Darren O´Shaughnessy

Darren Shan 10. Jezero duší

Úvod

Ve vzduchu byla cítit smrt, ale dostihne nás nebo toho pantera?

Černí panteři jsou ve skutečnosti leopardi. Pokud se podíváte pořádně zblízka, dokonce na jejich kožichu zahlédnete prosvítat skvrny. Ale věřte mi - pokud nemáme na mysli zoo, rozhodně byste nikdo nechtěli být tak blízko panterovi! Jsou to od přírody zabijáci. Pohybují se rychle a tiše. V boji jeden na jednoho skoro vždycky zvítězí. Nemůžete je předběhnout, protože jsou rychlejší než vy a nemůžete se před nimi schovat na strom, protože umí šplhat. Úplně nejlepší je držet se jim z cesty, pokud nejste zkušený lovec a nemáte s sebou pořádnou pušku.

Harkat ani já jsme nikdy předtím pantera nelovili a mezi naše nejlepší zbraně patřilo pár kamenných nožů a dlouhý, na konci zaoblený klacek, který jsme používali jako tyč. Stáli jsme na okraji jámy, vyhloubené den předem a pozorovali jsme jelena, kterého jsme chytili a použili jako návnadu. Čekali jsme na pantera.

Už celé hodiny jsme se schovávali v křoví a nepouštěli zbraně z rukou, když jsem skrze stromy zahlédl něco dlouhého a černého. Zpoza jednoho stromu vykoukl čumák a zavětřil - panter. Jemně jsem do Harkata šťouchnul a sledovali jsme ho se zatajeným dechem, strachy úplně ztuhlí. Po pár vteřinách se panter otočil a pádil pryč, zpátky do temnoty džungle.

S Harkatem jsme šeptem probírali panterův únik. Napadlo mě, že vycítil past, a už se nevrátí. Harkat s tím nesouhlasil. Prý se ještě vrátí. Pokud se teď stáhneme dál, příště by mohl zaútočit, jak jsme chtěli. Tak jsme se sunuli dál, až jsme byli skoro na konci dlouhého křoviska. Jelena jsme viděli jen tak tak.

Uplynulo několik hodin. Mlčeli jsme. Zrovna jsem chtěl prolomit ticho a říct, že jen marníme čas, když jsem uslyšel pohyb velkého zvířete. Jelen divoce poskakoval. Ozvalo se hluboké zavrčení. Z opačné strany jámy. To bylo skvělé - kdyby panter zaútočil na jelena odtamtud, mohl by spadnout přímo do jámy a zabít se. To bychom nemuseli bojovat vůbec!

Několik větviček zapraskalo, jak se panter plížil. Pak se ozvalo hlasité křupnutí, když těžké tělo propadlo falešným zakrytím jámy a dopadlo na kůly, které jsme postavili na dno. Slyšeli jsme zuřivé zavytí, a pak jen ticho.

Harkat se pomalu postavil a přes keře se díval na jámu. Stoupnul jsem si a díval jsem se s ním. Podívali jsme se jeden na druhého. Řekl jsem nejistě,"Zabralo to."

"Říkáš to, jako bys to...ani nečekal,"zakřenil se Harkat. "Taky že ne," zasmál jsem se a vydal jsem se k jámě.

"Opatrně," varoval mě Harkat."Mohl by být ještě naživu."

Předešel mě, vydal se nalevo a naznačil mi, ať se držím vpravo. Pozvedl jsem nůž a šel jsem směrem od Harkata, až jsme se dostali k jámě každý z jiné strany.

Harkat byl pár kroků přede mnou, takže se dovnitř podíval jako první. Zmateně se zarazil. O chvilku později jsem pochopil proč. Tělo leželo probodeno kůly a z mnoha ran mu kapala krev. Ale nebylo to tělo pantera - byl to pavián.

"To nechápu,"řekl jsem."To vrčení vydával panter, ne opice."

"Ale jak…“Harkat se odmlčel a zalapal po dechu."Její hrdlo! Je rozervané! Ten panter musí -"

Dál se nedostal. Ve větvích stromu vedle mě se něco mihlo. Otočil jsem se a koutkem oka jsem zahlédl letět vzduchem dlouhý, mohutný, černý objekt s nataženými drápy a rozevřenými čelistmi - a pak už panter ležel na mě a triumfálně zařval.

Ve vzduchu byla cítit smrt.

kapitola

O šest měsíců dříve.

Chůze chodbami, návrat z bitvy s vampýry, byla pomalá a vyčerpávající. Nechali jsme ohořelé kosti pana Hroozleyho v jámě, ve které padl. Stevovo odhalení - že on je Pánem vampýrů - mě srazilo na kolena a v tu chvíli mi na ničem nezáleželo. Můj nejdražší přítel je po smrti. Můj svět je roztříštěn na kusy. Bylo mi jedno, jestli přežiju nebo ne.

Harkat a Debbie šli vedle mě, Vandža a Alice Burgessová kousek před námi. S Debbie jsem kdysi chodil, ale teď z ní vyrostla dospělá žena, zatímco já měl stále tělo teenagera - prokletí poloupírů, kteří stárnou pětinovou rychlostí. Alice byla policistka, vrchní inspektorka. Vandža jí unesl, když jsme byli obklíčení policisty. Ona i Debbie nám pomáhaly bojovat s vampýry. Obě byly skvělé. Jen škoda, že to na nic nebylo.

Pověděli jsme Alici a Debbie všechno o Válce jizev. Upíři existují, ale nejsou to krvelačná monstra, jak se tvrdí. Nezabíjíme, když se krmíme. Ale ti druzí ano - vampýři. Od upírů se oddělili před šesti sty lety. Vždycky úplně vysají svou oběť. Jejich kůže postupně zfialověla, a oči a nehty zčervenaly.

Po dlouhou dobu vládl mezi těma dvěma klany mír. Ten skončil objevením Pána vampýrů. Tenhle vůdce vampýrů je měl vést do války proti upírům a zničit nás. Ale kdybychom ho našli a zabili, než se stane plným vampýrem, vítězství by patřilo nám.

Pána vampýrů mohli hledat jen tři upíři (jak předpověděl Osmond Sudd, který vidí do budoucnosti). Dva byli Upíří knížata, Vandža Pochod a já. Třetí byl Larten Hroozley, upír, který mě zasvětil a byl pro mě jako otec. Postavil se tomu, o kom jsme si tehdy mysleli, že je to Pán vampýrů, a zabil ho. Ale pak Steve shodil pana Hroozleyho vstříc jisté smrti do jámy

plné plamenů a kůlů - krátce před tím, než mi oznámil, že ten, koho pan Hroozley zabil, byl jen návnada, a že on sám je Pán vampýrů.

Nedokázal jsem pochopit, že je pan Hroozley po smrti. Pořád jsem čekal, že mi někdo zaklepe na rameno, a až se otočím, uvidím tam oranžovovlasého upíra s úšklebkem, ve světle pochodní mu bude obzvlášť nápadná jizva a bude se ptát, kam jdeme bez něj. Ale to

poklepání se nikdy neodehraje. Pan Hroozley je mrtvý. Nikdy se nevrátí.

Na jednu stranu jsem chtěl podlehnout vzteku, popadnout meč a vyrazit za Stevem. Chtěl jsem ho vystopovat a bodnout mu kůl do té plesnivé napodobeniny srdce. Ale pan Hroozley mě varoval, ať se nenechám zaslepit hněvem. Řekl, že by mě to spoutalo a zničilo, kdybych se tomu poddal. Uvnitř jsem cítil, že jsme ještě se Stevem všechno nedořešili, a naše cesty se znovu protnou. Ale prozatím jsem na něj přestal myslet a jen jsem truchlil pro pana Hroozleyho.

Až na to, že jsem nemohl doopravdy truchlit. Slzy nepřicházely. Ač jsem chtěl sebevíc výt a fňukat, moje oči zůstávaly suché. Uvnitř jsem byl zlomená, kňourající troska, ale navenek jsem zůstal chladný, klidný a rezervovaný, jako by mě upírova smrt nezasáhla.

Alice s Vandžou se zastavili. Kníže se otočil, oči měl rudé od pláče. Ve svých zvířecích kůžích, s rozcuchanými vlasy a bosýma nohama vypadal jako přerostlé dítě."Už jsme skoro na povrchu,"zachraptěl."Stále je den. Počkáme na příchod tmy? Jestli nás zahlédnou…“

"To je jedno," zamumlal jsem.

"Já tu nechci zůstat," popotáhla Debbie."Tyhle tunely jsou strašně kruté."

"A já musím informovat své lidi, že jsem naživu,"řekl Alice, pak se zamračila a otřela si zaschlou krev ze světlých vlasů."I když netuším, jak jim to vysvětlím!"

"Řekni jim pravdu," zavrčel Vandža.

Vrchní inspektorka se zašklebila."To těžko! Musím vymyslet nějakou -"Zarazila se. Ve tmě před námi se objevila postava a zablokovala nám cestu.

S nadávkou Vandža odepnul šuriken - vrhací hvězdu, které nosil připnuté kolem hrudi - a připravil se k vrhu.

"Klid, Vandžo," řekla ta postava a zvedla ruku."Chci vám pomoct, ne ublížit." Vandža sklonil šuriken a nevěřícně zamumlal,"Evanno -?"

Žena luskla prsty a jedna pochodeň vzplála, aby nám ukázala ošklivou čarodějku, se kterou jsme cestovali dříve, když jsme pátrali po Pánovi vampýrů. Vůbec se nezměnila. Svalnatá, dlouhé zacuchané vlasy, špičaté uši, malý nos, jedno oko hnědé a druhé zelené (barvy se pravidelně střídaly), chlupaté tělo, dlouhé ostré nehty a místo oblečení žluté provazy.

"Co děláte...tady?"zeptal se Harkat, zelené oči plné podezření - Evanna byla ve Válce jizev neutrální, ale mohla pomoct nebo uškodit kterékoli straně, podle nálady.

"Přišla jsem říct Lartenovu duchu sbohem,"řekla. Stále se usmívala. "Nevypadá to, že by vás to nějak sebralo," poznamenal jsem.

Pokrčila rameny."Viděla jsem jeho smrt už před několika desetiletími. Truchlila jsem pro něj tehdy."

"Tys věděla, že zemře?" zavrčel Vandža.

"Nebyla jsem si jistá, ale tušila jsem, že zahyne,"řekla. "Tak jsi to mohla přijít zastavit!"

"Ne,"řekla Evanna."Ti, jenž mají schopnost vidět budoucnost, do ní nesmějí zasahovat. K záchraně Lartena bych musela porušit pravidla, pro která žiju, a kdyby se to stalo, rozpoutal by se chaos."

Čarodějka natáhla ruku, a i když byla od Vandži několik metrů daleko, pohladila ho prsty po bradě."Měla jsem Lartena ráda,"řekla tiše."Doufala jsem, že se pletu. Ale nemohla jsem ho zachránit. O jeho osudu jsem nerozhodovala já."

"Tak kdo teda?" odsekl Vandža.

"On sám," odpověděla Evanna tvrdě."On sám se rozhodl hledat Pána vampýrů, vstoupit do tunelů, bojovat na platformě. Mohl se vzdát svých povinností - ale to neudělal."

Vandža se ještě chvíli díval na čarodějku a pak sklopil zrak. Do prachu u jeho nohou dopadly třpytivé slzy."Omlouvám se, Lady," zamumlal."Já tě neobviňuju. Jen mě tolik naplňuje nenávist..."

"Já vím,"řekla čarodějka a pak si prohlédla nás ostatní."Musíte jít se mnou. Musím vám něco říct a raději bych to udělala venku - tady je vzduch plný zrady a smrti. Věnujete mi pár hodin svého času?" Podívala se na Alici Burgessovou."Slibuju, že vás moc nezdržím."

Alice zafuněla."Hádám, že pár hodin už nebude zas až takový rozdíl."

Evanna se podívala na Harkata, Debbie, Vandžu a mě. Podívali jsme se po sobě, pak jsme kývli a následovali jsme čarodějku posledním úsekem tunelů, nechávajíc za sebou temnotu a smrt.

Evanna přehodila Vandžovi přes hlavu a ramena jelení kůži, aby na něj nedopadaly paprsky slunce. Sledovali jsme čarodějku a rychle jsme se pohybovali ulicemi. Evanna musela použít nějaké krycí kouzlo, protože si nás nikdo nevšiml, i přes zakrvácené oblečení a vlasy. Skončili jsme v malém lesíku za městem, kde Evanna mezi stromy připravila tábořiště. Na její vyzvání jsme si sedli a pustili se do bobulí, kořínků a vody, které nám připravila.

Jedli jsme beze slov. Přistihl jsem se, jak si čarodějku prohlížím a přemýšlím, proč tu je - pokud by se opravdu přišla rozloučit s panem Hroozleym, šla by tam, kde leželo jeho tělo. Evanna je dcera pana Sudda. Stvořil ji smíšením vlčí a upíří krve. Upíři a vampýři jsou

sterilní - nemůžeme mít děti - ale Evanna může mít dítě s mužem kteréhokoli z klanů. Potkali jsme jí krátce po začátku honu na Pána vampýrů, a ona potvrdila proroctví pana Sudda - a dodala varování, že pokud neuspějeme, dva z nás zemřou.

Vandža dojedl první, opřel se a říhl si."Mluv,"vyjel na ní - neměl náladu na formality.

"Přemýšleli jste, kolik šancí už jste promarnili,"řekla Evanna bez obalu."Odpověď je - tři. První, když jste bojovali s vampýry na mýtině a nechali jejich Pána uprchnout.. Druhá, když jste zjistili, že je Steve Leonard polovampýr a vzali si ho jako rukojmí - i když jste měli mnoho možností ho zabít, počítá se to jako jedna. Třetí byla, když Larten bojoval na té platformě nad kůly."

"To znamená, že pořád jedna zbývá!" zasyčel Vandža vzrušeně.

"Ano,"řekla Evanna."Ještě jednou se lovci postaví Pánovi vampýrů, a tehdy se rozhodne o budoucnosti. Ale k tomu setkání nedojde v blízké době. Steve Leonard se stáhnul, aby vymyslel nový plán. Teď si můžete odpočinout."

Čarodějka se otočila na mě a tvářila se mírněji."Možná, že tě to nijak neutěší,"řekla vlídně,"ale Lartenova duše šla do Ráje. Zemřel se ctí, a získal svou odměnu. Teď odpočívá v pokoji."

"Radši bych, kdyby byl tady,"řekl jsem smutně, díval jsem se na větve nejbližšího stromu a čekal na slzy, které nepřicházely.

"A co zbytek vampýrů?" zeptala se Alice." Jsou ještě nějací v mém městě?" Evanna zavrtěla hlavou."Všichni utekli."

"A vrátí se?"zeptala se Alice, a podle lesku v jejích očích mě napadlo, že napůl doufá, že ano, aby se mohla aspoň trochu pomstít.

"Ne,"usmála se Evanna."Ale myslím, že mohu s jistotou říct, že na ně ještě narazíš."

"To doufám," zavrčela Alice, a určitě myslela na Morgana Jamese, svého podřízeného, který se připojil k vampetům. To byli lidští spojenci vampýrů, kteří si oholili hlavu, nanesli si kolem očí krev, nad ušima měli tetování ve tvaru V a oblékali se do hnědé.

"Takže ta noční můra skončila?"zeptala se Debbie a otírala si tváře. Učitelka bojovala v těch tunelech jako tygřice, ale teď jí to konečně došlo a nekontrolovatelně se třásla.

" Pro vás - pro teď," odvětila Evanna tajemně. "Co to znamená?" zamračila se Debbie.

"Ty a vrchní inspektorka se můžete rozhodnout držet se od Války jizev dál,"řekla Evanna."Můžete se vrátit k normálním životům a předstírat, že se to nikdy nestalo. V tom případě už po vás vampýři nikdy nepůjdou."

"Samozřejmě že se vrátíme ke svým životům,"řekla Alice."Co jiného můžeme dělat? Nejsme upíři. V jejich válce už nemáme žádnou další roli."

"Možná,"řekla Evanna."Možná si budete myslet něco jiného, až nastane čas to zhodnotit. Vrátíte se do města - potřebujete si to promyslet a musíte dát věci do pořádku -ale ať se rozhodnete tu zůstat nebo ne..."Evanna se podívala na Vandžu, Harkata a mě."A kam si přejete jít vy tři?"

"Já budu pokračovat za tím monstrem Leonardem,"řekl Vandža okamžitě."Klidně, jestli chceš,"pokrčila Evanna rameny,"ale jen budeš mrhat časem a energií. Navíc ohrozíš svou pozici. I když jsi předurčen se s ním setkat znovu, není to nikde psáno - když se za ním vydáš teď, mohl bys promeškat poslední střetnutí."

Vandža zaklel a pak se zeptal Evanny, kam by mu doporučovala jít.

"Do Upíří hory,"řekla."Měl bys říci svému klanu o Pánovi vampýrů. Nesmí ho zabít sami - to pravidlo stále platí - ale mohou ho najít a nasměrovat tě tam."

Vandža pomalu kývl."Dočasně ukončím boje a pošlu všechny na pátrání. Hned v noci odmíhám do Upíří hory. Darrene - půjdete s Harkatem taky?"

Podíval jsem se na knížete a pak na hnědou hlínu u svých nohou."Ne,"řekl jsem pochmurně."Mám teď upírů i vampýrů dost. Vím, že jsem kníže a mám své povinnosti. Ale taky mám pocit, že mi za chvíli vybuchne hlava. Pan Hroozley pro mě znamenal víc než kdo jiný. Potřebuju se od toho všeho dostat, možná na chvíli - možná napořád."

"Teď zrovna není moc bezpečné odříznout se od těch, kdo tě mohou chránit,"řekl Vandža tiše. "Nemůžu si pomoct,"povzdechl jsem si.

Vandžu mé rozhodnutí trápilo, ale akceptoval ho."Nelíbí se mi to - kníže by měl stavět potřeby svých lidí přes své vlastní - ale chápu to. Vysvětlím to ostatním. Nikdo tě nebude obtěžovat." Pozvedl obočí a podíval se na Harkata."Předpokládám, že půjdeš s ním."

Harkat si sundal masku z úst (vzduch pro něj byl jedovatý) a slabě se usmál."Samozřejmě." Pan Sudd Harkata kdysi oživil. Harkat neví, kdo kdysi byl, ale doufá, že to zjistí, když se mě bude držet.

"Kam půjdete?" zeptal se Vandža."Můžu vás najít pomocí Kamene krve, ale bylo by to snadnější, kdybych měl aspoň hrubou představu, kam míříte."

"Nevím,"řekl jsem."Prostě se vydáme nějakým směrem a..."Odmlčel jsem se, když jsem před očima uviděl obrázek, cirkus plný aut, hadích chlapců a závěsných sítí."Circo Monstruoso,"rozhodl jsem se."Je to jediné místo kromě Upíří hory, kterému bych mohl říkat domov."

"Dobrá volba,"řekla Evanna, a podle toho, jak se jí stočily koutky úst nahoru jsem poznal, že čarodějka už od začátku věděla, že se vrátím do panoptika.

Rozdělili jsme se při západu slunce, i když jsme vůbec nespali a skoro omdlévali vyčerpáním. Vandža na svou dlouhou cestu k Upíří hoře vyrazil jako první. Moc toho neřekl, ale pevně mě objal a zasyčel mi do ucha,"Drž se!"

"Vy taky," zašeptal jsem. "Leonarda zabijeme příště," slíbil. "Jasně," ušklíbl jsem se nejistě.

Otočil se a běžel, o pár vteřin později se dostal na rychlost míhání a zmizel do temného podvečera.

Debbie a Alice odešly jako další, Debbie chtěla, abych zůstal s ní, ale já nemohl, ne v současné chvíli. Potřeboval jsem být chvíli sám. Rozbrečela se a pevně mě objala."Vrátíš se někdy?" zeptala se.

"Pokusím se," zašeptal jsem.

"Pokud ne,"řekla Evanna,"vždycky se ho můžeš vydat hledat." Podala Alici Burgessové složený papírek."Neztrať to. Neotvírej to. Až se obě rozhodnete, otevři to."

Vrchní inspektorka se na nic neptala, jen papírek dala do kapsy a počkala na Debbie. Debbie se na mě prosebně podívala. Chtěla, abych šel s ní - nebo se jí zeptal, jestli nechce jít se mnou

ale žalem se mi svíral žaludek. Nemohl jsem myslet na nic jiného. "Opatruj se," řekl jsem a podíval jsem se jinam.

"Ty taky," zachraptěla, pak popotáhla a odklopýtala. S rychlým,"Nashledanou" se Alice vydala za ní, a obě ženy se skrze stromy vracely do města, podporujíc jedna druhou.

Zbyl jsem tam jen já, Harkat a Evanna.

"Nějaké tušení, kde právě cirkus hraje?" zeptala se čarodějka. Zavrtěli jsme hlavou."Tak to je štěstí, že já to vím a zrovna tam také jdu,"usmála se. Postavila se mezi nás, levou rukou se chytla mě, pravou Harkata a vedla nás lesem pryč od města a podzemních jeskyní smrti, zpátky tam, kde začala první noci celá moje cesta - do Circo Mostruoso.

kapitola

Alexandr Lunt spal v obrovské pneumatice, která visela ze stromu. Vždycky spal stočený - udržovalo to jeho tělo ohýbatelné a při vystupování se mu snadněji kroužilo a stáčelo.

Normálně měl pneumatiku ve svém karavanu, ale občas ji vytáhl ven a spal na čerstvém vzduchu. Dnes byla celkem zima - půlka listopadu - ale on měl tlustý spacák s kožešinou.

Alexandr melodicky chrápal. Plížil se k němu malý kluk se švábem v ruce a jasným úmyslem strčit ho spícímu Alexandrovi do pusy. Za ním ho nadšeně sledovali jeho mladší sestra a starší bratr a tiše ho povzbuzovali, kdykoliv se nervózně zastavil.

Když se chlapec přiblížil k pneumatice a zvedl švába, jeho matka - vždy připravena na neplechy svých dětí - vystrčila hlavu z blízkého stanu, strhla si levé ucho a hodila ho po něm. Proletělo vzduchem jako bumerang a vyrazilo mu švába z baculatých prstů. S vyjeknutím běžel zpátky k sourozencům, zatímco Alexandr spal klidně dál.

"Urcho!"vyjela Merla, chytila své ucho a nasadila si ho zpátky."Jestli tě ještě jednou nachytám, jak obtěžuješ Alexandra, až do rána tě zavřu k Vlčímu muži!"

"K tomu mě donutil Shancus!" zafňukal Urcha, čímž si od staršího bratra vysloužil šťouchanec mezi žebra.

"O tom vůbec nepochybuju," zavrčela Merla,"ale jsi dost starý na to, abys měl rozum. Ať už tě to ani nenapadne, Shancusi!"dodala. Hadí chlapec se na matku nevinně podíval."Jestli se Urcha nebo Lilia ještě dnes v noci dostanou do průšvihu, neseš za to odpovědnost ty."

"Já nic neprovedl!" zavolal Shancus." Vždycky -"

"To stačí!" umlčela ho Merla. Vyrazila směrem k dětem, a pak si všimla mě, jak sedím ve stínu pod stromem nedaleko Alexandra. Zatvářila se vlídněji."Ahoj, Darrene,"řekla."Co děláš?"

"Hledám šváby,"řekl jsem a přinutil jsem se k chabému úsměvu. Merla a její muž, Evra Von - hadí muž a jeden z mých nejstarších přátel - ke mě byli moc milí, když jsem před několika týdny dorazil. I když pro mě bylo těžké jim v tak mizerné náladě oplácet jejich laskavost, snažil jsem se ze všech sil.

"Je chladno," poznamenala Merla."Mám ti přinést deku?"

Zavrtěl jsem hlavou."Je potřeba víc než chladno, aby byla poloupírovi zima."

"No, nevadilo by ti dohlédnout na ty tři, když už jsi venku?"zeptala se."Evrův had se svléká z kůže. Kdybys mohl držet děti dál, moc by to pomohlo."

"Žádný problém,"řekl jsem, postavil jsem se a oprášil, zatímco ona odešla do stanu. Došel jsem ke třem dětem. Nejistě se na mě podívali. Od návratu k Circo Mostruoso jsem byl nezvykle vážný a oni nevěděli, jak se ke mně chovat."Co byste chtěli dělat?" zeptal jsem se.

"Šváby!" vyjekla Lilia. Byly jí jenom tři, ale díky drsným, barevným šupinám vypadala na pět, šest. Stejně jako Shancus byla napůl člověk, napůl had. Urcha byl obyčejný člověk, i když si přál být jako jeho sourozenci a občas na sebe lepil obarvené kousky alobalu, čímž matku doháněl k šílenství.

"Už žádní švábi,"řekl jsem."Něco dalšího?"

"Ukaž nám, jak piješ krev,"řekl Urcha a Shancus na něj vytočeně zasyčel. "Co se děje?" zeptal jsem se Shancuse, který se jmenoval po mně.

"Nemá to říkat,"řekl Shancus a uhladil si žlutozelené vlasy."Máma nám řekla, ať před tebou nezmiňujeme upíry - že by tě to mohlo rozrušit."

Usmál jsem se."Mámy se vždycky starají o hlouposti. Nebojte se - můžete říkat co chcete. Já se zlobit nebudu.

"Můžeš nám teda ukázat, jak piješ?" zeptal se Urcha znovu.

"Jasně,"řekl jsem, pak jsem roztáhl ruce, zatvářil se děsivě a zhluboka zavrčel. Děti se nadšeně rozpištěly a zdrhaly. Vyběhl jsem za nimi a vyhrožoval, že jim roztrhám břicha a vypiju všechnu krev.

I když jsem se kvůli dětem tvářil v pohodě, uvnitř jsem se cítil prázdný jako obvykle. Pořád jsem se nevyrovnal se smrtí pana Hroozleyho. Spal jsem strašně málo, většinou jen hodinu dvě denně, a úplně jsem ztratil chuť k jídlu. Od odchodu z města jsem nevypil moc krve. Ani jsem se nemyl, nepřevlékl, nestříhal si nehty - rostou mi rychleji než lidem - ani nebrečel.

Cítil jsem smutek a ztrátu, a nic na světě pro mě nebylo důležité.

Když jsem dorazil do panoptika, pan Topol strávil celý den v dodávce s Evannou. Večer vyšli ven a Evanna bez jediného slova odešla. Pan Topol se ujistil, že jsme s Harkatem v pořádku, a pak nám zajistil stan, sítě a vše, co jsme potřebovali. Od té doby si se mnou hodně povídal, vyprávěl mi něco o panu Hroozleym a co ti dva dřív dělávali. Ptal se mě, jestli chci něco

dodat sám, ale jen jsem se chabě usmál a zavrtěl hlavou. Nedokázal jsem vyslovit upírovo jméno bez toho, aby se mi sevřel žaludek a rozbolela hlava.

Poslední dobou jsem moc nemluvil s Harkatem. Chtěl si promluvit o smrti pana Hroozleyho, ale já o tom mluvit nemohl a otáčel jsem se k němu zády, což ho naštvalo. Byl jsem sobecký, ale nemohl jsem si pomoct. Moje trápení bylo sžírající a nekonečné, pomalu mě odřezávalo od těch, kteří se mi snažili pomoct.

Děti se mezitím zastavily, popadly větvičky a kamínky a začaly je po mně házet. Sehnul jsem se pro klacek, ale myšlenky mi zabloudily do té podzemní jeskyně a já si vybavil obličej pana Hroozleyho, když se pustil Steva a spadnul na ty kůly. S povzdechem jsem se posadil a ani si nevšiml, když mě Vonovy děti zasypaly hlínou a mechem a zvědavě do mě šťouchaly.

Myslely si, že je to součást hry. Neměl jsem to srdce je zklamat, tak jsem tam seděl, než je to přestalo bavit a odešly. Já tam zůstal, špinavý a sám, i když noc postoupila a vzduch se ochladil.

Uběhl další týden a já se čím dál víc uzavíral do sebe. Už jsem ostatním neodpovídal na otázky, jen jsem zavrčel jako zvíře. Harkat si se mnou snažil před třemi dny promluvit, ale já ho odbyl, ať mě nechá na pokoji. Už to nevydržel a rozpřáhl se po mně. Klidně jsem mu mohl uhnout, ale nechal jsem se srazit na zem. Když se natáhl, aby mi pomohl na nohy, odstrčil jsem mu ruku. Od té doby se mnou nepromluvil.

Život kolem mě plynul jako obvykle. Osazenstvo panoptika bylo nadšené. Truska - žena, která si dokázala na povel nechat narůst vousy a zase je nechat zmizet - se vrátila po několika měsíční pauze. Toho dne se po představení konala velká oslava na její počest. Spoustu zpěvu a veselí. Nezúčastnil jsem se. Seděl jsem sám na kraji tábora s kamenným obličejem a suchýma očima a přemýšlel jsem - jako obvykle - o panu Hroozleym.

Později v noci mi někdo poklepal na rameno. Vzhlédl jsem a uviděl jsem usmívající se Trusku s kouskem dortu v ruce."Vím, jak ošklivě se cítíš, ale myslívám, že by ti to mohlo chutnat." Truska se pořád učila anglicky a občas se jí moc nevedlo.

"Díky, ale nemám hlad,"řekl jsem."Rád tě zase vidím. Jak ses měla?" Truska neodpověděla. Chvíli se na mě dívala - a pak mi hodila kus dortu do obličeje!"Co to sakra,"zařval jsem a vyskočil.

"To za to, že jseš takový bručoun,"zasmála se Truska."Vím, že jsi smutný, Darrene, ale nemůžeš pořád sedat jako nabručený medvěd."

"Ty o tom nic nevíš,"odsekl jsem."Nevíš, jak se cítím. To nikdo!"

Ostře se na mě podívala."Myslíš, že jsi jediný, kdo ztratil blízkého někoho? Měla jsem muže a dceru. Oba zabil zlý rybář."

Hloupě jsem zamrkal."Omlouvám se. To jsem nevěděl."

"To nikdo tady."Sedla si vedle mě, odhrnula si dlouhé vlasy z očí a vzhlédla na oblohu."Proto jsem opustila domov a přidala se k Circo Mostruoso. Bolelo mě to vevnitř a musela jsem pryč. Mojí dceři byly sotva dva, když umřela."

Chtěl jsem něco říct, ale měl jsem pocit, jako by mi někdo utáhl provaz kolem krku.

"Smrt někoho, koho miluješ,je druhá nejhorší věc na světě,"řekla Truska vlídně."Ještě horší je poddat se bolesti tak, až zemřeš taky - uvnitř. Larten je mrtvý a já jsem pro něj smutná, ale jestli budeš takhle pokračovat, budu smutnější pro tebe, protože budeš mrtvý taky, i když tvé tělo žije."

"Nemůžu si pomoct,"povzdechl jsem si."Byl pro mě jako otec, ale když zemřel, ani jsem nebrečel. Nikdy. Nemůžu."

Truska si mě beze slov prohlížela a kývla."Je těžké žít se smutkem, když ho nemůžeš vyplavit slzami. Neboj - nakonec se vybrečíš. Možná se pak budeš cítit líp." Postavila se a nabídla mi ruku."Jsi špinavý a páchnoucí. Dovol mi tě dostat do normálu. Mohlo by ti to pomoct."

"Pochybuju,"řekl jsem, ale šel jsem za ní do jejího stanu. Otřel jsem si z obličeje zbytky

dortu, svlékl jsem se a zabalil do ručníku, zatímco Truska naplnila vanu horkou vodou a nalila do ní nějaké vonné oleje. Pak odešla, abych se mohl umýt. Zdálo se mi divné lézt do sladce vonící vody, ale když jsem si lehl, bylo to úžasné. Zůstal jsem tam skoro hodinu.

Truska přišla, když jsem vylezl a utíral jsem se. Odnesla mé špinavé oblečení, takže jsem musel zůstat s ručníkem kolem pasu. Posadila mě na židličku a pomocí nůžek a pilníku se mi postarala o nehty. Řekl jsem jí, že to na nic nebude - upíři mají extra tuhé nehty - ale jen se usmála a ustřihla mi nehet na palci u nohy."Tohle jsou super ostré nůžky. Vím o upířích nehtech - občas jsem je stříhala Vandžovi!"

Když byla Truska hotová, zastřihla mi vlasy, oholila mě a zakončila to rychlou masáží. Když skončila, postavil jsem se a zeptal, kde mám oblečení."V ohni," zakřenila se."Bylo hnusné. Dala jsem ho pryč."

"A co mám podle tebe nosit?" zamručel jsem.

"Mám překvapení,"řekla. Šla ke skříni, vytáhla komínek zářivě barevného oblečení a roztáhla si je přes postel. Okamžitě jsem poznal jasně zelenou košili, fialové kalhoty a modro-zlatou bundu - pirátský kostým, který jsem kdysi dřív nosíval.

"Pořád je máš,"zamumlal jsem a rozpačitě jsem se usmál.

"Posledně jsem řekla, že je mám a spravím, abys je mohl nosit, pamatuješ?"

Připadalo mi to jako celá léta od té doby, kdy jsme se zastavili v panoptiku před prvním setkáním s Pánem vampýrů. Když jsem nad tím tak přemýšlel, vzpomněl jsem si, jak mi Truska slíbila, že mi ten kostým co nejdřív upraví.

"Počkám venku,"řekla."Vezmi si je a zavolej, až budeš."

Trvalo mi to dlouho, než jsem se do kostýmu dostal. Cítil jsem se v nich po těch letech divně. Když jsem je měl naposled, byl jsem ještě kluk a seznamoval jsem se s poloupírstvím; netušil jsem, jak tvrdý a nepřejícný je svět. Tehdy mi to oblečení připadalo úžasné a zbožňoval jsem ho. Teď mi přišlo dětinské a směšné, ale protože si s ním dala Truska takovou práci, radši jsem si ho vzal, abych jí potěšil.

Když jsem byl oblečený, zavolal jsem jí. Usmála se, pak šla k jiné skříni a vrátila se s hnědým kloboukem s dlouhým perem."Nemám boty pro tvou velikost,"řekla."Seženeme nějaké časem."

Nasadil jsem si klobouk, trochu jsem ho posunul na stranu a nejistě jsem se na Trusku podíval."Jak vypadám?"

"Podívej se sám," odvětila a dovedla mě k dlouhému zrcadlu.

Úplně se mi zastavilo srdce, když jsem uviděl svůj odraz. Mohlo to být nedostatkem světla, ale v tom novém oblečení a klobouku a s umytým a oholeným obličejem jsem vypadal strašlivě mladě, přesně jako když mě Truska poprvé oblékla do toho kostýmu.

"Co myslíš?" zeptala se.

"Vypadám jako dítě," zašeptal jsem.

"To tím zrcadlem," zašklebila se."Je udělané, aby ubralo pár let - milé k ženám!"

Sundal jsem si klobouk, pocuchal vlasy a přimhouřil jsem oči. Vypadal jsem starší - byly mi vidět vrásky získané probděnými nocemi."Díky,"řekl jsem a odvrátil jsem se od zrcadla.

Truska mi položila ruku na hlavu a otočila mě zpátky k mému odrazu."Ještě nejsi hotový,"řekla.

"Co tím myslíš?" zeptal jsem se."Viděl jsem všechno, co šlo."

"Ne,"řekla."Neviděl." Naklonila se a poklepala na zrcadlo."Podívej se na oči. Podívej se do nich hluboko a neodvracej se, dokud to neuvidíš."

"Neuvidím co?"zeptal jsem se, ale neodpověděla. Zamračil jsem se a podíval se sám sobě do očí a hledal jsem něco divného. Vypadaly úplně stejně jako vždycky, možná o trochu smutnější, ale...

Zarazil jsem se, když jsem si uvědomil, na co Truska narážela. Mé oči nevypadaly jen smutně

byly absolutně bez života a naděje. Ani oči pana Hroozleyho, když zemřel, nevypadaly tak ztraceně. Teď jsem věděla, co Truska myslela tím mrtvým živým.

"Larten tohle nechce," zašeptala mi do ucha, když jsem civěl do prázdných očí."Miluje život. Chce, aby ses to naučil taky. Co by řekl, kdyby viděl tenhle mrtvý pohled, který se bude jen zhoršovat?"

"On...on..."polknul jsem.

"Prázdnota není dobrá,"řekla Truska."Musíš zaplnit oči, když ne radostí, tak smutkem a bolestí. Dokonce i nenávist je lepší než prázdnota."

"Pan Hroozley řekl, abych neztratil život nenávistí,"řekl jsem okamžitě a došlo mi, že je to poprvé, co jsem od návratu do panoptika vyslovil jeho jméno."Pan Hroozley,"řekl jsem znova potichu a oči v zrcadle se zachvěly."Pan Hroozley," povzdech jsem si."Larten. Můj přítel." Chvěly se mi oční víčka a v koutcích očí se mi zaleskly slzy."Je mrtvý," zasténal jsem a otočil se na Trusku."Pan Hroozley je mrtvý!"

Vrhnul jsem se jí do náručí, ruce jsem jí dal kolem pasu a kňučel jsem, konečně jsem našel slzy k vyjádření zármutku. Brečel jsem dlouho a než jsem přestal, vyšlo slunce. Sklouzl jsem na zem, kde mi Truska strčila pod hlavu polštář a broukala si zvláštní smutnou melodii, zatímco jsem zavřel oči a usnul.

kapitola

Nastal studený, ale suchý březen - noci plné hvězd, ledově bílá svítání a oslnivě modré dny. Circo Mostruoso vystupovalo ve velkém městě nedaleko vodopádu. Už jsme se tam zdrželi čtyři noci a plánovali jsme zůstat aspoň ještě týden - na představení chodilo spoustu turistů, stejně jako stálých obyvatel. Byly to náročné, ale úspěšné časy.

Několik měsíců poté, co jsem se poprvé vybrečel u Trusky, jsem pro pana Hroozleyho hodně brečel. Bylo to strašné - vyprovokovala mě k tomu nejmenší zmínka o něm - ale nezbytné.

Postupně se výbuchy pláče mírnily a já se učil žít se svou ztrátou.

Měl jsem štěstí. Pomáhalo mi spoustu přátel. Truska, pan Topol, Rudy von Ruka, Kormak Nedorost, Evra i Merla si se mnou v nejtěžších chvílích povídali, probírali se mnou pana Hroozleyho a jemně mě vraceli zase do normálu. Hned jak jsem si to urovnal s Harkatem a za vše se mu omluvil, spoléhal jsem na lidičku víc než na kohokoliv jiného. Proseděli jsme spolu nespočet nocí, vzpomínali jsme na pana Hroozleyho, připomínali jsme si jeho zvyky, věci, které řekl, výrazy, které používal.

