměň svůj život za jeho. Později ho vystopujeme a zabijeme!”

“U černé krve Harnona Oana - ne!” zavolal pan Hroozley.“Mám ho teď, tak ho zabiju. Ať ten boj už skončí!”

“A co…co tví…společníci?” zakřičel Gannen Harst. Pan Hroozley sebou najednou přestal škubat a nejistě se podíval na ex-protektora Pána vampýrů.

“Stejně jako máte vy v rukách život Steva Leonarda,”řekl Harst rychle,“já mám v rukách život vašich přátel. Jestli zabijete Steva, nařídím jejich smrt!”

“Ne,”řekl pan Hroozley tiše.“Leonard je šílenec. Jeho život musí být ukončen. Nechte mě -”

“Ne!” zaječel Harst.“Ušetři steva a já ušetřím ostatní. To je nabídka. Přijměte ji, a rychle, než povolím sevření a krveprolití bude pokračovat.

Pan Hroozley se nad tím zamyslel.

“Jeho život taky!“zavolal jsem.“Ušetřete pana Hroozleyho, nebo -” “Ne!” zavrčel Steve.“Hrůzostrašný Hroozley zemře. Nenechám ho jít.” “Nebuď magor!” okřikl ho Gannen.“Jestli ho nepustíme, zemřeš taky!” “Tak zemřu taky,“ušklíbl se Steve.

“Nevíš, co říkáš!” zasyčel Gannen.

“Ale vím,” řekl Steve.“Ostatní nechám jít, ale Hroozley zemře, protože řekl, že jsem zlý.” Steve se díval na mlčícího pana Hroozley.“A jestli musím zemřít s ním, tak ať - kašlu na okolnosti!”

Gannen zíral na pana Hroozleyho s otevřenou pusou, a pan Hroozley se podíval na mě s Vandžou. Podívali jsme se do očí a všechno jsme pochopili. Debbie doběhla za nás.“Darrene!” volala.“Musíme ho zachránit! Nesmíme ho nechat zemřít! Musíme -”

“Ššš,“zašeptal jsem, políbil jsem jí na čelo a držel jsem ji u sebe. “Ale -” zafňukala.

“Nemůžeme udělat vůbec nic,” povzdechl jsem si.

Zatímco Debbie zakňučela a opřela si obličej o mou hruď, pan Hroozley se otočil na Vandžu.“Vypadá to, že se naše cesty musí rozdělit.”

“Jo,”řekl Vandža hořce.

“Byly to dobré časy,”řekl pan Hroozley. “Skvělé časy,” opravil ho Vandža.

“Až se vrátíš do Upíří hory, zazpíváš nějakou oslavnou píseň a připiješ si na mou počest, i kdyby jen sklenicí vody?”

“Na tvou počest vypiju celý sud piva,“slíbil Vandža,“a budu zpívat oslavné chvíli až do ochraptění.”

“vždycky jsi šel do extrémů,“zasmál se pan Hroozley. Pak se podíval na mě.“Darrene,”řekl.

“Lartene,”řekl jsem a nejistě jsem se usmál. Chtělo se mi brečet, ale nemohl jsem. Cítil jsem uvnitř prázdno a nedokázal jsem se vyrovnat se svými emocemi.

“Honem!” zakřičel Gannen Harst.“Už vás neudržím. Ještě pár sekund a-”

“Pár sekund se nezblázní,”řekl pan Hroozley, dokonce ani před smrtí nic nechtěl uspěchat. Smutně se na mě usmál a řekl,“Nedovol nenávisti, aby ti ovládla život. Mou smrt nemusíš

pomstít. Žij jako svobodný upír, ne jako šílená zrůda posedlá odplatou. Nedopadni jako Ervé nebo Steve Leonard. Jinak můj duch nebude moc v klidu odpočívat v Ráji.”

“Vy nechcete, abych Steva zabil?” zeptal jsem se nejistě.

“Ale jistě že ano!“zavolal pan Hroozley.“Ale neobětuj tomu celý život. Ne-” “Už…vás…neudržím!“zasyčel Gannen Harst. Třásl se a byl celý zpocený.

“Ani nemusíš,” odvětil pan Hroozley. Podíval se na Vandžu, zpátky na mě a pak na strop. Díval se tam, jako by skrz kameny, beton a hlínu mohl vidět nebe.

“Bohové upírů!” zavolal.“I ve smrti mohu být vítěz!”

