Darren O´Shaughnessy

Darren Shan 11. Pán stínů

úvod

V dáli začala stoupat vlna krve.Červená a vysoká, s plamínky nahoře. Na rozlehlé rovině čekala armáda upírů.Celé tři tisíce čelily blížící se vlně.Já stál vzadu sám, dál od davu.

Snažil jsem se protlačit dopředu - chtěl jsem být s ostatními, až vlna dopadne - ale neviditelná síla mě držela vzadu.

Trhal jsem sebou a bezhlesně jsem křičel - úplně jsem ztratil hlas - a vlna se blížila. Upíři se shlukli blíž k sobě, vyděšení, ale hrdí; čelili smrti se vší důstojností. Někteří namířili na vlnu oštěpy nebo šípy, jako by proti ní mohli bojovat.

Vlna se přiblížila téměř nad ně, půl kilometru vysoká, nepřerušovaná linie. Vlna praskajících plamenů a vroucí krve. Měsíc zmizel za rudou oponou a nastala krvavá temnota.

První upíry vlna spolkla. Křičeli bolestí, když je rozmačkala, utopila nebo upálila; jejich těla plavala v srdci šarlatové vlny jako kousky korku. Natáhl jsem se po nich - mí lidé! - a modlil jsem se k Upířím bohům, aby mě osvobodili, abych mohl zemřít se svými pokrevními bratry a sestrami. Ale pořád jsem nemohl prolomit neviditelná pouta.

Další upíři mizeli pod vlnou ohně a krve, která je nemilostně pohltila. Tisíc životů vyhaslo… patnácet bojovníků došlo na konec cesty… dva tisíce duší se dostalo do Ráje… dva a půl tisíce výkřiků před smrtí… tři tisíce mrtvol, hořících v plamenech.

A já zbyl jako poslední. Vrátil se mi hlas a se zoufalým výkřikem jsem padl na kolena a nenávistně jsem zíral na vlnu nad sebou. V hořící krvi jsem viděl tváře - své přátele a spojence. Vlna mě jimi trápila.

Potom jsem uviděl něco nad vlnou, tvora tak mystického a přitom tak skutečného. Drak. Dlouhý, třpytivý, se šupinami, děsivě krásný. A na jeho zádech - postava. Osoba z temnot. Skoro jako by jeho tělo tvořil pouhý stín.

Stinný muž se mi smál, a jeho smích byl výsměšný a zlý. Na jeho povel drak sletěl níž, takže nade mnou byl pouhých pár metrů. Odsud jsem viděl jezdce zblízka. Jeho tvář sice tvořila temnota, ale když jsem zamžoural, poznal jsem ho - Steve Leopard.

“Všichni se musí podrobit Pánovi Stínů,”řekl Steve tiše a ukázal za mě.“Tohle je teď můj svět.”

Otočil jsem se a uviděl jsem pustinu posetou mrtvolami. Kolem nich se procházeli obří ropuchy, syčící černí panteři, groteskní mutanti podobní lidem a další tvorové jako z noční můry. V dáli hořela města a vzduch byl plný plamenů a kouře.

Znovu jsem se otočil na Steva a zařval jsem na něj,“Postav se mi na zemi, ty zrůdo! Bojuj se mnou!”

Steve se jen zasmál a mávnul rukou na plamennou vlnu. Chvilku se nic nedělo. Pak vlna dopadla na zem a odhodila mě stranou, obličej mi hořel a plíce se mi plnily krví. Ale nejvíc mě děsilo to,že než jsem zemřel a obklopila mě temnota, ještě jsem naposledy zahlédnul tvář Pána Stínů.

A tentokrát nepatřila Stevovi - byla to moje tvář.

1. kapitola

Otevřel jsem oči. Chtěl jsem křičet, ale přes ústa jsem měl něčí ruku, silnou a hrubou. Sevřel mě strach. Vrhnul jsem po útočníkovi. Pak jsem si uvědomil, že je to jen Harkat, který tlumil mé výkřiky, abych nevzbudil lidi spící v okolních stanech a karavanech.

Uklidnil jsem se a poklepal jsem Harkatovi na ruku, abych mu dal najevo, že už jsem v pořádku. Pustil mě a ustoupil, ve velkých zelených očích obavy. Podal mi hrnek vody.Zhluboka jsem se napil, pak jsem si otřel rty roztřesenou rukou a nervózně jsem se usmál.“Vzbudil jsem tě?”