Teď, o několik měsíců později, se karty obrátily a já byl ten, kdo utěšoval. Harkatovy noční můry se vrátily. Strašlivé sny ho trápily krátce po opuštění Upíří hory, sny o pustinách,

jámách plných kůlů a dracích. Pan Sudd řekl, že se sny zhorší, když s ním Harkat neodejde zjistit, kdo byl před smrtí, ale Harkat se rozhodl jít se mnou lovit Pána vampýrů.

O něco později mi Evanna pomohla zastavit jeho noční můry. Ale jak čarodějka řekla, bylo to jen dočasné řešení. Až se sny vrátí, Harkat se o sobě bude muset dozvědět pravdu nebo se zblázní.

Poslední měsíc to Harkata mučilo každou noc. Zůstával vzhůru co nejdéle - lidičkové moc spánku nepotřebují - ale kdykoli usnul, sny se vrátily a on sebou ze spánku házel a křičel. Došlo to tak daleko, že jsme ho museli před spaním přivazovat k posteli - jinak by pobíhal táborem a mlátil do neviditelných příšer, čímž by mohl zranit každého, koho by potkal.

Po pěti dnech a nocích usnul na konci posledního představení. Přivázal jsem ho do sítě obzvláště silným provazem a seděl jsem vedle něj, když se vrtěl a volal a stíral jsem mu pot z obličeje.

Konečně se k ránu po neskutečném množstvím křiku jeho oči vyjasnily a on se chabě usmál."Můžeš mě teď...rozvázat. Dneska toho bylo dost."

"Dneska to bylo dlouhé,"zamumlal jsem a rozvazoval jsem uzly."To je ten problém...s dlouhým odkládáním spánku,"povzdechl si Harkat a vyskočil ze sítě."Sice noční můry odložím, ale...pak spím déle."

"Možná bys mohl zase zkusit hypnózu,"navrhnul jsem. Snažili jsme se, co jsme mohli, abychom mu zmírnili bolest. Ptali jsme se úplně všech z panoptika, jestli neví o nějakém způsobu, jak zmírnit noční můry. Pan Topol ho hypnotizoval, Truska mu zpívala, když spal, Rhamus Pupkeduo ho mazal různými krémy - všechno na nic.

"To nepomůže," řekl Harkat unaveně."Může pomoct jen jedna osoba - pan Sudd. Jestli se vrátí a...ukáže mi, kdo jsem byl, sny...snad přestanou. Jinak.." Pomalu zavrtěl šedou hlavou.

Když si umyl pot v sudu se studenou vodou, šel se mnou k dodávce pana Topola, abychom si vyzvedli instrukce. Od příchodu do panoptika jsme dělali nejrůznější práce, stavěli jsme stan, opravovali jsme poničené židle a vybavení, vařili jsme a prali.

Pan Topol se mě ptal, jestli bych chtěl vystupovat jako jeho pomocník. Nechtěl jsem - bylo by divné být na pódiu bez pana Hroozleyho.

Když jsme k němu dorazili, stál ve dveřích dodávky a jeho černé zuby se v ranním světle leskly."Slyšel jsem tě v noci křičet,"řekl Harkatovi.

"Omlouvám se,"řekl Harkat.

"To nemusíš. Řekl jsem to jen proto, abych vysvětlil, proč jsem vám tu novinu neřekl rovnou

chtěl jsem tě nechat spát."

"Jakou novinu?" zeptal jsem se opatrně. Podle mých zkušeností byly nečekané zprávy málokdy dobré.

"Máte návštěvu,"ušklíbnul se pan Topol."Dorazili pozdě v noci, a netrpělivě čekali." Odstoupil a kývl, ať vejdeme.

S Harkatem jsme se po sobě nejistě podívali a vešli jsme. Neměli jsme zbraně - v panoptiku jich nebyla třeba - ale sevřeli jsme ruce v pěst a byli jsme připraveni zaútočit, kdyby se nám ti "návštěvníci" nelíbili. Když jsme uviděli dvojici na gauči, okamžitě jsme se uvolnili a rozzářili.

"Debbie!"vyjekl jsem."Alice! Co tu děláte?"

Debbie Rulíková a vrchní inspektorka Alice Burgessová vstaly, aby nás objaly. Měly na sobě jen kalhoty a svetry. Debbie si od našeho posledního setkání zastřihla vlasy. Teď je měla krátké a zvlněné do prstýnků. Podle mě jí to moc neslušelo, ale nijak jsem to nekomentoval.

"Jak se máš?" zeptala se Debbie, když jsem jí pustil. Tiše se mi dívala do očí a prohlížela si mě.

"Lépe,"usmál jsem se."Bylo to těžké, ale z nejhoršího jsem venku - díky bohu." "Díky přátelům,"poznamenal Harkat pobaveně.

"A co vy?" zeptal jsem se jich."Vrátili se vampýři? Jak jste to vysvětlily nadřízeným a přátelům?"

Debbie a Alice se zasmály mým zmatkům, pak jsme si sedly a ony mi vysvětlily, co se stalo od té doby, kdy jsme se rozdělili. Alice radši řekla, že byla v bezvědomí celou dobu, co jí Vandža Pochod držel jako rukojmí, než aby svým nadřízeným řekla pravdu. Byl to prostý příběh a nikdo neměl důvod jí nevěřit.

Debbie čelila tvrdšímu vyslýchání - když vampýři řekli policii, že máme Steva Leonarda, zmínili i její jméno. Snažila se dokázat svou nevinu; tvrdila, že mě znala jen jako studenta, a Steva neznala vůbec. S Alicinou pomocí policie její příběh přijala a propustili ji. Pár týdnů ji tajně sledovali, ale nakonec ji nechali na pokoji.

Strážníci nevěděli nic o bitvě v kanálech nebo o vampetech a vampýrech řádících v jejich městě. Zajímalo je jen to, že za všechny vraždy mohla jediná skupina zabijáků - Steve Leonard, Larten Hroozley, Darren Shan, Vandža Pochod a Harkat Mulds. Jeden uprchnul při zatýkání. Ostatní utekli z vězení. Rozhlásili náš popis široko daleko, ale už jsme nebyli problém města, a lidem bylo jedno, jestli jsme byli lidi nebo upíři - stačilo jim, že se nás zbavili.

Když uplynul nějaký čas a zájem opadl, Alice navštívila Debbie a probraly spolu šílené setkání s vampýry. Debbie přestala pracovat v Mahler's - nedokázala tam dělat dál - a Alice také přemýšlela o výpovědi.

"Připadalo mi to jako hloupost,"řekla tiše a projela si rukou krátké bílé vlasy."Přidala jsem se k týmu, který chrání lidi. Když jsem poznala, jaký je svět doopravdy tajemný a smrtící, už jsem si nepřipadala potřebná. Nemohla jsem se vrátit k běžnému životu."

Několik týdnů ženy probíraly své zážitky z tunelů a jak pokračovat. Shodly se, že už to nikdy nebude jako dřív, ale nevěděly, jak se poprat s budoucností. Pak, jedné noci po spoustě povídání a alkoholu, řekla Debbie něco, co změnilo jejich životy navždy a dalo jim to nový směr.

"Měla jsem strach z vampetů," vyprávěla Debbie."Připadali mi nebezpečnější než vampýři. Jejich pánové mají morální zásady, ale vampeti jsou prostě odpad. Pokud vampýři vyhrají válku, nezdá se mi, že by vampeti přestali bojovat."

"Souhlasila jsem,"řekla Alice."Takové jako jsou oni znám. Jak si vyvinou chuť pro boj, už se ho nezbaví. Ale když nebudou mít upíry, na které by mohli útočit, najdou si jinou kořist."

"Lidi,"řekla Debbie potichu."Až se zbaví upírů, soustředí se na lidi. Budou nabírat nové lidi, pořád se rozrůstat; budou hledat slabé a ubohé lidi a nabízet jim moc. S podporou vampýrů by se za několik let mohli stát opravdovou hrozbou pro lidstvo."

"Ale podle mě to bude upírům jedno,"řekl Alice."Vampýři jsou pravá hrozba pro jejich klan. Vampeti jsou pro ně jen otravní, ale ne nebezpeční."

"Tehdy jsem řekla, že proti ohni musíme bojovat ohněm,"řekla Debbie nebývale vážně."Tohle je NÁŠ problém. Řekla jsem, že musíme naverbovat lidi do boje proti vampetům, než se moc rozrostou. Když jsem řekla "náš" a "my", myslela jsem to obecně, ale hned jsem si uvědomila, že to vůbec není obecné - je to osobní."

"Oběti čekají, až je ostatní přijdou zachránit,"řekla Alice ostře."Ti, kdo nechtějí být oběti, bojují sami za sebe."

Když vyšlo slunce, dvojice se rozhodla odcestovat do Upíří hory, získat povolení od knížat a vybudovat armádu lidí proti vampetům. Upíři ani vampýři nepoužívají pistole, luky a šípy - slíbili, že tímhle bojovat prostě nebudou - ale vampety tyhle pravidla nesvazují. S pomocí upírů by mohli vampety vystopovat a bojovat s nimi v rovném souboji.

Skoro už jsme měly zabaleno," když nám to došlo," rozesmála se Debbie."Nevíme, kde ta Upíří hora je!"

Alice si vzpomněla na papírek, který jí Evanna dala, Vrátila se pro něj do svého bytu, rozložila ho a našla tam instrukce, kde Circo Mostruoso zrovna vystupuje - tady u vodopádu.

"Ale Evanna mi ten papírek dala před měsíci!" prohlásil jsem."Jak mohla vědět, kde panoptikum bude?"

Pokrčila rameny."Snažila jsem se nad tím nepřemýšlet. Zrovna jsem si zvykla na upíry, ale čarodějnice, co vidí do budoucnosti...to je trochu moc. Radši věřím tomu, že než nás potkala, probrala to s tím chlapem, co to tu vede."

"I když to nevysvětluje, jak mohla vědět, kdy si tu zprávu přečteme,"mrkla Debbie. "Asi to znamená, že...vás máme dovést...do Upíří hory," poznamenal Harkat. "Vypadá to tak,"řekla Alice."Pokud nemáte něco jiného v plánu?"

Harkat se na mě podíval. Po smrti pana Hroozleyho jsem dal dost jasně najevo, že na nějakou chvíli nechci mít s upíry nic společného. To byla podmínka.

"Moc se mi zpátky nechce," povzdechl jsem si."Je to moc brzo. Ale když je to tak důležité, asi nemám na vybranou. Ukážu vám cestu a asi bych se měl chovat jako prostředník mezi vámi a generály."

"Vlastně jsme nad tím také uvažovaly," usmála se Debbie, natáhla se a stiskla mi ruku."Nejsme si jisté, co si upíři pomyslí o dvou lidských ženách, které se objeví s nabídkou sestavit armádu na pomoc. O jejich zvycích a chování víme jen málo. Potřebujeme někoho, kdo by nám pomohl."

"Nejsem si jistý, jestli...to knížata přijmou,"řekl Harkat."Upíři si své bitvy...vždy bojovali sami. Myslím, že v tom budou chtít pokračovat...i když šance nejsou velké."

"V tom případě budeme bojovat s vampety bez nich," zavrčela Alice."Ale odmítnout nás by bylo hloupé a z toho co jsem viděla, upíři rozhodně hloupí nejsou."

"Dává to smysl,"řekl jsem."Poslat lidi bojovat s vampety a sami se soustředit na vampýry."

"Odkdy upíři dělají věci proto...že dávají smysl?" ušklíbl se Harkat."Ale stojí to za pokus. Půjdu s vámi."

"Ale kdepak, nepůjdeš," zasmál se někdo za náma. Zaraženě jsme se otočili a zjistili jsme, že v dodávce je s námi třetí nepozvaný host s krutým pohledem. Ihned jsme ho poznali a radost jsme z něj teda neměli - pan Sudd!

kapitola

Stvořitel lidiček měl na sobě obvyklý žlutý oblek a zelené holinky. Prohlížel si nás skrze tlusté brýle a levou rukou si pohrával s hodinkami ve tvaru srdce. Byl malý a obtloustlý, se zářivě bílými vlasy a krutým, provokativním úsměvem.

"Zdravím, hoši," pozdravil Harkata a mě."A zdravím i vás, krásné dámy." Mrknul na Alici a Debbie. Debbie se usmála, ale vrchní inspektorka zůstala ostražitá. Pan Sudd se posadil a sundal si botu, aby si z ní vyklepal nějakou špínu. Zahlédl jsem šest zvláštních prstů s blánami, které jsem viděl už jednou."Vidím, že jste přežili setkání se Stevem Leonardem."Protahoval každé slovo, zatímco si zase nasazoval botu.

"Rozhodně díky vám," zavrčel jsem."Věděl jste, že Steve je Pán vampýrů. Mohl jste nám to říct."

"A zkazit vám překvapení?" zasmál se pan Sudd."Ani za nic bych se nenechal připravit o ten střet v jeskyni Odplaty. Tolik let už jsem se tak dobře nebavil. Napětí bylo téměř neskutečné, ačkoliv jsem odhadl správně výsledek."

"Vůbec jste v té jeskyni nebyl," odsekl jsem."A ten výsledek jste neodhadl - věděl jste, jak to skončí!"

Pan sudd nezdvořile zívnul."Nemusel jsem tam být osobně,"řekl,"ale byl jsem tam jako duch. A jestli jsem věděl výsledek - tak nevěděl. Měl jsem podezření, že Larten padne, ale jistý jsem si nebyl. Mohl vyhrát.

Každopádně,"řekl a tlesknul."To je minulost. Máme tu i jiné povinnosti." Podíval se na Harkata a natočil hodinky tak, že odrážely světlo z okna přímo do Harkatových zelených očí."Spalo se ti dobře, pane Muldsi?"

Harkat na něj jen tupě zíral."Zatraceně dobře víte...že ne."

Pan Sudd dal hodinky pryč, aniž by z Harkata spustil oči."Čas zjistit, kým jsi býval,"zamumlal. Harkat ztuhnul.

"Proč teď?" zeptal jsem se.

"Jeho noční můry se zhoršily. Musí jít se mnou a hledat svou pravou identitu, nebo tu zůstat a zbláznit se - a zahynout."

"Proč mu to nemůžete normálně říct?" zajímalo mě. "Takhle to nechodí,"řekl pan Sudd.

"Odejdu na dlouho?" zeptal se Harkat tiše.

"Samozřejmě," hned přišla odpověď."Pokud to nepůjde hladce, tak napořád. Prostě to není tak, že bys prostě zjistil, kdo jsi byl, a zase se vrátil. Cesta je dlouhá a náročná, a i když se dobereš konce, nikdo nezaručuje, že se dokážeš vrátit. Ale musíš tu cestu podniknout - pokud nechceš radši zešílet a zemřít." Pan Sudd si naoko povzdechl."Ubohý Harkat - uvězněn mezi zlem a temně modrým mořem."

"Pěkně děkuju," zavrčel Harkat znechuceně a otočil se na mě."Vypadá to, že tady...se naše cesty rozdělí."

"Mohl bych jít s tebou-" začal jsem, ale přerušil mě mávnutím ruky.

"Na to zapomeň,"řekl."Musíš vést Alici a...Debbie do Upíří hory. Nejen je tam dovést, ale taky je...chránit - to je náročný úkol."

"Můžeme počkat, až se vrátíte,"řekla Debbie.

"Ne," povzdechl si Harkat."Nemůžeme vědět přesně...jak dlouho to bude...trvat."

Bezmocně jsem se díval na Harkata. Je to můj nejlepší přítel a příčila se mi myšlenka, že ho mám opustit. Ale miloval jsem Debbie a nechtěl jsem jí opustit.

"Vlastně," zavrněl pan Sudd a pohladil své hodinky,"si myslím, že by tě mladý Shan měl doprovázet - pokud si ceníš svého života."

"Co tím myslíte?" vyjel Harkat.

Pan Sudd si prohlížel nehty a pak promluvil lehce nadneseně."Jestli s tebou Darren půjde, tvé šance na přežití jsou celkem slušné. Jestli půjdeš sám, jsi prakticky odsouzen k záhubě."

Vztekle jsem přivřel oči. Pan Sudd poslal mě a pana Hroozleyho na lov Pána vampýrů, i když věděl, že to skončí smrtí. Teď si přál, abych byl další já.

"Darren nepůjde," řekl Harkat, když jsem otvíral pusu, abych se do pana Sudda pustil. Má své vlastní problémy...s vampýry. Tohle je má cesta, ne jeho."

"Samozřejmě, drahoušku," usmál se pan Sudd. Já tomu rozumím a pokud se rozhodne vydat se s těmi okouzlujícími dámami, zastavovat ho nebudu. Ale bylo by ode mě ošklivé neříct mu předem tu strašnou -"

"Přestaňte,"odsekl Harkat."Darren půjde s Debbie a ...Alicí. Tečka." "Harkate," zamumlal jsem nejistě,"možná bychom měli -"

"Ne," zarazil mě."Tvá věrnost patří upírům. Je čas se vrátit. Já to zvládnu sám." Pak se otočil a dál o tom nemluvil.

Odešli jsme před polednem. Debbie a Alice byly dobře vybavené, měly lana, tlusté svetry, pohorky, pochodně, zapalovače a sirky, pistole, nože, prostě všechno! Já jsem jako poloupír nic speciálního nepotřeboval. Do batohu jsem si zabalil jen dobrý nůž a oblečení na převlečení. Měl jsem na sobě džíny, triko a slabý svetr. I když si Truska dala práci s mým pirátským kostýmem,necítil jsem se s něm dobře - bylo to moc dětinské. Za posledních pár měsíců jsem si sehnal něco normálnějšího. Truska se nezlobila - řekla, že kostým dá Shancusovi nebo Urchovi, až budou starší.

Boty jsem vynechal. Mezi upíry bylo zvykem putovat k Hoře naboso. Žádné boty ani vybavení na šplhání nebylo povoleno. Obvykle bylo i zakázané míhání. V posledních letech se kvůli Válce jizev tohle pravidlo nebralo tak vážně. Ale ostatní se nezměnily. Debbie a Alice si myslely, že jsem zešílel! Pro lidi je těžké pochopit stvoření noci.

Další věc, kterou jsem si vzal, byl můj deník. Myslel jsem, že jsem o něj nadobro přišel - nechal jsem ho ve městě se zbytkem věcí - a tak mě překvapilo, když ho Alice najednou vytáhla.

"Kde jste ho vzala?" vyjekl jsem a sevřel jsem zápisník v ruce.

"Součást důkazů, které moji důstojníci nasbírali, když vás zavřeli. Sebrala jsem ho, ještě než jsem dala výpověď."

"Četla jste ho?" zeptal jsem se.

"Ne, ale ostatní ano."Usmála se. "Označili to za výmysly šílence."

Před odchodem jsem hledal Harkata, ale byl zamčený s panem Suddem v dodávce pana Topola. Když jsem klepal, objevil se pan Topol a řekl mi, že lidička nepřijímá návštěvy. Zavolal jsem na něj pozdrav, ale neodpověděl.

Cítil jsem se strašně, když jsme odcházeli a já zdravil Evru, Merlu a ostatní. Ale Harkat si stál na svém, a já věděl, že bude lepší, když se vrátím do Upíří hory a zase zaujmu své místo v Knížecí síni.

Debbie byla ráda, že mě má zpátky, a pevně se mě držela za ruku a vyprávěla, jak je strašně šťastná - a trochu vyděšená - že míří do Upíří hory. Snažila se ze mě dostat informace - jaké oblečení upíři nosí, jestli spí v rakvích, jestli se mění v netopýry - ale já byl úplně mimo na to, abych jí mohl vše popisovat do detailů.

Ušli jsme dva tři kilometry, když jsem se najednou zastavil. Přemýšlel jsem nad chvílemi, kdy mi Harkat zachránil život - když mě zachránil z čelistí šíleného medvěda, když skočil do

arény při mých zkouškách a zabil divočáka, který se mě snažil oddělat, když jsme bojovali bok po boku a on s dokonalou přesností sekal jednoho vampýra za druhým.

"Darrene?" zeptala se Debbie a ustaraně si mě prohlížela."Co se děje?"

"Musí se vrátit," odpověděla Alice za mě. Podíval jsem se na ní a usmál jsem se."Nemůžeš ignorovat přátelství. Harkat tě potřebuje víc než my. Běž mu pomoct a jestli se ti to podaří, doženeš nás později."

"Ale on mi řekl, ať jdu," zamumlal jsem.

"To je jedno," naléhala Alice."Tvé místo je vedle něj, ne vedle nás." "Ne!" namítala Debbie."Samy cestu do Upíří hory nenajdeme!"

Alice vytáhla z batohu mapu."Jsem si jistá, že nás Darren navede správným směrem."

"Ne!" vyjekla Debbie znova a pevně se mě chytla."Mám strach, že už tě nikdy neuvidím, když teď odejdeš!"

"Musím," povzdechl jsem si."Alice má pravdu - musím pomoct Harkatovi. Radši bych zůstal s tebou, ale pak bych se cítil jako zrádce."

Debbie měla v čích slzy, ale zamrkala a pak upjatě kývla."OK. Jestli to takhle chceš." "Takhle to má být,"řekl jsem."Na mém místě bys udělala to samé."

"Možná." Slabě se usmála a pak, aby skryla své pravé pocity, si vzala od Alice mapu, položila jí na zem a řekla mi, abych zakreslil cestu do Hory.

Rychle jsem načrtl nejsnadnější cestu, naznačil jsem alternativní řešení, kdyby ta první byla něčím zablokovaná, a řekl jsem jim, jak se dostanou bludištěm chodeb až do Síní, kde žijí upíři. Pak, bez dlouhého loučení, jsem Debbie rychle políbil a Alici jsem vrazil do rukou batoh s nově nabytým deníkem. Poprosil jsem jí, aby se mi o něj postarala.

Oběma jsem jim popřál štěstí, pak jsem se otočil a pospíchal zpátky do tábora. Snažil jsem se nemyslet na to, co všechno by se jim cestou mohlo stát, a cestou jsem se rychle pomodlil k upířím Bohům, aby drželi ochrannou ruku nad bývalou inspektorkou a učitelkou, kterou jsem miloval.

Zrovna jsem byl na kraji tábora, když jsem si na poli všiml pana Sudda a Harkata. Před nimi byly obloukové, chvějící se dveře, které nebyly vsazeny do ničeho. Jejich rám zářil červeně, a pan Sudd zářil taky, jeho oblek, vlasy a kůže měly temný, sytý, krvavý odstín. Prostor mezi rámem dveří byl vyplněn šedou barvou.

Pan Sudd mě zaslechl. Ohlédl se přes rameno a usmál se jako žralok."Á - pan Shan. Myslel jsem, že by jsi se mohl ukázat."

"Darrene!" křikl na mě Harkat naštvaně."Říkal jsem ti, ať sem nechodíš! Nemůžu tě vzít...s sebou. Musíš -"

Pan Sudd položil lidičkovi ruku na záda a prostrčil ho dveřmi. Šedý záblesk, a Harkat zmizel. Skrz šedou mlhovinu jsem viděl pole - ale po Harkatovi ani stopa.

"Kam šel?" zavolal jsem vyděšeně.

"Hledat pravdu,"usmál se pan Sudd, poodešel od dveří a natáhl ruku."Chceš hledat s ním?"

Došel jsem ke dveřím a nejistě jsem se zadíval na jasně rudý rám a šedou hmotu mezi nima."Kam to vede?" zeptal jsem se.

"Někam jinam,"odvětil pan Sudd vyhýbavě, pak mi položil ruku na pravé rameno a dlouze se na mě zadíval."Pokud půjdeš za Harkatem, už se nikdy nemusíš vrátit. Dobře si to promysli. Pokud za ním půjdeš a zemřeš, nebudeš moct čelit Stevu Leonardovi, až ten čas přijde, a tvá nepřítomnost by mohla mít strašlivé následky pro všechny upíry. Opravdu za to tvůj malý šedivý přítel stojí?"

Ani jsem se nad tím nemusel dvakrát rozmýšlet."Ano," odpověděl jsem jednoduše, a prošel jsem do nepřirozené šedivé hmoty jiného světa.

Na obloze nad pustinami jasně zářilo slunce a osvětlovalo vysušenou zemi a kamenné vrcholky kopců. Většinu země pokrýval hrubý červený prach a dusil úplně suchou hlínu. Když zafoukal silný vítr, prach se zvedl a téměř znemožňoval dýchání. V takových chvílích jsem si půjčil jednu z Harkatových náhradních masek - chránila mě před nejhorším náporem částic- a snažili jsme se najít přístřešek a počkat, až se to zklidní.

Byly to už dva týdny - odhadem - co nás pan Sudd dostal do téhle zpustlé krajiny a pak odešel. Dva týdny chůze přes neúrodné nížiny a mrtvé kopce, kde nežilo nic kromě několika ještěrek a hmyzu, který jsme chytali a jedli, kdykoliv to šlo. Chutnali příšerně, ale nemůžete být moc vybíraví, když se dostanete do pouště bez jídla a vody.

Voda byla naše největší starost. Procházet se v horku a prachu přinášelo žízeň, ale voda byla vzácná a my neměli nic, v čem bychom ji mohli uchovat, když jsme nalezli nějaké jezírko. Z ještěrčí kůže jsme si vyrobili primitivní úschovny, ale moc vody neudržely. Museli jsme pít úsporně.

Harkat byl naštvaný, že jsem ho neposlechl - pár dní mi bez přestání nadával - ale postupně se klidnil. I když mi za to nikdy nepoděkoval, věděl jsem, že je rád.

Před čtrnácti dny s námi pan Sudd prošel těmi dveřmi, které se za ním rozpadly v prach. Když jsem prošel, byl jsem na chvíli dezorientovaný a viděl jsem jen šedou mlhu. Když se mlha projasnila, poznal jsem, že stojím v malém opuštěném údolí - a i když byl na druhé straně dveří den, tady byla noc, ačkoliv neobvykle jasná noc, osvětlená úplňkem a obloha byla plná souhvězdí.

"Kde jsme?" zeptal se Harkat a oči měl rozšířené údivem.

Pan Sudd si poklepal na nos."To by vám mělo stačit. Tak hoši,"řekl a naznačil nám, abychom se sehnuli vedle něj. Do prachu nakreslil jednoduchý kompas a ukázal na jednu šipku."Tady je západ, jak zítra poznáte podle slunce. Běžte tím směrem, dokud se nedostanete do lovišť černého pantera. Musíte ho zabít, abyste se dozvěděli, co bude dál."

S úsměvem se narovnal a otočil k odchodu. "Počkejte!" zastavil jsem ho."Nic víc nám neřeknete?" "Co víc byste chtěli vědět?" zeptal se zdvořile.

"Spoustu věcí!" zakřičel jsem."Kde to jsme? Jak jsme se sem dostali? Co se stane, když půjdeme na východ a ne na západ? Jak Harkat zjistí, kdo vlastně byl? A co s tím vším má co dělat ten panter?"

Pan Sudd si netrpělivě povzdechnul."Myslel jsem, že už ses naučil oceňovat neznámo," zavrčel."Neuvědomujete si, jak je to vzrušující vydat se na dobrodružství a nevědět, co vás čeká dál? Dal bych své brýle a holinky za možnost poznat tenhle svět tak jako vy, zvláštním a hravým způsobem!"

"Zapomeňte na brýle a holinky!"odsekl jsem."Prostě nám odpovězte!"

"Občas dokážeš být pěkně nezdvořilý, postěžoval si pan Sudd, ale zase si přidřepl a zamyslel se."Je toho spoustu, co vám nesmím říct a ani neřeknu. Musíte sami přijít na to, kde jsme - i když se nic nestane, když to nezjistíte. Očividně jste se sem dostali mechanismem buď pomocí magie, nebo neskutečně vyspělé technologie - to vám neřeknu. Pokud nepůjdete na západ, zemřete, a celkem strašně. A co se týče Harkatova zjištění a toho pantera..."

Pan Sudd si to chvíli promýšlel, než odpověděl."Někde v tomhle světě leží jezero - možná spíše posvátné jezírko - kterému rád říkám Jezero duší. Můžete v něm zahlédnout tváře mnoha chycených duší, lidí, jejichž duch neopustil po smrti zemi. Duše osoby, kterou Harkat býval, přebývá uvnitř. Musíte najít Jezero a potom najít jeho duši. Pokud uspějete, a Harkat pozná a pochopí pravdu sám o sobě, vaše cesta bude kompletní a já vás bezpečně odvedu domů. Pokud ne..."pokrčil rameny.

"Jak najdeme to Jezero...duší?" zeptal se Harkat.

"Podle instrukcí,"řekl pan Sudd."Pokud najdete a zabijete pantera, dozvíte se, kam dál. Také najdeš vodítko ke své bývalé osobnosti, protože jsem byl tak hodný a jen tak ti ho tam nechal."

"Nemůžete nechat těch hovadin a prostě nám to říct?" zamručel jsem.

"Ne,"řekl pan Sudd. Postavil se a vážně se na nás podíval."Ale řeknu to takhle, chlapci - panter je vaše nejmenší starost. Našlapujte opatrně, věřte svým instinktům, a pořád buďte na pozoru. A nezapomeň,"otočil se na Harkata,"nestačí se jen dozvědět, kdo jsi byl, musíš to i přijmout. Nepřijdu, dokud to nepřiznáš nahlas.

Tak," usmál se. Vážně už musím jít. Schůzky, kterých se musím zúčastnit, věci, které musím udělat, lidi, které musím potrápit. Pokud máte další otázky, budete muset počkat. Tak zatím chlapci." S mávnutím se ten malý, záhadný mužík otočil a opustil nás; šel na východ, dokud ho nepohltila tma, zatímco my jsme zůstali v nepojmenované, nepřátelské krajině.

Našli jsme malé jezírko s vodou, pořádně jsme se napili a strčili jsme hlavy do temné tekutiny bez ohledu na drobné úhoře a hmyz. Harkatova šedá kůže vypadala po vynoření jako vlhký karton, ale brzy se vrátil do normálu, když ho vysušilo neúprosné slunce.

"Jak daleko myslíš, že jsme pokročili?" zavrčel jsem a natáhl jsem se ve stínu trnitého keře s fialovými kvítky. Byla to první známka vegetace, na kterou jsme narazili, ale já byl moc vyčerpaný na to, abych jí věnoval nějaký extra zájem.

"Netuším,"řekl Harkat."Jak dlouho už...putujeme?" "Dva týdny - myslím."

Po prvním horkém dni jsme zkoušeli putovat v noci, ale cesta byla kamenitá a zrádná - a pro mé bosé nohy neskutečně tvrdá! Po mnoha zakopnutích, potrhaných oblečení a škrábanců jsme se rozhodli čelit spalujícímu slunci. Ovázal jsem si svetr kolem hlavy, abych se vyhnul nejhorším paprskům - slunce nijak nepůsobilo na Harkatovu šedou kůži, ačkoliv se hodně potil - ale i když mě to chránilo před úpalem, neměl jsem šanci proti spálení. Horní polovinu těla jsem měl úplně propečenou, dokonce i pod tričkem. Pár dní mě všechno bolelo a byl jsem rozmrzelý, ale rychle jsem se zotavoval - díky poloupířím hojícím schopnostem - a červená barva se změnila na tmavě hnědou. Chodidla se mi taky zatvrdla - už jsem sotva vnímal, že nemám boty.

"Se vším tím šplháním a vracením se, které...jsme museli podstoupit nemůžeme...jít rychleji než několik mílí za hodinu,"řekl Harkat."Jdeme čtrnáct nebo patnáct hodin denně...takže pravděpodobně urazíme dvacet pět...až třicet mil. Za dva týdny to je..."Harkat se zamračil, když počítal."Celkem možná čtyři sta."

Unaveně jsem kývnul."Díky bohu, že nejsme lidi - tímhle tempem a při těhle podmínkách bychom nevydrželi ani týden."

Harkat se posadil a natočil hlavu doleva, pak doprava - uši měl pod kůží, takže musel pořád natáčet hlavu, aby dobře slyšel. Když nic nezaslechl, soustředil se na krajinu kolem nás. Po krátké prohlídce se otočil na mě."Změnil se nějak zápach?" zeptal se. Neměl nos, tak se spoléhal na můj.

Nasál jsem vzduch."Trochu. Není tak ostrý jako předtím."

"To proto, že je tu...méně prachu,"řekl a ukázal na kopce kolem nás."Asi začínáme opouštět...poušť. Je tu pár rostlin a...chuchvalce suché trávy."

"Bylo načase," zamručel jsem."Doufejme, že tu jsou i zvířata - asi se sesypu, jestli budu muset sníst ještě jednu ještěrku nebo brouka."

"Co myslíš, že byl zač ten dvanáctinohý...hmyz, co jsme snědli včera?" zeptal se Harkat. "Nevím, ale už se ho ani nedotknu - celou noc jsem měl křeče v žaludku!"

Harkat se ušklíbl."Mě nevadil. Občas je užitečné nemít...žádné chuťové buňky a žaludek schopný...strávit téměř všechno."

Harkat si nasadil masku přes obličej a tiše přes ní dýchal a prohlížel si krajinu před náma. Harkat strávil spoustu času testováním vzduchu a měl pocit, že pro něj není jedovatý - byl trochu jiný než na zemi, kyselejší - ale stejně si nechával masku, aby měl jistotu. Prvních pár dní jsem pořád kašlal, ale teď jsem byl v pohodě - mé plíce si brzy zvykly na nahořklý vzduch.

"Už tě napadlo, kde jsme?"zeptal jsem se po chvíli. To bylo naše oblíbené téma. Zúžili jsme možnosti na čtyři. Pan Sudd nás nějak poslal do minulosti. Dostal nás do nějakého vzdáleného světa v našem vesmíru. Přenesl nás do jiné reality. Nebo to byla iluze a naše těla ležela na poli v našem světě, zatímco pan Sudd naší mysli vytvořil tenhle svět.

"Nejdřív jsem věřil...té teorii o iluzi,"řekl Harkat a trochu si stáhl masku."Ale čím víc nad tím přemýšlím, tím méně...jsem si jistý. Kdyby pan Sudd tenhle svět stvořil, určitě...by ho udělal barevnější a víc vzrušující. Je to tu celkem jednotvárné."

"Ještě je brzo," zamručel jsem."Tohle nás má asi jen rozehřát."

"Tebe to rozehřálo určitě,"zakřenil se Harkat a kývl k mému opálení.

Vrátil jsem mu úsměv a pak jsem se zadíval na slunce."Do večera zbývají tři nebo čtyři hodiny,"odhadl jsem."Škoda, že ani jeden z nás neví nic víc o noční obloze, protože bychom dokázali odhadnout kde jsme podle hvězd."

"Ještě větší škoda...že nemáme zbraně," poznamenal Harkat. Postavil se a znova si prohlížel krajinu. "Jak se budeme tomu panterovi...stavět beze zbraní?"

"Něco se objeví," uklidnil jsem ho."Pan Sudd by nás nenechal bez šance, ne takhle brzo - kdybychom umřeli brzo, přišel by o všechnu zábavu."

"To není moc utěšující,"řekl Harkat."Myšlenka, že jsme naživu jen proto, abychom...zemřeli strašnou smrtí později...pro zábavu pana Sudda...mě nenaplňuje optimismem."

"Mě taky ne," souhlasil jsem."Ale aspoň nám to dává naději."

Náš rozhovor skončil poněkud nejistě, a po krátkém odpočinku jsme si naplnily malé ještěrčí měchy vodou a vydali jsme se do pustin, kde se to začínalo zelenat - ale pořád nebyly o nic známější.

kapitola

Týden poté, co jsme opustili poušť, jsme se dostali do džungle plné tlustých kaktusů, dlouhé popínavé révy a zkroucených stromů. Na stromech rostlo minimum listů. Byly dlouhé a štíhlé, tmavě oranžové, seskupené na vrcholcích stromů.

Našli jsme stopy zvířat - exkrementy, kosti, chlupy - ale až do příchodu do džungle jsme žádné neviděli. Tam jsme našli známá, ale stejně podivná stvoření. Většina se jich podobala těm na Zemi - jeleni, veverky, opice - ale měli jinou velikost nebo barvu. Některé rozdíly nebyly tak patrné - jednou jsme chytili veverku, která měla po bližším prozkoumání nebývalé ostré zuby a překvapivě dlouhé drápy.

Během cesty jsme našli kameny ve tvaru dýky, které jsme vybrousili do nožů. Z tlustých klacků a zvířecích kostí jsme si vyrobili další zbraně. Proti panterovi budou na nic, ale pomohly nám vyděsit malé žluté opičky, které seskakovaly ze stromů svým obětem na hlavu, oslepily je zuby a drápy a nakonec je zabily, když se potáceli kolem.

"Nikdy jsem neslyšel o takových opicích,"poznamenal jsem jednoho rána, když jsme sledovali, jak ty opice skolily obrovského divočáka.

"Já taky ne,"řekl Harkat.

Opice se zarazily a podezíravě nasály vzduch. Jedna zaběhla do křoví a varovně vřeštěla.Z křoví se ozvalo zavrčení a větší opice - asi jako pavián, ale červená - vyskočila ven. Žluté opičky vycenily zuby, zasyčely a házely po vetřelci větvičky a kamínky, ale pavián je ignoroval a blížil se. Opice se stáhly a nechaly paviána, aby dojedl divočáka.

"Hádám, že na velikosti záleží," zamumlal jsem opatrně a pak jsme s Harkatem vyklouzli, aby se mohl pavián v klidu najíst.

Další noc, když Harkat spal - v tomhle světě jeho noční můry přestaly - a já hlídal, zepředu se ozval hlasitý, naštvaný řev. Noc byla obvykle naplněna zvuky hmyzu a nočních tvorů, ale při tom řevu všechno ostatní utichlo. Nastalo úplné ticho - ve vzduchu se vznášela jen ozvěna řevu - aspoň na pět minut.

Harkat spal i přes ten řev. Obvykle měl lehký spánek, ale zdejší vzduch mu prospíval, tak spal tvrdě. Pověděl jsem mu o tom ráno.

"Myslíš, že to byl...náš panter?" zeptal se.

"Stoprocentně to byla velká kočka,"řekl jsem."Mohl to být lev nebo tygr, ale sázím to na černého pantera."