Jeho hlas se ještě ozýval po jeskyni, když pan Hroozley pustil řetěz. Na jediný okamžik zůstal ve vzduch, skoro jako by mohl létat…a potom spadl jako kámen vstříc ocelovým hrotům pod sebou.

19. kapitola

V poslední chvilce, kdy se všechno zdálo ztracené, skočil někdo ze stropu na laně, popadl pana Hroozleyho kolem pasu a zhoupl se s ním do bezpečí na platformu, kde přistál hladce na nohy. Jen jsem zíral s otevřenou pusou, když se zachránce pana Hroozleyho otočil - byl to Mika Ver Leth, jeden z mých kolegů knížat!

“Teď!“zařval Mika, a na jeho povel seskočila z děr na stropě na zem skupina upírů přímo mezi zmatené vampýry. Než měli naši nepřátelé šanci se začít bránit, naši spojenci se na ně vrhli; meče sekaly. Nože bodaly, sekery se míhaly.

Na platformě Gannen Harst jen zničeně zavyl - “Ne!” - a pak se vrhnul na pana Hroozleyho a Miku. Mika jen klidně předstoupil před pana Hroozleyho, vytáhl svůj meč a rozpřáhl se na blížícího se vampýra, čistě mu odsekl hlavu z krku, která odlétla jako špatně namířená blowlingová koule.

Gannenovo bezvládné tělo se svezlo na zem platformy, Steve vyjekl, otočil se a vyrazil do bezpečí tunelu. Skoro tam doběhl, když si pan Hroozley půjčil jeden z Mikových nožů, pečlivě zamířil a vrhnul ho po polovampýrovi.

Nůž se Stevovi zabodnul mezi lopatky. Zalapal po dechu, zastavil se a pomalu se otočil, v obličeji bílý, oči vytřeštěné, rukama se snažil dosáhnout na rukojeť nože, ale nemohl ho dostat ven.Vykašlal krev, pak padnul na prkno a bez jediného pohybu zůstal ležet.

Upíři kolem nás skoro dorazili své oponenty.Harkat s Vandžou se do boje nadšeně přidali. Inspektorka Burgessová si tu krveprolití jen tiše prohlížela - nebyla si moc jistá, kdo vlastně jsou ti noví bojovníci. Pochopila, že budou na naší straně, ale stejně pevně držela svou pušku - čistě pro jistotu.

Debbie mi pořád vzlykala na hrudi - ani se nepodívala nahoru a neuvědomila si, co se děje!“Je to v pohodě,” řekl jsem jí a zvedl jsem jí hlavu.“Pan Hroozley je v bezpečí. Je naživu. Pomoc dorazila.”

“Pomoc?” opakovala, setřela si slzy z tváří a rozhlédla se.“Já to nechápu. Co…? Jak…?”

“Nevím” zasmál jsem se a když se Vandža dostal blíž, popadl jsem ho za ruku.“Co se děje?” zavolal jsem na něj.“Kde se tu všichni vzali?”

“Přivedl jsem je sem,“odpověděl.“Když jsem včera odešel, odmíhal jsem do Upíří hory a pověděl jsem jim, co se děje. Míhali zpátky se mnou. Museli se chovat obezřetně - upozornil jsem je, ať se neobjevují, dokud nezabijeme Pána vampýrů - ale celou tu dobu tu byli a čekali.”

“Ale…já…to přece…”

Odmlčel jsem se, než jsem mohl plácnout nějakou hloupost. Nechápal jsem, jak se sem dostali tak tiše, nebo jak se mohl Vandža dostat do Hory a zpátky tak rychle - dokonce s pomocí míhání by to trvalo několik nocí - ale nebylo to jedno? Byli tady a pobíjeli naše nepřátele, pan Hroozley byl naživu a Steve s Pánem vampýrů po smrti. Proč se v tom šťourat?

Když jsem se otočil jako dítě na štědrý večer, které vidí pokoj plný překrásných dárků, uviděl jsem známou postavu, jak se ke mě blíží skrz bojiště,oranžové vlasy od krve, pár nových jizev na tváři a kulhal na zraněnou nohu, ale jinak v pořádku.

“Pane Hroozley!” zavolal jsem a objal jsem ho.

“Shane!” zasmál se a pevně si mě přitáhl.“Vážně sis myslel, že je po mně?” “Jo!” zavzlykal jsem.