“Nespal jsem,”řekl Harkat. Lidička moc spánku nepotřeboval a často dva, tři dny vůbec nespal. Vzal si ode mě zpátky hrnek a položil ho.“Tentokrát to bylo… obzvláště hrozné. Před pěti nebo šesti… minutami jsi začal křičet, a zarazil ses až teď. Stejná noční můra?”

“Bylo to snad něco jiného?“zamumlal jsem.“Zničený svět, ohnivá vlna,drak…Steve,“dodal jsem tiše. Tahle noční můra mě pronásledovala už skoro dva roky; několikrát týdně jsem se s křikem budil. Za celou tu dobu jsem Harkatovi neřekl o Pánovi Stínů ani o tváři, kterou jsem vždycky viděl na konci. Harkat si myslel, že Steve byl jediná příšera v mém snu - neodvažoval jsem se mu říct, že se bojím sám sebe stejně jako Steva.

Posadil jsem se v síti. Podle tmy kolem jsem odhadl, že budou tak tři čtyři ráno, ale věděl jsem, že už neusnu. Po tom snu jsem byl vždycky roztřesený a úplně vzhůru.

Protřel jsem si temeno a přistihl jsem se, jak si Harkata koutkem oka prohlížím. I když za moje noční můry nemohl, jejich počátky vedly k němu. Lidička byl stvořen ze zbytků kostry. Většinu života nevěděl, kým býval. Před dvěma lety nás pan Sudd - muž s nezměrnou silou a schopností cestovat časem - poslal do zpustlé země, abychom zjistili, kdo byl Harkat.

Bojovali jsme s neskutečným množstvím různých příšer a zvrácených bytostí, než jsme vytáhli jeho původní tělo z Jezera duší, kde jsou duše zatracených.

Harkat býval upír jménem Kurda Smolt. Zradil upíří klan, aby zabránil válce s našimi pokrevními příbuznými, vampýry s fialovou kůží.Aby se očistil od svých hříchů, souhlasil, že se vrátí do minulosti jako Harkat Mulds a bude mi dělat ochránce.

Já se jmenuji Darren Shan a jsem Upíří kníže.Taky jsem jeden z lovců Pána vampýrů - alias Steva Leoparda. Steve má vést vampýry do vítězné války proti upírům. Kdyby vyhrál, úplně by nás zničil. Ale několik z nás - Lovci - mělo možnost ho zastavit, než získá všechnu sílu. Kdybychom ho našli a zabili než dospěje, vítězství by bylo naše. Kurda v podobě Harkata mi pomáhá zabránit zničení všech upírů. Takhle může odčinit některé chyby, kterých se dopustil. Když jsme se o Harkatovi dozvěděli pravdu, zase jsme se vrátili do našeho světa - tedy lépe řečeno do našeho času. Protože když jsme se vrátili, zjistili jsme, že ta zpustošená krajina nebyla nějaká jiná dimenze ani minulost - byla to Země v budoucnosti. Pan Sudd nám ukázal, jak to dopadne, jestli se Pán Stínů dostane k moci.

Harkat si myslel, že svět bude takhle zničený, když válku vyhrají vampýři. Ale já znal předpověď, se kterou jsem se nikomu nesvěřil. Až se lov na Steva nějak vyvrbí, nastane jedna ze dvou možných budoucností. V jedné se stane Pánem Stínů Steve a zničí svět. A v té druhé budoucnosti budu Pánem Stínů já.

Proto jsem se tak často budil vlastním křikem a celý zpocený. Nebál jsem se budoucnosti, ale sám sebe. Budu hrát nějakou roli při tvorbě toho zpustošeného, divného světa? Stanu se zrůdou jako Steve a zničím všechno, na čem mi záleží? Zdálo se mi to nemožné, ale díky těm nočním můrám ve mně nejistota přetrvávala.

Zbytek noci jsem si povídal s Harkatem - nebavili jsme se o ničem důležitém, spíš jsme jen tak klábosili. Než se o sobě dozvěděl pravdu, sužovaly ho strašné noční můry, takže přesně věděl, čím si procházím. Věděl, co říct, aby mě uklidnil.