"Panteři bývají tišší,"řekl Harkat."Ale tady by to...mohlo být jinak. Jestli jsme v jeho teritoriu...mohl by se ukázat brzo. Panteři jsou pořád ostražití. Musíme se připravit."Během pobytu v Upíří hoře, když pracoval pro Sebu Nila, se Harkat bavil s upíry, kteří lovili nebo bojovali se lvy a leopardy, takže toho o nich věděl dost."Musíme vykopat jámu, kam ho...nalákáme, chytit a svázat jelena, a taky najít...nějaké dikobrazy."

"Dikobrazy?" zeptal jsem se.

"Jejich ostny se mohou panterovi...zabodnout do tlap, čumáku a tlamy. Mohlo by ho to zpomalit...nebo rozptýlit."

"K jeho zabití budeme potřebovat víc než jen dikobrazí ostny," poznamenal jsem.

"S trochou štěstí ho vyplašíme...když půjde sežrat toho jelena. Můžeme vyskočit a...nahnat ho do jámy. Snad tam zemře."

"A jestli ne?" zeptal jsem se.

Harkat se nervózně ušklíbl."Tak máme problém. Černí panteři jsou vlastně leopardi, a leopardi....jsou nejhorší z velkých koček."Jsou rychlí, silní, zuřiví a...skvěle šplhají.

Nedokážeme ho předběhnout...nebo vyšplhat před ním na strom." "Takže jestli nevyjde plán A, máme i plán B?"

"Ne," ušklíbl se Harkat."Já bych přešel rovnou k plánu P - panika!"

Našli jsme mýtinku s křovinatým porostem na jedné straně, kde se dalo schovat. Celé ráno jsme holýma rukama a nástroji z větví a kostí kopali hlubokou jámu. Když byla hotová, nasbírali jsme tlusté větve a obrousili jejich špičky, aby vypadaly jako kůly, které narovnáme na dno.

Když jsme šplhali do jámy, abychom je umístili, na kraji jsem se zarazil a začal jsem se třást - vzpomněl jsem si na jinou jámu s kůly a přítele, kterého jsem tam ztratil.

"Co se děje?" zeptal se Harkat. Než jsem stačil odpovědět, poznal to na mě."Aha," povzdechl."Pan Hroozley."

"Nemůžeme ho zabít nějak jinak?" zašeptal jsem.

"Ne bez pořádného vybavení." Harkat si ode mě vzal kůly a povzbudivě se usmál."Běž ulovit dikobrazy. Já se postarám...o tohle."

Vděčně jsem kývnul a vydal jsem se najít dikobrazy nebo něco jiného, co bychom mohli použít proti panterovi. Poslední dobou jsem na pana Hroozleyho moc nemyslel - tenhle divný svět mi úplně odvedl myšlenky - ale ta jáma mi to zase připomněla. Zase jsem ho viděl padat a slyšel křičet, když umíral. Chtěl jsem opustit jámu i pantera, ale neměl jsem na vybranou.

Musíme ho zabít, abychom se dozvěděli, kam půjdeme dál. Tak jsem se snažil přestat na pana Hroozleyho myslet a dal jsem se do práce.

Nasbíral jsem nějaké suché kaktusové ostny a vyrobil jsem blátivé koule pomocí listí a bahna z nedalekého potůčku - doufal jsem, že by ho to mohlo na chvíli oslepit. Dlouho jsem hledal nějaké dikobrazy, ale jestli tu vůbec žili, zatraceně dobře se schovávali. Odpoledne jsem se vrátil nahlásit to Harkatovi.

"Nevadí,"řekl a sedl si na okraj jámy."Pojďme to zakrýt a...chytit toho jelena. Potom je to

...jen o štěstí."

Zakryli jsme jámu dlouhýma větvemi a listím a šli jsme lovit. Zdejší jeleni byli menší, s protáhlejší hlavou. Nedokázali vyvinout takovou rychlost jako jejich protějšky na zemi, ale stejně byli pěkně hbití. Chvíli to trvalo, než jsme vystopovali jednoho nemocného chudáka a přitáhli ho zpátky živého. Už se stmívalo, když jsme ho přivázali k jednomu kůlu na okraji jámy, a oba jsme byli vyčerpaní po tak dlouhém dni.

"Co když panter zaútočí v noci?" zeptal jsem se, když jsme si vlezli pod kůži, z které jsem jelena stáhnul.

"Proč musíš pořád...očekávat to nejhorší?" zavrčel Harkat. "Někdo to udělat musí," zasmál jsem se."Tak nastane plán P?"

"Ne," povzdechl si Harkat."Jestli přijde v noci, nastane KYAG čas." "KYAG?" zopakoval jsem.

"Kiss your ass goodbye!"

Tu noc se panter ani neukázal, ačkoliv jsme oba slyšeli vrčení mnohem blíž než předtím ten řev. Jakmile se rozednělo, dali jsme si skromnou snídani - bobule, které jsme nasbírali, když jsme viděli, jak je jí opice - a nachystali jsme se za křoví naproti jámě. Pokud půjde všechno podle plánu, panter zaútočí na jelena. S trochou štěstí přiběhne z druhé strany a spadne do jámy. Pokud ne, vyběhneme za ním a snad se nám ho podaří natlačit do záhuby. Nebyl to zrovna ten nejpropracovanější plán na světě, ale muselo to stačit.

Mlčeli jsme, když se z minut staly hodiny, a čekali jsme na pantera. Měl jsem sucho v puse, a často jsem upíjel z měchů z veverčí kůže (ty ještěrčí jsme vyhodili), i když jen malé doušky - abych pořád necoural na záchod.

Asi hodinu před polednem jsem položil Harkatovi ruku na šedé předloktí a varovně jsem stiskl - uviděl jsem ve stromoví něco dlouhého a černého. Jen jsme se dívali. Pak se zpoza stromu vynořil čumák s vousky a začenichal - panter! Ani jsem nehlesnul a v duchu jsem popoháněl pantera, ať jde dál, ale po pár váhavých vteřinách se zase otočil a zaběhl do temné džungle.

S Harkatem jsme se na sebe tázavě podívali."Musel nás vycítit," zašeptal jsem.

"Nebo ucítil, že je něco špatně,"zašeptal Harkat. Pozvedl hlavu, chvíli sledoval jelena, a pak ukázal palcem za nás."Pojďme dál. Myslím, že se vrátí. Pokud tu nebudeme, mohlo by...ho to povzbudit k útoku."

"Nebudeme mít dobrý výhled, když se ještě stáhneme,"poznamenal jsem.

"Já vím,"řekl Harkat,"ale nemáme na vybranou. Něco bylo špatně. Pokud tu zůstaneme, může...se to vrátit, a ten panter se nepřiblíží."

Vydal jsem se za Harkatem hlouběji do křovisek, až jsme se dostali téměř na okraj vegetace. Byli jsme rádi, že jsme vůbec viděli toho jelena.

Uplynula hodina. Dvě. Začínala mě opouštět naděje, že se panter vůbec vrátí, když se k nám začalo z mýtiny blížit funění. Všimnul jsem si, že jelen sebou začal zmítat a snažil se dostat z toho provazu. Něco hrozivě zařvalo - panter. Bylo to ještě lepší - zvuky se ozývaly z druhé strany jámy. Kdyby zaútočil na jelena odtamtud, spadl by rovnou do naší pasti!

S Harkatem jsme leželi bez jediného pohybu, sotva že jsme dýchali. Slyšeli jsme praskání větviček, když se panter blížil - už se nesnažil skrývat svou přítomnost. Pak se ozvalo hlasité křupnutí, když těžké tělo propadlo falešným nánosem a nabodlo se na kůly. Ozval se tak zoufalý řev, že jsem si musel zakrýt uši rukama. Nastalo ticho, které rušilo jen klapání jelenových kopyt na okraji jámy.

Harkat se pomalu postavil a díval se přes křoviny na jámu. Stoupnul jsem si a díval jsem se taky.Pak jsme se podívali jeden na druhého a já řekl nejistě," Vyšlo to!"

"To znělo, jako bys...to ani nečekal," ušklíbnul se Harkat. "Taky že ne," zasmál jsem se a šel jsem k jámě.

"Opatrně," varoval mě Harkat a zvednul těžký dřevěný klacek."Pořád by mohl být naživu. Není nic nebezpečnějšího než...zraněné zvíře."

"Kdyby byl naživu, vyl by bolestí," poznamenal jsem.

"Asi," kývl Harkat," ale nemusíme...zbytečně riskovat." Předešel mě, vydal se nalevo a naznačil mi, abych šel doprava.Zvedl jsem nůž vytvarovaný do podoby nože a pomalu jsme se blížili k jámě z opačných směrů. Oba jsme si z opasků sundali kusy kaktusů - měli jsme tam přivázané i hroudy bláta - abychom je hodili po panterovi, kdyby ještě žil.

Harkat se do jámy podíval jako první a zmateně se zarazil. Když jsem se dostal dostatečně blízko, pochopil jsem proč. Ztuhnul jsem a nevěděl jsem, co si z toho vyvodit za závěr. Na kůlech bylo nabodnuté tělo a z četných ran mu vytékala krev. Ale nebylo to tělo pantera - bylo to tělo paviána.

"To nechápu," zamumlal jsem. "Opice přece neumí takhle výt nebo vrčet."

"Ale jak..." Harkat najednou zmlknul a v očích se mu objevil strach."Její hrdlo!"vyjekl."Je rozervané! Ten panter musí -"

Dál se nedostal. I já jsem to začínal tušit - panter zabil paviána a hodil ho do jámy, aby nás zmátl! - když se ve větvích nedalekého stromu cosi mihlo. Otočil jsem se a zahlédl jsem něco dlouhého, mohutného a černého, jak proletělo vzduchem s rozevřenými čelistmi a nataženými drápy - a pak už jsem měl na sobě pantera, který triumfálně zařval a snažil se mě zabít!

kapitola

Ten řev se ukázal být jako důležitý. Kdyby mi panter hned sevřel čelisti kolem hrdla, neměl bych šanci. Ale zvíře bylo vzrušené - asi tím, jak nás přechytračilo - zaklonilo hlavu a zařvalo.

Harkat zareagoval neskutečně rychle a hodil po něm kaktusový trn. Klidně ho mohl trefit neškodně do ramen nebo hlavy, ale štěstí upírů bylo s námi a kaktus skončil panterovi mezi čelistmi.

Panter o mě okamžitě ztratil zájem a uskočil stranou, prskal a snažil se vyprostit kaktus z tlamy. Odplazil jsem se a natáhl jsem se po noži, který jsem upustil. Když jsem kolem něj sevřel prsty, Harkat mě přeskočil a tyčí zaútočil panterovi na hlavu.

Kdyby byla ta tyč z lepšího materiálu, asi by ho zabil - ocelovou tyčí nebo sekerou dokázal napáchat neskutečnou škodu. Ale dřevo se ukázalo jako nedostatečný materiál, a když se setkalo s panterovou tvrdou hlavu, zlomilo se v půli.

Panter zavyl vzteky a bolestí, otočil se na Harkata, plival ostny a žluté zuby se mu leskly v odpoledním slunci. Vrhnul se po něm a na levé tváři mu rozevřel ošklivou ránu. Harkat přepadl dozadu a panter skočil za ním.

Neměl jsem čas zvednout se a zaútočit na pantera - než bych tam stačil doběhnout, už by Harkata měl - tak jsem po něm vrhnul nůž. Kámen tu šelmu neškodně minul, ale upoutal její pozornost, takže otočila hlavu. Harkat to využil k tomu, aby si rychle odepnul několik blátivých koulí. Když se na něj panter znovu otočil, Harkat mu je hodil mezi oči.

Panter vyjeknul a otočil se o devadesát stupňů od Harkata. Levou packou se snažil si bláto seškrábat. Harkat mezitím popadl jednu část zlomené tyče a vrazil naostřenou část panterovi mezi žebra. Podařilo se mu ho poškrábat, ale ne moc - sice mu tekla krev, ale plíce mu to nepoškodilo.

To bylo na pantera moc - začal šílet. I když pořádně neviděl, vrhnul se na Harkata, prskal a syčel, máchal zabijáckými drápy. Harkat se mu vyhýbal, ale panterovy drápy se mu zasekly do okraje modrého pláště. Než se stačil vyprostit, už měl na sobě slepě bojující šelmu, která cvakala zuby a snažila se najít Harkatův obličej.

Harkat panterovo tělo pevně stisknul - snažil se mu zlomit žebra nebo ho udusit. Já se na něj vrhnul zezadu a snažil se mu zranit čenich a oči kaktusem. Panter ho chytil tlamou a vytrhnul mi ho - málem i s mým pravým palcem!

"Vypadni!" zasyčel Harkat, když jsem se chytil panterovi za ramena a snažil se najít další kaktus.

"Myslím, že -" vykřikl jsem. "Pryč!"zařval Harkat.

Proti tomu se nedalo protestovat. Pustil jsem pantera a svezl jsem se na zem. Harkat ho stiskl ještě pevněji a otočil se, skrz prameny krve, které mu tekly do očí, hledal jámu. Když jí uviděl, přitiskl si pantera blíž k hrudi, zapotácel se - a skočil se dovnitř!

"Harkate!" zaječel jsem a reflexivně jsem se natáhl, jako bych ho mohl chytit a zachránit. Před očima jsem uviděl scénu, kdy pan Hroozley padal do té jámy, a cítil jsem, jak se mi stahuje žaludek.

Ozvalo se žuchnutí a srdcervoucí řev, když se panter nabodl na kůly. Harkat žádný zvuk nevydal, což mě přivedlo na myšlenku, že spadl pod pantera a zemřel okamžitě.

"Ne!" zasténal jsem, zvedl jsem se a dokulhal jsem k okraji jámy. Tak jsem se o Harkata bál, že jsem tam skoro přepadl! Mával jsem rukama, abych chytil rovnováhu, když jsem uslyšela zamručení a Harkatova hlava se otočila. Dopadl přímo na pantera - byl naživu!

"Harkate!" zavolal jsem znovu, tentokrát radostně.

"Pomoz... mi... nahoru,"vydechl. Panterovy končetiny sebou pořád škubaly, ale už nepředstavovaly nebezpečí - byl v posledním tažení a neměl dost síly Harkata zabít, i když by si to přál!

Lehl jsem si na břicho, natáhl se a nabídl jsem Harkatovi ruku, ale nedosáhl jsem na něj. Ležel na panterovi a ačkoliv zvíře - a pavián pod ním - schytaly nejhorší ráno, pár kůlů Harkata bodlo, několik do nohou, pár do břicha a hrudi a jeden přímo do levého předloktí. Zranění na těle a nohou nevypadala tak vážně. Problém byla ta ruka - kůl v ní pevně vězel a Harkat nemohl natáhnout druhou ruku dost vysoko, aby se mě chytil.

"Počkej," řekl jsem a rozhlížel jsem se po něčem, co bych mu mohl hodit. "Jako bych... někam... mohl... odejít,"zaslechl jsem jeho sarkastické mumlání.

Neměli jsme lano, ale kolem rostly silné šlahouny. Vzal jsem do ruky nejbližší a uřízl jsem ho nehtem v délce asi dvou metrů. Chytil jsem ho za oba konce a táhl jsem za něj, abych ho vyzkoušel. Liána se nepřetrhla, tak jsem se vrátil k jámě a jeden konec Harkatovi hodil.

Lidička ho chytil pravou rukou, počkal, až pevně chytím svůj konec, a vytrhnul levou ruku z toho kůlu. Zalapal po dechu, když dřevo opustilo jeho ruku. Pevně se chytil, skočil na stěnu jámy a s pomocí šlahounu se vyšplhal nahoru.

Už byl skoro nahoře, když mu ujela noha. Najednou jsem si uvědomil, že když se nepustím jeho váha nás dolů stáhne oba. Rychle jsem ho pustil, padl jsem na břicho a natáhl jsem se, abych ho chytil za ruku.

Nepodařilo se mi ho chytit za ruku, ale chytil jsem ho za levý rukáv. Ozvalo se trhání látky a já už myslel, že jsem ho ztratil, ale materiál vydržel a po několika strašlivých vteřinách jsem dokázal lidičku vytáhnout ven.

Harkat ležel na zádech a díval se na oblohu a jeho šedý sešitý obličej vypadal ještě mrtvolněji než obvykle. Snažil jsem se zvednout, ale tak se mi třásly nohy, že jsem jen padnul vedle něj a bezhlesně jsme tam leželi a v duchu děkovali za to, že jsme ještě naživu.

kapitola

Ošetřil jsem Harkata jak nejlépe to šlo, rány jsem mu vymyl vodou z potoka a svůj svetr jsem použil na obvazy. Kdybych byl plný upír, mohl bych mu rány zacelit pomocí slin, ale poloupíři tuhle schopnost nemají.

Rány na obličeji - kde ho panter poškrábal - by chtěly sešít, ale ani jeden z nás neměl jehlu ani nitě. Navrhnul jsem, že bychom mohli improvizovat a použít malé kosti a zvířecí chlupy, ale Harkat nad tím jen mávl rukou."Už mám stehů dost,"ušklíbl se."Ať se to vyhojí samo. Už nemůžu být ošklivější...než jsem."

"To je fakt," kývl jsem se a zasmál jsem se, když jsem od něj dostal pohlavek. Rychle jsem zvážněl."Kdyby se do toho dostala infekce..."

"Jako vždycky se díváš na tu světlou stranu,"zavrčel a pak pokrčil rameny."Když se to stane... je po mně - nemocnice...tu žádná není. Nedělej si... s tím hlavu."

Pomohl jsem mu na nohy a vrátili jsme se k jámě, abychom si prohlédli pantera. Harkat kulhal víc než obvykle - vždycky trochu pokulhával na levou nohu - ale tvrdil, že to ani tak

nebolí. Panter byl metr a půl dlouhý a dobře stavěný. Když jsme se na něj dívali, nemohl jsem uvěřit, že jsme ho přemohli. Nebylo to poprvé v mém životě, kdy jsem měl pocit, že jestli upíří bohové existují, dávají na mě pozor a nabízí mi pomocnou ruku pokaždé, kdy se mi situace vymkne z rukou.

"Víš, z čeho...mám největší strach?" zeptal se Harkat po chvíli."Pan Sudd říkal, že ten... panter je naše nejmenší... starost. To znamená, že je...před námi něco horšího!"

"A kdo že to myslí pesimisticky?" odsekl jsem."Mám jít dolů a vytáhnout ho?"

"Počkáme do rána,"řekl Harkat."Rozděláme oheň, najíme se, odpočineme si....a vytáhneme ho...ráno."

To mi znělo dobře, takže zatímco Harkat rozdělával oheň - pomocí dvou kamenů křesal jiskry

zabil jsem jelena a rozporcoval ho. Kdysi dávno bych ho nechal jít, ale upíři jsou lovci. Lovíme a zabíjíme bez slitování, stejně jako ostatní divoká zvířata.

Uvařené maso bylo tuhé a ne zrovna dobré, ale snědli jsme ho s vědomím, jaké jsme měli štěstí, že jsme se nestali hlavním chodem právě my.

Ráno jsem se sešplhal dolů a vyprostil pantera z kůlů. Paviána jsem tam nechal a mrtvé tělo jsem podal Harkatovi. Nebylo to tak jednoduché, jak to zní - panter byl strašně těžký - ale jsme silnější než lidé, takže to šlo.

Prohlíželi jsme si panterovo lesklé černé tělo a přemýšleli jsme, jak by nám mohlo pomoct při cestě dál."Možná ho musíme rozříznout," navrhnul jsem."Mohl by mít v sobě nějakou krabici nebo láhev."

"Za pokus to stojí," souhlasil Harkat a přetočil pantera na záda, abychom se dostali na jeho hladké, jemné břicho.

"Počkej!" vyjekl jsem, když se Harkat rozpřáhl na první zářez. Zespoda neměl panter tak tmavou srst jako na zbytku těla. Prohlížel jsem si kůži na jeho břiše - bylo na ní něco

nakreslené! Mezi ručně vyrobenými noži jsem si vybral jeden s dlouhou a ostrou čepelí a oholil jsem nějaké chlupy. Linie byly najednou úplně zřetelné.

"To je jen změť jizev,"řekl Harkat.

"Ne," odporoval jsem."Podívej se na ty kruhovité tvary a jak se tady rozbíhají. Byly tam vyryté úmyslně. Pomoz mi oholit celé břicho."

Netrvalo to dlouho, než jsme mu odstranili všechny chlupy a odkryli detailní mapu. Musela tam být vyryta před celými lety, možná ještě v dobách, kdy byl panter mládě. Úplně vpravo bylo malé X, které očividně naznačovalo naší momentálně pozici. Nalevo byl nakreslený kruh a v něm něco napsáno.

"Běžte do domova největší ropuchy světa," předčítal jsem nahlas."A tam si vezměte želatinové koule."

Víc tam toho nebylo. Přečetli jsme si to ještě několikrát a zmateně jsme se po sobě podívali."Nějaký návrh, co by mohlo znamenat to "želatinová"?"

"Asi to bude mít co dělat s želém," odpověděl jsem nejistě.

"Takže máme najít největší ropuchu na světě a ...popadnout želatinové koule?"zeptal se Harkat podezíravě.

"Tohle vymýšlel pan Sudd," připomněl jsem mu."Dělá si legraci ze všeho. Myslím, že bychom se prostě měli vydat podle mapy k tomu kruhu a zbytek vyřešit až pak."

Harkat kývl a pak nožem rozsekl tělo, aby mohl vyříznout mapu."Počkej,"zarazil jsem ho."Mám přesnější prsty."

Zatímco jsem opatrně odřezával kůži od svalů,Harkat si odkulil zbytek těla a něco si mumlal. Konečně se mi to podařilo a na čistém kousku trávy jsem ji čistil."Pamatuješ, jak pan Sudd říkal... že tu bude nějaké...vodítko k mému minulému...životu?" ozval se Harkat.

Zamyslel jsem se."Jo. Možná je to ta zpráva v tom kruhu."

"Pochybuju," odpověděl Harkat."Ať už jsem býval kdokoliv, jsem si...jistý, že to nebyla...ropucha!"

"Možná jsi byl žabí princ," zasmál jsem se.

"Ha ha ha,"odseknul Harkat."Vím určitě, že...to se mnou nemá nic...společného. Musí tu být ještě něco."

Prohlédl jsem si mrtvého pantera."Jestli se mu chceš šťourat ve vnitřnostech, posluž si,"řekl jsem Harkatovi."Já jsem spokojený s tou mapou."

Harkat si přidřepl vedle mě a protáhl si šedé prsty - chtěl pantera prohledat zevnitř. Odsunul jsem se stranou, vážně jsem netoužil nějak se do té špinavé práce připlést. Očima jsem přejel

panterovi po tlamě. Měl odhrnuté pysky v posledním naštvaném zavrčení. Položil jsem Harkatovi ruku na předloktí a řekl jsem," Podívej."

Harkat si všiml, na co ukazuji, takže se natáhl a odhrnul zvířeti pysky úplně. Ve většině zubů měl vyřezaná malá černá písmena - A,K, M a další.

"Jasně!" vyjekl Harkat nadšeně."To musí být ono!" "Podržím ti tu hlavu,"řekl jsem,"abys mohl přečíst -"

Ale než jsem stačil domluvit, Harkat popadl jeden z největších zubů a druhou rukou bodl do dásně. Tímhle způsobem za chvíli uvolnil všechny zuby.

Když měl hotovo, vzal všechny zuby k řece a smyl z nich krev.Po návratu je rozložil na zemi a snažil se rozluštit to tajemství. Celkem tu bylo jedenáct zubů s různými písmeny. Seřadil jsem je podle abecedy, "A" tam bylo dvakrát, a pak tam byly D, H, K, L, M, R, S, T a U.

"Musíme z nich...stvořit zprávu,"řekl Harkat.

"Jedenáct písmen," zamyslel jsem se."To nebude dlouhá zpráva. Tak se podíváme, co nám z toho vyjde." Přehazoval jsem písmena, dokud jsem nedostal tři slova - ASK MUD RAT (zeptej se blátivé krysy) a zbylo mi H a L.

Harkat to taky zkusil a vyšlo mu SLAM DARK HUT (prašť temnou chatrč).

Když jsem je zase posunoval, Harkat zavrčel, odstrčil mě a začal z nich něco skládat."Tys na to přišel?" zeptal jsem se trochu zklamaně, že mě předběhl.

"Jo," řekl," ale není...to stopa. Pan Sudd byl jen...moc sebevědomý." Poskládal slova a kysele se na ně podíval - HARKAT MULDS.

"Jaký to má smysl?" zamručel jsem."Taková ztráta času."

"Pan Sudd si s časem hraje rád," povzdechl Harkat, pak zabalil zuby do kusu látky a vzal si je k sobě.

"Proč si je bereš?" zeptal jsem se.

"Jsou ostré,"odvětil Harkat."Mohly by být užitečné." Postavil se a došel k mapě, která se sušila na slunci."Budeme ji moct použít?" zeptal se a prohlížel si změť čar.

"Jestli je přesná," odpověděl jsem.

"Tak pojďme,"řekl Harkat, sroloval mapu a taky si jí vzal s sebou."Strašně rád bych....se setkal s největší ropuchou světa." Podíval se na mě a zakřenil se."Abych se podíval, jestli...tam najdu nějakou rodinnou podobu."

Se smíchem jsme se sbalili a vyrazili mezi stromy, abychom za sebou co nejrychleji nechali hmyz, který se rozhodl pochutnat si na mrtvole bývalého krále džungle.

kapitola

O tři týdny později jsme dorazili na okraj obrovské bažiny - která byla na mapě označená kolečkem. Byla to celkem jednoduchá cesta. Mapa byla nakreslená dost jednoduše a dobře se podle ní šlo. Ačkoliv to byl náročný terén - museli jsme se prodírat spoustou křovisek - nepředstavoval pro nás smrtelné nebezpečí. Harkatovy rány se vyhojily bez potíží, ale na levé tváři mu zbyly tři nápadné jizvy - skoro jako by ho označil nějaký příliš horlivý vympýr!

Z bažiny se linul zápach zkažené vody a hnijících rostlin. Ve vzduchu bylo neskutečné množství hmyzu. Chvíli jsme tam stáli a dívali se - viděli jsme útoky několika vodních hadů; jednomu z nich se podařilo zabít velkou krysu se čtyřma žlutýma očima.

"To se mi vůbec nelíbí," zamumlal jsem.

"A to jsi ještě neviděl to nejhorší,"řekl Harkat a ukázal na malý ostrůvek nalevo od nás, který vyčníval z bažinné vody. Nejdřív jsem nepochopil, o čem to mluví - na ostrůvku nebylo nic kromě tří kmenů - ale pak se jeden z těch "kmenů" pohnul.

"Aligátoři!" vyjekl jsem.

"To je obzvláště špatná zpráva pro TEBE,"řekl Harkat. "Proč konkrétně?"

"Já bojoval s panterem," ušklíbl se."Aligátoři jsou tvoji."

"Máš zvláštní smysl pro humor, Muldsi,"zavrčel jsem a ucouvnul jsem od kraje bažiny."Pojďme to tu obejít a zkusit najít tu ropuchu."

"Přece víš, že nebude v okolí," poznamenal Harkat."Musíme dovnitř."

"Já vím," povzdechl jsem si,"ale můžeme aspoň zkusit najít vstup, který nehlídají aligátoři. Nedostaneme se moc daleko, než nás ucítí."

Celé hodiny jsme obcházeli bažinu bez známky po jediné ropuše, i když jsme našli hodně malých hnědých žabiček. Taky jsme viděli hodně dalších hadů a aligátorů. Konečně jsme našli místo, kde nebyli na obzoru žádní predátoři. Voda tu byla mělká a ne tak znečištěná. Celkem dobré místo na vstup.

"Přál bych si, abych měl...holinky pana Sudda,"zavrčel Harkat a držel si lem modrého hábitu nad koleny.

"Já taky," povzdechl jsem si a ohrnul jsem si džíny. Už jsem tam chtěl vlézt, když jsem se zarazil."Právě mě něco napadlo. Tenhle kousek by mohl být plný piraní - důvod, proč tu nejsou aligátoři ani hadi!"

Harkat se na mě podíval a v očích měl výraz, který měl blízko k nenávisti."Proč si nemůžeš tyhle pitomé myšlenky...nechat pro sebe!" vyjel.

"Já to myslím vážně," naléhal jsem. Kleknul jsem si a prohlížel jsem si vodu, ale byla moc zakalená.

"Myslím, že útočí...jen když ucítí krev,"řekl Harkat. ,"Jestli tu nějaké piraně jsou....mělo by to být v pohodě....dokud se nezraníme."

"V těhle chvílích pana Sudda vážně nenávidím," zavrčel jsem. Ale protože jsem neměl na vybranou, stoupnul jsem do bažiny. Zastavil jsem se, připravený zase vyskočit při první známce kousnutí. Ale protože se nic nestalo, opatrně jsem šel dál s Harkatem v patách.

O pár hodin později, když se snášel soumrak, jsme našli prázdný ostrůvek. S Harkatem jsme vylezli z bažinné vody a padli jsme vyčerpáním. Pak jsme spali - já pod jelení kůží, kterou jsem už několik týdnů používal, a Harkat pod mapou vyřízlou z panterova břicha. Ale nespalo se nám dobře. Bažina byla plná zvuků - hmyz, žáby a občas šplouchnutí. Ráno jsme vstali s kruhy pod očima.

Na té bažině byla dobrá jedna věc - hladina vody byla poměrně nízko. Sem tam jsme narazili na hlubší místo a jeden z nás nebo oba jsme se propadli pod temnou vodu, ale o chvilku později jsme se zase vynořili s prskáním a nadáváním. Ale většinou jsme neměli vodu výš než v úrovni stehen. A i když byla bažina plná hmyzu a pijavic, nás neotravovali - měli jsme pravděpodobně moc silnou kůži a ne zrovna lákavou krev.

Vyhýbali jsme se aligátorům; když jsme nějakého viděli, obloukem jsme ho obešli. Párkrát na nás zaútočili hadi, ale byli jsme na ně moc rychlí a silní. Museli jsme však být neustále ve střehu - jedno uklouznutí by mohlo znamenat náš konec.

"Zatím žádná piraňa," poznamenal Harkat, když jsme odpočívali. Zrovna jsme se prodírali rákosím plném lepkavých semen, které se mi lepily na oblečení a do vlasů.

"V takovýhle případech jsem rád, když nemám pravdu," řekl jsem. "Klidně tu ropuchu...můžeme hledat celé měsíce," prohlásil Harkat.

"Podle mě to tak dlouho trvat nebude,"odpověděl jsem."Za normálních okolností by nám trvalo věky najít v tak velké bažině jednu věc. Ale pan Sudd si umí ty okolnosti přizpůsobit. Chce, abychom tu ropuchu našli, takže jí určitě najdeme."

"V tom případě," napadlo Harkata,"bychom možná jen mohli...sedět a čekat, až k nám....ta ropucha dojde."

"Takhle to nepůjde,"řekl jsem."Pan Sudd to sice připravil, ale aby se to stalo, budeme se muset pořádně zapotit. Kdybychom jen tak seděli na kraji bažiny - nebo nešli na západ, jak nám řekl - porušili bychom pravidla hry a už by na nás neměl vliv - takže by nemohl obracet události v náš prospěch."

Harkat si mě zvědavě prohlížel."Hodně jsi o...tom přemýšlel,"poznamenal.

"V tomhle bohem zapomenutém světě se toho moc dělat nedá," zasmál jsem se.

Sundali jsme si poslední semínka a ještě chvíli jsme odpočívali; pak jsme se vydali na cestu, tiše a zachmuřeně skrz temné vody; pořád jsme si dávali pozor na predátory, zatímco jsme mířili do srdce bažiny.

Když zapadalo slunce,z ostrůvku plného hustých křovin a pokroucených stromů jsme zaslechli hluboké kvákání. Hned jsme věděli, že to bude naše ropucha, stejně jako jsme poznali řev pantera. Dorazili jsme na okraj ostrůvku a zvažovali jsme své možnosti.

"Slunce za chvíli...zapadne,"řekl Harkat."Možná bychom měli počkat do rána."

"Ale dneska bude skoro úplněk," namítnul jsem."Budeme mít stejně dobrou příležitost jako kdykoliv jindy - bude dost světla, abychom viděli, ale dost tmy, abychom se mohli ukrýt."

Harkat se na mě tázavě podíval."To zní, jako by ses...té ropuchy bál."

"Pamatuješ si na Evanniny žáby?" zeptal jsem se na skupiny žab, které hlídaly čarodějčin domov. Po stranách jazyka měly jedové váčky - smrtelně jedovaté, když se vám dostaly do krve."Já vím, že tohle je ropucha a ne žába, ale bylo by pošetilé na to spoléhat."

"Dobře," řekl Harkat."Půjdeme, až bude svítit měsíc. Když se nám...nebude líbit, vrátíme...se zítra."

Krčili jsme se na kraji ostrůvku, než vysvitl měsíc a osvítil noční oblohu. Pak jsme vytáhli zbraně - já nůž a Harkat kopí - a plížili jsme se kolem nejrůznějších stromů a rostlin. Po pár minutách jsme se dostali na mýtinu uprostřed ostrova a pod převislými keři jsme jen tiše zírali na výjev před sebou.

Kolem jekési mohyly z bahna a rákosí se táhl příkop plný vody. Napravo a nalevo od něj se váleli krokodýli, z každé strany tři nebo čtyři. Na mohyle ležela ropucha - a byla obrovská! Dva metry dlouhá s mohutným bradavičnatým tělem, a velkou hlavou s vypoulenýma očima a enormní tlamou. Její kůže byla tmavá, vrásčitá, zelenavě hnědé barvy. Všude měla bradavice, ze kterých vytékal slizký žlutý hnis. Pomalu po ní lezly tlusté černé pijavice, jako pohyblivé pihy, a živily se hnisem.

Zírali jsme na tu strašlivou ropuchu a nad hlavami nám přeletěl pták podobný havranovi. Ropucha trochu zvedla hlavu, pak otevřela pusu a vystřelila neskutečně dlouhý a tlustý jazyk. Podařilo se jí zachytit ptáka ve vzduchu. Ozvalo se vřísknutí a zvuk plácajících křídel. Pak havran zmizel a ropucha jen pohybovala tlamou nahoru a dolu, jak polykala bezmocného ptáka.

Tak mě zaskočila ropucha, že jsem si nevšiml malých kouliček kolem ní. Harkat mi musel zaklepat na rameno a ukázat prstem, abych si všiml, že ropucha pravděpodobně sedí na těch "želatinových koulích". Budeme se muset dostat přes příkop a ukradnout jí je!

Stáhli jsme se do křovisek a stromů, abychom probrali, co dál. "Víš, co potřebujeme?" zašeptal jsem Harkatovi.

"Co?"

"Největší flašku na želé na světě."

Harkat zamručel."Nedělej si legraci," napomenul mě."Jak dostaneme ty...koule, aniž bychom přišli o hlavy?"

"Budeme se k ní muset připlížit zezadu a doufat, že si nás nevšimne,"řekl jsem."Sledoval jsem její jazyk, když sejmula toho havrana. Neměla na něm žádné jedové váčky."

"A co ti aligátoři?" zeptal se Harkat."Čekají tu, aby mohli zaútočit na ropuchu?"

"Ne," odpověděl jsem."Myslím, že jí hlídají nebo tu s ní žijí v harmonii, jako ty pijavice." "Nikdy jsem o takových aligátorech neslyšel," poznamenal Harkat skepticky.

"A já nikdy neslyšel o ropuše větší než kráva,"odseknul jsem."Kdo ví, jak tenhle šílený svět funguje? Možná tu jsou všechny ropuchy takhle obrovské."

Náš nejlepší nápad byl nějak odvést její pozornost, vplížit se tam, popadnout koule, a zase pryč - ale rychle! Vrátili jsme se na kraj ostrůvku a v bažině jsme hledali něco, čím odvést pozornost aligátorů. Zabili jsme pár velkých vodních krys a chytili jsme tři tvory, kteří se nepodobali ničemu, co jsme dosud kdy viděli. Měli tvar jako želvy, až na průhledné měkké krunýře a devět silných ploutví. Byly neškodné - jejich obranou byl rychlý útěk. Chytili jsme je jen díky tomu, že se při našem pronásledování zamotaly do rákosu na bahnitém břehu.

Vrátili jsme se na ostrov a doplížili jsme se do keřů uprostřed."Přemýšlel jsem nad tím,"zašeptal Harkat. "Bude lepší, když jenom...jeden z nás půjde za tou ropuchou. Druhý by měl zůstat...u krys a želv a házet...je aligátorům."

"To zní rozumně," souhlasil jsem."Nějaký návrh, kdo by tam měl jít?"

Čekal jsem, že se Harkat nabídne, ale jen se rozpačitě usmál a řekl,"Myslím, že bys měl jít ty."

"Cože?" zeptal jsem se zaskočeně.

"Jsi rychlejší než já,"řekl Harkat."Máš větší šanci...že z toho vyvázneš naživu. Samozřejmě jestli nechceš..."

"Nemluv hlouposti," přerušil jsem ho."Půjdu. Jen si dávej pozor, abys zaměstnával ty krokouše."

"Budu se snažit," řekl Harkat a pak se odplížil doleva, aby si našel nejlepší pozici na házení krys a želvích stvoření.

Vydal jsem se zezadu k ropuše, abych k ní mohl přijít nepozorovaně, a doplazil jsem se až k příkopu. Nedaleko ležel klacek, kterým jsem otestoval hloubku vody. Nevypadalo to špatně. Měl jsem pocit, že se těch šest sedm metrů dobrodím.

Nalevo jsem uslyšel nějaký pohyb a jedno želví stvoření prolétlo vzduchem mezi aligátory napravo. Mezi aligátory nalevo se dostala jedna mrtvá krysa. Zatímco se aligátoři začali prát o kořist, vlezl jsem do studené hnusné vody v příkopu. Byla plná nacucaných větviček a mrtvého hmyzu. Ignoroval jsem tu špínu a mířil jsem k ropuše, která nespouštěla oči z aligátorů.

Nedaleko ropuchy ležely dvě koule jakoby ze želatiny. Popadl jsem je a chtěl jsem si je nacpat pod triko, ale jejich obaly se protrhly. Ztratily tvar čirá tekutina se z nich vylila.