“No tak!” zakřenil se.“Mě se tak snadno nezbavíš! Pořád se toho musíš učit spoustu o našich zvycích a tradicích. Kdo by měl tu trpělivost tě to naučit?”

“Starý mizero!“zasmál jsem se.

“Drzý prcku!” vrátil mi to, pak trochu odstoupil, aby si mě prohlédl. Pozvedl ruku, aby mi setřel slzy z tváře a potom…potom…potom…

20. kapitola

Ne. Takhle se to nestalo.

Takhle bych si to přál. Celým srdcem bych si přál, aby byl pan Hroozley zachráněn a naši nepřátelé poraženi. Za těch několik strašných, neskutečně dlouhých vteřin jsem stačil vymyslet půl tuctu různých zakončení, kdy Mika nebo Šíp nebo pan Topol přišli, aby zvrátili osud, a my odešli s úsměvem na tváři. Ale tak to nebylo. Žádná záchrana na poslední chvíli nepřišla. Žádná zázrační záchrana. Vandža neodmíhal do Upíří hory. Byli jsme sami, jak to mělo být, jak to chtěl osud.

Pan Hroozley spadl. Nabodnul se na kůly. Zemřel. A bylo to příšerné.

Dokonce ani nemůžu říct, že to bylo rychlé a milosrdné, jako pro Pána vampýrů, protože pan Hroozley nezemřel hned. Kůly ho nezabily hned, a i když jeho duše už nebyla mezi námi, jeho zoufalé výkřiky, krvácení, umírání, hoření a bolest ve mě zůstanou až do smrti. Možná si je s sebou vezmu až do hrobu.

Debbie vzlykala.Vandža vyl jako vlk. Harkatovi z očí kanuly zelené slzy. Dokonce i vrchní inspektorka se odvrátila a popotahovala.

Já ne. Nemohl jsem. Moje oči zůstaly suché.

Kousek jsem popošel až na okraj jámy a zíral jsem na dvě těla, které plameny pomalu zbavovaly tvaru. Stál jsem tam, jako bych hlídal, nehýbal jsem se ani neodvrátil zrak a nevěnoval jsem pozornost vampýrům a vampetům, kteří pomalu opouštěli jeskyni. Nemohli nás zabít, ale jejich vůdce byl po smrti, jejich sny rozptýlené na prach, a boj je už nezajímal - ani jako odveta.

Sotva jsem si všiml, když ke mě došli Vandža, Debbie, Harkat a Alice. “Měli bychom jít,” zamumlal Vandža po chvíli.

“Ne,” odvětil jsem tiše.“Beru ho s sebou, abychom ho řádně pohřbili. “Bude to trvat hodiny, než oheň vyhasne,”řekl Vandža. “Nespěchám. Hon je u konce. Máme všechen čas světa.”

Vandža si zhluboka povzdechl a pak kývl.“Tak dobře. Počkáme.”

“Já ne,” zafňukala Debbie.“Nemůžu. Je to příšerné. Nemůžu zůstat a…” Rozbrečela se. Chtěl jsem ji uklidnit, ale nemohl jsem. Nedokázal jsem vymyslet nic, co by jí mohlo pomoct.

“Postarám se o ní,” prohlásila Burgessová.“Projdeme tunelem a počkáme na vás v té menší jeskyni.”

“Díky, alice,”řekl Vandža.

Burgessová se ještě zastavila, než odešla.“Pořád si s vámi nejsem jistá,”řekl,“jestli jste upíři nebo ne. A nemám ponětí, jak to vysvětlím svým lidem. Ale poznám zlo, a myslím, že i dobro. Nebudu vám stát v cestě, až se rozhodnete, že je čas jít. A jestli potřebujete pomoc, stačí se ozvat.”

“Díky,”řekl Vandža znovu, a tentokrát vyloudil nenápadný vděčný úsměv.

Obě ženy odešly, Debbie brečela a Alice jí podpírala. Protáhly se ředama vampýrů a vampetů, kteří se lehce rozestoupili, aby mohli projít ty, které pomáhaly smrti jejich Pána.

Minuty plynuly. Plameny žhnuly. Pan Hroozley a Pán vampýrů hořeli.

Pak se k nám vydala zvláštní dvojice. Jeden neměl ruce, ačkoliv měl kolem krku zavěšené dva páry háků. Druhý měl jen půlku obličeje a bolestivě kňučel. Ervé a Morgan James.