Když vyšlo slunce a panoptikum se probudilo k životu, začali jsme plnit své povinnosti.Od návratu z té pustiny jsme cestovali s Circo Mostruoso. O vývoji Války jizev jsme nevěděli nic. Harkat se chtěl vrátit do Upíří hory, nebo se aspoň nějak spojit s upíry - když teď věděl,

že býval upír, dělal si o ně ještě větší starosti.Ale já tam nechtěl. Měl jsem pocit, že máme s panoptikem zůstat a osud nám včas řekne, co máme dělat dál. Harkat si myslel něco jiného - párkrát jsme se ohledně toho pěkně pohádali - ale nakonec se mi váhavě podřídil - i když jsem měl poslední dobou pocit, že jeho trpělivost je u konce.

V panoptiku jsme zastávali spoustu různých prací; pomáhali jsme, kde bylo třeba - přesunovali jsme rekvizity, spravovali jsme kostýmy, krmili jsme Vlčího muže. Pan Topol - majitel panoptika nám nabídl, že nám najde nějakou trvalou práci, ale my nevěděli, kdy budeme muset odejít. Bylo jednoduší jen pomáhat a nijak moc se nevázat na panoptikum. Takhle nás nikdo nebude postrádat, až opustíme Circo Mostruoso.

Zrovna jsme hráli na kraji velkého města ve staré zavřené továrně. Někdy jsme hrávali v obřím stanu, který jsme vozili s sebou, ale pan Topol radši využíval přirozené podmínky. Právě jsme tu odehráli čtvrté, poslední představení. Ráno se přesuneme dál. Nikdo z nás nevěděl, kam pojedeme příště - to rozhodoval pan Topol a obvykle nám to neřekl dřív, než když jsme sbalili a byli jsme připraveni vyrazit.

Předchozí noc jsme odehráli stejně vzrušující představení jako vždycky. Vystupovali tam všichni staří účinkující panoptika - Gerta Zubatá, Rhamus Pupkeduo, Alexandr Lunt,Trusku - vousatá žena, Rudy Von Ruka, Evra a Shancus Fonovi. Fonovi obvykle představení zakončili - slezli ze stínů zezhora a naposledy diváky vyděsili. Ale pan Topol poslední dobou experimentoval s různým programem.

Na pódiu žongloval s noži Jekkus Flang. Jekkus pracoval v panoptiku jako pomocník - jako já a Harkat - ale dneska v noci se dostal na scénu. Jekkus byl skvělý žongléř, ale v porovnání s ostatními zanikal.Po pár minutách, zrovna když Jekkus balancoval s dlouhým nožem na špičce nosu, se postavil nějaký muž v přední řadě.

“To je hovadina!“zakřičel a vylezl na pódium.“Měly tu být kouzla a zázraky - ne žonglování! Na tohle se můžu jít podívat do každého cirkusu.”

Jekkus si nůž vzal zase do ruky a zavrčel na vetřelce.“Vypadni ze scény,nebo tě rozsekám na kousíčky!”

“Mě nevyděsíš,” řekl ten muž a rychle přešel pódium, takže se s Jekkusem téměř dotýkali nosy.“Plýtváš naším časem i penězi. Chci vrátit část vstupného.”

“Ty drzý spratku!“zaječel Jekkus, a pak vyrazil a usekl tomu chlapovi celé předloktí! Ten zakřičel a natáhl se pro chybějící končetinu. Ale jak se natáhl, Jekkus mu usekl i druhé předloktí!

Lidé v hledišti začali panikařit a vyskočili na nohy. Muž s useklýma rukama se dopotácel na okraj jeviště a zoufale mával zbývajícími pahýly, obličej bílý šokem. Ale pak se zastavil - a rozesmál.

Lidé v předních řadách to zaslechli, zastavili se a podezíravě se na něj podívali.Muž se zasmál znova. Tentokrát se jeho smích rozlehl dál, a všichni lidé se otočili k pódiu. Sledovali, jak muži z pahýlů vyrůstají další ruce. Za nimi vyrostla zápěstí a předloktí. O minutu později měly jeho ruce normální délku. Roztáhl prsty, zakřenil se a uklonil.

“Dámy a pánové!” zavolal pan Topol, který se z ničeho nic objevil na scéně.“Zatleskejte prosím úžasnému, bezkonkurenčnímu a dokonalému Kormaku Nedorostovi!”

Všichni si uvědomili, že jsme je napálili - muž, který vystoupil z hlediště, byl účinkující. Tleskali a nadšeně hvízdali,když si Kormak odřezával prsty jeden po druhém - a každý z nich mu zase rychle narostl. Mohl si uříznout cokoliv - i když hlavu ještě nezkoušel! Pak představení skutečně skončilo a všichni lidé odcházeli, nadšeně si povídali a probírali záhady Circo Mostruoso.