Otočil jsem hlavu a zahlédl jsem letět druhou želvu, následovanou druhou krysou. To znamenalo, že Harkatovi už zbývala jenom jediná želva. Musel jsem si pospíšit. Vyskočil jsem na mohylu a natáhl jsem se pro třpytivé koule ležící nejblíž ropuše. Většina byla pokrytá hnisem. Byly horký a podobal se zvratkům, a z toho zápachu se mi zvedal žaludek. Zadržel jsem dech, setřel jsem hnis a našel jsem kouli, která nebyla rozbitá. Probíral jsem se jimi a našel jsem další a pak další. Byly různě velké, některé měly v průměru jen pět nebo šest centimetrů, některé dvacet. Rychle jsem si jich pár nacpal do košile. Už jsem jich měl dost, když ropucha otočila hlavu a já se díval do jejích naštvaných vypoulených očí.

Zareagoval jsem rychle - otočil jsem se a přes příkop jsem klopýtal zpátky na ostrov. Zrovna jsem se vrhal do bezpečí, když ropucha vystřelila jazyk, praštila mě do pravého ramene a srazila mě. Přišel jsem zase k sobě s lapáním po dechu a prskáním vody a kousků želatiny a hnisu. Ropucha znovu vystřelila jazyk, trefila se mi do hlavy a srazila mě podruhé. Když jsem se hrabal z vody, zahlédl jsem několik tvorů, jak lezou do příkopu. Okamžitě mě přestala zajímat ropucha a její jazyk. Aligátoři dojedli zbytky, které jim Harkat naházel. Teď dostali chuť na čerstvou svačinku - na mě!

kapitola

Otočil jsem se k aligátorům zády a pospíchal jsem ke břehu. Možná by se mi to povedlo, kdyby mě ropucha netrefila znovu, tentokrát mi obtočila jazyk kolem krku a táhla mě zpátky. Neměla dost síly, aby mě odtáhla až k sobě, ale pěkný kus to byl. Když jsem se vyškrábal na nohy (a lapal jsem po dechu), zahlédl jsem prvního krokodýla a věděl jsem, že se ke břehu rozhodně nedostanu včas.

Postavil jsem se a připravoval jsem se na boj s aligátorem. Měl jsem v plánu mu zacvaknout tlamu a nepouštět ho - těma předními malými zuby moc škody nenadělá. Ale i kdyby se mi to povedlo, nemohl bych měřit síly se zbytkem aligátorů, kteří rychle plavali za svým vůdcem.

Zahlédl jsem Harkata, jak vběhnul do vody a mířil mi na pomoc, ale než se ke mně dostane, bude už dávno po boji. První aligátor už mě dostihl; oči se mu krutě leskly a zvedl hlavu, aby mohl odhalit zuby - tak moc! tak dlouhé! tak ostré! - aby mě rozdrtil. Rychle jsem roztáhl ruce, abych mu stiskl čelisti zpátky k sobě...

...když se na břehu po mojí pravici objevila něčí postava a zaječela něco neinteligentního, zatímco mávala rukama ve vzduchu.

Na nebi se objevil neuvěřitelně jasný blesk. Instinktivně jsem si rukama zakryl oči. Když jsem si je o chvilku později odkryl, uviděl jsem, jak mě aligátor minul a vylézá zase na břeh.

Ostatní byli pořád v příkopu, plavali v kruzích a vráželi jeden do druhého. Ropucha sklonila hlavu a hlasitě zakvákala - už mi nevěnovala pozornost.

Podíval jsem se na Harkata - zmateně se zastavil - pak na postavu na břehu. Uvědomil jsem si, že je to člověk - žena! A když popošla z těch stínů a já uviděl její zacuchané dlouhé vlasy a provazy místo šatů, okamžitě jsem jí poznal.

"Evanno?" zavolal jsem nevěřícně.

"To bylo jen tak tak, dokonce i na mé způsoby,"zabručela čarodějka a došla k příkopu. "Evanno?" vyjekl Harkat.

"Vy tu máte ozvěnu?" zafuněla a pak se podívala na aligátory a ropuchu."Poslala jsem na ně dočasné oslepující kouzlo, ale nebude trvat dlouho. Pokud si ceníte života, vylezete odtamtud, a hezky rychle."

"Ale jak...co...kde..." koktal jsem.

"Popovídáme si o... tom na souši,"řekl Harkat a došel ke mně."Získal jsi ty koule?" "Jo,"řekl jsem a jednu jsem vytáhl." Ale jak mohla -"

"Potom!" vyštěkl Harkat a strkal mě do bezpečí.

Spolknul jsem dotazy, doklopýtal jsem ke břehu a vylezl z té slizké vody. Evanna mě chytla na zádech za košili a vytáhla mě na nohy, pak udělala Harkatovi to samé."No tak,"řekla a odcházela."Lépe být pryč, až zase získají zrak. Ta ropucha je zákeřná a mohla by se nám chtít pomstít."

S Harkatem jsme se zastavili a přemýšleli jsme, co by se stalo, kdyby za náma ta ropucha vystartovala. Pak jsme vyběhli za čarodějkou, co nejrychleji to šlo.

Evanna postavila tábor na travnatém ostrůvku pár set metrů od ostrova s ropuchou. Když jsme se dostali z bažiny, už plápolal oheň a na něm se v kastrůlku vařila zelenina. Čekalo tam na nás oblečení na převlečení, pro Harkata modrý hábit a pro mě tmavě hnědé kalhoty a košile.

"Svlečte si ty mokré hadry, usušte se a oblečte se," poručila Evanna a šla zkontrolovat zeleninu.

S Harkatem jsme zírali na čarodějku, pak na oheň, a pak na oblečení. "Asi to bude znít jako hloupá otázka,"řekl jsem,"ale vy jste nás čekala?"

"Samozřejmě," odvětila Evanna."Už jsem tu celý týden. Napadlo mě, že se tak brzy neukážete, ale nechtěla jsem vás propást."

"Jak jste věděla...že přijdeme?" zeptal se Harkat.

"Ale no tak," povzdechla si Evanna."Přece víte o mých magických silách a schopnosti předvídat budoucnost. Neobtěžujte mě se zbytečnými dotazy."

"Tak nám povězte, proč tu vlastně jste," pobídl jsem jí."A proč jste nás zachránila, Pokud si pamatuju, tvrdila jste, že se do bitev míchat nemůžete."

"Ne do bitev s vampýry," odpověděla Evanna."V případě ropuch a aligátorů mám volnou ruku. A proč se vlastně nepřevléknete z toho mokrého oblečení a nedáte si porci výtečné zeleniny, než mě budete dál zasypávat těmi otravnými dotazy?"

Protože vážně nebylo moc příjemné postávat tak v mokrém oblečení a s prázdnými žaludky, poslechli jsme jí. Po jídle, zrovna když jsme si olizovali prsty do čista, jsem se zeptal Evanny, jestli nám může říct, kde jsme."Ne," odpověděla.

"Můžete dostat Darrena...zpátky domů?" zeptal se Harkat. "Já nikam nejdu!" namítl jsem okamžitě.

"Právě jsi jen tak tak...vyvázl krokodýlovi z tlamy,"zamručel Harkat."Nedovolím ti, abys riskoval -"

"Tohle je úplně zbytečná hádka,"přerušila ho Evanna."Nemám sílu dostat ani jednoho z vás zpátky."

"Ale VY...jste se sem dostala," poukázal Harkat."Přece se dokážete vrátit."

"Není to tak jednoduché, jak to vypadá,"řekla Evanna."Nemůžu vám to vysvětlit - to bych musela odhalit fakta, která nesmím nikomu říct. Musí vám stačit to, že jsem se sem nedostala stejnou cestou jako vy, a nedokážu otevřít bránu mezi touhle a vaší realitou. To dokáže jen Osmond Sudd."

Nemělo smysl se jí ptát dál - čarodějka, stejně jako pan Sudd, v některých případech neustupovala - tak jsme toho nechali."Můžete nám říct něco víc o téhle cestě?" zeptal jsem se místo toho."Kam musíme jít dál nebo co máme udělat?"

"Můžu vám říct, že na dalším úseku vaší výpravy budu váš vůdce,"řekla Evanna."Proto jsem se taky vložila do toho dobrodružství - protože jsem součást cesty, můžu v ní aspoň chvilku hrát aktivní roli."

"Vy jdete s námi?" vyjekl jsem s radostí, že nám někdo ukáže cestu.

"Ano," usmála se Evanna,"ale jen nakrátko. Budu s vámi deset, možná jedenáct dní. Potom budete zase jen na vlastních nohou." Zvedla se a odcházela."Teď si můžete odpočinout,"řekla."Nic vás tu nebude rušit. Vrátím se odpoledne a vyrazíme."

"Kam?" zeptal se Harkat. Ale jestli ho čarodějka slyšela, nenamáhala se odpovídat, a o vteřinu později byla pryč. A protože se tam nic jiného dělat nedalo, s Harkatem jsme se uvelebili na trávě a v klidu jsme spali.

kapitola

Po snídani nás Evanna vyvedla z bažiny na jih přes drsné neúrodné pláně. Bylo na nich víc života než na té poušti, ale na načervenalé půdě toho moc nerostlo, a zvířata byla kostnatá s tvrdou kůží.

Celé dny a noci jsme z čarodějky nenápadně tahali informace jako kde jsme, kdo byl Harkat, na co jsou ty koule a co se bude dít dál. Otázky jsme ukryli do normální konverzace s nadějí, že si Evanna nebude dávat pozor. Ale byla ostražitá jako had a dávala si dobrý pozor na jazyk.

Navzdory té otravné neochotě nám cokoliv říct byla Evanna vítanou společností. Každý večer postavila tábor - dokázala to udělat do několika vteřin - a radila nám, co můžeme a nemůžeme jíst (některé rostliny a zvířata byly nejedlé nebo jedovaté). Taky nám během dlouhých hodin chůze vyprávěla příběhy a zpívala písně.

Párkrát jsem se jí ptal, jak probíhá Válka jizev, a co mají Vandža Pochod a ostatní knížata a generálové v plánu. Vždycky jen zavrtěla hlavou a řekla, že není ten správný čas, aby to komentovala.

Často jsme probírali pana Hroozleyho. Evanna znala toho upíra dlouho přede mnou, takže mi mohla vyprávět, jaký byl v mladých letech. Cítil jsem smutek při povídání o starém příteli, ale byl to vřelý smutek, ne to mrazivé zoufalství, které jsem cítil několik týdnů po jeho smrti.

Jedné noci, kdy Harkat spal a hlasitě chrápal (Evanna potvrdila to, co si už dlouho myslel - mohl dýchat zdejší vzduch - takže si sundal masku), jsem se Evanny zeptal, jestli by bylo možné si promluvit s panem Hroozleym.

"Pan Sudd má sílu mluvit s mrtvými,"řekl jsem."Vy taky?"

"Ano, "řekla,"ale můžeme mluvit jen s těmi, jejichž duše zůstala po smrti na zemi. Většina duší jde dál - i když většina lidí neví stoprocentně, kam jdou, dokonce ani můj otec."

"Takže se nemůžete spojit s panem Hroozleym?" zeptal jsem se.

"Naštěstí ne,"usmála se."Larten opustil fyzický svět navždy. Líbí se mi představa, že je v Ráji s Arrou Plachetovou a ostatními milovanými lidmi a čeká tam na ostatní přátele."

Arra Plachetová byla upírka a jednou byla "vdaná" za pana Hroozleyho. Zemřela, když upíří zrádce - Kurda Smolt - propašoval do Hory skupinu vampýrů. Myšlenky na Arru a Kurdu ve mně vyvolaly vzpomínky a já se zeptal Evanny, jestli existovala možnost, jak se vyhnout Válce jizev."Kdyby nám Kurda řekl o Pánovi vampýrů, byl by v tom nějaký rozdíl? Nebo kdyby se stal knížetem, převzal by kontrolu nad Kamenem krve a přinutil by generály podřídit se vampýrům? Byl by pan Hroozley naživu? A Arra? A všichni ostatní, kdo zemřeli ve Válce?"

Evanna si zhluboka povzdechla."Čas je jako puzzle,"řekla."Představ si obří krabici s biliony a miliony puzzlí - to je budoucnost. Vedle toho leží veliká deska, částečně pokrytá kousky puzzlí - to je minulost. Lidé v přítomnosti naslepo sahají do krabice s budoucností pokaždé, když udělají rozhodnutí, vytáhnou kus puzzle a položí ho na desku. V tom okamžiku ovlivní konečnou podobu puzzlí, a je zbytečné přemýšlet nad tím, jak by to vypadalo, kdyby tam byl

jiný kousek."Odmlčela se."Pokud teda nejsi Osmond Sudd. Většinu svého času tráví přemýšlením nad těma puzzlema a vymýšlením různých vzorů."

Chvíli jsem to promýšlel, než jsem se ozval znova."Takže říkáte, že nemá cenu si dělat starosti s minulostí, protože jí nemůžeme změnit?"

"V podstatě ano," kývla a pak se naklonila - zelené oko jí jasně zářilo, zatímco hnědé se temně lesklo."Smrtelníci se mohou dostat až na hranici šílenství přemýšlením nad podstatou puzzlí. Zabývej se jen problémy přítomnosti a budeš se mít dobře."

Byl to zvláštní rozhovor, ke kterému jsem se často vracel, nejen když jsem se tu noc snažil usnout, ale i během mnoha dalších týdnů.

Jedenáct dní poté, co mě Evanna zachránila z čelistí aligátora, jsme se dostali k obrovskému jezeru. Nejdřív jsem myslel, že je to moře - neviděl jsem druhý břeh - ale ochutnal jsem vodu a byla dobrá, i když hodně hořká.

"Tady vás opustím,"řekla Evanna a podívala se na tmavě modrou vodu a potom na oblohu plnou mraků. Počasí se během naší cesty změnilo - mraky a déšť teď byly na denním pořádku.

"Jak se to jezero jmenuje?" zeptal se Harkat - stejně jako já doufal, že to bude Jezero duší, i když jsme oba vlastně věděli, že to bude jiné.

"Nemá jméno,"řekla Evanna."Je poměrně mladé a zdejší obyvatelé ho musí nejprve objevit." "Tím myslíte, že jsou tu lidi?" zeptal se Harkat okamžitě.

"Ano," odpověděla čarodějka.

"Proč jsme ještě žádné neviděli?" ozval jsem se.

"Tahle planeta je obrovská," řekla Evanna,"ale lidí je tu málo. Můžete v průběhu dobrodružství na nějaké narazit, ale nenechte se tím zmást - máte za úkol zjistit pravdu o Harkatovi, ne pěstovat kontakty s místním obyvatelstvem. A chcete, abych vám pomohla se stavbou voru, nebo si ho uděláte sami?"

"Na co budeme potřebovat vor?" zeptal jsem se.

Evanna ukázala na jezero."Můžeš hádat třikrát, Einsteine." "Nemůžeme ho obejít?" navrhnul Harkat.

"Můžete, ale nedoporučovala bych to."

Povzdechli jsme si - věděli jsme, že když Evanna něco takového řekne, nemáme na výběr."Z čeho ho postavíme?" zeptal jsem se."Už to bude několik dní, co jsem naposledy viděl stromy."

"Nedaleko je tu vrak lodi," oznámila Evanna a vydala se směrem doleva."Můžeme ho rozlámat a využít dřevo."

"Myslel jsem, že jste říkala....že tohle jezero ještě nikdo neobjevil,"řekl Harkat, ale jestli ho čarodějka slyšela, nevěnovala mu pozornost.

O kilometr dál jsem na oblázkovém pobřeží našli zbytky dřevěné loďky. První prkna, která jsme vytrhali, byla navlhlá a zplesnivělá, ale pod nimi bylo lepší dřevo. Vyskládali jsme je na hromádku podle velikosti.

"Jak je svážeme?" zeptal jsem se, když jsme se chtěli pustit do samotné výstavby."Nejsou tu žádné hřebíky." Setřel jsem si kapky z čela - celou hodinu už vytrvale mrholilo.

"Stavitel té lodě použil bláto,"řekla Evanna."Neměl hřebíky ani provaz, a ani se na té lodi nechtěl plavit - prostě se chtěl něčím zabavit."

"Bláto neudrží vor...pohromadě, až se dostaneme...na vodu,"poznamenal Harkat.

"To neudrží," zakřenil se Evanna."A proto ta prkna svážeme provazy." Čarodějka ze sebe začala odmotávat provazy, které nosila místo šatů.

"Máme se otočit?" zeptal jsem se.

"Není třeba," zasmála se."Nemám v plánu se svléknout do naha!"

Čarodějka ze sebe odmotala dlouhatánsky provaz, který sice měl několik desítek metrů, ale provazy na jejím těle se nijak neztenčily a ona byla zakrytá stejně dobře jako na začátku."Tady," zamručela."To by mělo stačit."

Zbytek dne jsme pracovali na voru. Evanna se ujala práce designéra a pomáhala si magií pokaždé, když jsme se k ní otočili zády, čímž nám práci usnadnila a zrychlila. Nebyl to zrovna velký vor, dva a půl metrů dlouhý a dva metry široký, ale oba jsme se tam pohodlně vešli. Evanna nám neprozradila, jak je jezero velké, ale řekla, že se budeme muset plavit dál na jih a několik nocí přespat. Vor plul bez potíží, sice jsme neměli plachty, ale ze zbytků prken jsme si vyrobili vesla.

"Teď byste měli být v pořádku,"řekla Evanna."Nebudete si moct rozdělat oheň, ale budete moct rybařit. Chyťte ryby a jezte je syrové. A ta voda sice nechutná zrovna nejlépe, ale je pitná."

"Evanno..." začal jsem a rozpačitě jsem si odkašlal. "Copak, Darrene?" zeptala se čarodějka.

"Ty želatinové koule," zamumlal jsem."Řeknete nám, na co jsou?" "Ne,"řekla."A na tohle ses zeptat nechtěl. Ven s tím. Co tě trápí?"

"Krev," povzdechl jsem si."Celé věky jsem nepil lidskou krev. Začínám to pociťovat - ztrácím rychlost a sílu. Pokud to bude takhle pokračovat, tak zemřu. Přemýšlel jsem, jestli bych se nemohl napít od vás?"

Evanna se lítostivě usmála."Ráda bych ti to dovolila, ale nejsem člověk a moje krev není vhodná ke konzumaci - cítil by ses po ní ještě hůř! Ale nedělej si starosti. Pokud bude osud příznivý, brzy najdeš nějaký zdroj potravy. Pokud ne," dodala zlověstně,"budeš mít mnohem větší starosti.

A teď,"řekla čarodějka a odstoupila od voru,"vás musím opustit. Čím dříve odplujete, tím dříve dorazíte na druhou stranu. Řeknu vám ještě jednu poslední věc - neřekla jsem to dřív, protože jsem nesměla - a pak odejdu. Nemohu vám říct, co na vás chystá budoucnost, ale mohu vám dát radu - abyste mohli rybařit v Jezeře duší, musíte si půjčit síť dříve využívanou

k chytání mrtvých. A abyste se k Jezeru vůbec dostali, budete potřebovat posvátnou tekutinu z Chrámu frašky."

"Chrám frašky?" zeptali jsme se s Harkatem dohromady.

"Promiňte," zamručela Evanna."Můžu vám říct jen tohle, nic víc. Zamávala nám a řekla,"Hodně štěstí, Darrene Shane. Hodně štěstí, Harkate Muldsi." Než jsme stačili odpovědět, vyrazila pryč nadpřirozenou rychlostí a do několika vteřin nám zmizela v temnotách nadcházející noci.

S Harkatem jsme se tiše dívali jeden na druhého, pak jsme se otočili a naložili veškerý svůj majetek na vor. Želatinové koule jsme rozdělili do tří hromádek: jednu si vzal Harkat, jednu já a jednu jsme zabalili do hadrů a přivázali na vor, a pak jsme vyrazili do houstnoucí tmy přes chladné klidné vody bezejmenného jezera.

kapitola

Veslovali jsme skoro celou noc a doufali jsme, že jedeme více méně rovně (netáhly nás žádné proudy), při úsvitu jsme si na pár hodin odpočinuli a pak jsme veslovali dál; tentokrát jsme jih určili podle polohy slunce. Třetí den jsme byli mrtví nudou. Na klidném, rozlehlém jezeře se nedalo nic děla, a okolí se nijak nezměnilo - dole tmavě modrá, nahoře jasně šedá. Každý den jsme se párkrát zabavili rybařením, ale ryb tam bylo spoustu a snadno se chytaly, takže jsme se brzy vrátili k veslování a odpočívání.

Abychom se zabavili, vymysleli jsme hry se zuby, které Harkat vytahal mrtvému panterovi. S tak omezeným počtem písmen jsme nemohli hrát moc slovních her, ale přiřadili jsme každému písmeno číslo, používali jsme je jako napodobeninu kostek a mohli jsme hrát aspoň

jednoduché hazardní hry. Nemohli jsme nic sázet, tak jsme místo žetonů používali rybí kosti a dělali jsme, že mají neuvěřitelnou hodnotu.

Během jednoho odpočinku Harkat čistil zuby - a schválně to natahoval, aby to trvalo déle - si prohlížel jeden tesák, ten s písmenem K, a zamračil se."Je dutý,"řekl a zkoumal ho. Dal si ho k puse, foukl do něj a pak mi ho podal.

Prohlížel jsem si ho a přivřel jsem oči, abych viděl líp."Je hladký,"poznamenal jsem."A ke špičce se zužuje."

"Skoro jako by...byl uvnitř provrtaný,"řekl Harkat. "Jak a proč vlastně?" zeptal jsem se.

"Nevím,"řekl Harkat."Ale žádný jiný takový není."

"Možná to udělal hmyz,"napadlo mě."Mohl se mu do zubu dostat parazit a provrtat ho, protože se živil tkání uvnitř."

Harkat na mě chvíli zíral, pak co nejvíc otevřel pusu a zahuhlal,"Rychle mi zkontroluj zuby!" "Moje první!"vyjekl jsem a rychle jsem si ohmatával zuby jazykem.

"Máš silnější zuby...než já,"řekl."Já jsem zranitelnější."

To byla pravda, tak jsem se nahnul, abych Harkatovi zkontroloval ostré šedé zuby. Pozorně jsem je prohlédl, ale nevypadalo to, že by byly poškozené. Pak Harkat zkontroloval moje, ale taky žádný problém. To nás uklidnilo - i když jsme ještě celé hodiny ohledávali zuby jazykem! - a Harkat se vrátil k čištění zubů; ten divný odložil stranou od ostatních.

Čtvrtou noc jsme zrovna spali namačkaní uprostřed voru po mnoha hodinách veslování, když nás vzbudil hlasitý zvuk pleskání křídel. Rychle jsme se posadili a rukama jsme si zakryli uši. Ten zvuk se nepodobal ničemu, co jsem kdy slyšel, bylo to, jako by nějaký obr prášil koberce. Doplňoval ho silný vítr, který rozbouřil vodu a začal nám otáčet vorem. Noc byla temná a v mracích nebyla jediná trhlina, takže jsme neviděli původce hluku.

"Co to je?" zašeptal jsem.Harkat mě přes ten hluk neslyšel, tak jsem to zopakoval, ale ne moc nahlas, abych na nás neupozornil, ať už bylo tam nahoře cokoliv.

"Netuším," odpověděl Harkat,"ale je mi to...povědomé. Už jsem to někde....slyšel, ale nemůžu si vzpomenout kde."

Ten zvuk brzy utichl, voda se uklidnila a vor se přestal točit, a my jsme byli sice vylekaní, ale bez jediného škrábance. Později jsme to probírali a shodli jsme se na tom, že to musel být nějaký velký druh ptáka. Ale tušil jsem, že to nebyla správná odpověď, a podle Harkatovy nervozity a problémů s usínáním jsem poznal, že on to ví taky.

Ráno jsme veslovali rychleji než obvykle a ačkoliv jsme nemluvili o nočních zvucích, pořád jsme se dívali na oblohu. Nedokázali jsme vysvětlit, proč nás ten zvuk tak vyděsil - prostě jsme jen cítili, že kdyby se ten tvor vrátil za denního světla, máme problém.

Tak moc jsme se dívali na oblohu, že jsme se až při odpočinku časně odpoledne podívali před sebe a zjistili jsme, že vidíme pevninu.

"Jak daleko myslíš...že to je?" zeptal se Harkat.

"Nejsem si jistý,"řekl jsem."Čtyři nebo pět kilometrů?"Břeh byla nížina, ale za ní byly hory s vrcholky v mracích - proto jsme si jich nevšimli dřív.

"Budeme tam dřív...když zabereme,"poznamenal Harkat.

"Tak jdeme na to," zamručel jsem, a začali jsme veslovat novou silou. Harkat vesloval rychleji než já - mě kvůli nedostatku lidské krve rychle ubývala síla - ale zatnul jsem zuby a nutil jsem svaly do co nejlepšího výkonu. Oba jsme se chtěli co nejrychleji dostat na pevninu, kde bychom se v případě útoku mohli schovat aspoň za nějaký keř.

Urazili jsme polovinu vzdálenosti, když se vzduch naplnil stejným pleskavým zvukem jako v noci. Vodu kolem nás zvířil vítr. Zastavili jsme se a rozhlédli se - spatřili jsme něco v dáli.

Zdálo se to být malé, ale to proto, že to bylo daleko. "Co to sakra je?" vyjekl jsem.

Harkat jen zavrtěl hlavou."Musí to být obrovské,"zamumlal,"aby to dokázalo udělat....hluk z takové výšky."

"Myslíš, že nás to zahlédlo?" zeptal jsem se. "To by tu už bylo,"řekl Harkat.

Zvuk i vítr ustal a ten tvor se k nám blížil s ohromující rychlostí - každou vteřinu byl větší a větší. Nejdřív jsem myslel, že nás chce srazit, ale byl aspoň deset patnáct metrů před náma. Aby zpomalil, roztáhl křídla a zamával s nima. Ten zvuk byl ohlušující.

"Je to...to...co si myslím?" zařval jsem, pevně jsem se chytil voru, když se přes nás přelila vlna a málem mi vypadly oči, protože jsem odmítal uvěřit, že je ta příšera skutečná. Celým srdcem jsem si přál, aby mi Harkat řekl, že mám halucinace.

"Jo!" zavolal Harkat."Já věděl...že ho poznávám!"Lidička se posunul na kraj voru, aby měl lepší výhled na majestátní a přitom hrozivou mýtickou bytost. Stejně jako já měl strach, ale v zelených očích se mu blýskalo vzrušení."Už jsem ho viděl...v nočních můrách,"zachraptěl a přes pleskot křídel ho bylo stěží slyšet."Je to drak!"

kapitola

Nikdy v životě jsem neviděl nic tak úžasného jako je drak, a i když jsem byl strachy bez sebe, uvědomil jsem si, že ho obdivuju a nedokážu reagovat na hrozbu, kterou nám byl. Nemohl jsem přesně určit jeho velikost, ale musel mít rozpětí křídel aspoň dvacet metrů. Ta křídla měla světle zelenou barvu, na špičkách štíhlá, tam, kde se spojovala s tělem o poznání silnější.

Od tlamy po špičku ocasu mohl mít tak sedm osm metrů. Připomínal mi hadí tělo - taky měl šupiny - i když měl jinak tvarované tělo. Šupiny měl zespodu tmavě červené a zlaté. Na záda jsem mu moc neviděl, ale zahlédl jsem tmavě zelené šupiny s červenými skvrnami. Přední končetiny měl dlouhé s ostrými drápy, a zadní kratší asi ve třech čtvrtinách své délky.

Hlavu měl podobnější spíš aligátorovi než hadovi, dlouhou a placatou, s dvěma žlutýma očima, velkými nosními dírkami a tlamou, která se pravděpodobně dala otevřít na pozření velkých zvířat. V obličeji byl tmavě fialový a měl překvapivě malé uši, špičaté a posazené

blízko očím. Neviděl jsem žádné zuby, ale dásně vypadaly tvrdě a poměrně ostře. Taky měl dlouhý štíhlý jazyk, který prostrkoval mezi rty, když se tam vznášel a zíral na nás.

Pozoroval nás ještě pár vteřin, pravidelně mával křídly, natahoval drápy a těkal očima. Pak se najednou vrhnul dolů, přední nohy natažené, tlamu zavřenou - mířil na vor!

S výkřikem jsme s Harkatem padli na zem. Drak nám přeletěl nad hlavou. Jedním drápem mě vzal do ramene a já vrazil do Harkata.

Posadil jsem se, mnul jsem si pohmožděné rameno. Drak se ve vzduchu hladce otočil a chystal se k dalšímu výpadu. Tentokrát, místo aby lehl na zem, popadl Harkat pádlo, namířil ho proti drakovi a vztekle zakřičel. Drak zařval - měl strašně vysoký hlas - a změnil směr.

"Zvedni se!" zavolal na mě Harkat. Snažil jsem se vydrápat na nohy, ale Harkat mi vrazil do ruky pádlo, kleknul si a zoufale vesloval."Jestli můžeš...drž ho zpátky,"zafuněl."Pokusím se...nás dostat na břeh. Naše jediná šance...je dostat se tam...a doufat, že se někde ukryjeme."

Držet veslo nad hlavou mi působilo příšernou bolest, ale ignoroval jsem bolest v rameni a namířil jsem dřevo na draka jako kopí; v duchu jsem Harkata prosil, ať vesluje rychleji. Nad námi kroužil drak, žlutýma očima sledoval vor a čas od času zařval.

"Přeměřuje si nás,"zamumlal jsem. "Cože?" zamručel Harkat.

"Zkoumá. Naši rychlost, odhaduje naši sílu, počítá naše slabosti." Sklonil jsem veslo."Přestaň pádlovat."

"Zbláznil ses?" zařval Harkat.

"Nemáme šanci to zvládnout,"řekl jsem klidně."Je to moc daleko. Radši bychom měli šetřit sílu na boj."

"Jak si sakra myslíš...že budeme bojovat s drakem?"zavrčel Harkat.

"Nevím," povzdechl jsem si." Ale neutečeme mu, tak bychom na ten boj neměli být vyčerpaní."

Harkat přestal veslovat a postavil se vedle mě s pohledem upřeným na draka."Možná nezaútočí,"řekl optimisticky."

"Je to predátor," zavrtěl jsem hlavou,"jako panter nebo aligátor. Takže otázka není jestli, ale KDY zaútočí."

Harkat se podíval z draka na pobřeží a olízl si rty."Co kdybychom to doplavali? Ve vodě bychom nebyli tak...dobře viditelní. Bylo by pro něj...těžší nás chytit."

"Pravda," souhlasil jsem,"ale nemohli bychom se bránit. Nepoplaveme, dokud nebudeme muset. Mezitím si můžeme nabrousit vesla." Vzal jsem si jeden nůž a seřízl jsem konec svého

pádla. Harkat udělal to samé. Po pár vteřinách broušení ten drak - možná vycítil naše úmysly - zaútočil a ukončil tím naše krátké přípravy.

Chtěl jsem instinktivně uhnout, ale zůstal jsem vedle Harkata a namířili jsme vesla. Drak tentokrát neuhnul, ale sletěl ještě níž a vrazil do nás hlavou a rameny. Útočili jsme na něj vesly, ale jen se neškodně svezla po tvrdých šupinách a nezpůsobila nejmenší škodu.

Drak narazil do voru. Síla nárazu nás shodila z voru hluboko pod vodu. Vyplaval jsem a bezhlavě jsem prskal vodu. Harkat byl několik metrů ode mě."Musíme se...dostat na vor!" zavolal.

"To nemá cenu!" křikl jsem a ukázal jsem na zbytek voru, který se rozlámal na kusy. Drak letěl zpátky nahoru kolmo od hladiny. Doplaval jsem k Harkatovi a vyděšeně jsme pozorovali létajícího plaza.

"Na co čeká?" vyjekl Harkat."Jsme mu vydáni na milost. Proč nás...nedorazí?"

"Vypadá to, že se nafukuje," poznamenal jsem, protože drak zavřel tlamu a nasál vzduch čenichem."Skoro, jakoby se připravoval..."Zarazil jsem a úplně jsem zblednul."U Charny!"

"Co?" křikl Harkat.

"Zapomněl jsi, čím jsou draci pověstní?"

Harkat se na mě zmateně díval a pak mu to docvaklo."Chrlí oheň!"

Podívali jsme se drakovi na hruď, která se neustále zvětšovala."Pořádně ho sleduj,"řekl jsem a chytil jsem se Harkatova hábitu."Až řeknu "pod vodu", poplaveš co nejrychleji ke dnu a zůstaneš pod vodou, dokud ti nedojde dech."

"Pořád tu bude, až vyplaveme,"namítl Harkat pohrdavě.

"Možná," kývl jsem.,"ale když budeme mít štěstí, bude moct chrlit oheň jen jednou." "Podle čeho to soudíš?" zeptal se Harkat.

"Podle ničeho," ušklíbl jsem se nejistě."Jen doufám."

Nebyl čas na další námitky. Drak stočil ocas a zase ho natáhl, a zamířil tlamu naším směrem. Čekal jsem, co nejdéle to šlo, pak jsem křiknul "Pod vodu!" a s Harkatem jsme se potopili do hloubky jezera.

Voda kolem nás červeně zářila. Pak se ohřála a začala bublat. Ještě rychleji jsme plavali níž do bezpečnější části. Když jsme byli v bezpečí, zastavili jsme se a podívali jsme se nahoru. Jezero zase potemnělo a na draka nebylo vidět. Pevně jsme se drželi jeden druhého a čekali jsme, až nám dojde dech.

Čekali jsme tam plní strachu, když se ozvalo šplouchnutí a drak plaval k nám. Neměli jsme čas se mu vyhnout. Než jsme se stačili vzpamatovat, drak nás popadl tlapami a táhl nás ještě hlouběji, pak se otočil a rychle mířil k hladině.

Drak vyletěl z vody a s mocným řevem se triumfálně dostal do vzduchu, mě v jedné tlapě, Harkata v druhé. Držel mě pevně za levou ruku a já se nemohl vykroutit.

"Darrene!" zavolal Harkat, když s námi drak letěl k pobřeží."Můžeš... mu uniknout?" "Ne!" zařval jsem."Co ty?"

"Asi jo! Drží mě jenom za hábit." "Tak uteč!" zavolal jsem.

"Ale co -"

"Na mě se vykašli! Zachraň se, dokud můžeš."

Harkat zaklel, pak se chytil svého hábitu kousek pod místem, kde ho drak držel, a prudce trhnul. Přes pleskot křídel jsem neslyšel zvuk trhané látky, ale Harkat byl najednou volný a padal; dopadl s mocným šplouchnutím do jezera.

Drak naštvaně zafuněl a začal kroužit - zřejmě aby se pokusil Harkata chytit znova. Už jsme byli skoro nad pevninou, na samém okraji jezera."Stůj!" volal jsem bezmocně na draka."Nech ho být!" K mému úžasu se drak najednou zastavil a díval se na mě se zvláštním výrazem v obrovských žlutých očích."Nech ho," zamumlal jsem zoufale. Pak mě přemohla panika a já zoufale zařval na příšeru,"Pusť mě, ty jeden -"

Než jsem stačil dokončit nadávku, drak rozevřel drápy a já najednou padal vzduchem jako kámen. Měl jsem jen trochu času na zamyšlení se, jestli jsem nad pevninou nebo vodou. Pak jsem tvrdě dopadl - země nebo voda? - a celý svět zčernal.

kapitola

Když jsem otevřel oči, ležel jsem v síti. Myslel jsem, že jsem zpátky v Circo Mostruoso. Otočil jsem se, abych pověděl Harkatovi o svém zvláštním snu - plném černých panterů, obřích ropuch a draků - ale zjistil jsem, že jsem v nějaké chatrné boudě. Nedaleko stál nějaký divný chlápek, pozoroval mě zapadlýma očima a prsty přejížděl po noži.

"Kdo jste?"vyjekl jsem a vypadl jsem ze sítě."Kde to jsem?"

"Klídek," ušklíbl se ten chlap a odložil nůž."Promiň, jestli sem tě vyděsil. Hlídal jsem tě, když si spal. Je tu strašně moc krabů a škorpionů. Nechtěl jsem, aby ti něco udělali, zatímco ses zotavoval. Harkate!" křiknul."Tvůj kámoš je vzhůru!"

Dveře do chýše se otevřely a vešel Harkat. Tři škrábance na jeho tváři byly pořád stejně nápadné, ale jinak nevypadal hůř než obvykle."Dobré odpoledne, Šípková Růženko,"zakřenil se."Byl jsi v bezvědomí...skoro dva dny."

"Kde to jsme?" zeptal jsem se a roztřeseně jsem se postavil."A kdo je tohle?"

"Spits Abrams," představil se cizinec a stoupl si do světla, které sem proudilo dírou ve střeše. Byl to rozložitý muž střední výšky s vousy, malýma očima a huňatým obočím. Měl dlouhé a vlnité černé vlasy svázané do culíku barevnými provázky. Na sobě měl vybledlou hnědou košili a kalhoty, špinavou bílou vestu a vysoké černé boty. Usmíval se, takže bylo vidět, že mu pár zubů chybí - ostatní byly špinavé a zkažené."Spits Abrams,"řekl znova a napřáhl ruku."Rád tě poznávám."

Potřásl jsem si s ním rukou - měl silný stisk - a přemýšlel jsem, jak jsme se sem dostali a co je vlastně zač.

"Spits tě zachránil z toho jezera,"řekl Harkat."Viděl, jak ten drak zaútočil... a pustil tě. Vytáhl tě a čekal, až uschneš...když jsem vylezl já. Byl v šoku, když...mě uviděl, ale přesvědčil...jsem ho, že jsem neškodný. Odnesli jsme tě sem, k...němu domů. Čekali jsme...až se probereš."

"Mnohokrát děkuju, pane Abramsi,"řekl jsem.

"Vůbec neni zač,"zasmál se."Prostě jsem tě vytáh ven, stejně jako by to udělal jakejkoliv jinej rybář."

"Vy jste rybář?" zeptal jsem se.

"Tak nějak," kývnul." Bejval jsem pirát, než jsem skončil tady a lovil jsem lidi. Ale páč se tady toho kolem moc pěstovat nedá, jím hlavně ryby - lovim je z jezera."

"Pirát?" zamrkal jsem."Pravý pirát?"

"No jasně, parťáku,"zavrčel a pak na mě mrknul.