“Za tohle vás dostaneme, svině!“zavrčel Ervé a zahrozil levým pahýlem.“Gannen slíbil, že vám neublížíme, takže nemůžeme, ale najdeme si vás a budete litovat, že jste se vůbec narodili.”

“Měl by ses na to dobře připravit, Hákovče,” odvětil Vandža suše.“Jistě s tím budeš mít plné RUCE práce.”

Ervé na tu narážku zasyčel a vyrazil po knížeti. Morgan ho držel zpátky a zamumlal skrz zuby

- půl mu jich vylomila kulka Burgessové - “Átky!Oi a to nestjí!” “Jasně,” ušklíbl se Vandža zákeřně.“To se ti lehko řekne.”

Tentokrát musel Ervé přidržovat Morgana. S nádavkami se připojili k zástupu svého klanu a odešli dát se do pořádku a vymyslet pomstu.

Zase jsme zůstali sami. V jeskyni panovalo větší ticho. Skoro všichni vampýři a vampeti byli pryč. Zbylo jich tu jen pár. Mezi nimi i Gannen Harst a šklebící se Steve, který si nemohl odpustit poslední pozámky.

“Co se to tam smaží na ohníčku, hoši?“zeptal se a natáhl ruce, jako by si je chtěl ohřát. “Vypadni,”řekl jsem bez zájmu,“nebo tě zabiju.”

Steve se na mě vážně podíval.“Je to jen tvoje chyba,“prohlásil.“Kdybys mě nezradil -” Vytáhl jsem meč a měl jsem v úmyslu přeseknout ho vejpůl.

Vandža mě zarazil, než jsem mohl stačit prolít krev.“Ne,”řekl a postavil se mezi nás.“Když ho zabiješ, ostatní se vrátí a zabijou nás. Nech to být. Dostaneme ho později.”

“Chytrá slova, bratře,”řekl Gannen Harst a došel k Vandžovi.“Už bylo dost zabíjení. Tak -” “Ztrať se!” vyjel po něm Vandža.

Harst se zachmuřil.“Nemluv se mnou jako -” “Nebudu to opakovat,“zavrčel Vandža.

Ex-protektor Pána vampýrů sebou naštvaně trhnul, pak pozvedl ruce a odstoupil od svého bratra.

Steve ne.

“Chci jim to říct,”řekl Steve a díval se při tom na mě.

“Ne!” zasyčel Gannen.“To nesmíš! Teď ne! Ty -”

“Já jim to ale chci říct,“opakoval steve, tentokrát mnohem razantněji.

Gannen zamumlal nějakou nadávku, rychle si nás prohlédl a upjatě kývnul.“Fajn. Ale někde v soukromí, kde tě nikdo jiný neuslyší.”

“Co máte v plánu?” zeptal se Vandža podezíravě. “Uvidíš,” zahihňal se Steve a vzal mě za levý loket.

Setřásl jsem ho.“Drž se ode mě dál, ty zrůdo!” odsekl jsem.

“Ale ale,”řekl.“Nebuď zbrklý. Mám jednu novinku, kterou ti prostě musím říct.” “Já jí nechci slyšet.”

“Ale chceš,“naléhal.“sám si podrazíš nohy, jestli si jí neposlechneš.”

Chtěl jsem mu říct, kam si může strčit tu novinku, ale v očích měl něco, co mě přinutilo mlčet. Na chvilku jsem zaváhal a pak jsem poodešel z doslechu ostatních. Steve šel za mnou a Gannen mu byl v patách.

“Jestli mu něco uděláte…“varoval je Vandža.

“Neuděláme,“slíbil Gannen a stoupl si, aby na nás ostatní neviděli. “No,” zeptal jsem se, když se na mě Steve jen křenil.

“Prošli jsme dlouhou cestu, co, Darrene?” poznamenal steve.“Z školní třídy do Jeskyně odplaty. Z lidství k upírství a vampýrství. Ze dne do noci.”

“Řekni mi něco, co ještě nevím,“zamručel jsem.

“Myslíval jsem si, že by to mohlo být jinak,”řekl tiše a byl duchem jinde.“Ale teď si myslím, že to takhle mělo být. Byl to tvůj osud, zradit mě a udělat si v upírech spojence, tvůj osud stát se Upířím knížetem a vést lovce proti Pánovi vampýrů. Stejně jako byl můj osud najít si svou vlastní cestu nocí a…”

Odmlčel se a na tváři měl lstivý úsměv.“Drž ho,” zavrčel a Gannen Harst mě chytil za ruce a držel mě na místě.“Připraven poslat ho do země snů?”