Já a Harkat jsme pomáhali s úklidem. Všichni jsme s tím měli zkušenosti, takže jsme dokázali sbalit do půl hodiny, někdy i za kratší dobu. Pan Topol mezitím postával v pozadí. To bylo

divné - obvykle po skončení odešel do svého karavanu - ale skoro jsme si toho ani nevšimli. V Circo Mostruoso si zvyknete na hodně divných věcí!

Zrovna když jsem házel židle na hromadu, aby je mohli nanosit do náklaďáku, přišel ke mně pan Topol.“Chvilku prosím, Darrene,”řekl a sundal si vysoký červený klobouk, který nosil na každé vystoupení. Vytáhl z něj mapu - ta byla sice o hodně delší než klobouk, ale ani jsem se neptal, jak se tam mohla vejít - a roztáhl jí. Jednu stranu držel v levé ruce a kývl na mě, abych chytil druhou stranu.

“Tady teď právě jsme,”řekl a ukázal pravým ukazováčkem na jedno místo na mapě.Zvědavě jsem si jí prohlížel.“A sem pojedeme,“pokračoval a ukázal na město vzdálené asi sto šedesát kilometrů.

Přečetl jsem si jméno města a rozbušilo se mi srdce. Na chvilku jsem cítil závrať a viděl rozmazaně. Pak jsem zase zaostřil.“Dobře,”řekl jsem tiše.

“Nemusíš s námi jet,”řekl pan Topol.“Jestli chceš, můžeš jít jinudy a někde se potom setkáme.”

Začal jsem o tom přemýšlet, ale ve vteřině jsem měl jasno.“To je v pohodě,”řekl jsem.“Půjdu s vámi. Chci jít. To… to bude ještě zajímavé.”

“Dobře,” řekl pan Topol bez okolků a zase mapu sroloval.“Ráno odjíždíme.”

Bez dalších slov pan Topol odešel.Měl jsem pocit, že s mým rozhodnutím nesouhlasí, ale nevěděl jsem proč, a ani jsem nad tím moc nepřemýšlel. Místo toho jsem jen tak postával vedle naskládaných židlí a myslel jsem na minulost, na lidi, které jsem v dětství znal, zvláště rodiče a mladší sestru.

Harkat ke mně za chvíli dokulhal a zamával mi šedou rukou před obličejem, aby mě vytrhnul z transu.“Co se děje?” zeptal se.

“Nic,“pokrčil jsem rameny.“Aspoň teda myslím že nic. Dokonce by to nemuselo být tak špatné. Já…” Povzdechl jsem si a podíval jsem se na deset jizviček na bříškách prstů.“Vracím se domů.”

2. kapitola

Alexandr Lunt se postavil,zaťukal si lžící na žebra a otevřel pusu. Ozval se vysoký tón a veškerý hovor utichl. Alexandr se otočil na chlapce v čele stolu a začal zpívat: “He’s green, he’s lean,snot he’s never seen, his name is Shancus - všechno nejlepší k narozeninám!” Všichni jsme zatleskali.Kolem obrovského kulatého stolu sedělo třicet vystupujících z panoptika nebo pomocníků a oslavovali jsme Shancusovy osmé narozeniny. Většina lidí byla

nabalená do teplého oblečení, protože byl chladný duben. Stůl byl přeplněný dorty, sladkostmi a pitím, a všichni jsme spokojeně hodovali.

Když se Alexandr posadil, Truska - žena, která si mohla kdykoliv nechat narůst vousy - se postavila a zazpívala další blahopřání:“The only thing he fears is his mother’s flying ears, his name is Shansus - všechno nejlepší k narozeninám!”

Když to Merla slyšela, sundala si jedno ucho a hodila ho po synovi. Ten uhnul a ucho ho přeletělo a obloukem se vrátilo zpátky k Merle. Všichni jsme se zasmáli.

Protože byl Shancus pojmenovaný po mně,došlo mi, že bych měl honem vymyslet vlastní verzi. Rychle jsem si to rozmyslel, postavil jsem se, odkašlal jsem si a začal jsem:“He’s scaly and he’s great, today he has turned eight, his name is Shancus - všechno nejlepší k narozeninám!”

“Díky, kmotře,“zakřenil se Shancus. Vlastně jsem nebyl jeho kmotr, ale on to rád předstíral - hlavně když měl narozeniny a čekal nějaký dobrý dárek!