"Pojďme ven,"řekl Harkat, když uviděl, jak jsem zmatený."Na ohni se vaří jídlo a...máš tam usušené a zašité oblečení."

Uvědomil jsem si, že mám na sobě jen spodní prádlo, takže jsem vyběhl za Harkatem, našel na stromě viset své oblečení, a rychle jsem si ho oblékl. Byli jsme, kousek od jezera, na malé travnaté louce mezi kamenitou půdou. Chatrč byla vybudována mezi dvěma stromy. Za ní byla malá zahrádka.

"Támhlens si pěstuju brambory,"vysvětlil Spits."Ne k jídlu - i když si jednu dvě dam, když mam na něco chuť - ale dělám z nich poteen. Děda pochází z Connemary - v Irsku - a tohle bylo jeho živobytí. Pověděl mi všechny svý tajemství. Nikdy jsem se tím nevobtěžoval - víc mi chutná whisky - ale protože tu nic jinýho nevypěstuju, musí mi to stačit."

Když jsem se oblékl, sedl jsem si k ohni a Spits mi nabídl jednu rybu, která se nabodnutá na oštěpu opékala nad ohněm. Hladově jsem se do ní pustil, ale nespouštěl jsem oči ze Spitse Abramse - nevěděl jsem, co si o něm mám myslet.

"Nechceš trochu poteen, abys to měl čím spláchnout?" zeptal se Spits.

"Být tebou, tak bych to nedělal,"poradil mi Harkat."Zkusil jsem to a...slzely mi z toho oči."

"Tak to se bez toho asi obejdu,"řekl jsem. Harkatovi tolik nevadil alkohol, takže dokázal vypít cokoliv. Jestli ho po tomhle slzely oči, mě by to pravděpodobně rovnou zabilo.

"No tak, koštni,"povzbuzoval mě Spits a přistrčil mi hrnek s průzračnou tekutinou."Možná tě to oslepí, ale nezabije. Vyraší ti po tom chlupy na hrudi!"

"Už jsem chlupatý dost," ušklíbl jsem se, pak jsem se předklonil a odstrčil ten hrnek."Nechci být nezdvořilý, Spitsi, ale kdo jste a jak jste se sem dostal?"

Spits se jen zasmál."Na tohle se přesně ptal taky, když mě viděl poprvý," řekl a ukázal na Harkata."V posledních dnech jsem mu o sobě řek všecičko - to je spousta řečí na chlápka, kterej posledních pět šest let neřek ani slovo! Nebudu to říkat celý znova, jen ti to rychle shrnu."

Spits býval pirátem na dálném východě kolem roku 1930. I když bylo tehdy pirátství "umírající umění" (jak to nazval), před druhou světovou válkou bylo na mořích dost lodí,

které napadaly a okrádaly jiné. Spits se k práci na pirátské lodi dostal po mnoha letech práce v armádě (prý k tomu byl přinucen, ale když to říkal, blesklo se mu v očích a já měl pocit, že to není tak úplně pravda)."Jmenovala se Prince o'Pariahs," povídal hrdě."Skvělá loď, malá, ale rychlá. Byli jsme postrachem vod, ať sme připluli kamkoliv."

Spits měl za úkol tahat lidi z vody, když při přepadení lodi skočili přes palubu."Neradi jsme je tam nechávali ze dvou důvodů,"vysvětloval."Zaprvý sme nechtěli, aby se utopili - byli sme piráti a né vrazi. A za druhý ti, co skočili, u sebe obvykle měli šperky nebo jiný cennosti - jen zbohatlíci se bojí oloupení!"

Spits měl v očích provinilý pohled, když o tom všem povídal, ale já nic neříkal; nechtěl jsem urazit muže, který mě zachránil z jezera.

Jedné noci se Prince of Pariahs dostala přímo doprostřed bouře. Podle Spitse ještě horší nezažil, a "to už sem zažil snad všechno, co může moře vybalit na ubohýho člověka!" Když se loď rozlomila, Spits popadl kus prkna, pár lahví whisky a síť, kterou chytal lidi, a skočil přes palubu.

"Dál si jenom pamatuju, že sem se ocit v tomdle jezeře," povídal."Vylezl jsem ven a tam na mě čekal nějakej chlapík ve velkejch žlutejch holinkách."Pan Sudd!"Řek mi, že jsem na místě daleko od toho, co znám, a že jsem tu uvíz. A že todle je země draků, pro lidi strašně nebezpečná, ale v jedný boudě budu v bezpečí. A když budu pozorovat jezero, jednoho dne přídou dva lidi a splní mi mý sny. Tak jsem se tu usadil, začal sem rybařit, našel jsem nedaleko nějaký výhonky a přinesl jsem si je do svý zahrádky, a od tý doby čekám, tak pět šest let."

Přemýšlel jsem o tom - podíval jsem se na Harkata a zase zpátky na Spitse."Co myslel tím, když říkal, že vám dokážeme splnit sny?" zeptal jsem se.

"Asi to, že mě dokážete dostat domu,"podíval se na mě nervózně."Tohle je jedinej sen starýho námořníka, dostat se tam, kde jsou ženský a whisky a v dohledu žádná voda kromě louží - už mám jezera a moří dost!"

Měl jsem pocit, že to nebude všechno, co má ten pirát na srdci, ale nekomentoval jsem to a radši jsem se zeptal, jestli ví něco o krajině před námi."Moc ne,"řekl."Trochu jsem prozkoumával, ale kvůli drakům jsem musel většinu času zůstat tady - nerad chodím moc daleko, když tam čekají démoni a chtějí se na mě vrhnout."

"Ono jich je tu víc?" zamračil jsem se.

"Jasně,"řekl."Nejsem si jistý, kolik přesně, ale určitě čtyři nebo pět. Ten, kterej šel po vás, byl největší, co sem kdy viděl, ale možná tu sou větší, který se nepotulujou kolem jezera."

"To se mi nelíbí,"zamumlal jsem.

"Mě taky ne,"řekl Harkat, pak se otočil na Spitse a řekl,"Ukaž mu tu síť."

Spits odešel za chatrč a vrátil se se starou sítí, kterou rozmotal a rozložil na zem."Dvě mý sítě se sem dostaly se mnou," prohlásil. Tu druhou sem ztratil před pár lety, kdy mi jí vyrvala z rukou obrovská raby. Tuhle mám bezpečně uloženou, pro případ nouze."

Vzpomněl jsem si na Evannina slova - že budeme potřebovat síť, abychom chytili tu duši a zjistili, kdo byl Harkat."Myslíš, že tohle je ta síť, co budeme potřebovat?" zeptal jsem se ho.

"Určitě,"odpověděl."Spits řekl, že nepoužívá sítě pro....chytání duší, ale musí to být ona."

"Jasně že sem nikdy nechytal mrtvé!"ohradil se Spits a slabě se zasmál."Na co by mi to bylo? Ale přemejšlel jsem nad tim od chvíle, kdy se mě Harkat zeptal, a vzpomínam si na pár lidí, který se utopili, když jsem je tahal. Takže asi byla používaná na tahání mrtvol - teda spíš omylem."

Spits měl vykulené oči a rychle s nimi těkal ze strany na stranu. Určitě nám něco tajil. Ale nemohl jsem to z něj vytáhnout, aniž bych mu naznačil, že mu nevěřím, a opravdu jsem si nemohl dovolit udělat nepřítele.

Po jídle jsme se domlouvali, co budeme dělat dál. Spits nevěděl nic o Chrámu Frašky. Ani za ty dlouhé roky nepotkal jediného člověka. Pověděl Harkatovi, že draci obvykle přilétají z jihovýchodu. Lidička tvrdil, že bychom se měli vydat tím směrem, i když nedokázal říct proč

prostě měl takový pocit. Protože mě to bylo celkem jedno, souhlasil jsem s jeho výběrem a rozhodli jsme se, že vyrazíme v noci pod rouškou tmy na jihovýchod.

"Vemete mě s sebou, že jo?"zeptal se Spits dychtivě."Cejtil bych se hrozně, kdybyste šli beze mě."

"Nevíme, do čeho jdeme," varoval Harkat ex-piráta."Mohl bys tím...ohrozit svůj život."

"To je fuk!" rozesmál se Spits."Nebude to poprvý. Pamatuju si, když Prince o'Pariahs vplul do pasti na čínském pobřeží..."

Když se Spits rozpovídal o svých pirátských dobrodružstvích, nebyl k umlčení. Vyprávěl nám divoké a lechtivé příhody o loupení a o bitvách, kterých se zúčastnil. Přitom urskával poteenu a jak se den chýlil ke konci, mluvil pořád hlasitěji a jeho příhody byly o hodně divočejší - měl pár extra šťavnatých příběhů o tom, co se občas dělo, když opouštěli pobřeží! Když slunce

začalo zapadat, pomalu usnul, schoulil se do klubíčka vedle ohně s téměř prázdným hrnkem přitisknutým k hrudi.

"Výrazná osobnost," zašeptal jsem a Harkat se ušklíbnul.

"Je mi ho líto,"řekl."Být tu sám tak...dlouho musí být děsivé."

"To jo,"souhlasil jsem, ale ne tak úplně upřímně."ale je na něm něco divného, nezdá se ti? Necítím se dobře, když tak nápadně těká očima, když lže."

"Taky jsem si všiml,"kývl Harkat. Pořád povídá nějaké lži - včera v noci...povídal, že byl zasnoubený s japonskou princeznou - ale jen...když mluví o práci na Prince of Pariahs, tak má...opravdu divný pohled."

"Co myslíš, že skrývá?" zeptal jsem se.

"Netuším,"odpověděl Harkat."Asi na tom ani nezáleží...v okolí žádné pirátské lodi nejsou." "Aspoň jsme ještě žádné neviděli," zakřenil jsem se.

Harkat si prohlížel spícího Spitse - ze spaní slintal - a pak tiše řekl,"Můžeme ho tu nechat, jestli...chceš. Bude spát celé hodiny. Když teď odejdeme a půjdeme...rychle, nikdy nás nenajde."

"Myslíš, že je nebezpečný?" zeptal jsem se.

Harkat pokrčil rameny."Mohl by být. Ale musí existovat důvod...proč ho sem pan Sudd zavedl. Asi bychom ho měli vzít s sebou. I se sítí."

"Síť určitě," souhlasil jsem. Pak jsem si odkašlal a dodal jsem,"Taky je tu jeho krev. Budu potřebovat lidskou krev - a to brzo."

"Napadlo mě to,"řekl Harkat."Proto jsem ho taky...neodrazoval od pití. Chceš si jí vzít teď?" "Možná bych měl počkat, až se vzbudí, a poprosit ho,"navrhnul jsem.

Harkat zavrtěl hlavou."Spits je podezíravý. Myslel si, že jsem démon." "Démon!" rozesmál jsem se.

"Řekl jsem mu, co vlastně...jsem, ale neposlouchal. Na konci jsem se ho snažil přesvědčit, že...jsem neškodný démon - skřítek. Taky jsem se ho ptal na upíry. Věří v ně, ale myslí...že to jsou ďábelská stvoření. Prý by probodl kůlem srdce prvnímu...na kterého by narazil. Myslím, že by ses z něj měl napít...ve spaní a nikdy mu neříkat...co jsi vlastně zač."

Nelíbilo se mi to - neměl jsem žádný problém napít se tajně z někoho cizího, ale občas jsem

se musel napít z někoho známého a vždycky jsem žádal o dovolení - ale v duchu jsem děkoval Harkatově zjištění.

Připlížil jsem se ke spáči, odhrnul jsem mu nohavici z levé nohy, pravým prostředníkem jsem nařízl kůži, sklonil jsem hlavu a nasál jsem. Krev měl řídkou a zředěnou alkoholem - za ty roky musel vypít spousty poteenu a whisky! - ale spolkl jsem jí. Když jsem se napil dost, ještě jsem počkal, až mu přestane téct z rány krev. Ještě jsem mu to místo očistil a stáhl nohavici.

"Lepší?" zeptal se Harkat.

"Jo,"říhl jsem si."Nerad bych z něj pil často - v žilách má víc poteenu než krve! - ale vrátí mi to sílu a příštích pár týdnů budu v pohodě."

"Spits se do rána nevzbudí," poznamenal Harkat."Budeme muset počkat...na zítřek, pokud nechceš...risknout vyrazit ve dne."

"S draky nad hlavou? Ne, díky! Stejně nám další den odpočinku neuškodí - pořád se vzpamatovávám z posledního setkání s drakem."

"Mimochodem, jak jsi to udělal...že tě pustil?" zeptal se Harkat, když jsme se uložili ke spánku."A proč...odletěl a nechal nás na pokoji?"

Zavzpomínal jsem na to, jak jsem křičel na draka, ať mě pustí a řekl jsem Harkatovi, co se stalo. Nevěřícně na mě zíral, tak jsem jen mrknul a řekl jsem,"Vždycky jsem si dokázal poradit s hloupými zvířaty!" Dál jsem to nerozebíral, i když mě drakovo záhadné chování zaskočilo stejně jako Harkata.

kapitola

Myslel jsem, že Spitse bude po probuzení bolet hlava, ale bylo mu naprosto skvěle - prý nikdy netrpěl na kocovinu. Celý den uklízel chatrč a všechno přerovnával pro případ, že by se ještě někdy vrátil. Hrnek od poteenu postavil do kouta a zbytek naházel do tašky, kterou si chtěl nést přes rameno. Především náhradní oblečení, rybářskou síť, pár brambor a sušené rybí plátky. S Harkatem jsme skoro nic nenesli - kromě panterových zubů a želatinových koulí - tak jsme nabídli Spitsovi, že každý poneseme část, ale o tom nechtěl ani slyšet."Každý chlap si nese svůj kříž," zamumlal.

Den proběhl v klidu. Pomocí jedné ze Spitsových čepelí jsem si ostříhal vlasy, aby mi nepadaly do očí. Místo ručně vyrobených nožů (stejně jsme jich většinu ztratili při plavbě) jsme si vzali některé Spitsovy nože, kterých tam měl plno. Harkat si zbytkem nitě zašil díry v hábitu.

Když padl soumrak, vyrazili jsme k pohoří na jihovýchodě. Spitse překvapivě celkem rozladilo, že musí opustit tu boudu - "Byla to nejbližší náhražka domova, jakou sem kdy měl od chvíle, kdy sem ve dvanácti zdrhnul na moře," povzdechl si - ale pár doušků poteenu mu zase zvedlo náladu a kolem půlnoci už zase zpíval a žertoval.

Bál jsem se, že Spits zkolabuje - nohy se mu třásly víc než ty želatinové koule, co jsme nesli - ale ať se opil sebevíc, nikdy nezpomalil, i když celkem často odbíhal "vylít přebytečnou

vodu". Když jsme se ráno utábořili pod košatým stromem, hned usnul a celý den hlasitě chrápal. Probudil se krátce před západem slunce, olízl si rty a natáhl se po poteenu.

Počasí se postupně horšilo, když jsme opustili nížiny a dostali se do hor. Skoro pořád pršelo, mnohem víc než předtím, a my byli neustále mokří, vymrzlí a rozladění - kromě Spitse, kterého poteen zahříval a povzbuzoval za jakýchkoliv podmínek. Rozhodl jsem se vyzkoušet Spitsův vyrobený alkohol, abych zjistil, jestli mi taky nepomůže. Po prvním doušku jsem se válel na zemi s vytřeštěnýma očima a lapal jsem po dechu. Zatímco do mě lil Harkat vodu, Spits se smál a pak mě pobízel, ať to zkusím znova."Poprvé je to nejhorší," šklebil se. I přes sípání a kašlaní jsem to okamžitě odmítnul.

Bylo těžké udělat si názor na Spitse Abramse. Často vystupoval jako zábavný starý námořník, drsný a hrubý, ale s dobrým srdcem. Ale čím víc času jsme spolu strávili, tím víc mi přišlo, že mluví zbytečně teatrálně - hodně to přeháněl s přízvukem, aby budil dojem flegmatika. Ale občas se mu nálada zhoršila a on pomstychtivě mumlal něco o lidech, kteří ho zradili.

"Mysleli si, že sou dokonalí a neporazitelní!" vrčel jedné noci a opile se kýval."Lepší než starej hloupej Spits. Že prej sem příšera a nezasloužim si s nima sdílet jednu loď. Ale já jim ukážu! Až se mi dostanou do rukou, budou toho litovat!"

Nikdy neřekl, jak by se mu měli dostat do rukou nebo o kom vlastně mluví. Neřekli jsme Spitsovi, z kterého roku jsme přišli, ale on věděl, že uplynul nějaký čas - často dělal narážky na "naší generaci" nebo říkal "všechno bylo v mejch časech jiný". Nevěděl jsem, jak ho dostaneme domů, a on taky ne - když se litoval, obvykle říkal,"Tady jsem a tady taky umřu." Ale pořád nadával lidem, "který mě zkazili", i když už s velkou pravděpodobností dávno zemřeli.

Další noc, když nám vyprávěl o svých povinnostech na Prince of Pariahs, se zarazil a podíval se na nás s prázdným výrazem."Čas vod času sem musel zabít,"řekl tiše."Piráti sou barbaři. I když sme nezabíjeli ty, který sme okradli, vobčas sme museli. Když se odmítli vzdát, museli sme je zastavit. Nemohli sme si dovolit pustit je z háku."

"Ale já myslel, že jste nechodil na lodě, které jste napadli,"řekl jsem."Říkal jste nám, že jste chytal ty, kteří skočili přes palubu."

"Jasně," zamrkal,"ale chlap ve vodě se vobčas brání stejně jako chlap na palubě. A ženská taky. Vobčas sem jim musel dát lekci." Najednou měl trochu střízlivější pohled a omluvně se usmál."Ale to bylo vzácný. Řikam to jen proto, abyste věděli, že se na mě můžete spolehnout, když pude do tuhýho. Nejsem zabiják, ale klidně zabiju, když mě někdo tlačí ke zdi, nebo pro přítele."

S Harkatem jsme se ten den moc nevyspali. Spíš jsme s obavami sledovali chrápajícího Spitse. I když jsme byli silnější a obratnější než on, představoval pro nás smrtící hrozbu. Co když se jednou opije a vezme si do hlavy, že nás zabije ve spaní?

Probírali jsme možnost zanechat ex-piráta za sebou a utéct, ale nepřipadalo nám férové ho opustit v horách. I když s námi při pochodu držel tempo, neměl žádný orientační smysl a sám by se hned ztratil. Kromě toho by se nám mohly hodit jeho rybářské schopnosti, jestli se vážně dostaneme k Jezeru duší. Oba dva jsme dokázali chytit rybu holýma rukama, ale o rybaření jsme nevěděli prakticky nic.

Na konci jsme se rozhodli vzít Spitse dál s sebou, ale dohodli jsme se, že se k němu radši nebudeme otáčet zády, při spaní budeme držet hlídky, a že se ho zbavíme, kdyby nám jednou jedinkrát vyhrožoval násilím.

Pomalu, ale vytrvale jsme se dostávali přes hory. Kdyby bylo počasí lepší, prostě bychom je proběhli, ale déšť vedl k bahnu a kluzké půdě. Museli jsme postupovat opatrně a často jsme se museli vrátit a obejít místo, které bylo kvůli dešti a bahnu téměř neprostupné.

"To tu takhle prší běžně?"zeptal jsem se Spitse.

"Popravdě řečeno je tohle mírný rok,"zasmál se."Léto je horký - a dlouhý - ale zimy jsou vražedný. Víš, asi přijde tak za noc nebo dvě - to nejhorší je teprv před náma, a je vzácný, aby v tuhle roční dobu víc jak tejden v kuse pršelo."

Jako by ho mraky slyšely, příští ráno se rozestoupily - a poskytly nám pohled na modrou oblohu - a čekala nás nejsušší noc od doby, kdy jsme dorazili ke Spitsově chýši.

Tu noc jsme se dostali na vrchol malé hory a uviděli jsme, že míříme do dlouhého a širokého průsmyku, který vedla pryč z pohoří. Byl zatopen dešťovou vodou, ale kolem byly římsy, které jsme mohli využít. Rychle jsme horu sešplhali dolů, vybrali si jednu širokou římsů a provazem jsme se přivázali jeden k druhému, abychom tvořili řetěz - já vepředu, Spits uprostřed a Harkat vzadu - a pomalu jsme se vydali přes rychle pádící řeku. Spits dokonce zašel tak daleko, že zavřel svou lahev poteenu a ani se jí nedotknul!

Po chvíli začalo svítat. Neviděli jsme žádnou jeskyni, ale všude byly díry a praskliny. Tak jsme se rozvázali a každý z nás si vlezl do jedné díry k odpočinku, aniž by nás zahlédl nějaký drak. Bylo to strašně nepohodlné, ale já byl po tom šplhání tak unavený, že jsem okamžitě usnul a až do večera jsem se nevzbudil.

Po rychlém jídle - poslední ze Spitsových sušených ryb - jsme se zase svázali a vydali jsme se dál. Začalo drobně mrholit, ale pak přestalo a zbytek noci jsme šli bez jakýchkoli potíží.

Římsa sice nevedla přes celý průsmyk, ale pod a nad ní byly další římsy, na které jsme mohli bezpečně přelézt a pokračovat přes další úsek. Krátce před úsvitem jsme se dostali na konec průsmyku na kamenitou půdu, která se rozprostírala několik kilometrů před námi a končila ohromným lesem.

Promluvili jsme si o svých možnostech. Protože se nikomu z nás nechtělo zase spát v díře ve skále, a cesta k lesu byla plná keřů, pod kterými bychom se mohli schovat, když by se ukázal drak, rozhodli jsme se zamířit rovnou k lesu. Ignorovali jsme své unavené nohy a vyběhli jsme k lesu. Spits po cestě pil poteen a nějakým způsobem se mu podařilo ani kapku nevylít.

Utábořili jsme se hned na kraji lesa. Zatímco Harkat dával pozor na Spitse, já spal až do brzkého odpoledne. Pak jsme s Harkatem ulovili divoké prase, které Spits upekl nad provizorně rozdělaným ohněm. Bylo to naše první teplé jídlo od chvíle, kdy jsme se před dvěma týdny vydali do hor - a bylo výtečné! Pak jsme si otřeli ruce o trávu a vydali jsme se dál na jihovýchod - i když se to kvůli všem těm stromům špatně určovalo - a připravili jsme se na dlouhou cestu lesem.

K našemu překvapení jsme za sebou nechali stromy pár hodin před rozedněním - les to byl dlouhý, ale úzký. Stáli jsme na útesu a dívali jsme se na pláň té nejdelší a nejzelenější trávy, jakou jsem kdy viděl. Nerostly tam žádné stromy a i když tam muselo být spousta potoků, aby vyživovaly tu zelenou scenérii, vůbec nebyly pod trávou vidět.

V tom zeleném moři bylo vidět jen jediné - obrovská bílá budova několik kilometrů před námi, která zářila jako vatra po západu slunce. Podívali jsme se s Harkatem jeden na druhého a pak jsme řekli najednou hlasem plným vzrušení,"Chrám frašky!"

Spits se nedůvěřivě díval na tu budovu, pak si odplivl a řekl,"Potíže!"

kapitola

Tráva rostla v hustých, několik metrů vysokých trsech. Museli jsme si cestu prosekat jako v džungli. Byla to tvrdá a pomalá práce a než jsme se dostali k chrámu, nastala noc. Když jsme si ho prohlíželi ve světle měsíce, udivila nás jeho výška. Mohl mít tak třicet pět až čtyřicet metrů a byl z drsných kamenů, natřených na bílo. Byl do čtverce, stěny mohly mít tak sto metrů na délku, a nahoře měl plochou střechu. Celý chrám jsme obešli - byl tam jen jeden vchod, obrovské otevřené dveře, pět metrů široké a osm devět vysoké. Zevnitř bylo vidět mihotavé světlo svíček.

"Todle místo se mi nelíbí," zamumlal Spits.

"Mně taky ne," povzdychl jsem si."Ale jestli to je Chrám frašky, musíme tam jít a najít tu posvátnou tekutinu, o které nám povídala Evanna."

"Klidně si věřte tomu, co mlela ta čarodějnice,"zamručel Spits,"ale já nechci mít nic společnýho s temnýma sílama! Jestli tam chcete jít, hodně štěstí. Já počkam venku."

"Máš strach?" zakřenil se Harkat.

"Jasně,"odpověděl Spits."A vy byste měli taky. Klidně si tomu řikejte Chrám frašky, ale já vim, co to je ve skutečnosti - chrám smrti!" A odběhl se schovat do trávy.

S Harkatem jsme si mysleli přesně to, co Spits, ale dovnitř jsme museli. S noži v pozoru jsme se připlížili ke vchodu a chtěli jsme vstoupit, když se do noci ozvaly zvuky recitace. Nejistě jsme se zastavili, a pak jsme se vydali do trávy za Spitsem.

"Rozmysleli jste si to?"zeptal se pobaveně.

"Něco jsme slyšeli," řekl Harkat."Znělo to jako...hlasy - lidské hlasy. Něco zaříkávali." "Odkud to šlo?" zeptal se Spits.

"Zleva,"odvětil jsem.

"Mam to jít omrknout, zatímco vy pudete do toho chrámu?"

"Myslím, že bychom to...měli prozkoumat všichni,"řekl Harkat."Jestli tam jsou lidé, ten chrám...musí být jejich. Můžeme se jich na to...zeptat a možná nám pomůžou."

"Na démona jsi strašně přihlouplý,"zasmál se Spits jízlivě."Nikdy nevěř cizinci, to řikam pořád!"

To byla dobrá rada a my se jí drželi, když jsme se tiše plížili trávou - která tu nebyla tak hustá

a obezřetně jsme se blížili ke zvuku. Kousek za chrámem jsme se dostali na okraj mýtiny. Tam byla malá, podezřele vyhlížející vesnička. Chýše byly z trávy a nízké, ani ne metr vysoké. Buď jsme našli vesnici trpaslíků, nebo chýše sloužily jen k přespání. Uprostřed vesnice ležely na hromadě šedé hábity. Vedle byla jedno na druhém položená mrtvá, ovcím podobná zvířata.

Když jsme se přiblížili na dohled, z trávy po naší pravici se z trávy vynořil nahý muž. Měl úplně normální postavu, ale rovné růžové vlasy a bílé oči. Došel k hromadě mrtvých ovcí, jednu popadnul a za zadní nohy ji odtáhl tam, odkud přišel. Aniž bychom řekli jediné slovo, všichni tři jsme se vydali za ním trávou.

Zaříkávání - které předtím utichlo - zase začalo, když jsme se přiblížili na místo, kde ten muž zmizel do trávy. V měkké půdě jsme našli mnoho otisků a podle nich jsme došli až na druhou mýtinu. Uprostřed bylo jezírko, kolem kterého stálo třicet sedm lidí - osm mužů, patnáct žen a čtrnáct dětí. Všichni byli nazí, s hnědou kůží, růžovými vlasy a bílýma očima.

Dva muži pověsili mrtvou ovci nad jezírko a drželi ji tam nataženou, zatímco další muž vytáhl nůž z bílé kosti nebo kamene a rozřízl ji břicho. Do jezírka spadly vnitřnosti a vylila se krev. Natáhl jsem víc krk a všiml jsem si, že ta voda má špinavě červenou barvu. Muži drželi ovci nad jezírkem, dokud nepřestala kapat krev, pak odhodili mrtvolu a odstoupili - místo nich přišly k jezírku tři ženy.

Všechny tři byly staré a vrásčité, s odhodlanými výrazy a kostnatými prsty. Recitovaly hlasitěji než ostatní - pak se sehnuly, rukama vířily vodu v jezírku, a pak s ní naplnily tři kožené vaky. Postavily se a pobídly ostatní, ať jdou blíž. Když se seskupili za první ženou, otevřela svůj vak a vylila jim ho na hlavu. Druhá si namočila ve svém vaku prsty a každému nakreslila na hruď dva kruhové diagramy. Třetí jim přitiskla rty k hrdlu vaku, aby vypili tekutinu uvnitř.

Když ty ženy takhle ošetřily všechny lidi v řadě, vraceli do vesnice se zavřenýma očima a tiše recitovali. Stočili jsme se stranou a nenápadně jsme se plížili za nimi, vyděšení a zaražení, ale nesmírně zvědaví.

Ve vesnici si všichni oblékli šedé hábity, které byly vykrojené tak, aby jim byly vidět rudá kulatá znamení. Jen jedna osoba zůstala nahá - mladý chlapec, mohlo mu být tak dvanáct

nebo třináct. Když se všichni ostatní oblékli, seřadili se do dlouhé řady po třech, vepředu byly ty tři ženy s vaky a před nimi ten chlapec. S hlasitým recitováním se vydali směrem k Chrámu. Čekali jsme až projdou, a pak jsme je zaujatě následovali.

U vchodu do chrámu se procesí zastavilo a zaříkávání zesílilo. Nerozuměl jsem tomu, co říkali - byl to pro mě cizí jazyk - ale jedno slovo opakovali častěji a hlasitěji než ostatní:"Kulashka!"

"Tuší někdo, co znamená Kulashka?" zeptal jsem se Harkata a Spitse. "Ne,"řekl Harkat.

Spits začal vrtět hlavou, pak se s vytřeštěnýma očima zarazil a rty se mu roztřásly hrůzou."U všech svatejch!"zašeptal a padl na kolena.

S Harkatem jsme chvíli zírali na Spitse, a pak jsme se podívali na Chrám a pochopili jsme ho. Klesla nám čelist, když jsme se jen dívali na tu nepředstavitelnou zrůdu, která se plazila z Chrámu jako obří červ.

Kdysi to musel být člověk, nebo nějaký příbuzný člověka. Měl lidský obličej - akorát měla jeho tvář velikost asi tak šesti nebo sedmi lidských hlav! A měl desítky dlaní. Žádné ruce - ani nohy ani chodidla - jen spousty dlaní, které z něj trčely jako hlavičky špendlíků z jehelníčku. Byl několik metrů široký a deset jedenáct metrů dlouhý. Tělo se mu na konci zužovalo jako obřímu slimákovi. Plazil se pomocí stovky prstů - celkem pomalu, i když vypadal, že by dokázal vyvinout velkou rychlost. Oko měl jen jedno, obrovské a podlité krví na levé straně hlavy. Z různých částí hlavy mu trčely uši a nad horním rtem měl dva velké nosy. Kůži měl špinavě bílou; na těle mu visela a při pohybu se kývala sem a tam.

Evanna pojmenovala tu zrůdu příhodně. Byla to nepochybně totální fraška. Žádná jiná slova by to nepopsala tak stručně a výstižně.

Když jsem se vzpamatoval z prvotního šoku, soustředil jsem se na to, co se vlastně děje. Nahý chlapec byl na kolenou pod Fraškou, ruce rozpřažené, a pořád dokola volal,"Kulashka!

Kulashka! Kulashka!"

Lidé recitovali, chlapec křičel - a Fraška se zastavila a zvedla hlavu. Vypadala úplně jako had, když se prohnula v zádech. Získal jsem tím bližší pohled na její tvář. Byla divná a hrubá, jako by jí tesal člověk s roztřesenýma rukama. Všude měla vlasy, špinavé hnědé chomáče, které se spíš podobaly chlupům. Neviděl jsem jí v ústech žádné zuby, až na dva zahnuté tesáky, které trčely ven.

Fraška se sklonila a proplazila se kolem lidí. Nechávala za sebou tenkou, slizkou vrstvu potu. Pot jí vytékal z pórů po celém těle. Ucítil jsem slaný zápach, a i když to nebylo tak hrozné jako u té ropuchy, musel jsem si rukou přikrýt pusu a nos, aby se mi nezvedl žaludek. Těm lidem - teda spíš Kulashkům - ten smrad nevadil. Klekali si za svým...bohem? králem? mazlíčkem? ... a otírali si obličeje v tom slizu. Někteří dokonce vystrčili jazyk a olizovali to!

Když Fraška obkroužila všechny své uctívače, vrátila se k chlapci vepředu. Zase zvedla hlavu, předklonila se a vyplázla jazyk, obrovský a růžový, z kterého kapaly sliny. Olízla s ním tomu klukovi obličej. Neodtáhl se, jen se hrdě usmál. Fraška ho olízla znovu, potom kolem něj obtočila tělo jednou, dvakrát, třikrát, a udusila ho, jako boa škrtí své oběti.

Instinktivně jsem mu chtěl vyběhnout na pomoc, když jsem ho viděl mizet pod slizkou Fraškou, ale stejně bych mu nepomohl. Kromě toho jsem viděl, že nechce, aby ho někdo zachránil. Podle jeho úsměvu bylo jasné, že to považuje za čest. Tak jsem zůstal ve vysoké trávě a jen jsem sledoval.

Fraška z něj vymáčkla život - chlapec vyjekl jenom jednou, když mu drtila kosti - pak se odmotala a chystala se ho spolknout. V tomhle ohledu se opět chovala jako had. Otevřela čelisti a sklonila hlavu, takže měla v tlamě chlapcova ramena i hlavu. Pomocí jazyka, čelistí a některých dlaní pomalu, ale jistě polykala chlapcovo tělo.

Zatímco ho hltala, dvě ženy vešly do Chrámu. Brzy se vrátily s dvěma skleněnými flaštičkami, asi čtyřicet centimetrů dlouhými, s tlustými stěnami a korkovými špunty. Asi do tří čtvrtin byly naplněné tmavou tekutinou - to musela být Evannina "posvátná tekutina".

Když Fraška spolkla chlapce celého, předstoupil jeden muž a vzal si jednu z nádob. Došel až ke zrůdě, pozvedl nádobu a něco tiše řekl. Fraška si ho ledově prohlížela. Myslel jsem, že ho zabije taky, ale pak sklonila hlavu a otevřela obrovskou tlamu. Muž k ní přišel ještě blíž, otevřel flašku a přiložil ji ke špičce jednoho tesáku. Ze zubu vytekla hustá, lepkavá tekutina, a stékala dovnitř. Už jsem hodněkrát viděl, jak Evra odsával svému hadovi jed - dělal to úplně stejně.

Když už z tesáku nic nevytékalo, muž lahvičku zavřel, podal jí ženě, vzal si tu druhou a postup opakoval s druhým tesákem. Když měl hotovo, odstoupil a Fraška zavřela tlamu. Muž se zase zařadil do davu a všichni začali recitovat. Fraška si je prohlížela obřím rudým okem a její nelidská hlava se kývala do rytmu ze strany na stranu. Pak se pomalu otočila a za pomocí dlaní se vrátila do Chrámu. Lidé se vydali za ní do temnot budovy, tiše recitovali, a my zůstali vyděšeně venku, abychom se stáhli a probrali nastalou situaci.

kapitola

"Vy jste se zcvokli!" zasyčel Spits, ale tlumil hlas, aby neupoutal pozornost Kulashků."Vy chcete jít do toho ďábelskýho doupěte a riskovat životy kvůli flašce jedu?"

"Musí na ní být... něco zvláštního,"naléhal Harkat. "Nikdy by nám neřekla, že ji... budeme potřebovat, kdyby nebyla důležitá."

"Nic nestojí za zahození života,"zavrčel Spits. "Ta příšera vás slupne ke svačině, a eště bude mít hlad."

"Tím bych si nebyl tak jistý,"zamumlal jsem."Krmila se jako had. O hadech něco vím, protože jsem kdysi měl stan s Evrou - hadím chlapcem," dodal jsem kvůli Spitsovi."Dítě bude trávit dlouho, dokonce i zrůda téhle velikosti. Pochybuju, že bude mít v příštích několika dnech hlad. A had obvykle spí, když tráví."

"Ale todle neni had," připomněl mi Spits."Je to... jak ste tomu řikali?" "Fraška,"řekl Harkat.

"Jasně. S Fraškou jsi stan nikdy neměl, že ne? Takže vo ní vůbec nic nevíš. Byl bys blázen, kdybys to riskoval. A co víš vo tom růžovovlasym stádu? Jestli tě chytěj, brzo tě nabídnou tý zrůdě."

"Jakou si myslíte, že s...ní mají dohodu?" zeptal se Harkat."Myslím, že jí uctívají. Proto...toho kluka obětovali."

"No to je výborný!" zafuněl Spits."Zabít cizáka je jedna věc, ale dobrovolně se vzdát vlastního člověka - šílenství!"

"To nedělají často," poznamenal jsem."Není jich moc. Vymřeli by, kdyby někoho obětovali pokaždé, když se ta zrůda naštve. Musí ji krmit ovcemi a jinými zvířaty, a člověka mu nabídnout jen při zvláštní příležitosti."

"Měli bychom...se s nimi pokusit domluvit?" zeptal se Harkat."Mnoho civilizovaných lidí v dějinách... nabízelo svým bohům oběti. Třeba nejsou násilní."

"Nemám v úmyslu to zjišťovat,"řekl jsem rychle."Nevykroutíme se z toho - viděli jsme, jak odebírali jed, a vsadil bych se, že to bude ta posvátná tekutina. Ale nepokoušejme štěstí.

Nemůžeme vědět, jací zdejší lidé jsou. Kulashkové mohou být veselí společníci, kteří cizince vítají s otevřenou náručí - nebo s námi mohou nakrmit Frašku v okamžiku, kdy nás zahlédnou."

"Jsme silnější než oni,"podotknul Harkat."Mohli bychom je přeprat."

"To nevíme," namítnul jsem."Netušíme, čeho jsou schopní. Můžou být desetkrát silnější než ty nebo já. Navrhuju vtrhnout do Chrámu, popadnou lahvičky a rychle pryč!"

"Zapomeňte na ty flašky!" prosil Spits. Co jsme se vrátili, jenom pil, a třásl se víc než obvykle."Jesli je potřebujem, můžem se sem vrátit."

"Ne,"řekl Harkat. "Darren má v tomhle pravdu."Ale jestli je tam máme jít...ukrást, musíme to udělat, až bude... Fraška spát. Musíme jít po...posvátné tekutině. Nemusíš jít...jestli nechceš!"

"Taky že nepudu!" oznámil Spits rychle."Nemínim riskovat kvůli takovýhle hovadině. Počkam tu na vás. Jesli se nevrátíte, pudu dál a sám dojdu k tomu Jezeru duší. Jesli jsou v něm fakt mrtví, tak se tam potkáme!" A zlomyslně se usmál.

"Vyrazíme, dokud je tma,"otočil jsem se na Harkata,"nebo počkáme na ráno?"

"Počkáme,"řekl Harkat."Kulashkové už by...mohli dozpívat a usnout." Růžovovlasí lidé se hodinu po skončení obětování vrátili do vesnice a od té doby zpívali a tancovali.