“Ano,”řekl Harst.“Ale rychle, než se do toho vloží ostatní.”

“Tvé přání je mi rozkazem,“usmál se Steve, pak se naklonil k mému pravému uchu a zašeptal něco strašného…něco děsivého…něco, co mi úplně změnilo život a bude mě strašit každou chvíli mého života.

Když se odtáhl poté, co mi řekl své šílené tajemství, otevřel jsem pusu, abych to řekl Vandžovi. Než jsem mohl říct jedinou slabiku, Gannen Harst na mě dýchnul omračující plyn,

který umí produkoat upíři i vampýři. Jak mi pomalu plnil plíce, svět kolem se mi rozmazal a já padal v bezvědomí do bolestivého spánku zatracených.

Poslední věc, kterou jsem slyšel, byl Stevův hysterický smích - smích démona, který zvítězil.

9 – 21. kapitola

Když jsem se probral, nevěděl jsem, kde jsem. Otevřel jsem oči a uviděl jsem nad sebou strop, na kterém chyběla spousta panelů a tři lustry, které vydávaly jen matné světla, protože většina svíček už téměř dohořela.

Nechápal jsem, kde bych mohl být. Se zamručením jsem se posadil a hledal jsem pana Hroozleyho, abych se ho zeptal, co se děje.

V tu chvíli jsem si vzpoměl.

Zakňučel jsem, jak se mi vrátily bolestivé vzpomínky, vyskočil jsem na nohy a zoufale se rozhlédl. Oheň v jámě už skoro dohořel. Pan Hroozley a polovampýr byli jen ohořelé, nerozpoznatelné zbytky zlámaných a zčernalých kostí.Vandža s Harkatem seděli na okraji jámy s pochmurným výrazem a tiše truchlili.

“Jak dlouho jsem byl mimo?“zavolal jsem a namířil jsem k tunelu vedoucímu z jeskyně, ale podlomily se mi nohy a já skončil na kolenou.

“Uklidni se,”řekl Vandža a pomohl mi na nohy.

Odstrčil jsem ho a otočil jsem se na něj.“Jak dlouho?” zařval jsem. Vandža protočil oči v sloup a pokrčil ramenama.“Tři hodiny, možná víc.”

Bezmocně jsem zavřel oči a zase jsem se svezl na podlahu. Moc dlouho. Klidně už mohou být v půli cesty na druhý konec světa.

“Co se stalo?” zeptal jsem se.“Ten plyn mě měl omráčit jen na patnáct, dvacet minut.”

“Byl jsi vyčerpaný,”řekl Vandža.“Byla to dlouhá noc. Jsem překvapený, že ses vzbudil takhle brzo. Venku je úsvit. Nečekali jsme, že vstaneš před soumrakem.”

Znechuceně a beze slova jsem zavrtěl hlavou.

“Jseš v pořádku, Darrene zeptal se Harkat a dokulhal k nám. “Ne!” odsekl jsem.“To nejsem. Nikdo z nás není.”

Zvedl jsem se, prošel jsem kolem zmatené dvojice a pomalu jsem došel k jámě, kde jsem se naposledy podíval na ostatky svého nejdražšího přítele a učitele.

“Je v šoku,” slyšel jsem, jak Vandža povídá Harkatovi.“Musíme na něj pomalu. Bude mu chvíli trvat, než se z toho dostane.

“Dostat se z toho!“zaječel jsem, sedl jsem si a začal jsem se smát jako šílenec.

Vandža s Harkatem si sedli vedle mě, Vandža zleva, Harkat zprava. Oba mi položili ruku na mou na tiché znamení podpory. Stáhlo se mi hrdlo a měl jsem pocit, že se konečně rozbrečím. Ale když ani po několika vteřinách slzy nepřicházely, podíval jsem se zpátky do jámy, zatímco mé myšlenky se vrátily ke Stevovu hrůzostrašnému odhalení.

Plameny zhasínaly a jeskyně se začala ochlazovat. Také se setmělo, jak svíčky jedna po druhé dohasínaly.

“Měli bychom se…dostat nahoru a …znovu zapálit svíčky,”řekl Harkat,“nebo nebudeme mít dost světla…až půjdeme dolů posbírat…ty ostatky.”