Dalších pár lidí zazpívalo gratulaci; nakonec se zvedl Evra a dokončil to:“Despite the pranks you pull,your mum and I love you, Shancus - všechno nejlepší k narozeninám!”

Všichni zatleskali, a pak se jeho matka posunula, aby mu mohla dát pusu a obejmout ho. Shancus se se zděšeným výrazem odtáhnul, ale bylo vidět, že ho ta pozornost těší. Jeho mladší bratr Urcha na něj žárlil - trucovitě se odsunul od stolu. Jejich sestra Lilia se prohrabovala dárky, které Shancus dostal, aby zjistila, jestli tam nenajde něco, co by mohlo zaujmout pětiletou dívku.

Evra se snažil Urchu nějak potěšit. Narozdíl od Shancuse a Lilii byl Urcha normální člověk a cítil se kvůli tomu odstrčený. Evra a Merla se museli hodně snažit, aby mu to nebylo tak líto. Všiml jsem si, jak mu Evra podstrčil malý dárek a zašeptal,“Nikomu to neříkej!” Urcha pak vypadal o hodně veseleji. Sedl si zase k Shancusovi a pustil se do dortíků.

Posunul jsem se k Evrovi.“Osm let,” poznamenal jsem a poplácal jsem Evru po levém rameni (před lety přišel o nějaké šupiny z pravého ramene a neměl rád, když se ho tam někdo dotýkal).“Vsadil bych se, že ti to připadá jak osm týdnů.”

“Ani nevíš, jak moc ses trefil,“usmál se Evra.”Čas letí, když máš děti. Jednou to zjistíš sám-” Zarazil se a omluvně se zakřenil.“Promiň. Já zapomněl.”

“Nedělej si s tím hlavu,”řekl jsem. Protože jsem byl poloupír, byl jsem sterilní. Nikdy nebudu moct mít děti. To byla jedna z nevýhod upírství.

“Kdy ukážeš Shancusovi toho hada?“zeptal se Evra.

“Později,” usmál jsem se.“Předtím jsem mu dal knihu. Myslí si, že je to hlavní dárek - a vypadal pěkně znechuceně! Nechám ho, ať si užije zbytek oslavy, a až si bude myslet, že je po všem, tak mu ho dám.”

Shancus už jednoho hada měl, ale já mu koupil dalšího - většího a barevnějšího.Evra mi pomohl s výběrem. Jeho starého hada dostane Urcha,aby mohli oba kluci dneska oslavovat. Merla zavolala Evru zpátky - Lilia se zamotala do balicího papíru a potřebovala někoho, kdo by jí vytáhl. Ještě minutku dvě jsem sledoval své přátele, a pak jsem odešel. Procházel jsem se bludištěm stanů a dodávek Circo Mostruoso,až jsem se dostal ke kleci Vlčího muže. Ta lidská zrůda zrovna spala a chrápala. Z kapsy jsem vytáhl skleničku nakládaných cibulek a jednu jsem snědl. Smutně jsem se usmál, když jsem si uvědomil, kde se ve mně vlastně vzala chuť na cibulky.

Jedna myšlenka vedla ke druhé, a já se ohlédl o několik let nazpátek, probíral jsem se důležitými událostmi, výhrami i prohrami. Noc mého zasvěcení, kdy jsem dostal do těla krev pana Hroozleyho. Pomalu jsem se smiřoval se svými chutěmi i sílou. Sam Grest - původní blázen do nakládaných cibulek. Moje první přítelkyně, Debbie Rulíková. Zjištění o vampýrech. Cesta k Upíří hoře. Prověření, kde jsem měl dokázat, že jsem úctyhodným dítětem noci. Jak jsem to nezvládl a utekl. Odhalení, že upíří Generál - Kurda Smolt - je zrádce a pomáhá vampýrům. Kurdova smrt. A to, jak jsem se stal knížetem.

Vlčí muž se zavrtěl a já radši odešel - nechtěl jsem ho vzbudit. Dál jsem se probíral vzpomínkami. Kurda nám řekl, proč zradil - Pán vampýrů povstal a chystal se vést svůj klan proti upírům. První roky Války jizev, kdy jsem žil v Upíří hoře. Pak jsem opustil její bezpečí a vydal jsem se s panem Hroozleym a Harkatem na lov na Pána vampýrů. Setkání s Vandžou Pochodem, třetím lovcem - Pána vampýrů mohl zabít jen jeden z nás tří (já, pan Hroozley nebo Vandža). Cesta s čarodějkou jménem Evanna. První setkání s Pánem vampýrů - ale to jsme nevěděli, že je to on až do chvíle, kdy utekl se svým strážným, Gannenem Harstem.