Lehli jsme si a pozorovali jsme měsíc, jak pluje oblohou bez mraků (typické - když jsme potřebovali mraky jako zastínění, žádné se neukázaly!), a poslouchali jsme hudbu Kulashků. Spits usrkával poteenu, oči se mu zavíraly, pořád si pohrával s pramínky vlasů a mumlal něco o bláznech a zasloužených trestech.

K ránu zvuky z vesnice utichly, a při úsvitu už bylo ticho. S Harkatem jsme se po sobě tázavě podívali, pak jsme kývli a stoupli jsme si."Jdeme,"řekl jsem Spitsovi, který klimbal nad poloprázdným hrnekm.

"Cože?" zamručel a zvedl hlavu.

"Jdeme," zopakoval jsem."Počkejte tu. Jestli se nevrátíme do noci, jděte dál a o nás se nestarejte."

"Tak dlouho čekat nebudu," zafuněl."Odcházim v poledne, s váma nebo bez vás."

"Jak chcete,"povzdechl jsem si,"ale v noci na vás nebude tak vidět. Bylo by to bezpečnější."

Spits se na nás podíval mírněji."Ste šílený,"řekl,"ale máte větší kuráž než jakejkoliv pirát, s kterym jsem se plavil. Počkam do západu slunce a nachystam poteen - moh by vám přijít k duhu, jesli přežijete."

"To by mohl,"zakřenil jsem se, pak jsme se s Harkatem otočili a skrz trávu jsme se vydali k Chrámu frašky.

Před vchodem jsme se zastavili s noži v ruce a cítili jsme slaný zápach té zrůdy. "Co když tam budou stráže?" zašeptal jsem.

"Tak je zneškodníme,"řekl Harkat."Zabijeme je...jen když budeme muset. Ale pochybuju - kdyby tu byli... přišli by s Fraškou."

Zhluboka jsme se nadechli a zády k sobě jsme vklouzli dovnitř, pomalu a obezřetně. Na zdech byly svícny, ne zrovna moc, ale dost na to, abychom viděli na cestu. Byli jsme v krátké úzké chodbě. Před námi ležela obrovská místnost. Před jejím vchodem jsme se zastavili. Ta místnost byla neskutečně veliká, střechu podpíraly vysoké sloupy. Uprostřed spala Fraška, stočená do klubíčka kolem vyvýšeného pódia, na kterém byl válec plný lahviček.

"Rozhodně té posvátné tekutiny nemají nedostatek," pošeptal jsem Harkatovi.

"Problém bude...dostat se k ní,"odpověděl."Myslím, že se obtáčí... kolem celého oltáře."

To pódium mi na první pohled nepřipadalo jako oltář, ale když jsem se podíval pozorněji, poznal jsem, že má Harkat pravdu - ten válec připomínal nějakou starobylou relikvii.

Vydali jsme se k oltáři - jediným zvukem v místnosti byl náš dech. Fraška měla hlavu stočenou pod tělem, takže by na nás neměla vidět, ani kdyby se vzbudila - ačkoliv jsem doufal, že se vůbec nevzbudí! Ode dveří k oltáři vedla cesta vyznačená vysokými svícemi, ale my se k němu kradli ze strany, abychom nebyli tak nápadní.

Brzy jsme došli k první nečekané překážce. Podlaha byla po stranách nahnilá a při každém kroku nám vrzala pod nohama."Támhleta cesta musí být jediná část, která je nějak zespoda vyztužená,"zasyčel jsem, když jsme se zastavili a přemýšleli nad svými možnostmi."Podle toho vrzání je pod náma nějaká jáma."

"Měli bychom se...tam vrátit?" zeptal se Harkat. Zavrtěl jsem hlavou."Pokračujeme - ale opatrně!"

Sice jsme našlapovali co nejopatrněji, ale o pár metrů dál Harkat prošlápl podlahu a levá noha mu zmizela v temnotě. Zalapal po dechu, ale zadržel bolestný výkřik. Rychle jsem se podíval na Frašku, jestli si toho všimla, ale byla ve stejné pozici jako předtím. Prsty těsně u hlavy se jí trochu zaškubaly - doufal jsem, že to znamená, že hluboce spí a něco se jí zdá.

Předklonil jsem se a zkoumal jsem díru, ve které měl Harkat nohu; ulomil jsem ještě kus, a pak jsem mu pomohl vytáhnout se ven.

"Zranil ses?" zeptal jsem se tiše.

"Jen škrábanec," řekl, když si prohmatal nohu."Nic vážného." "Nemůžeme to riskovat dál," prohlásil jsem."Musíme na tu hlavní cestu."

Pomohl jsem mu na hlavní cestu, kde jsme si minutku odpočinuli a pak se vydali k oltáři. Díky štěstí upírů Fraška spala dál. Když jsme se k ní dostali, obcházeli jsme jí, abychom zjistili, jestli třeba nenajdeme nějakou škvíru, kterou bychom se mohli dostat k oltáři. Ale

fraška byla snad všude. Když jsem u ní byl tak blízko, nemohl jsem se ubránit myšlenkám, jak tahle strašná věc vůbec mohla vzniknout. Nejvíc mě na ní znervózňovaly ty očividné lidské rysy. Jako by to byla obživlá noční můra - lidská noční můra. Jakou měla minulost? Jak se zrodila?

Párkrát jsem jí obešel a pak jsem z ní spustil zrak. Neodvažoval jsem se tak blízko ní promluvit, tak jsem jen odložil nůž a naznačil Harkatovi, že jí budeme muset přeskočit. Nejjednodušeji to vypadalo na místě, kde se stýkala hlava s ocasem. Harkat tím nebyl zrovna nadšený, ale jinou možnost jsme neměli, tak jen váhavě přikývnul. Ukázal jsem mu, že já skočím a on ať zůstane kde je, ale on tvrdohlavě zavrtěl hlavou a ukázal mi dva prsty na znamení, že půjdeme oba.

Skočil jsem první. Nejdřív jsem se skrčil a pak jsem se vrhnul přes to gigantické tělo. Dopadl jsem bez problémů, ale rychle jsem se otočil; nechtěl jsem stát k Frašce zády. Ani se nepohnula. Uhnul jsem a kývl jsem na Harkata, aby skočil taky. Nepodařilo se mu skočit tak dobře, ale Frašku přeskočil a já ho chytil, aby nepřepadl.

Ještě jsme se ujistili, jestli jsme nevzbudili Frašku, pak jsme obrátili pozornost k válci a prohlíželi jsme si lahvičky uvnitř, která stály na výčnělcích. Ty nahoře byly prázdné, ale dole byly desítky plné hustého jedu. Kulashkové je museli dávat dohromady celá desetiletí.

Válec se dal otevřít křišťálovými dvířky. Otevřel jsem je a vytáhl jednu lahvičku; byla studená a překvapivě těžká. Dal jsem si jí do košile, vytáhl druhou lahvičku a podal jí Harkatovi. Podržel si jí proti světlu svíček a prohlížel si tekutinu uvnitř.

Když jsem se natahoval pro další lahve, ze dveří Chrámu se ozval výkřik. Vyděšeně jsem zvedl hlavu a uviděl jsem dvě děti, chlapce a dívku. Přiložil jsem si prst ke rtům a mávnul jsem na děti s nadějí, že přestanou křičet, ale jen začaly o to víc. Dívka se otočila a vyběhla ven, nepochybně vzbudit dospělé. Chlapec vyběhl s křikem k nám a popadl svíci jako zbraň.

Hned jsem pochopil, že na zbytek lahviček budeme muset zapomenout. Jedinou naší nadějí bylo rychle se dostat pryč, než se vzbudí Fraška, nebo než sem začnou proudit Kulashkové. Budou nám muset stačit ty dvě lahvičky. Nechal jsem dvířka otevřená, připojil jsem se k

Harkatovi a chystali jsme se skočit. Ale než jsme to stačili, Fraška odsunula ocas, zvedla hlavu a my se jí dívali do naštvaného rudého oka - a na její ostré tesáky!

kapitola

Ztuhli jsme a jen jsme se dívali na její lesknoucí se démonické oko. Fraška rozmotala tělo, ještě víc zvedla hlavu a trochu se zaklonila. Připravovala se k útoku, ale tím s námi přerušila oční kontakt. Okamžitě jsme si uvědomili, co se bude dít, a skočili jsme na zem, když zaútočila.

Když jsem dopadl, jeden tesák se mi zabořil mezi lopatky a rozřízl mi záda. Zaječel jsem bolestí a strachem, přetočil jsem se a schoval se za válec.

Fraška se po mě ohnala znova, ale tentokrát se netrefila. Zakňučela jako přerostlé dítě, a pak se soustředila na Harkata. Ležel na zádech, a jeho obličej a žaludek nabízely snadný cíl.

Fraška se napřímila k útoku. Harkat se napřáhl, aby po ní hodil lahvičku s jedem. Fraška vyjekla a odtáhla se od Harkata. Všiml jsem si, že na rukou, kde by měla mít nehty, má jen díry, z kterých vytékal ten pot.

Harkat přiběhl ke mně."Moje záda!" zakňučel jsem a otočil jsem se, aby se na ně mohl podívat."Jak to vypadá?"

Harkat si prohlédl mou ránu."Není to hluboké. Zanechá ti to... tam jizvu, ale nezabije tě to." "Pokud v tom není jed," zamumlal jsem.

"Ten odsáli Kulashkové,"řekl Harkat."Čerstvý jed by se...nestihl vytvořit - že ne?" "U hada ne,"řekl jsem,"ale nemám ponětí, co je tahle věc zač."

Neměl jsem čas nad tím přemýšlet. Fraška se protáhla kolem oltáře a chtěla na nás znovu zaútočit. Stáhli jsme se a pořád jsme udržovali válec mezi sebou a hlavou netvora.

"Nějaký nápad...jak se z toho dostat?" zeptal se Harkat. V levé ruce držel láhev, do pravé si vzal nůž.

"Budeme to řešit postupně,"funěl jsem.

Stahovali jsme a kroužili jsme kolem válce, Fraška netrpělivě za námi, plivala a vrčela, kmitala jazykem a byla připravená zaútočit, kdybychom na minutku nedávali pozor. Ten kluk stál před oltářem a pobízel Frašku.

O minutu později do Chrámu vběhl zbytek Kulashků. Většina nesla zbraně, a tvářili se naštvaně. Vyběhli k oltáři, přelezli Frašku a chtěli se na nás vrhnout s vražednými úmysly v očích.

"Teď je ten nejlepší čas si s nimi zkusit promluvit," řekl jsem jízlivě Harkatovi, ale on mě vzal za slovo.

"Nechceme vám ublížit!" zakřičel."Chceme být vaši... přátelé."

Kulaskové se zastavili a začali něco zaraženě mumlat. Jeden z můžu - podle mě jejich náčelník - předstoupil před ostatní a namířil na nás kopí. Na něco se Harkata ptal, ale my mu nerozuměli.

"Neznáme váš jazyk,"řekl jsem a nespouštěl jsem oči z Kulashků a Frašky, která se kolem nás pořád plazila, ačkoliv teď uvolnila místo Kulashkům. Jejich vůdce na nás znova něco zavolal, tentokrát pomaleji a každé slovo pečlivě vyslovil. Zavrtěl jsem hlavou."My vám nerozumíme!" křiknul jsem.

"Přátelé!" snažil se zoufale Harkat."Amigos! Kamarádi! Parťáci!"

Kulashka se na nás nejistě díval. Pak se zamračil a něco štěknul na ostatní. Kývli, zvedli zbraně a vyrazili proti nám - tlačili nás přímo na Frašku.

Jako varování jsem bodl nožem jednu ženu, abych jí zadržel, ale ona mě ignorovala a dál se blížila, stejně jako ostatní. Šly na nás dokonce i děti s malými dýkami a kopími.

"Zkusíme ten jed!" křiknul jsem na Harkata a vytáhl jsem svou lahvičku."mohli by se rozprchnout, když jim to hodíme do očí!"

"OK!" řekl a zvednul lahvičku do výše.

Když Kulashkové zahlédli Harkatovu lahvičku, ztuhli strachem a většina váhavě ustoupila. Jejich reakce mě zmátla, ale chopil jsem se příležitosti a pozvedl jsem i tu svoji. Když si jí všimli, ustoupili všichni, vyděšeně mumlali a mávali rukama a zbraněmi.

"Co se děje?" zeptal jsem se Harkata.

"Bojí se...toho jedu,"řekl Harkat a mávnul lahvičkou směrem k několika ženám - zaječely a otočily se, rukama si chránily obličej."Buď je pro ně tak... posvátný, nebo nebezpečný!"

Fraška se mezitím vydala přes muže a ženy na Harkata. Jeden muž se před ní vrhnul, mával rukama a křičel z plných plic. Fraška se zastavila, pak muže smetla hlavou pryč a podívala se na nás. Teď už vrčela - měla v úmyslu se na nás vrhnout a oddělat nás. Napřáhl jsem se, abych po ní hodil jed, ale stoupla si před ní žena a mávala rukama jako ten muž. Tentokrát jí zrůda neodhodila jako muže, ale zuřivě si jí prohlížela, když žena začala něco zpívat a mávat rukama nad hlavou.

Když měla její plnou pozornost, odstoupila od oltáře a vedla Frašku pryč. Zbytek Kulashků si stoupl tam, kde byla Fraška a díval se na nás se strachem a nenávistí v očích.

"Drž ten jed ve vzduchu!" varoval mě Harkat a pohrozil jím pár Kulashkům, kteří ustoupili. Po krátké poradě ženy utekly s dětmi a nechaly tam jenom muže a pár žen, které vypadaly bojeschopně.

Vůdce sklonil kopí a zase se snažil komunikovat, dělal posunky rukou a ukazoval na Frašku, oltář a lahvičky. Snažili jsme se to pochopit, ale prostě to nešlo.

"My vám nerozumíme!" zavolal jsem. Ukázal jsem si na uši, zavrtěl jsem hlavou a pokrčil rameny.

Vůdce zanadával - nemusel jsem mluvit jeho jazykem, abych to pochopil - pak se zhluboka nadechl a řekl něco svému klanu. Ti zaváhali. Poručil jim to znova, a tentokrát se rozešli, takže cesta mezi oltářem a dveřmi byla volná. Vůdce ukázal na cestu, pak na nás, pak zpátky na cestu. Tázavě si nás prohlédl, jestli jsme rozuměli.

"Vy nás necháte... jít?" zeptal se Harkat a zopakoval ty posunky.

Vůdce se usmál, a pak varovně zvedl prst. Ukázal na lahvičky v našich rukou, a pak na válec za náma."chce, abychom nejdřív vrátili ten jed," zašeptal jsem.

"Ale my potřebujeme...posvátnou tekutinu," namítl Harkat.

"Na to teď není čas!" zasyčel jsem."Zabijou nás, jestli neposlechneme!"

"Kde bereš jistotu, že to... neudělají stejně?"zeptal se Harkat."Ten jed je drží zpátky. Jestli se ho vzdáme... co když nás rozsekají na kusy?"

Nervózně jsem si olízl rty a podíval jsem se na velitele Kulashků, který opakoval posunky, ale tentokrát se usmíval. Ukázal jsem na jeho kopí. Podíval se na něj a pak ho odhodil. Nařídil to

i ostatním Kulashkům, a ti se také zbavili zbraní. Pak ještě o kus odstoupili a rozpřáhli prázdné ruce.

"Musíme jim věřit," povzdechl jsem si."Podřídíme se, vrátíme ten jed a budeme doufat, že dodrží své slovo."

Harkat to ještě chvíli promýšlel a pak kývnul."Fajn. Ale jestli nás cestou zabijou... už nikdy s tebou nepromluvím!"

Zasmál jsem se, otočil jsem se a chtěl jsem vrátit lahvičku do válce. V tu chvíli se ze stínů Chrámu vynořil vousatý muž s hrnkem v ruce."Žádný strach, parťáci! Sem tu a zachránim vás!"

"Spitsi!" křiknul jsem."Ne! Máme to pod palcem! Ne-"

Nedokončil jsem. Spits se vrhnul k vůdcovi a vzal ho po hlavě dlouhým zahnutým nožem. Vůdce padnul s jekotem na zem a z hlavy mu cákala krev. Ostatní Kulashkové zařvali zmatením a vztekem, a pak popadli své zbraně.

"Ty kreténe!"zařval jsem na Spitse, když zamířil k oltáři."Co to do hajzlu děláš?"

"Zachraňuju vás!" zavolal ex-pirát potěšeně. Motal se ze strany na stranu a sotva dokázal zaostřit; byl opilejší než kdy dřív."Dej mi to," zavrčel a vytrhnul Harkatovi jed."Jesli je to tak děsí, tak jim to dáme!"

Spits se napřáhl směrem ke Kulashkům. Zastavil ho křik - fraška se vracela! Buď ženu, která ji ovládala, vyděsil Spits, nebo se rozhodla, že jí na nás pustí. Tak či tak se k nám hnala ohromující rychlostí. Za pár vteřin by byla u nás, a boj by byl u konce.

Spits vyjekl (napůl vzrušením, napůl kvůli alkoholu) a hodil lahvičku po Frašce. Netrefil se jí na hlavu, ale trefil tělo, a sklo se rozbilo. V tom okamžiku se ozvala mohutná exploze a Fraška i podlaha pod ní zmizely v proudu krve, šlach, kostí a roztříštěného dřeva.

Exploze nás smetla z oltáře a srazila Kulashky k zemi. Měl jsem dost rozumu, abych si přidržel svou lahvičku u hrudi a schoval si jí do košile, když mě exploze přetočila na záda. Teď jsem pochopil, proč se Kulashkové toho jedu tak báli - byl vysoce výbušný!

Posadil jsem se; byl jsem ztuhlý, v uších mi zvonilo, a jen rozostřeně jsem uviděl, že Fraška není jediná oběť. Několik Kulashků - kteří byli nejblíže k zrůdě - leželo na zemi mrtvých. Ale neměl jsem čas je litovat. Výbuch poškodil také několik sloupů, které držely střechu, a já se díval, jak jeden sloup sráží druhý - jako obří domino. Na stropě se objevily praskliny a strop se zřítil kolem spadlých sloupů. Do několika vteřin se chrám pravděpodobně zhroutí a pohřbí všechny v něm!

kapitola

Kulashkové, kteří byli ještě naživu a při smyslech, utekli ven. Některým se to povedlo, ale většinu rozdrtily padající sloupy a střecha. Vyškrábal jsem se na nohy a vyběhl za Kulashkama, ale Harkat mě chytil."To nikdy nezvládneme!" zafuněl.

"Jiná cesta ven tu není!" zaječel jsem.

"Musíme se... ukrýt!" vyjekl a táhl mě z hlavní cesty. Poskakoval po podlaze a očima těkal sem a tam, jestli neuvidí padat strop.

"Je po nás!"volal Spits."Otočte tváře k nebi a naposledy se modlete!"

Harkat ex-piráta ignoroval, vyhnul se kusu stropu, a pak začal skákat nahoru a dolů. Myslel jsem, že se zbláznil, dokud jsem si nevšiml díry, kterou se předtím málem propadnul. Přidal jsem se k němu a začal jsem skákat vedle něj. Nevěděl jsem, jak hluboká ta díra je, nebo jestli nás tam čeká bezpečí, ale horší než nahoře to být nemohlo.

"Co to děl-"začal Spits. Dál se nedostal, protože v ten okamžik to podlaha vzdala a všichni tři jsme s křikem padali do temnoty.

Dopadli jsme na hromadu na tvrdou kamennou podlahu, já a Harkat pod Spitse. Se zavrčením jsem ho ze sebe shodil - při pádu omdlel - a rozhlédl jsem se. Zahlédl jsem, že kus střechy to nevydržel a zřítí se dolů. Vyjekl jsem, rychle jsem táhnul Spitse na stranu a zavolal na

Harkata, ať pospíchá za mnou. Za patama se nám rozlehl neskutečný hluk, když na místo, kde jsme před chviličkou stáli, dopadla střecha a rozletěla se na třísky a štěrk.

Rozkašlali jsme se - dopad zvedl spoustu prachu - a naslepo jsme se vydali kupředu (Spitse jsme táhli mezi sebou) s nadějí, že se nám podaří dostat z Chrámu frašky. Po pár metrech

jsme došli k díře v zemi. Ohmatal jsem jí a prohlásil jsem,"Myslím, že je to tunel - ale celkem prudce se svažuje!"

"Jestli na něj něco spadne... budeme v pasti!"řekl Harkat.

Nad námi se ozvala rána a podlaha zlověstně zapraskala."Nemáme na vybranou!" křiknul jsem a vlezl jsem do tunelu, rukama i nohama jsem se přidržoval stěn. Harkat za mnou strčil Spise, a pak šel sám - do toho tunelu se vešel jen tak tak.

Pár vteřin jsme se drželi nahoře a naslouchali zvukům zezhora. Zíral jsem dolů do tunelu, ale neviděl jsem žádné světlo a nedokázal jsem určit, jak je dlouhý. Spitsovo tělo vážilo snad tunu a mně začaly podkluzovat nohy. Snažil jsem se zarýt do zdi nehty, ale byla moc hladká a tvrdá."Musíme se sklouznout!" nařídil jsem.

"Co když se nebudeme moct... dostat zpátky nahoru?"zeptal se Harkat.

"Budu řešit jednu katastrofu po druhé!" odvětil jsem a pustil jsem se. Ležel jsem na zádech a sjížděl jsem dolů. Byla to krátká a rychlá jízda. Tunel byl takhle prudký jen pár metrů, pak se postupně narovnával. O pár vteřin později jsem se zastavil na konci tunelu a vystrčil jsem nohy, abych nahmatal podlahu. Ještě jsem jí nenašel, když do mě narazilo tělo bezvládného Spitse a vystrčilo mě do volného prostoru.

Otevřel jsem pusu k výkřiku, ale než jsem mohl něco říct, dopadl jsem - tunel končil jen metr nebo dva nad podlahou. S úlevou jsem si kleknul- a zase mě srazilo Spitsovo tělo. V duchu jsem zaklel, odstrčil jsem ho a chtěl jsem se postavit, když na mě spadnul Harkat.

"Promiň," zamumlal lidička a postavil se."Jsi v pohodě?"

"Mám pocit, jako by mě přejel parní válec,"zamručel jsem, posadil jsem se a zhluboka jsem se nadechnul.

"Unikli jsme tomu jen o vlásek,"poznamenal Harkat po chvíli, když zvuky zezhora postupně utichaly a nakonec nastalo ticho.

"Stejně je to možná jedno," řekl jsem naštvaně. V temnotě podzemní jeskyně jsem ani neviděl, kde kdo je."Jestli tu není žádný východ, čeká nás pomalá a hnusná smrt. Třeba se za chvíli budeme modlit, aby nás býval rozmáčkl nějaký padající sloup."

Vedle mě zamručel Spits a něco zamumlal."Co se stalo? Kdo zhasnul světla?" "Jaká světla, Spitsi?" zeptal jsem se nevinně.

"Já nevidim!" vyjeknul."Je tu všude tma!"

"Fakt?" zeptal jsem se; chtěl jsem se mu pomstít za ten incident s Kulashkama."Já vidím skvěle. Co ty, Harkate?"

"Perfektně," zamumlal Harkat."Přál bych si mít tu...sluneční brýle, je tu moc jasno." "Moje oči!" zavyl Spits."Jsem slepý!"

Ještě chvíli jsme Spitse nechali mučit se, než jsme mu řekli pravdu. Nejdřív docela sprostě nadával, ale brzo se uklidnil a zeptal se, co budeme dělat dál.

"Asi prostě půjdeme,"řekl jsem,"a uvidíme, kam dojdeme. Zpátky se vrátit nemůžeme, napravo i nalevo jsou zdi -" to jsem poznal podle ozvěny našich hlasů-" takže pořád rovně, dokud nebudeme mít na výběr."

"Za to můžete vy," zamumlal Spits."Kdybyste nevletěli do toho blbýho chrámu, teďka bysme šli po nějakym poli se spoustou čerstvýho vzduchu."

"MY jsme nebyli ti, kdo...vyhrožoval, když to nebylo třeba!" odsekl Harkat."My se s Kulashkama... dohodli. Chtěli nás nechat jít."

"Ta sebranka?" odfrknul si Spits."Oběsili by vás a pošmákli by si na vás k snídani!" "Za chvíli oběsíme tebe... jestli nezmlkneš,"zavrčel Harkat.

"Co ho žere?" zeptal se mě Spits, protože ho Harkatův tón zaskočil.

"Kvůli vám zemřelo spoustu Kulashků,"povzdychl jsem si."Kdybyste zůstal venku, jak jsme vám řekli, nemuselo se to stát."

"Komu záleží na tý sebrance?" zasmál se Spits."Nejsou z našeho světa. Jakej je to rozdíl, když jich to pár rozmáčkne?"

"Byli to lidé!" zařval Harkat."Je jedno... z jakého světa. Nemáme žádné právo sem přijít... a zabít je! My -"

"Klid," tišil jsem ho."S tím teď nic neuděláme. Spits se nám jen snažil pomoct, i když neohrabaně. Teď se soustřeďme na nalezení cesty ven, a obviňování necháme na jindy."

"Tak ho drž... ode mě dál,"zamručel Harkat a vydal se před nás.

"To nebylo moc slušný," stěžoval si Spits."Myslel sem, že skřítek bude jen rád, když způsobí zmatky."

"Ticho," odsekl jsem,"nebo změním názor a pošlu ho na vás!"

"Šílený suchozemský krysy," ucedil Spits, ale nechával si další komentáře pro sebe a zařadil se za mě.

V naprostém tichu jsme pokračovali dalších několik minut, a rušilo nás jen Spitsovo usrkávání ze džbánku s poteenem (žádný strach, že by se zrovna ten v té explozi rozbil!). Obklopovala nás naprostá tma. Neviděl jsem Harkata, i když byl tak metr přede mnou, tak jsem se orientoval spíš díky sluchu a šel jsem po ozvěnách jeho kroků. Jeho obrovské šedé nohy dělaly nezaměnitelné zvuky, a protože jsem se na ně soustředil nic dalšího už jsem neslyšel, dokud se to nepřiblížilo až skoro k nám.

"Stop!" zasyčel jsem najednou.

Harkat se okamžitě zastavil. Spits do mě zezadu vrazil. "Co to-" začal.

Přikryl jsem mu rukou pusu - našel jsem jí celkem bez problémů podle zápachu."Ani slovo," zašeptal jsem a ucítil jsem, jak se mu rozbušil osrdce.

"Co se děje?" zeptal se Harkat tiše.

"Nejsme tu sami,"řekl jsem a nastražil jsem uši. Kolem nás se ozývalo jakési šustění, před náma, za náma, zezhora. Když jsme se zastavili, na chvilku to utichlo, ale pak se to ozvalo znovu, tišeji a pomaleji.

"Něco mi právě přelezlo přes pravou nohu,"řekl Harkat.

Cítil jsem, jak Spits ztuhnul."Už toho mam dost," zamumlal bojácně a snažil se utéct.

"Být vámi, tak bych to nedělal," řekl jsem tiše."Myslím, že vím, co to je. Pokud mám pravdu, útěk by byl opravdu špatný nápad."

Spits se třásl, ale udržel nervy na uzdě a zůstal stát. Pustil jsem ho, co nejopatrněji jsem se sehnul a pomalu jsem položil ruku na podlahu. O pár vteřin později mi přes ní něco prolezlo, chlupaté nohy... dvě... čtyři... šest... osm.

"Pavouci," zašeptal jsem."Jsme obklíčeni pavouky."

"To je všechno?" rozesmál se Spits."Já se nebojim pár pavoučků! Ustupte stranou, hoši, a já je teda rozšlápnu."

Ucítil jsem, jak Spits zvednul nohu."Co když jsou jedovatí?" zeptal jsem se. Ztuhnul.

"Mám lepší nápad,"řekl Harkat."Možná jsou tohle mláďata."tohle je svět... obrů - Fraška a ta obří ropucha. Co když tu jsou taky... obří pavouci?"

Najednou jsem ztuhnul stejně jako Spits a všichni tři jsme tam stáli a potili jsme se, naslouchali jsme... čekali... naprosto bezmocně.

kapitola

"Lezou mi po noze,"řekl Spits po chvíli. Nedal nohu zpátky na zem a třásl se.

"Po mojí taky,"řekl Harkat.

"Tak je nechte,"řekl jsem."Spitsi - dej nohu na zem, co nejpomaleji to jde, a pozor, ať žádného nerozšlápneš."

"Můžeš s nima mluvit a... poroučet jim?" zeptal se Harkat.

"Za chvilku to zkusím," řekl jsem."Nejdřív chci zjistit, jestli nás nečeká něco horšího." Už od dětství mě pavouci fascinovali. Tak jsem se poznal s panem Hroozleym - díky jeho cvičené pavoučici Madam Oktě. Uměl jsem komunikovat s pavouky a naučil jsem se je kontrolovat pomocí myšlenek. Ale to bylo na zemi. Bude to platit i na zdejší pavouky?

Pozorně jsem naslouchal. V tunelu byly stovky, možná tisíce pavouků na podlaze, zdech i stropu. Jeden mi spadl na hlavu, ale já ho nesmetl. Podle toho hluku a velikosti pavouka na mé hlavy to byly tarantule střední velikosti. Jestli tu byli nějací obří pavouci, nehýbali se - možná protože čekali, až jim vlezeme do sítě.

Opatrně jsem zvedl pravou ruku a přiložil jsem si prsty k hlavě. Pavouk je o chviličku později našel. Chvíli si je prohlížel a pak na ně vlezl. Přendal jsem si ruku s pavoukem tak, abych je měl před očima, i když jsem na něj neviděl. Zhluboka jsem se nadechl, soustředil jsem se na pavouka a začal jsem si s ním v duchu povídat. Když jsem to dělával dřív, pomáhal jsem si flétnou. Tentokrát jsem to musel zkusit a doufat.

"Ahoj maličký. Tady ty bydlíš? My nejsme vetřelci - jen procházíme. Poznám, že jsi krásný. A taky inteligentní. Slyšíš mě, že jo? Rozumíš mi. Nepřišli jsme vám ublížit. Jen hledáme cestu dál." Dál jsem si povídal s pavoukem a ujišťoval jsem ho, že máme samé mírumilovné úmysly. Pak jsem myšlenky rozšířil mezi všechny pavouky kolem nás. Není důležité ovládat každého jedince, stačí ty okolo. Pokud máte talent a zkušenosti, stačí použít několik pavouků k ovládnutí zbytku. To jsem zvládal s pavouky ve svém světě - byli tihle stejní, nebo s námi byl konec jako s mouchami uvězněnými v síti?

Po pár minutách jsem se rozhodl to vyzkoušet. Sehnul jsem se, nechal jsem pavouka slézt na zem, a pak jsem promluvil ke skupině kolem nás."Potřebujeme se dostat dál, ale nechceme žádného z vás zranit. Budete nám muset uvolnit cestu. My vás nevidíme. Jestli zůstanete takhle, nebudeme se vám moct vyhnout. Pohněte sebou, moji krasavci. Ke stranám. Nechte nás projít."

Nic se nestalo. Bál jsem se nejhoršího, ale zkoušel jsem to dál, povídal jsem jim a snažil jsem je přimět k pohybu. Byl jsem mnohem přísnější než na normální pavouky, nařizoval jsem jim, ať jdou z cesty. Ale nevěděl jsem, jak budou reagovat na přímé rozkazy, a nechtěl jsem je naštvat.

Mluvil jsem na ně dvě nebo tři minuty, prosil jsem je, ať se pohnou. Když už jsem toho skoro chtěl nechat a zachránit se útěkem, Harkat řekl,"Lezou ze mě pryč."

"Ze mě taky," zachraptěl Spits. Zněl, jako by měl na krajíčku.

Všichni pavouci se pomalu stahovali ke stranám. S úlevou jsem se postavil, ale nepřerušil jsem mentální kontakt. Pořád jsem si s nimi povídal, děkoval jsem jim, gratuloval a udržoval je v pohybu.

"Je bezpečné jít dál?" zeptal se Harkat.

"Jo," zamumlal jsem a snažil jsem se nerozptylovat."Pomalu. Než došlápnete, přesvědčte se, že tam žádný není."

Dál jsem si povídal s pavouky. Harkat se vydal dopředu a šoupal při tom nohama. Já šel blízko za ním a Spits klopýtal za námi, jednou rukou se mě držel za rukáv a druhou si přitiskl láhev poteenu na hruď.

Takhle jsme šli dlouho, spoustu pavouků se drželo u nás a další se k nim přidávali. Žádné známky po nějakých obrech. Bylo těžké jít a ještě si povídat s takovým množstvím pavouků, ale dařilo se mi to.

Konečně, po dvaceti nebo třiceti minutách, se Harkat zastavil a řekl,"Přede mnou jsou dveře."

Došel jsem k němu a položil jsem ruku na tvrdé, hladké dřevo. Bylo pokryto pavučinami, ale ty byly tak staré a suché, že jsem je lehce ometl."Jak víš, že to jsou dveře?" zeptal jsem se a na chvilku jsem přerušil s pavouky kontakt."Možná je ten tunel jenom zablokovaný." Harkat nahmatal mou pravou ruku a položil jí na kliku."Funguje?" zašeptal jsem.

"Je jen jeden způsob... jak to zjistit," řekl a spolu jsme jí stiskli. Dveře nekladly téměř žádný odpor a okamžitě se otevřely. Zevnitř se ozývalo tiché bzučení. Pavouci kolem nás se stáhli o půl metru.

"To se mi nelíbí," zasyčel jsem."Půjdu tam sám a zkontroluju to." Obešel jsem Harkata a vstoupil jsem - na podlaze byly studené, tvrdé dlaždice. Párkrát jsem natáhl prsty u nohou, abych měl jistotu.

"Co se děje?" zeptal se Harkat, když mě neslyšel jít dál.

"Nic,"řekl jsem. Vzpomněl jsem si na pavouky, tak jsem s nimi navázal kontakt a řekl jsem jim, ať zůstanou, kde jsou. Pak jsem vykročil kupředu. O obličej se mi otřelo něco dlouhého a tenkého - připadalo mi to jako noha obřího pavouka! Uskočil jsem - pavouci nás navedli do pasti! Sežerou nás obří pavouci! Musíme utíkat, zpátky, utéct do bezpečí! Musíme...

Ale nic se nestalo. Nechytla mě žádná dlouhá, chlupatá pavoučí noha. Neslyšel jsem, jak ke mě leze nějaký obří pavouk a chce mě zabít. Vlastně tam bylo úplné ticho, až na to bzučení a tlukot mého srdce.

Natáhl jsem ruce a snažil jsem se něco nahmatat. Levou rukou jsem narazil na dlouhý provaz, visící zezhora. Chytil jsem ho a zkusmo jsem za něj zatáhl. Nic se nestalo, tak jsem to zkusil znovu silněji. Ozvalo se klepnutí a jasné bíle světlo osvítilo celou místnost.

Zamrkal jsem a zakryl jsem si oči - po tom temném tunelu bylo světlo téměř oslepující. Slyšel jsem, jak se Harkat se Spitsem otočili. Pavouci si toho ani nevšimli - když tak dlouho žili ve tmě, musely jim nějak zakrnět oči.

"Jsi v pořádku?" křiknul Harkat."Není to past?"

"Ne," zamumlal jsem, trochu jsem roztáhl prsty před očima a snažil jsem se zvyknout si."Jenom..." zarazil jsem se, když jsem roztáhl prsty úplně. Sklonil jsem ruku a vyjeveně jsem se rozhlížel.

"Darrene?" řekl Harkat. Když jsem neodpověděl, strčil hlavu do dveří."Co...?" odmlčel se, když uviděl to co já, a beze slova došel ke mně. Spits se k nám přidal o vteřinku později.

Byli jsme ve velké kuchyni, která vypadala jako normální kuchyně na Zemi. Stála tam lednička - ta tak bzučela - dřez, skříňky, chlebovka, konvice, dokonce i hodiny nad stolem, i když se už zastavily. Zavřeli jsme dveře, aby tam nevlezli pavouci, a rychle jsme prohledali skříňky. Našli jsme talíře, hrnky, skleničky a plechovky s jídlem a pitím (i když na nich nebyly etikety ani datum). V ledničce nebylo nic, ale byla naprosto funkční.

"Co se to děje?" zeptal se Spits."Kde se to tu vzalo? A co to vlastně je?" Vzhledem k tomu, že byl z roku 1930, tak pravděpodobně nikdy ledničku neviděl.

"Já ne-" začal jsem, ale pak mi zrak padl na slánku na stole - pod ní byl kus papíru a na něm něco napsáno. Odendal jsem slánku, přejel jsem papír očima, a pak jsem ho přečetl nahlas.

"Přeji krásné ráno, pánové! Jestli jste se dostali takhle daleko, vedete si báječně. Po útěku z Chrámu si zasloužíte odpočinek, takže hoďte nohy na stůl a dopřejte si něco k jídlu - laskavost bývalého vlastníka kuchyně, který si jí nikdy neužil. Za lednicí je tajná chodba. Na povrch to je několik set metrů. Pak vás čeká krátká procházka k údolí, kde leží Jezero duší. Prostě jděte na jih a nemůžete ho minout. Gratuluji, že jste to vydrželi až do dneška. Doufám, že všechno půjde stejně dobře až do konce. Hodně štěstí přeje váš drahý přítel a upřímný obdivovatel - Osmond Sudd."

Než jsme ten vzkaz vůbec probrali, odtáhli jsme ledničku - pan Sudd mluvil pravdu, ta chodba tam opravdu byla, i když jsme nevěděli, kam vede.

"Co myslíš?" zeptal jsem se Harkata, posadil jsem se a nalil jsem si jednu limonádu ze skříně. Spits prozkoumával ledničku a óchal a áchal při pohledu na moderní technologii.

"Musíme udělat... co řekl pan Sudd,"řekl Harkat."Stejně vždycky míříme... na jih."

Znovu jsem si prohlédl vzkaz."Nelíbí se mi ta část - doufám, že všechno půjde stejně dobře až do konce. Takhle to zní, jako by myslel, že to dobře nepůjde."

Harkat pokrčil rameny."Třeba nás chce jen... znervóznit. Aspoň víme... že jsme blízko -"

Vyděsil nás vzrušený výkřik. Vyskočili jsme na nohy a podívali jsme se na Spitse, který klečel u jedné skříňky. Třásl se a v očích měl slzy.