“Nechte ho tam,”řekl jsem mrzutě.“Tohle místo je na odpočinek stejně dobré jako každé jiné.” Harkat s Vandžou na mě nejistě zírali.

“Vždyť ty jsi byl ten, kdo ho chtěl pohřbít,“připomněl mi Vandža.

“To bylo předtím, než si mě steve vzal stranou,“povzdechl jsem si.“Teď už nezáleží na tom, kde ho necháme. Teď už nezáleží na ničem.”

“Jak to můžeš říct?” vyjel Vandža vytočeně.“Zvítězili jsme, Darrene! Zabili jsme Pána vampýrů! Cena, kterou jsme zaplatili, byla vysoká, ale stála za to.”

“Myslíte?” zeptal jsem se kysele.

“Samozřejmě!” zakřičel.“Co je to jeden život proti tisícům? Věděli jsme, že na to možná dojde. Obětovali bychom své životy, kdyby na to přišlo. Lartenovu ztrátu cítím stejně jako ty

– znal jsem ho mnohem déle než ty. Ale zemřel se ctí, a obětoval svůj život pro správnou věc. Jestli teď na nás jeho duch shlíží, bude chtít, abychom oslavovali naše velké vítězství, a ne truchlili nad -”

“Pamatujete na naše první setkání s Pánem vampýrů?” přerušil jsem ho.“Vzpomínáte si, jak byl převlečený za služebníka, takže jsme si ho nevšímali a tím mu dovolili uniknout?”

Vandža váhavě kývl.“Jasně. Proč se ptáš?”

“Tehdy nás podfoukli, Vandžo,”řekl jsem,“a povedlo se jim to znova. Pan Hroozley zemřel zbytečně.”

Harkat a Vandža se na mě tiše dívali.

“Co…? Já to ne…Cožes to řekl?” zeptal se po chvíli Harkat.

“Ten zakrytý polovampýr na platformě byl návnada,“povzdechl jsem si.“Nebyl to ten samý polovampýr, kterého jsme viděli na té mýtině. Steve mi před svým odchodem řekl pravdu. To byl jeho dárek na rozloučenou.”

“Ne!” vyjekl Vandža a zbledl.“Lhal! Tohle byl jejich Pán. Ty zoufalé výrazy na tvářích vampýrů, když jsme ho zabiil -”

“-byly upřímné,”řekl jsem.“Většina vampýrů a vampetů v jeskyni vážně věřila, že je to jejich Pán. Byli obelstěni stejně jako my. Jen Gannen Harst a hrstka zasvěcených znala pravdu.”

“Takže jsme zpátky na začátku?” zasténal Vandža.“Je naživu? Nemáme ponětí, jak vypadá? Žádný způsob dozvědět se, kdy se objeví příště?”

“Ne tak úplně,”řekl jsem s ironickým úsměvem.“Zbyli jen dva lovci. Tohle se změnilo.” Dlouze jsem si povzdechnul a zase jsem se zadíval do jámy. Nechtěl jsem jim říct zbytek, ne tak brzo po smrti pana Hroozleyho a zprávě o úniku Pána vampýrů. Kdybych mohl, tak bych je téhle rány ušetřil docela.

Ale musí být varováni. Kdyby se mi něco stalo, musí to vědět, aby mohli v případě nouze pokračovat beze mě.

“Já vím, kdo to je,” zašeptal jsem úplně bez emocí.“Steve mi to řekl. Prozradil mi své velké tajemství. Harst nechtěl, ale steve to stejně udělal, zranil mě ještě víc, jako by smrt pana Hroozleyho nebyla dost.”

“Řekl ti, kdo…je Pán vampýrů?” vykřikl Harkat. Kývl jsem.

“Kdo?” zařval Vandža a vyskočil na nohy.“Který z těch hnusných skunků posílá ostatní, aby za něj udělali špinavou práci? Řekni mi to a -”

“Je to steve,”řekl jsem, a Vandžu opustila veškerá síla. Svezl se na podlahu a vyděšeně na mě zíral. Harkat taky.“Je to Steve,”řekl jsem a uvnitř jsem se cítil prázdně a zraněně, a věděl jsem, že se nebudu cítit jinak do chvíle, kdy bude mrtvý, i kdybych měl žít tisíc let. Olízl jsem si rty, zadíval jsem se do plamenů a řekl jsem tu strašnou pravdu nahlas.“Steve Leopard je Pán vampýrů.”

A po tom nastalo jen ticho, plameny a zoufalství.