"Co tam je?" zeptal jsem se a čekal jsem něco děsivého.

"To je... to je..." Spits držel láhev plnou tmavě zlaté tekutiny a zeširoka se usmál."To je whisky!" zachraptěl a měl stejný výraz jako Kulashkové, kteří uctívali svého boha.

O několik hodin později se Spits opil a chrápal na předložce na zemi. S Harkatem jsem se najedli, opřeli jsme se o zeď a povídali jsme si o svých dobrodružstvích, panu Suddovi a

kuchyni."Zajímalo by mě...kde se to tu všechno vzalo?" zeptal se Harkat."Lednička, jídlo i pití... jsou z našeho světa."

"Kuchyň taky," poznamenal jsem."Připadá mi to jako bunkr pro případ nukleárního útoku. Viděl jsem o tom film. Lidi si postaví bunkry pod zemí a vybaví je jídlem, které se nezkazí."

"Myslíš, že sem pan Sudd... přenesl celý bunkr?" zeptal se Harkat. "Vypadá to tak. Netuším proč, ale Kulashkové ho nepostavili určitě."

"Ne," kývl Harkat a chvíli byl ticho."Nepřipomínali ti... ti Kulashkové někoho?" "Koho myslíš?"

"Na jejich vzhledu a mluvě... něco bylo. Chvíli mi trvalo, než jsem na to... přišel, ale asi už to mám. Byli jako Strážci krve."

Strážci krve byli podivní lidé z Upíří hory, kteří se zbavovali mrtvých těl a na oplátku si nechávali některé orgány. Měli bílé oči jako Kulashkové, ale ne růžové vlasy a mluvili divným jazykem, který mi teď vlastně připomínal to, jak Kulashkové mluvili.

"Je tu jistá podobnost,"připustil jsem,"ale i odlišnost. Neměli růžové vlasy, a taky neměli tak jasné oči. Ale to je jedno - co by spolu mohli mít společného?"

"Pan Sudd je sem mohl přenést,"řekl Harkat."Nebo odtud Strážci... krve vlastně jsou." Chvíli jsem nad tím přemýšlel, pak jsem se zvedl a šel jsem ke dveřím.

"Co to děláš?" zeptal se Harkat, když jsem otevřel dveře.

"Jdu si je prohlédnout,"řekl jsem, sklonil jsem se a těkal jsem očima sem tam. Většina pavouků už byla pryč, ale pár jich tam zůstalo - hledali jídlo nebo odpočívali. S jedním jsem navázal mentální kontakt a zavolal jsem ho. Vylezl mi na levou dlaň a tam zůstal, když jsem ho vedl na světlo a prohlížel jsem si ho. Byl to velký šedý pavouk s neobvyklými zelenými skvrnami. Zkoumal jsem ho ze všech stran, abych si byl naprosto jistý, pak jsem ho položil zpátky na zem a zavřel jsem dveře.

"Ba'Shanovi pavouci," pověděl jsem Harkatovi."To jsou pavouci, kteří vznikli zkřížením Madame Okty a Ba'Halenových pavouků v Upíří hoře."

"Jsi si jistý?" zeptal se Harkat.

"Seba je pojmenoval na mou počest. Hned jsem je poznal." Posadil jsem se vedle Harkata a zamyšleně jsem se zamračil."Pan Sudd je sem musel dostat stejně jako kuchyň, takže sem asi mohl dostat i Strážce krve. Ale Ba'Shanovi pavouci nejsou slepí, a Strážci krve nemají růžové vlasy. Jestli je sem teleportoval pan Sudd, muselo to být před několika desetiletími tohohle času, ne-li déle - za tu dobu se evolvovali."

"To vypadá na spoustu práce,"řekl Harkat.

"Možná chtěl, aby Strážci krve... postavili chrám frašky. A ta kuchyň mohla... být jen žert. Ale na co ti pavouci?"

"Nevím,"řekl jsem."Když to všechno shrneš, vůbec se sem nehodí. Musí v tom být něco víc, něco, čeho jsme si nevšimli."

"Možná je ta odpověď v kuchyni,"řekl Harkat, zvednul se a prohlížel si dlaždičky, stůl a skříně."Všechno vypadá v pořádku. Musíme si prohlédnout...detaily." Procházel místností, až se dostal k ledničce, kde byly na dveřích magnety připevněné pohlednice. Byly na nich různé turistické atrakce ze Země - Big Ben, Eifelovka, Socha svobody a tak dál. Všiml jsem si jich už dříve, ale nevěnoval jsem jim pozornost.

"Možná jsou vzadu nějaké.... další instrukce,"řekl Harkat a jeden pohled sundal. Otočil ho, mlčky si ho prohlížel, a pak rychle obrátil i další.

"Je tam něco?" zeptal jsem se. Harkat neodpověděl - díval se na pohlednice a neslyšně pohyboval rty."Ne, řekl a zastrčil si pohledy do zašívaného modrého hábitu. Pak se natáhl pro další.

"Můžu se na ně podívat?" zeptal jsem se.-

Harkat se zarazil a pak řekl,"Ne. Ukážu vám je později. Nemá cenu se... teď rozptylovat." To ještě povzbudilo mou zvědavost, ale než jsem se stihl zeptat dál, Harkat si povzdychl."Jenom škoda, že nemáme... tu posvátnou tekutinu. Asi budeme muset..." Odmlčel se, když uviděl, jak se křením a sahám si do kapsy."To mi ani neříkej!" rozzářil se.

Vytáhl jsem lahvičku, kterou jsem si stačil vzít."No nejsem geniální?" ušklíbl jsem se. "Kdybys byl holka... tak bych tě radostí políbil!" radoval se Harkat a vyrazil ke mě.

Podal jsem mu lahvičku a na pohledy jsem úplně zapomněl."Jak myslíš, že funguje?" zeptal jsem se, když si jí opatrně prohlížel."Když je tak silná, tak by Frašku vyhodila do vzduchu v okamžiku, kdyby do něčeho zabořila tesáky."

"Asi na začátku výbušná... není," napadlo Harkata."Možná s ní reaguje nějaká... látka ve vzduchu a... změní ji."

"Trošku větší změna," zasmál jsem se a vzal jsem si lahvičku zpátky."Na co myslíš, že jí budeme potřebovat?"

"Asi budeme muset... něco vyhodit do vzduchu,"řekl Harkat."Možná je Jezero duší něčím zakryté...a my se budeme muset dostat skrz. Spíš mě matou ty... koule." Vytáhl jednu želatinovou kouli a pohazoval si s ní."Musí mít nějaký účel, ale... za boha nemůžu přijít na to jaký."

"Určitě se to časem vyjasní,"usmál jsem se a zase jsem si schoval lahvičku. Pak jsem ukázal na spícího Spitse a řekl jsem,"Měli bychom se mu omluvit, až se vzbudí."

"Za co?" zavrčel Harkat."Za to, že zabil Kulashky a... nás málem taky?"

"Ty to nechápeš? Takhle to být mělo. Pan Sudd chtěl, abychom se sem dostali, ale to by se nám bez Spitse nepodařilo. Bez něj bychom neměli žádnou posvátnou tekutinu. A i kdybychom jí nějakým způsobem ukradli, nevěděli bychom o její výbušnosti - nakonec bychom se vyhodili do vzduchu sami!"

"Máš pravdu,"ušklíbl se Harkat."Ale myslím, že je to... zbytečné. Spitse teď zajímá... jen jeho whisky. Mohli bychom mu nadávat do bláznů... nebo ho vychvalovat do nebes, a stejně... by si toho nevšiml."

"To je fakt!" rozesmál jsem se.

Pak jsme si lehli a jen jsme odpočívali. Než jsem usnul, přemýšlel jsem nad dobrodružstvími

a tajemstvími tohoto světa, a fantazíroval jsem, jaké příšerné a životu nebezpečné překážky na nás čekají v údolí Jezera duší.

kapitola

Po dlouhém spánku a teplém jídle (díky bohu za sporák) jsme si zabalili nějaké plechovky a pití (pro Spitse byly prioritou tři zbylé lahve whisky), pár delších nožů, a opustili jsme kuchyň. Před odchodem jsem zhasnul - zažitý zvyk ještě z dob, kdy na mě mamka děsně křičela, kdykoliv jsem nechal rozsvíceno.

Tunel byl několik set metrů dlouhý a ústil na břeh nějaké řeky. Na konci byly kameny a písek, ale nedalo nám moc práce je odházet. Museli jsme skočit do řeky a na pevninu se brodit, ale voda byla mělká. Na břehu jsme se rychle pustili dál vysokou trávou - nechtěli jsme se potkat s Kulashky, kteří případně přežili.

Kuchyň jsme opustili v poledne. I když jsme předtím chodili zásadně v noci, tentokrát jsme šli celý den schovaní v trávě. Pozdě v noci jsme se zastavili a brzo ráno jsme šli dál. Večer jsme opustili travnaté pláně. Byli jsme rádi, že necháváme trávu za sebou - měli jsme na sobě spoustu hmyzu a škrábance od ostrých hran trávy. Narazili jsme na malé jezírko, kde jsme se opláchli. Po jídle jsme si chvíli odpočinuli a vydali jsme se na jih - a vrátili jsme se do starých kolejí tím, že jsme v noci šli a ve dne spali.

Za každou zatáčkou jsme čekali to údolí - pan Sudd tvrdil, že to bude krátká cesta - ale uplynula další noc a po údolí ani památka. Začínali jsme se bát, že jdeme špatnou cestou a přemýšleli jsme nad návratem, ale hned tu další noc začala cesta stoupat a my instinktivně věděli, že náš cíl leží před námi. S Harkatem jsme rychle vyběhli, ale Spits nikam nepospíchal (celou dobu pil a tím nás zdržoval). Nahoru jsme se dostali za půl hodiny. Tam jsme zjistili,

že jsme skutečně nad údolím - a ohromilo nás, nad jak velkým údolím.

Bylo dlouhé a zelené, s malým jezerem - posvátným rybníkem, jak mu říkal pan Sudd - uprostřed. Kromě toho nebylo v údolí nic - až na pět draků, kteří odpočívali kolem vody!

Dlouho jsme si ty draky prohlíželi. Jeden vypadal podobně jako ten, který na nás tehdy zaútočil. Dva byli menší a štíhlejší, asi samice - jeden měl šedou hlavu a druhý bílou. Zbývající dva byli malí - mláďata.

Mezitím k nám došel zafuněný Spits."No, pánové," hvízdnul," je tohle to údolí nebo ne? Páč jestli jo, můžeme si zazpívat a oslavit-"

Skočili jsme po něm, než mohl stačit začít zpívat, a snažili jsme se ho umlčet."Co je?" mumlal přidušeně."Zbláznili ste se? To sem já - Spits!"

"Ticho!" zasyčel jsem."Draci!"

Najednou rychle vystřízlivěl."Ukažte!" Pustili jsme ho, aby se mohl doplazit k okraji údolí. Úplně se mu zastavil dech, když uviděl draky. Minutku tam ležel a beze slova si je prohlížel, než se vrátil k nám."Dva sem poznal. Ten největší vás tenkráte napad. Toho s šedou hlavou sem viděl taky, ale vostatní ne."

"Myslíte, že tu jen... odpočívají?" zeptal se Harkat.

Spits se zašklebil."Tráva kolem jezera je uplně slehlá. Kdyby tu nebyli často, nebylo by to možný. Myslim, že tady maj útočiště."

"Nepřesunou se jinam?" zeptal jsem se.

"Nevim,"odvětil Spits."Možná - i když pochybuju.Tady sou v bezpečí - každýho útočníka uviděj dřív, než se k nim stačí dostat - a kolem je dost zvířat i ptáku jako potrava. Navíc moje jezero pro ně neni tak daleko - takže si tam můžou v klídku odletět zarybařit."

"Taky mají děti," poznamenal Harkat."Zvířata se obvykle... nestěhují, když vychovávají mladé."

"Tak jak se dostaneme k Jezeru duší?" zeptal jsem se.

"A seš si jistej, že je to to správný jezero?" ozval se Spits."Na to, že by mělo bejt plný duší, je docela malý."

"Pan Sudd říkal, že bude malé," vysvětlil jsem mu. "Třeba je v okolí podobný jezero,"zkusil to ještě Spits.

"Ne," odsekl Harkat."Tohle je ono."Musíme je prostě sledovat a...počkat, až odletí - musí lovit... potravu.Až odejdou, půjdeme a... budeme doufat, že se nevrátí moc brzo. Tak, kdo chce vzít... první hlídku?"

"Já půjdu,"řekl jsem a bleskurychle jsem vytrhnul Spitsovi z ruky lahev. Taky jsem mu vzal batoh, kde měl ostatní lahve.

"Hej!" vyjeknul."Žádnou whisky, dokud tohle nebudeme mít za sebou,"řekl jsem."Máte na starosti další hlídku - a budete hlídat střízlivý."

"Nemůžeš mi poroučet!" namítnul."Jasně že můžu,"zavrčel jsem-"Tohle je vážná věc. Nenechám tě provést nějakou hovadinu jako v tom Chrámě. Můžeš si dát trochu whisky než půjdeš na hlídku, a trochu potom - ale mezitím ani kapku."

"A když se mi to nebude líbit," zamručel a položil si ruku na dlouhý nůž. "Tak ti rozbiju lahve s whisky," opáčil jsem a Spits zblednul.

"Zabiju tě, jesli to uděláš!" zachraptěl.

"No jasně,"zakřenil jsem se,"ale tím svou whisky zpátky nezískáš!" Podal jsem batoh i lahve Harkatovi a na Spitse jsem mrknul."Neboj - až to bude za náma, můžeš vypít kolik whisky budeš chtít." Pak jsem se vydal najít nějaký keř, za který bych se mohl schovat a sledovat draky.

Sledovali jsme draky skoro týden, než jsme uznali, že bychom měli náš plán přehodnotit. V údolí zůstali pokaždé aspoň tři draci, obvykle ti dva malí a nějaká samice, i když si ten samec občas s sebou bral některé z mláďat. Nedokázali jsme poznat, kdy se ti draci vrátí - občas byl samec pryč celou noc a jindy se vrátil s ovcí nebo kozou do několika minut.

"Prostě se musíme jedné... noci vydat k nim a doufat... že si nás nevšimnou," navrhnul Harkat, když jsme se bavili o svých možnostech. Pod kopcem jsme si vyhrabali jeskyni, abychom se měli kde schovat před draky.

"Ty draci maj výbornej zrak,"řekl Spits."Dokážou zahlídnout kořist na několik set metrů v noci temný jako žraločí duše."

"Mohli bychom se tam podkopat," navrhnul jsem."Půda není tvrdá - určitě bych se jí dokázal prokopat."

"A když se prokopeš...až pod Jezero?" zeptal se Harkat."Voda zaplaví tunel a... všichni se utopíme."

"To riskovat nebudeme!" ozval se Spits rychle."To ať mě radši sežere ten démon, než abych se utopil!"

"Musí přece existovat nějaká cesta!"zafuněl jsem."Možná můžeme použít Fraščin výbušný jed

počkat, až budou u sebe, připlížit se k nim a hodit to tam!"

"Pochybuju, že se k nim dostaneme... tak blízko,"řekl Harkat."A kdyby třeba jediný přežil..."

"Kdybychom měli toho jedu víc, nemuseli bysme si dělat starosti," povzdechl si Spits."Prostě bysme tam vběhli a hodili bychom po nich jed pokaždý, kdy by se přiblížili. Třeba bysme se měli vrátit do Chrámu a pokusit se něco najít."

"Ne," zamračil jsem se." To není řešení - i kdyby všechny nevybuchly, teď už budou pohřbené úplně dole. Ale možná jsme blízko..." Vytáhl jsem lahvičku "Posvátné tekutiny" a prohlížel jsem si jí."Pan Sudd věděl, že se propadneme a navedl nás do kuchyně, takže možná věděl, že získáme jen jednu jedinou lahvičku."

"Takže nám musí stačit," řekl Harkat a vzal si jí ode mě."Musíme jí nějak použít... při cestě k Jezeru."

"Škoda, že tu s náma neni Bum Bum Billy," ušklíbl se Spits. Když si všiml našich nechápavých pohledů, vysvětlil,"Bum Bum Billy byl zázrak při práci s bombama. Věděl uplně všecičko o dynamitu a střelnym prachu, a jak se zbavit různejch věcí. Kapitán často

řikal, že Billy má cenu svý váhy ve zlatě." Spits se uchechtl."Což je docela ironický vzhledem k tomu, že se vyhodil do povětří, když se snažil otevřít bednu se zlatýma cihlama."

"Máte divný smysl pro humor, Spitsi,"zafuněl jsem." Doufám, že jednoho dne -" Zarazil jsem se a vytřeštil jsem oči."Bomby!" prohlásil jsem.

"Přišel jsi na něco?" vyjekl Harkat vzrušeně.

Umlčel jsem ho mávnutím ruky a ze všech sil jsem přemýšlel."Kdybychom z té posvátně tekutiny mohli udělat bomby..."

"Jak?"zeptal se Harkat."O bombách nevíme...nic, a i kdyby jo... tak je nemáme z čeho udělat."

"Tím bych si nebyl tak jistý,"řekl jsem pomalu. Sáhl jsem si do kapsy, vytáhl jsem želatinové koule zabalené do hadru, a opatrně jsem je rozložil. Jednu jsem vzal do ruku, slabě jsem jí stisknul a pozoroval jsem, jak se kapalina uvnitř přelévá ze strany na stranu."Samy o sobě jsou bezcenné," prohlásil jsem."Posvátná tekutina je taky bezcenná. Samotná. Ale jestli je dáme dohromady..."

"Myslíš, že ty koule... polijeme tou tekutinou?" řekl Harkat,.

"Ne,"řekl jsem."Mohla by skápnout na podlahu a vybuchnout. Ale jestli jí dostaneme do těch koulí..." odmlčel jsem se; cítil jsem, že jsem blízko, ale nedokázal jsem myšlenku dotáhnout do konce.

Harkat najednou vyjekl a praštil mě do ramene."Ten zub!" Začal po kapsách hledat zuby, které jsme získali od pantera.

"Co je s nim?" zeptal se Spits, který o nich nevěděl.

Harkat neodpověděl - místo toho našel duté písmeno K. Zvedl ho, profoukl a s nadšeným výrazem mi ho podal."Máš štíhlejší prsty,"řekl.

Zvedl jsem kouli, přiložil jsem k ní zub a zarazil jsem se."Radši bychom to neměli zkoušet tady," řekl jsem."Kdyby se něco pokazilo..."

"Jasně," souhlasil Harkat a přesunul se ven z jeskyně."Kromě toho je musíme vyzkoušet... jestli fungují. To by bylo lepší udělat... z doslechu draků."

"Co chcete udělat?" zakňučel Spits."Melete úplný nesmysly!" "Prostě se držte za náma!" mrknul jsem."Uvidíte!"

Ušli jsme několik kilometrů ke starým, tlustým stromům. Harkat a Spits se schovali za spadlý kmen, a já si rozložil na zem několik koulí a panterův zub. Neskutečně opatrně jsem otevřel lahvičku s jedem. Smrděl jako rybí tuk. Odložil jsem lahvičku, lehl jsem si na břicho a položil

jsem si před sebe jednu kouli. Levou rukou jsem opatrně zabodnul ostrý konec zubu do koule. Pravou rukou jsem vzal lahvičku a opatrně jsem jí přelil do koule.

Když se tekutina přelévala do koule, strašně jsem se potil - kdyby mi to vybuchlo takhle blízko obličeje, bylo by po mně. Ale kapalina se naštěstí bezpečně přelila zubem dolů.

Naplnil jsem zub až po okraj - nebyl moc velký - a pak jsem jen čekal, až steče všechna kapalina. Trvalo to celou minutu, ale koule absorbovala všechnu tekutinu.

Opatrně jsem vytáhl zub a se zatajeným dechem jsem sledoval, jak se díra pomalu uzavírala. Když v ní byl jen mikroskopický otvor, zavřel jsem lahvičku, odložil zub a postavil jsem se."Hotovo," zavolal jsem na Harkata a Spitse.

Harkat došel ke mně; Spits se ani nehnul."Vezmi si tu lahvičku a zub,"řekl jsem Harkatovi."A polož je ke Spitsovi, aby se jim nic nestalo."

"Chceš, abych ti ještě... přišel pomoct?" zeptal se Harkat.

Zavrtěl jsem hlavou."Dokážu ji hodit dál než ty. Vyzkouším to radši sám."

"Ale vždyť jsi poloupír," namítnul Harkat."slíbil jsi, že nikdy nepoužiješ zbraně.... na dálku nebo bomby."

"Jsme v jiném světě - pokud jsem to dobře pochopil - a proti nám stojí skupina draků - myslím, že to se dá považovat za zvláštní okolnosti," řekl jsem suše.

Harkat se zakřenil a rychle odběhl za Spitsem. Já se přikrčil a s největší opatrností jsem vzal do ruky kouli naplněnou jedem. Trhnul jsem sebou, když jsem kolem ní sevřel prsty; skoro jsem čekal, že mi vybuchne v ruce - ale nic se nestalo. Prohlédl jsem si jí ze všech stran, jestli někudy neuniká jed. Pak jsem se postavil, rozpřáhnul a hodil jsem kouli na vzdálený strom.

Hned jak jsem bombu pustil, skrčil jsem se, rukama jsem si kryl obličej a sledoval jsem jí jen mezerami mezi prsty. Bez problémů doletěla až ke stromu. Rozbila se o kmen, tekutina vycákla a ozvala se strašná rána. Přitiskl jsem si ruce pevněji na obličej a lehl jsem na zem. O chvilku později jsem zvedl hlavu a otevřel oči - horní půlka stromu ležela na zemi a kmen byl uprostřed rozsekán na třísky.

Pomalu jsem se zvedl a šel jsem si prohlédnout strom, pak jsem se otočil a usmál na Harkata a Spitse, kteří už taky stáli na nohou. Ušklíbl jsem se a zavolal jsem,"Tak kdo si chce zahrát na Bum Bum Billyho?"

Harkat a Spits se ke mně nadšeně rozběhli a brzo už si vyráběli vlastní bomby.

kapitola

Druhý den, časné odpoledne. Čekali jsme, až samec odletí na lov. Nejlepší by bylo počkat, až s sebou vezme ještě jednu samici nebo mládě, ale když byl sám, obvykle se zdržel déle. Takže jsme doufali, že odletí lovit sám a nevrátí se, dokud budeme v údolí.

Konečně, když mi zrovna končila hlídka, drak roztáhl dlouhá křídla a vyletěl. Rychle jsem to běžel povědět Harkatovi a Spitsovi.

Naplnili jsme jedem zbývajících třicet dva koulí. V lahvičce pořád zbývala asi třetina jedu - tu jsem si nechal jako rezervu. S Harkatem jsme si rozdělili bomby napůl - Spitsovi jsme nedali žádnou, i když se s námi kvůli tomu pohádal. Nedali jsme mu je ze dvou důvodů.Zaprvé jsme chtěli draky jen vyplašit, ne zabít. Ani jeden z nás nechtěl zničit tak tajemné a úžasné stvoření a nemohli jsme Spitsovi věřit, že to nepřežene. A druhý důvod byl, že on se musel soustředit na rybaření. Pirát po celou tu cestu nepustil síť z ruky - měl jí omotanou kolem hrudi - a asi byl nejschopnější rybář.(Sice jsme nevěděli, jak přesně ty duše vypadají nebo jak poznáme tu Harkatovu, ale s tím si budeme dělat starosti, až - jestli - se tam dostaneme.

"Připraveni?" zeptal jsem se a vylezl jsem z jeskyně, v rukou čtyři bomby. "Připraven,"řekl Harkat. Nesl šest bomb - protože měl větší ruce než já.

"Jasně," zavrčel Spits - pořád nám to ještě neodpustil. Navíc měl většinu týdne špatnou náladu kvůli malému množství whisky, kterou jsme mu povolili.

"Až bude po všem,"řekl jsem, abych ho potěšil,"můžete vypít všechnu whisky, co budete chtít a pořádně se opít, OK?"

"To se mi líbí!" zašklebil se.

"Těšíte se, až se dostanete... domů?" zeptal se Harkat.

"Domů?" zamračil se Spits a pak se ušklíbl."Jasně. To bude super. Kéž už bych tam byl." Nervózně zatěkal očima a podíval se jinam, jako by ho někdo nachytal při krádeži.

"Půjdeme za sebou," řekl jsem Spitsovi a šel jsem dál."Vy uprostřed. Běžte rovnou k jezeru - budeme vám krýt záda."

"Co když ty draky ty bomby nevyděsej?"zeptal se Spits."Necháte je na pokoji?" Spits si myslel, že jsme se zbláznili, když nechceme vyhodit ty draky do povětří.

"Zabijeme je, jestli budeme muset," povzdech jsem si."Ale jenom když nebudeme mít jinou možnost..."

"A jedině poté, až tě ten drak sežere," dodal Harkat a my dva jsme se rozesmáli, zatímco Spits začal nadávat.

Seřadili jsme se a naposledy jsme se zkontrolovali. Já a Harkat jsme nesli všechny důležité věci po kapsách, a Spits měl hozenou tašku přes rameno. Zhluboka jsme se nadechli, roztřeseně jsme se na sebe usmáli a pak se vydali do údolí, kde čekali čtyři draci.

První si nás všimlo jedno mládě. Hrálo si se svým sourozencem - ti dva se často honili po údolí jako dvě přerostlá koťata. Když si nás všimlo, zarazilo se, zamávalo křídly a varovně

zakřičelo. Samice zvedly hlavy a v nachových obličejích se jim nebezpečně blýskaly žluté oči.

Samice s šedou hlavou vyskočila na nohy, roztáhla křídla, zamávala jimi a vyletěla do vzduchu. Chvíli kroužila, než si nás všimla. Viděl jsem, jak se jí rozšířily nozdry - chystala se chrlit oheň.

"Poradím si s ní," křiknul jsem na Harkata a vzal jsem do ruky jednu z koulí. Čekal jsem, až bude dračice nade mnou, pak jsem odhodil bombu na zem a skrčil jsem se. Vybuchla a ohodila dračici hlínou a kamínky. Ta hrůzou zaječela a uhnula prudce doleva.

Druhou dračici přilákal do vzduchu zvuk exploze, a mláďata se vydala za ní.

Když byli draci ve vzduchu, vyběhli jsme k Jezeru duší - já a Harkat jsme dávali pozor na každý krok, protože kdybychom zakopli, všechny naše bomby by vybouchly. Spits si pořád mumlal,"Doufam, že to stojí za to! Doufam, že to stojí za to! Doufam..."

Dračice se rozdělily a útočily ze dvou stran; míhaly se nebem jako dvě komety. S Harkatem jsme chvíli čekali a pak jsme hodili oba najednou bombu, abychom je zmátli a oslepili hlínou a kameny.

Draci nám byly v patách celou cestu k Jezeru, každou chvilku útočily a stáhly se, jen když jsme hodili další bomby. Jeden z malých dráčků se pokusil taky zapojit, ale jeho matka po něm plivla oheň, aby se vrátil zase do bezpečné výše.

Víc a víc jsem si uvědomil, jak jsou ti draci inteligentní. Po několika výbuších už nečekaly na další, ale vyletěly do vzduchu pokaždé, když jsme vzali do ruku další bombu. Párkrát jsem se je snažil přechytračit a jen jsem dělal, že se natahuju po bombě - ale oni to prohlédli a stáhli se, jen když jsem opravdu nějakou vytáhl.

"Půjdou za náma, dokud nám nedojdou ty koule!" zavolal jsem na Harkata. "Vypadá to tak!" odpověděl Harkat."Počítáš, kolik jsi jich... už použil?" "Myslím, že sedm nebo osm."

"Já taky,"řekl Harkat."Takže nám zbývá asi tak... půlka. Dost na cestu k...Jezeru, ale ne zpátky!"

"Jestli se budeme vracet, musíme hned teď," poznamenal jsem.

K mému překvapení odpověděl jako první Spits."Ne," vyjekl."Jsme moc blízko na to, abychom se teď vrátili!"

"Spits se dostává do víru dobrodružství," zasmál jsem se.

"A vybral si zrovna tenhle čas, aby nám... dokázal, že není tak bezpáteřní," odsekl Harkat.

K Jezeru jsme dorazili za několik minut a cestou jsme použili další dvě bomby. Dračice se držely dál, když jsme tam došli. Vznášely se nám vysoko nad hlavou spolu s dráčaty a zvědavě nás pozorovali.

Spits se první zadíval do vody; já a Harkat jsme dávali pozor na draky. Po pár vteřinách padl na kolena a slabě zasténal."To je tak krásný! Vo tomhle se mi ani nesnilo!"

Ohlédl jsem se přes rameno, abych zjistil, o čem to mluví, a díval jsem se do temně modré vody, ve které plavaly stovky a stovky mihotavých lidských postav. Měly bledá těla i hlavy a vypadaly nemocně, někteří se natahovali a zase stahovali. Jiní byli smrsknutí do malých kouliček, nebo natažení do neskutečné délky. Všichni pomalu plavali v kruzích a ničeho si nevšímali, jejich mrkající oči nebo natahující se prsty byly jedinou známkou, že nejsou úplně bez života. Pár postav se chvílemi přiblížilo k hladině, ale nikdy se nevynořily. Měl jsem dojem, že ani nemohou.

"Duše mrtvých," zašeptal Harkat. Oba jsme stáli zády k drakům, tak nám učaroval pohled na jezero.

Většina se při plavání neustále otáčela, takže jsme jim do tváře viděli jen občas. Každý z nich měl v obličeji bolest a osamělost. Tohle bylo jezero utrpení. Žádná agonie - nikdo nevypadal, že by ho něco bolelo - prostě jen smutek. Prohlížel jsem si tváře a litoval jsem je, když jsem zahlédl někoho známého."U černé krve Harnona Oana!" zakřičel jsem a nechtěně jsem ustoupil.

"Co je?" zeptal se Harkat - asi si myslel, že jsem našel jeho minulé já.

"Murlough!" Sotva jsem to jméno zašeptal. První vampýr, kterého jsem kdy potkal. Pohltilo ho šílenství, ztratil nad sebou kontrolu a vraždil lidi v rodném městě pana Hroozleyho. Našli jsme ho a pan Hroozley ho zabil. Vampýr vypadal úplně přesně, jako když umíral, jen měl kvůli vodě světlejší kůži.

Murlough pomalu plaval dolů ke dnu jezera, mně z dohledu. Přeběhl mi mráz po zádech. Nikdy mě nenapadlo, že ještě někdy Murlougha uvidím. Přinesl mi jen zlé vzpomínky. Nechal jsem se pohltit myšlenkami nad minulostí a přemýšlel jsem, jaké další duše by tam mohly být. Pan Hroozley ne - Evanna mi řekla, že je v Ráji. Ale co první vampýr, kterého jsem zabil? Gavner Zurč? Arra Plachetová? Kur -

"Krása," zamumlal Spits a vytrhl mě ze zamyšlení. Podíval se na mě a v očích měl slzy štěstí."Ten malej chlapík v gumákách mi řek, že to bude takový, ale já mu nevěřil. Tvrdil, že se mi splněj všechny sny. Teď už vim, že nelhal."

"Teď toho nechte!" odsekl jsem, protože jsem si zase uvědomil, v jakém jsme nebezpečí. Zapomněl jsem na Murlougha a radši jsem se zase podíval na draky."Běžte rybařit, honem, ať se odsud dostaneme!"

"Jasně že du rybařit," zahihňal se Spits,"ale jesli myslíte, že opustim tohle jezírko potopenejch pokladů, tak ste eště bláznivější než Kulashkové!"

"Co tím myslíš?" zeptal se Harkat, ale Spits neodpověděl hned, jen s přehnanou péčí roztáhnul síť a hodil jí do klidné vody Jezera.

"Na Prince O'Pariahs jsem byl učiněnej poklad,"řekl pirát tiše."Nikdo nevařil tak fajnový jídlo jako Spits Abrams. Kapitán tvrdil, že jsem po Bum Bum Billym druhý nejdůležitější, a když se Billy vyhodil do vzduchu, stal jsem se nejlepšim chlapem na palubě. Každej pirát by prodal duši za misku Spitsovýho dušenýho masa, nebo za plátek jeho výtečný pečeně."

"Zbláznil se!" vykřikl jsem.

"Myslím, že ne,"řekl nervózně Harkat a vyděšenýma očima si prohlížel Spitse, který se soustředil na svou síť.

"Nikdy se neptali, odkud to maso je," pokračoval Spits a držel síť ve vodě. Duše v jezeře se rozdělily a plavaly kolem sítě."Dokonce i když sme byli na moři pár měsíců a všechny další zásoby došly, dokázal jsem jim uvařit tolik masa, kolik dokázali sníst."

Pirát se odmlčel a vztekle sevřel rty."Když na to přišli, řekli, že nejsem člověk a nezasloužim si žít. Ale oni to věděli. Hluboko uvnitř to museli tušit, a stejně žvejkali dál. Pak přišel ten nováček a dělal z toho takovej povyk, že to museli přiznat. Pokrytci!" zařval."Všechno to byli hnusný prolhaný pokrytci, který se za to budou smažit v pekle!"

Spits se začal hystericky smát, vytáhl síť, zkontroloval jí a pak jí zase hodil do vody."Ale protože se s nima ďábel vobtěžovat nebude, je to na mně. Jasně! Mysleli, že viděli Spitse Abramse naposled, když mě hodili přes palubu. Ale uvidíme, kdo se bude smát naposled, až uvíznou v mý sítí a budou se škvařit na mýma plamenama!"

"O čem to mluví?" zamračil jsem se.

"Myslím, že tomu rozumím," zašeptal Harkat a otočil se na Spitse."Kolik lidí, které jsi...vytáhl z vody jsi... pak zabil?"

"Většinu," zahihňal se Spits."Uprostřed bitvy si nikdo nevšímal těch, kerý skočili přes palubu. Sem tam jsem nějakýho nechal naživu, abych ho ukázal kapitánovi a posádce. Ale většině jsem podříznul hrdlo a jejich tělo schoval v podpalubí."

"A pak jsi je rozkrájel, uvařil... a naservíroval pirátům," dodal Harkat a mně se stáhnul žaludek.

"Cože?" zalapal jsem po dechu.

"Tohle je spitsovo velké tajemství,"řekl Harkat s odporem."Je to kanibal a ze svých... spolupracovníků udělal taky kanibaly!"

"Vždyť to zbožňovali!" zakňučel Spits."Žrali by mý jídlo dál, kdyby ten mladej nekňuba nevešel do kuchyně zrovna ve chvíli, kdy sem porcoval faráře a jeho ženu! Pak se tvářili znechuceně a chovali se ke mně jako ke zrůdě."

"Já už jedl lidské maso,"řekl Harkat potichu."Lidičkové jí všechno. Když jsem se vrátil ze záhrobí, neměl jsem... žádné vzpomínky ani myšlenky, a prostě jsem... dělal to, co ostatní

lidičkové. ale jedli jsme jen maso těch, co... zemřeli přirozeně. Nezabíjeli jsme. A neměli jsme z toho... potěšení. Jsi zrůda, dokonce i pro někoho... jako jsem já!"

Spits se ušklíbnul."Nech toho, skřítku! Vždyť já vim, proč tu ve skutečnosti si - aby sis ulovil kus Spitsovy pečeně! A ten Shan taky."S mrknutím se na mě podíval."Mysleli ste si, že nic nevim, ale Spits neni tak blbej, jak se vám zdálo. Seš jen hnusnej krvežíznivec! Pil si ode mně, když ste si mysleli že spim. Takže nehrajte neviňátka, hoši - to vám nepomůže!"

"Pletete se, Spitsi,"řekl jsem."Piju krev, abych přežil, a Harkat udělal věci, za které se dnes stydí. Ale nejsme zabijáci ani kanibalové. Nechceme ani kousek z té pochybné hostiny."

"Šak uvidíte, až ucejtíte mý jídlo," zasmál se Spits."Budete slintat, v žaludku vám bude kručet a vy se připlazíte a budete žebrat o tlustý, šťavnatý kus stehna!"

"Úplně zešílel," zašeptal jsem Harkatovi a obrátil jsem se zpátky na Spitse."Už jste zapomněl na draky? Jestli tu budeme takhle povídat, tak upečou a sežerou nás!"

"Ani si nás nevšimnou," prohlásil Spits sebevědomě."Sudd mi to řek. Že pokud budu u Jezera ne dál jak osm stop, neublíží mi - takle blízko nepřídou. To jezero je zakletý. Dokud tam neskočí nebo nespadne někdo živej, drací blíž nepudou."

Spits přestal vytahovat síť a klidně se na nás podíval."Copak to nechápete? Vůbec odcházet nemusíme. Můžem tu zůstat zbytek života jídlo si ulovíme a vody tu je dost. Sudd slíbil, že když se sem dostanem, příde a nechá tu hrnce a věci na přípravu ohně. Zatim to budeme muset jíst syrový, ale už jsem syrový lidi jedl - nejsou tak dobrý jako vařený, ale nebudete si moct stěžovat."

"TOHLE je tvůj sen!" zasyčel Harkat."Ne vrátit se na zem, ale... zůstat tu navždy a chytat... mrtvé duše!"

"Jasně!" zasmál se Spits."Sudd mi to tom řek. Duše nemaj pod vodou těla - jsou to prostě duchové. Ale když je vytáhneš na pevninu, zhmotněj se a sou stejný jako před smrtí. Budu je moct zase zabít a rozkrájet dle libosti. Nevyčerpatatelný zdroj - včetně duší kapitána a posádky z Prince O'PAriahs! Můžu se k plnýmu žaludku eště pomstít!"

Za náma se ozvala rána - samec se vrátil a sedl si nedaleko od nás. Zvedl jsem kouli, abych jí hodil, ale nijak se nepřibližoval. Spits měl pravdu o tom, že se nepřiblíží.

"To ti nedovolíme,"řekl jsem. Díval jsem se na Spitse a pomalu jsem se k němu vydal.

"Mě nezastavíš," ušklíbl se."Jestli tu bejt nechce, můžeš jít. Vytáhnu duši toho skřeta a jděte si za drakama. Ale mě nedonutíte odejít. Zůstávam."

"Ne," řekl jsem."Nenecháme tě."

"Zpátky!" varoval Spits, popustil síť a vytáhl nůž."Mám vás celkem rád a - na skřeta a upíra ste fajn! - ale když budu muset, odřezám vám kůži z těla."

"Nepokoušej nás, Spitsi,"řekl Harkat a stoupl si za mě."Už jsi nás viděl v akci. Víš, že jsme rychlejší a silnější... než ty. Nenuť nás do toho."

"Já se vás nebojim!" Zařval Spits, couvnul a máchnul nožem."Potřebujete mě víc než já vás! Pokud se neuklidníte, nechytim vám tu duši!"

"To je mi jedno,"řekl Harkat klidně."Radši přijdu o svou šanci...a zemřu, než abych tě tu nechal ubližovat...duším mrtvých a krmit se z nich."

"Ale to sou padouši!" zavyl Spits."To nejsou duše dobrejch lidí - sou to duše ztracenejch a zatracenejch, který se nedostali do nebe!"

"To je jedno,"řekl Harkat."Nenecháme tě... je sníst."

"Šílený suchozemský krysy," zavrčel Spits a zastavil se."Myslíte si, že mě připravíte o jedinou věc, která mě tu drží naživu? Vám nestačí, že ste mi vzali whisky - teď mi chcete vzít i maso! Táhnětě, temný démoni - táhněte oba do pekel!"

Spits na nás zaútočil, zuřivě máchal nožem. Museli jsme rychle uskočit. Spits běžel za náma a nadšeně vykřikoval."Rozkrájim vás a uvařim!"zavyl. Mrtví můžou počkat - dneska budu mít čerstvý maso! Sem zvědavej, z čeho vlastně ste. Nikdy předtim sem upíra ani skřítka neměl - bude to zajímavý porovnání!"

"Spitsi!" vyjekl jsem a uhnul jsem mu."Přestaň a my tě necháme naživu! Jinak tě budeme muset zabít!"

"Dneska bude zabíjet jen jeden chlap!" odseknul Spits."Spits Abrams, postrach moří, pán Jezera, velitel kuchařů, krá -"

Než stačil vymyslet něco dalšího, Harkat se k němu přiblížil a chytil ho za ruku s nožem. Spits zaječel a praštil lidičku volnou rukou. Když uviděl, že to na něj nemělo žádný efekt, vytáhl z tašky láhev whisky a chtěl ji Harkatovi rozbít o hlavu.

"To teda ne!" zavrčel jsem a chytil jsem Spitse za předloktí. Pevně jsem ho sevřel, dokud

jsem neuslyšel křupnutí kostí. Spits bolestí zaječel, pustil láhev a otočil se. Pustil jsem ho a on ztěžka dopadl na zem.

"Nechte toho!" zavolal jsem, když se vyškrábal na nohy a nahmatal další láhev; zraněnou ruku měl přitisklou na hrudi.

"Nikdy!" odmítl."Furt mam jednu ruku zdravou. To bude stačit -" Zarazil se, když uviděl, jak jsme ztuhli."Co máte za lubem?" zeptal se podezíravě. Nemohli jsme odpovědět, jen jsme zírali za něj. Spits poznal, že se ho nesnažíme ošálit, a rychle se otočil - a díval se do ledových očí rozzuřeného draka.

"A to je všechno, co vás trápí?"odesknul."Neříkal jsem vám, že se k nám nepřiblíží, pokud budem stát -"

Pomalu se mu vytratil hlas. Podíval se na své nohy, pak na nás, a na Jezero - které leželo aspoň čtyři pět metrů od něj!

Spits se k němu mohl zkusit zase dostat - ale to neudělal. Jen se hořce usmál, zavrtěl hlavou, odplivl si a zamumlal,"Jasně." Drak zeširoka otevřel tlamu - jako by čekal na Spitsův příkaz -

a vychrlil na ex-piráta ohromný plamen. Spits zmizel v ohni a já s Harkatem jsme si museli zakrýt oči a otočit se od toho žáru.

Když jsme se znova rozhlédli, potácel se k nám hořící Spits a máchal rukama; pod plameny mu ani nebyla vidět tvář. Jestli křičel, neslyšeli jsme ho přes praskání ohně. Když se přiblížil, uhnuli jsme mu z cesty. On šel dál, aniž by si nás všimnul, až doklopýtal k Jezeru a spadnul do něj.

Rozběhli jsme se k Jezeru podívat se, jestli mu nějak ještě nemůžeme pomoct. Ale bylo

pozdě. Už byl moc hluboko pod hladinou, sice ještě máchal rukama, ale jen trochu. Mihotající se těla pomalu obklopila piráta, jako by ho vedla. Spits se brzy přestal hýbat a zmizel v temných hlubinách.

"Ubohý Spits," zašeptal Harkat."To bylo příšerné."

"Sice si to asi zasloužil," povzdechl jsem si,"ale byl bych radši, kdyby se to stalo jinak. Kdyby…

Umlčel mě řev draka. Otočil jsem hlavu a uviděl jsem samce, jak se nad náma vznáší s lesknoucíma se očima."Neboj,"řekl Harkat.""Jsme blízko Jezera. Nemůže..." Najednou zmlknul a díval se na mě vyděšenýma očima.

"To kouzlo!" vyjekl jsem."Spits říkal, že vydrží jen do té doby, než do Jezera spadne někdo živý! A on byl naživu, když..."

Roztřásli jsme se, když drak - kterého už nedrželo žádné kouzlo - otevřel tlamu a vychrlil na nás kouli ohně - s úmyslem zabít nás stejně jako Spitse!

kapitola

Zareagoval jsem rychleji než Harkat - před lety jsem měl těžké popáleniny a nechtěl jsem to zažít znova. Vrhnul jsem se na lidičku a srazil jsem ho z dráhy plamenů. Plameny šlehaly kolem nás přes Jezero - a ozařovaly tváře mrtvých duší - a já nahmatal jednu kouli s jedem a hodil jsem jí na zem pod draka. Ozvala se rána a drak se s řevem stáhnul - tenhle bomby ještě neznal.

"Dělej!" křiknul jsem na Harkata."Dej mi všechny bomby, popadni síť a zkus chytit svou duši!"

"Ale já neumím... rybařit!" vyděsil se Harkat.

"Nejvyšší čas se to naučit!" nakázal jsem a hodil jsem další kouli, když se k nám samec zase blížil.

Harkat mi rychle položil všechny koule k nohám. Pak vytáhl z Jezera Spitsovu síť, na chvilku se zarazil a pomalu jí tam zase vrátil. Při tom si mumlal,"Hledám svou duši, duchové... mrtvých. Hledám svou duši, duchové... mrtvých. Hledám svou -"

"Nemluv!" zakřičel jsem."Chytej!"

"Ticho!" zasyčel Harkat."Takhle to musím udělat - cítím to. Musím na svou duši zavolat... abych jí nalákal do sítě."

Chtěl jsem se ho zeptat, jak na to přišel, ale nebyl čas - útočili na nás samec i obě samice, samice ze stran a samec byl nad jezerem před náma. Samice jsem vyděsil dvěma bombami a pozoroval jsem samce, jak míří k hladině Jezera. Kdybych hodil kouli do Jezera, nevybuchne. Takže jsem musel zamířit přímo na draka a možná ho zabít. To se mi vůbec nelíbilo, ale jinou možnost jsem neměl.

Zamířil jsem na draka, když jsem dostal nápad. Hodil jsem kouli na hladinu kousek před zuřící bestii, sebral jsem nejbližší kamínek, zamířil a hodil ho na tu kouli. Koule vybuchla a zasáhla draka ohromným sloupcem vody.

Drak skončil s útokem a s křikem se zase vznesl. Zatímco jsem se soustředil na samce, skoro nás dostaly ty samice, ale včas jsem si jich všiml a hodil jsem další bomby. Rychle jsem spočítal zbývající munici - zbývalo jich 8, plus jed.

Chtěl jsem Harkata popohnat, ale tvářil se tak soustředěně, když se nakláněl, šeptal a hledal svou duši, že jsem ho nechal - vyrušování by ho jen zpomalilo.

Draci zaútočili znova ve stejném rozložení jako předtím, a zase jsem je odehnal, ale zbylo mi jen pět bomb. Když jsem zvedal další, zvažoval jsem možnost zabití draka - až hodím další tři, zbydou mi jen dvě. Ale pak jsem se na ně díval, jak krouží oblohou a znovu mě ohromila jejich majestátnost. Tohle byl jejich svět, ne náš. Neměli jsme žádné právo je zabít. Co kdyby to byli jediní draci na světě, a my bychom je vyhubili jen proto, abychom si zachránili krk?

Když draci zaútočili znova, pořád jsem si nebyl jistý, co chci vlastně udělat. Naštěstí za mě rozhodl pud sebezáchovy. Hodil jsem po dracích koule, abych je vyděsil, ale ne zabil, a zachmuřeně jsem kývnul."A je to," povzdechl jsem si a zavolal na Harkata."Nemůžu je zabít. Po dalším útoku nám dojdou zbraně. Chceš si vzít ty bomby a -"

"Mám to!" zařval Harkat a pověsil se na síť; šňůry se natáhly a výhružně zapraskaly."Pár vteřin! Dej mi ještě... pár vteřin!"

"Budu se snažit," ušklíbl jsem se a otočil jsem se na draky, kteří se po nás vrhali znova. Naposledy jsem hodil po samicích bomby a lahvičku s jedem jsem hodil na jezero a rozbil jí kamenem. Když lahvička vybouchla, nějaké sklo pravděpodobně zranilo samce, protože při odletu zařval bolestí.

Teď už jsem nemohla nic dělat, tak jsem přiběhl k Harkatovi a chytil jsem síť."Je těžká!" zafuněl jsem.

"Strašně!" souhlasil Harkat a zašklebil se. "Jseš v pohodě?" křikl jsem na něj-

"Nevím," odpověděl."Těším se, ale zároveň... se bojím. Tak dlouho jsem na tuhle chvíli... čekal, ale nevím, co... mám očekávat!"

Neviděli jsme tvář postavy chycené v síti - byl k nám otočená zády - ale byl to muž štíhle postavy se špinavě blond vlasy. Když jsme ho tahali z Jezera, zatřpytil se a pomalu se začal zhmotňovat, nejdřív ruce, pak hlava, hruď...

Už jsme měli duši skoro celo venku, když jsem si všiml, jak se blíží dračí samec - krvácel z čenichu a v očích se mu blýskal vztek."Harkate!" zaječel jsem."Dochází nám čas!"

Harkat se podíval na nebe, všiml si draka a zavrčel. Naposledy zoufale zatahal za síť. Tělo v síti sebou trhlo a zhmotnila se mu levá noha. Zatímco se drak připravoval chrlit oheň, Harkat přetočil tělo na záda a podíval se do bledé, zmatené tváře.

"Co -"zalapal jsem po dechu.

"To přece nejde!" zašeptal Harkat. Muž v síti - až nečekaně povědomý - se na nás díval vyděšenýma očima.

"Harkate!" křiknul jsem na něj."Tohle přece nemůže být tvé minulé já!" Rychle jsem se na Harkata podíval."Nebo může?"

"Já nevím,"řekl Harkat ohromeně. Zíral na draka, který byl teď skoro nad náma - a pak na postavu třesoucí se na pobřeží."Jo!" vykřiknul najednou."To je on! To jsem já! Už vím, kdo jsem byl! Já -"

Drak otevřel tlamu a vší silou na nás vychrlil plamen; Harkat jen zaklonil hlavu a zavolal,"Byl jsem upíří zrádce - Kurda Smolt!"

V tu chvíli se k nám dostal drakův plamen a celý svět zrudnul.

kapitola

Padl jsem na zem a zavřel jsem oči a pusu. Vyškrábal jsem se na kolena a snažil jsem se dostat z plamene, než mě spálí až na kost -

a zarazil jsem se, když mi došlo, že i když mě obklopovaly dračí plameny, necítím žádný žár! Trošku jsem pootevřel oči, připravený je zase bleskurychle zavřít. Když jsem uviděl scénu před sebou, jen jsem vytřeštil oči a otevřel pusu.

Svět kolem mě se zastavil. Drak se bez pohybu vznášel na jezerem a od tlamy mu šel dlouhý plamen. Oheň obklopil nejen mě, ale i Harkata a nahého muže - Kurdu Smolta! - na zemi. Ale ani jeden z nás nebyl popálený - plameny nás nezraňovaly.

"Co se děje?" zeptal se Harkat.

"Nemám nejmenší tušení," řekl jsem a mávl jsem rukou - vzduch kolem nás se podobal teplé mlze.

"Tamhle!" zachraptěl muž na zem a ukázal doleva.

S Harkatem jsem se podívali směrem, kterým ukazoval, a uviděli jsme k nám jít muže menší postavy se zářivým úsměvem na tváři a hodinkami ve tvaru srdce v ruce.

"Pan Sudd!" vykřikli jsme unisono a pak jsme vyběhli skrz ty plameny - Harkat chytil Kurdu za rameno a táhl ho za námi - a mířili jsme k tajemnému mužíkovi.

"Pěkně načasováno, hoši," usmál se pan Sudd, když jsme se přiblížili na doslech,"Ani jsem nečekal, že to bude takhle na ostří nože. Úžasné zakončení! Lepší to být nemohlo."

Zastavil jsem se a zíral jsem na pana Sudda."Vy jste nevěděl, jak to dopadne?" zeptal jsem se. "Jistě že ne," ušklíbl se."Proto to byla taková zábava. Ještě pár vteřin a byl by z vás popel." Pan Sudd kolem mě prošel a podal Harkatovi plášť."Zakryj tu ubohou duši,"utrousil.

Harkat hodil plášť Kurdovi přes ramena. Kurda mlčel, jen se na nás podezíravě a vyděšeně díval a chvěl se jako novorozeně.

"Co to má znamenat?" štěkl jsem na pana Sudda."Harkat nemohl být Kurda - vždyť žil už dlouho předtím, než Kurda zemřel!"

"Co myslíš ty, Harkate?" zeptal se pan Sudd lidičky.

"Jsem to já,"zašeptal Harkat a prohlížel si Kurdu."Nevím jak je to... možné, ale je to tak." "Ale to nemůže -" ozval jsem se znova, ale pan Sudd mě přerušil.

"Probereme to později,"řekl."Ti draci takhle nebudou věčně. Bude lepší, když budeme pryč, až zase rozmrznou. Normálně jim můžu poroučet, ale teď jsou trochu naštvaní, tak nebudeme pokoušet své štěstí. Mě zranit nemohou, ale byla by to opravdu smůla, kdyby některého z vás zranili tak blízko před cílem."

Sice jsem byl neskutečně zvědavý na odpovědi, ale představa, že budu znovu čelit drakům mi držela jazyk za zuby. Pan Sudd nás vedl pryč z údolí a vesele se hvízdal - pryč od ostatků Spitse Abramse a duší uvězněných v Jezeru.

Noc. Seděli jsme u praskajícího ohně a jedli jsme jídlo, které připravili dva lidičkové. Nebyli jsme dál než kilometr od Jezera, ale pan Sudd nás ujistil, že nás žádní draci ohrožovat nebudou. Na druhé straně dveří stály vysoké obloukové dveře, kterými jsme sem přišli.

Strašně rád bych do nich hned vešel, ale nejdřív jsem potřeboval odpovědi.

Oči mi utkvěly na Kurdovi, už po několikáté od chvíle, co jsme ho vytáhli z Jezera. Byl strašně bledý a vyhublý, měl zacuchané vlasy a oči potemnělé strachem a bolestí. Ale jinak vypadal úplně stejně, jako když jsem ho viděl naposledy - když jsem odhalil jeho spiknutí proti upírům. Nedlouho poté ho zabili - pádem na kůly, poté ho rozřezali a spálili.

Kurda si uvědomil můj pohled a ostýchavě se na mě podíval. Už se netřásl, ale pořád vypadal nejistě. Odložil talíř, otřel si ústa hadříkem a zeptal se tiše,"Kolik času uplynulo od mojí smrti?"

"Asi osm let,"řekl jsem.

"Jenom?" Zamračil se."Přijde mi to mnohem déle." "Pamatuješ si všechno, co se stalo?" zeptal jsem se.

Kývnul."Paměť mám dobrou jako vždycky, i když bych si přál, aby tomu tak nebylo - ten pád do jámy s kůly je něco, na co bych radši zapomněl."Povzdechl si."Je mi líto všechno, co jsem udělal - zabití Gavnera a zrada klanu. Ale myslel jsem, že je to pro dobro našeho lidu - snažil jsem se vyhnout válce s vampýry."

"Já vím,"řekl jsem mírně."Od tvé smrti válčíme, a Pán vampýrů ukázal svou pravou tvář. On.." Polknul jsem."Zabil pana Hroozleyho. Zemřelo spoustu dalších upírů."

"Je mi to líto,"řekl Kurda znovu."Možná, že kdybych uspěl, byli by ještě naživu." najednou se zašklebil a zavrtěl hlavou."Ne. Je moc snadné říkat "možná" a malovat si dokonalý svět. I kdybys mě neodhalil, nevyhli bychom se smrti a utrpení. Tomu se nedalo vyhnout."

Harkat toho za celou dobu moc neřekl - prohlížel si Kurdu způsobem, jakým si dítě prohlíží svou matku. Nakonec se podíval na pana Sudda a řekl,"Vím, že jsem byl Kurda. Ale jak?

Stvořil jste mě léta... předtím, než zemřel."

"Čas je relativní,"zakřenil se pan Sudd a opékal si nad ohněm něco, co podezřele připomínalo lidské oko."Ze současnosti se mohu dostat do minulosti, nebo do kterékoliv z možných budoucností."

"Můžete cestovat časem?" zeptal jsem se skepticky.

Pan Sudd kývnul."To je jedna z mých životních radostí. Když si hraju s časem, můžu trochu ovlivňovat budoucnost a udržovat svět na hranici chaosu - tak je to mnohem zajímavější.

Můžu pomoct nebo uškodit lidem, upírům nebo vampýrům - co uznám za vhodné. Samozřejmě mám své hranice, ale i v jejich mezích toho můžu udělat dost.

Z osobních důvodů jsem se rozhodl pomoct mladému panu Shanovi,"Pokračoval pan Sudd. Měl jsem s ním velké plány, ale už před lety jsem poznal, že moc dlouho nepřežije. Když nebude mít někoho, kdo mu bude pomáhat - třeba když bojoval s medvědem cestou do Upíří hory, nebo s tím prasetem při Prověření - už dávno by bylo po něm.

Tak jsem stvořil Harkata Muldse,"obrátil se na mě. Spolknul oko, které opékal, a pokračoval."Mohl jsem použít kteréhokoliv svého lidičku, ale potřeboval jsem někoho, kdo o tebe měl starost, když byl naživu, kdo by tě chránil víc než ostatní. Tak jsem se vydal do pravděpodobné budoucnosti, zapátral mezí umučenými dušemi a našel našeho drahého starého přítele Kurdu Smolta"

Pan Sudd plácnul Kurdu přes koleno. Bývalý generál ucuknul."Kurda byl duší v agónii,"povídal pan Sudd vesele."Nedokázal si odpustit zradu svého lidu, a zoufale se chtěl

očistit. Když se stal Harkatem Muldsem a chránil tě, připravil tím upírům možnost na výhru ve Válce jizev. Bez Harkata by jsi už dávno zemřel, a lov na Pána vampýrů by se nekonal - prostě by vedl své lidi k vítězství proti upírům."

"Ale vždyť já nevěděl... že jsem byl Kurda!" ohradil se Harkat.

"Hluboko uvnitř jsi to věděl,"řekl pan Sudd."Protože jsem musel vrátit tvou duši do minulosti, musel jsem před tebou skrýt tvou identitu - kdyby jsi věděl, kdo jsi byl, mohl by ses pokusit ovlivnit budoucnost. Ale podvědomě jsi to věděl. Proto jsi odvážně bojoval po boku Darrenovi a nespočetněkrát jsi pro něj riskoval život."

Všichni tři jsme o tom tiše přemýšleli. Bylo pro mě těžké pochopit cestování časem, ale když jsem přehlédnul ten zamotaný problém, že je možné poslat duši z budoucnosti do minulosti, aby ovlivnila přítomnost - a to jsem se ani neptal, jak to udělal - dávalo to smysl. Kurda zradil upíry. Kvůli ostudě zůstala jeho duše na zemi. Pan Sudd mu nabídl možnost očištění se - když se vrátí jako lidička, bude moct napravit své hříchy.

"Jedné věci nerozumím,"řekl Kurda a zarazil se."Vlastně nerozumím spoustě věcí, ale jedné obzvlášť. Kdyby se do toho Darren nevložil, můj plán na záchranu upírů by uspěl. Ale vy jste řekl, že bez mé alias Harkatovy pomoci by Darren zemřel. Takže nakonec jsem pomohl Darrenovi ve svém vlastním usvědčení!"

Pan Sudd zavrtěl hlavou."Zemřel bys tak jako tak. Otázkou nebylo, jestli zemřeš - spíš jak zemřeš."

"Já teda nechápu," zamumlal Harkat," jakto... že oba existujeme ve stejném... čase. Jestli jsem já Kurda...a on je já, jakto že můžeme existovat spolu?"

"Harkat je chytřejší než se zdá," poznamenal pan Sudd s úšklebkem."Odpověď je, že nemůžete - tedy ne moc dlouho. Když byl Kurda v Jezeře, Harkat se mohl volně pohybovat po světě. Když je Kurda tady, jeden z vás musí udělat místo pro druhého."

"Co tím myslíte?" zeptal jsem se.

"Kurda a Harkat mají stejnou duši," vysvětloval pan Sudd,"i když může být duše rozdělená, pořád patří jen jednomu. Kurda, jakožto první, má právo žít. Ale Harkatovi každým dnem dochází čas. Do dvaceti čtyř hodin jeho tělo zmizí, a s ním jeho polovina duše. duše se nikdy nemůže zase spojit - Kurda i Harkat jsou dva odlišní lidé. Proto musí Harkatova duše opustit tento svět."

"Tím jako myslíte, že Harkat zemře?" vyjekl jsem. "Vždyť už mrtvý je," zakřenil se pan Sudd.

"Přestaňte se mě chytat za slovo!"zavrčel jsem."Harkat zmizí, když tu zůstaneme?"

"Zmizí, ať bude kdekoliv," odpověděl."Když teď získala Kurdova duše pevnou podobu, jen on může Harkatovo tělo zachránit."

"Jestli ho můžu nějak zachránit, tak to udělám," ozval se Kurda.

"I když tě to bude stát tvůj nový život?" zeptal se pan Sudd zlomyslně. Kurda ztuhnul."Co tím myslíte?"

Pan Sudd se postavil a protáhnul."Nemůžu ti toho říct moc,"řekl."Ale vysvětlím ti to, jak nejlépe to půjde. Lidičku můžu udělat dvěma způsoby - z duše nějakého člověka, nebo z jejich mrtvoly. V případě Kurdy jsem použil jeho ostatky."

"Ale jeho tělo bylo spáleno,"přerušil jsem ho.

"Ne,"řekl pan Sudd."Když jsem se rozhodl použít právě jeho, vrátil jsem se do minulosti a přemluvil jsem Strážce krve, aby jeho tělo vyměnili za jiné. Z Kurdových kostí jsem stvořil Harkata. Pak jsem se s ním domluvil, že výměnou za jeho tělo bude chránit Darrena a putovat s ním, a já později osvobodím jeho duši - vůbec by k Jezeru nemusel.

Harkat se zachoval skvěle a svou odměnu si zaslouží. Jestli bude Kurda chtít, může odejít jako svobodný muž. Může žít svůj nový život, ať už bude dlouhý nebo krátký. Harkatovo tělo se rozpadne a jeho duše bude volná."

"Znovu žít!" zašeptal Kurda s lesknoucíma se očima.

"Nebo," dodal pan Sudd s krutým úsměškem,"můžeme udělat novou domluvu a Kurda se může obětovat."

Kurda přimhouřil oči."Proč bych to dělal?"

"Máte s Harkatem stejnou duši - duši, kterou jsem rozdělil na dvě části. Pokud zničím tvé nové tělo, tento svět opustí tvá část duše. Harkat ponese tvou duši. Nemůžu mu sice zaručit imunitu od Jezera duší, ale může se vrátit s Darrenem a normálně žít. Bude mít vlastní budoucnost - když bude žít řádný život a zemře, Jezero na něj nebude mít nárok."

"To není zrovna nejlepší nabídka,"zavrčel Kurda.

"Já nevytvářím žádná pravidla,"pokrčil rameny pan Sudd."Já je jen dodržuju. Jeden z vás může žít - druhý se musí rozloučit se životem. Klidně bych mohl jednoho z vás náhodně zabít, ale radši by ses rozhodl sám, ne?"

"Asi jo," povzdychl si Kurda, pak se podíval na Harkata a zakřenil se."Nic proti, ale kdyby se soudilo podle vzhledu, vyhrál bych všema deseti."

"A kdyby se soudilo podle.... věrnosti,"odvětil Harkat,"vyhrál bych já, protože jsem... nikdy nezradil přátele."

Kurda se ušklíbl."Chtěl bys žít?" zeptal se."Tohle Jezero je prokleté místo. Pan Sudd ti nabízí únik. Chceš to přijmout?"

"Ne,"řekl Harkat."Nechci se vzdát života. Radši bych se vrátil s Darrenem... a zkusil žít dál."

Kurda se podíval na mě."Co navrhuješ ty, Darrene?" zeptal se tiše."Mám věnovat Harkatovi život nebo jeho duši osvobodit?"

Chtěl jsem odpovědět, když mě přerušil Harkat."Darren s tím nemá...nic společného. Vrací se mi velká část... paměti - tvé paměti. Spousta věcí je mi teď jasných. Znám tě stejně dobře jako... znám sebe. Vždycky jsi si stál za svým... i když to znamenalo někoho zradit, když jsi... myslel, že je to pro jejich dobro. Tak to udělej i po smrti. Rozhodni sám."

"Shrnul to celkem dobře,"zamumlal pan Sudd.

"Líp bych to neřekl ani já,"souhlasil Kurda a jízlivě se ušklíbl. Pomalu se otočil a zamyšleně si prohlížel temnou krajinu za náma. Pak si povzdechl a otočil se na pana Sudda."Už jsem svůj život prožil. Rozhodoval jsem se sám, a přijímal následky. Teď je řada na Harkatovi. Já patřím smrti - tak ať si mě vezme."

Pan Sudd se usmál nějak divně, skoro vlídně."Tvoje rozhodnutí mi nedává smysl, ale obdivuju tě za to. Slíbil jsem ti rychlou a bezbolestnou smrt, a okamžitý odchod - ať už tě čeká sláva nebo utrpení."

Pan Sudd došel ke dveřím. Pozvedl své hodinky, které se rudě rozzářily. Ve chvilce zářily i dveře a mužův obličej."Tak běžte, hoši - přátelé už na vás čekají."

"Ještě ne!" vykřikl jsem."chci vědět, kde to jsme a jak se sem dostala Evanna a proč jste postavil do podzemí tu kuchyň a odkud se sem dostali ti draci a jak -"

"Tvé otázky musí počkat," přerušil mě pan Sudd. Měl teď úplně rudý obličej a vypadal děsivěji než všechno, co jsme na cestě potkali."Tak běžte, nebo vás nechám napospas drakům."

"To byste neudělal!"zafuněl jsem, ale neopovažoval jsem se ho nějak urazit. S Harkatem jsme se vydali ke dveřím, ale ještě jsem se zastavil a díval se na Kurdu Smolta, který už podruhé bude čelit smrti. Chtěl jsem mu tolik moc věcí říct, na tolik věcí se ho zeptat. Ale neměl jsem čas."Děkuju," zašeptal jsem.

"Ano - děkuju," přidal se Harkat.

"Co by pro sebe přátele neudělali?" zasmál se Kurda a pak zvážněl." Nelituj toho. Veď dobrý život, aby jsi po smrti nezanechal žádné problémy. Tak bude tvá duše volná, a nebudeš vydán na milost a nemilost takovému všetečkovi, jako je pan Sudd."

"Kdybychom tu my všetečkové nebyli, kdo by držel vesmír pohromadě?" ušklíbl se pan Sudd. Ale než jsme mohli říct cokoliv dalšího, štěkl na nás,"Buď hned půjdete - nebo tu zůstanete navždy!"

"Tak sbohem, Kurdo," zamumlal Harkat zaraženě. "Sbohem, pane kníže,"pozdravil jsem ho.

Kurda neodpověděl, jen mávnul a podíval se do strany. Myslím, že brečel. A i když jsme měli mnoho nezodpovězených otázek, úkol jsme splnili, a tak jsme s Harkatem odešli ze světa Jezera duší, draků, Frašky a dalších zvrácených tvorů, a vrátili jsme se do svého světa.

kapitola

Po návratu na nás čekal pan Topol vedle ohně podobnému tomu, vedle kterého jsme ještě před chvílí seděli; skrze stromy jsme viděli stany a karavany panoptika. Usmíval se, když si s námi třásl rukama."Zdravím, Darrene. Zdravím, Harkate. Jsem rád, že jste se vrátili v pořádku."

"Zdravím, Hibernie," pozdravil Harkat majitele panoptika - to bylo poprvé, co mu tak řekl.

Pan Topol se rozzářil."Takže tvá mise byla úspěšná - jako Kurda jsi mi vždycky říkal Hibernius."

"Rád tě znovu vidím... starý příteli."řekl Harkat. sice se mu nijak nezměnil hlas, ale zněl teď jinak.

Když jsme si sedli kolem ohně, zeptal jsem se, kde jsou ostatní. Pan Topol nám řekl, že většina jich spí - bylo už pozdě a všichni byli po představení unavení.

"Už týden dopředu jsem věděl, že se vrátíte - pokud to přežijete - ale nebyl jsem si jistý přesným datem. Už několik nocí čekám u ohně. Mohl bych vzbudit ostatní, ale asi bude lepší počkat s vaším uvítáním až na ráno."

S tím jsme souhlasili. S Harkatem jsme panu Topolovi vyprávěli o všech dobrodružstvích, která jsme za těmi dveřmi prožili (ty dveře se mimochodem zanedlouho rozpadly na prach). Pan Topol vypadal zaujatě a nepřerušoval nás. Původně jsme mu chtěli říct jen to nejdůležitější - podrobnosti si nechat, až budeme mít víc posluchačů - ale když jsme jednou začali, nemohli jsme přestat, a několik hodin jsme mu o všem vyprávěli. Přerušil nás, jen když jsme se zmínili o Evanně - zarazil nás a vyptával se na spoustu otázek o ní.

Na konci nastalo ticho - dívali jsme se do skomírajících plamenů a přemýšleli jsme nad všemi těmi bitvami a útěky,nad osudem Spitse Abramse,nad úžasnými draky, nad nečekaným odhalením a Kurdovou nezáviděníhodnou volbou.

"Vážně pan Sudd Kurdu zabije?"zeptal jsem se po chvíli.

Pan Topol smutně kývl."Duše se může rozdělit, ale nemůže sloužit dvěma tělům. Ale Kurda se rozhodl správně - Harkat si bude pamatovat většinu Kurdových vzpomínek, a tím bude Kurda stále žít v něm. Kdyby si Kurda rozhodl žít, Harkatovy vzpomínky by byly ztraceny. Takhle vyhráli oba."

"Pěkná myšlenka na konec," usmál se Harkat. Zívnul a podíval se na měsíc."Jak dlouho už jsme pryč?"

"Čas vám utíkal stejně jako tady,"řekl pan Topol."Uplynuly asi tři měsíce. Teď je léto." "Nějaké novinky o válce jizev?" zeptal jsem se.

"Žádné," odpověděl pan Topol.

"Doufám, že se Debbie s Alicí dostaly do Upíří hory," zamumlal jsem. Za ty tři měsíce jsem skoro vůbec nepřemýšlel nad tím, co se děje doma. Teď jsem se chtěl dozvědět všechno, o co jsem přišel.

"Být tebou, tak bych se tím příliš netrápil,"doporučil mi pan Topol, když si všiml mého zvědavého pohledu."Takhle to mělo být. Do Války jizev se zapojíte, až to bude chtít osud. Teď se uvolněte a užívejte si ticho před bouří."

Pan Topol se postavil a usmál se na nás."Teď vás nechám o samotě. Vyspěte se, kolik potřebujete - postarám se, aby vás nikdo nerušil."Než odešel, otočil se a podíval se na Harkata."Doporučil bych ti zase si nasadit tu masku, když zdejší vzduch není tak bezpečný."

"No jo!" vyjekl Harkat."Já zapomněl!" Rychle si vytáhl masku, obtočil si jí kolem úst, několikrát se nadechl - aby se ujistil, že nemá trhliny - a pak jí zase spustil, aby mohl mluvit."Díky."

"To nestojí za řeč," ušklíbl se pan Topol.

"Pane Topole,"zeptal jsem se tiše, když už chtěl zase odejít."Víte, kde jsme to byli? Byla to jiná planeta, minulost, jiná realita?"

Majitel panoptika nic neřekl, ani se neohlédnul - jen zavrtěl hlavou a pokračoval do tábořiště. "On to ví," povzdechl jsem si."Ale nepoví nám to."

Harkat zamručel."Přinesl jsi si s sebou něco?" zeptal se.

"Jen své oblečení,"řekl jsem."A rozhodně v těch hadrech dlouho nezůstanu - poputují rovnou do popelnice!"

Harkat se usmál a prohledal si kapsy."Pořád mám ty pohlednice z kuchyně, a... panteří zuby."Vysypal zuby na trávu a otočil je, aby byly písmeny navrch. Začal znovu sestavovat své jméno, ale hned jak doskládal "Harkat",zarazil se, prohlédl si všechny zuby a zalapal po dechu.

"Co je?" zeptal jsem se.

"Pamatuješ, jak na začátku pan... Sudd říkal, že až zabijeme pantera, najdeme... vodítko toho, kdo jsem byl?" Harkat rychle přestavěl písmena na jiné jméno - KURDA SMAHLT!

Zíral jsem na ty písmena."Celou tu dobu jsme měli odpověď před sebou - tvé jméno je anagram!Kdybychom se víc zajímali o ty písmena, mohli jsme to vyřešit hned a celé si to ušetřit!"

"Pochybuju, že by to bylo... takhle jednoduché," zasmál se Harkat."ale aspoň vím, odkud mám... své jméno. vždycky mě zajímalo, jak... ho vybral."

"Když už jsme u toho,"řekl jsem,"necháš si říkat dál Harkat Mulds, nebo se vrátíš ke svému původnímu jménu?"

"Harkat Mulds nebo Kurda Smolt," zamumlal Harkat a chvíli si ta jména opakoval."Ne,"rozhodl se."Kurda - tím jsem býval. Teď jsem Harkat. Jsme si v mnoha věcech podobní... ale v mnoha odlišní. Chci, aby se mi... říkalo Harkat."

"Dobře,"řekl jsem."Jinak by to bylo strašně matoucí."

Harkat si odkašlal a zvláštně se na mě podíval."Teď, když o mě víš pravdu... změní se tím něco? Jako Kurda jsem zradil tebe... i všechny ostatní upíry. Zabil jsem Gavnera Zurče.

Pochopím, když si o mně... nebudeš myslet tak dobré věci jako dřív."

"Nebuď hlupák," zavrčel jsem."Je mi jedno, kdo jsi byl - záleží jen na tom, kým jsi teď. Už dávno jsi odčinil všechny své chyby." zamračil jsem se."Ale změní se to, co si myslíš ty o mně?"

"Co tím myslíš?" zeptal se.

"Musel jsi být se mnou, aby ses dozvěděl, kdo jsi byl. Teď, když to víš, bys možná radši šel prozkoumávat svět sám. Válka jizev už se tě netýká. Jestli bys radši šel..." nechal jsem otázku nedopovězenou.

"Máš pravdu,"řekl Harkat po chvíli přemýšlení."Hned ráno tě opustím." chvíli se díval na můj vážný výraz a rozesmál se."Ty idiote! Jasně, že nikam nepůjdu! Ta válka se mě týká stejně... jako tebe. I kdybych nebýval upírem... neodešel bych. Zažili jsme toho spolu moc na to... abychom se teď rozdělili.Možná, až válka skončí... půjdu si svou vlastní cestou. Ale teď mám pořád pocit... že mám jít s tebou. Ještě se nemáme rozdělit."

"Díky," řekl jsem. Myslím, že víc jsem toho ani říkat nemusel.

Harkat shrnul zuby na hromádku.Pak si prohlížel pohlednice, jednu z nich otočil a rozmrzele si jí prohlížel."Nevím, jestli bych se... o tom měl zmínit," povzdechl si."Ale jestli se nezmíním... bude mi to pořád vrtat hlavou."

"Tak šup," povzbuzoval jsem ho."Ty pohlednice mi vrtají hlavou od chvíle, cos je našel. Co je na nich tak záhadného?"

"Má to co dělat s tím... kde jsme byli,"řekl Harkat pomalu."Spoustu času jsme přemýšleli... kde to vlastně jsme - v minulosti, jiném světě... nebo jiné dimenzi."

"Tak?" pobídl jsem ho, když mlčel.

"Myslím, že už to vím,"povzdechl si."Všechno se tím složí dohromady...proč tam byli ti pavouci, a...Strážci krve, jestli to vážně byli Kulashkové. A ta kuchyň. Podle mě jí tam pan Sudd nepostavil - myslím, že... tam byla celou dobu. Byl to antinukleární úkryt pro... přeživší, kdyby všechno selhalo. Myslím, že prošla testem... a obstála. Rád bych se mýlil, ale...bojím se, že mám pravdu."

Podal mi jednu pohlednici. Vepředu byl obrázek Big Benu. Zezadu byl nějaký rukopis, klasický vzkaz z dovolené - "Máme se tu skvěle, počasí i všechno je fajn.". jméno ani adresa mi nic neříkaly.

"A co s tím?" zeptal jsem se.

"Podívej se na poštovní známku," zašeptal Harkat.

Ta známka mě zmátla.-"To datum je nějaké divné,"zamumlal jsem."To bude až za dvanáct let..."

"Takovéhle jsou všechny," řekl Harkat a podal mi je."Za dvanáct let... patnáct... dvacet.. ještě víc."

"Já to nechápu," zamračil jsem se."Co to znamená?"

"Myslím, že jsme nebyli v minulosti ani... jiném světě,"řekl Harkat a zase si pohlednice schoval. Vážně se na mě díval, trochu zaváhal a pak zamumlal slova, při kterých mě zamrazilo."Myslím, že ten pochmurný svět plný příšer... byla naše budoucnost!"