Tady jsem chtěl přestat - další vzpomínky byly až moc bolestivé - ale pořád pokračoval. Návrat do rodného města pana Hroozleyho. Další setkání s Debbie - teď dospělou učitelkou. Další tváře z minulosti - Ervé a Steve Leopard. Ervé býval ekoválečník a teď mě obviňoval ze ztráty svých rukou. Stal se vampýrem a pomáhal mě a mé společníky nalákat do podzemí, kde nás mohli zabít Pán vampýrů a jeho družina.

Steve byl taky součástí toho plánu, i když jsem původně myslel, že je na naší straně. Steve byl v dětství můj nejlepší kamarád. Do Circo Mostruoso jsme šli společně. On poznal pana

Hroozleyho a chtěl se stát jeho pomocníkem. Pan Hroozley odmítnul - řekl, že Steve má zlou krev. O něco později Steva kousla jedovatá tarantule pana Hroozleyho. Pomoct mu mohl jen pan Hroozley. Abych mu zachránil život, stal jsem se poloupírem, ale Steve to nepochopil.

Myslel si, že jsem ho zradil a vzal mu jeho místo mezi upíry. Záleželo mu jen na pomstě. Podzemí ve městě pana Hroozleyho. Postavili jsme se vampýrům v jeskyni, kterou Steve pojmenoval Jeskyně Odplaty. Já, pan Hroozley,Vandža, Harkat, Debbie a policistka jménem Alice Burgessová. Obrovský boj. Pan Hroozley bojoval proti muži, o kterém jsme mysleli, že je to Pán vampýrů. A zabil ho. Jenže Steve zabil pana Hroozleyho, když ho shodil do jámy plné kůlů. A ještě horší bylo, když nám Steve řekl pravdu - že pravý Pán vampýrů je on sám! Došel jsem až k posledním stanům a trochu zmateně jsem se rozhlédl. Utábořili jsme se na opuštěném fotbalové hřišti. Hrával tu místní fotbalový tým, ale teď trénovali na modernějším. Starý stadión se měl zbourat - aby uvolnil místo panelákům - ale až za několik měsíců. Byl to zvláštní pocit, dívat se na tisíce prázdných sedadel na stadiónu duchů.

Duchové… To mi připomnělo bláznivou cestu, na které jsem byl s Harkatem, a zahlédli jsme tam stín budoucnosti. Zase jsem začal přemýšlet nad tím, jestli je ten zničený svět nevyhnutelný. Mohl jsem tomu zabránit zabitím Steva, nebo to mělo nastat, ať Válku jizev vyhraje kdokoli?

Než jsem se do toho stačil příliš zamotat, někdo si stoupnul vedle mě a zeptal se:“Oslava už skončila?”

Rozhlédl jsem se a uviděl jsem zjizvenou, sešitou, šedivou tvář Harkata Muldse.“Ne,” usmál jsem se.“Pomalu končí, ale ještě ne úplně.”

“Dobře. Bál jsem se, že jí propásnu.“Harkat většinu dne chodil po městě a rozdával letáky zvoucí na vystoupení - to byla jeho práce pokaždé, když jsme dorazili na nové místo. Díval se na mě svýma zelenýma obrovskýma očima bez víček.“Jak se cítíš?” zeptal se.

“Divně. Mám strach. Nejsem si jistý sám sebou.”

“Už jsi tam byl?” Harkat mávnul rukou směrem k městu za stěnami stadiónu. Zavrtěl jsem hlavou.“A půjdeš, nebo se… tu chceš schovávat až do odjezdu?”

“Půjdu,”řekl jsem.“Ale je to těžké. Tolik let. Tolik vzpomínek.” Proto jsem tak přemýšlel nad minulostí. Po všech těch letech cestování jsem se vrátil do města, kde jsem se narodil a žil jako člověk.

“Co když tu má rodina pořád žije?” zeptal jsem se Harkata. “Tví rodiče?” odpověděl.

“A Annie, má sestra. Myslí si, že jsem po smrti. Co když mě uvidí?” “Poznali by tě?” zeptal se Harkat”Už je to dlouho. Lidé se mění.” “Lidi jo,” prsknul jsem.“Ale já zestárl jen o takové čtyři, pět let.”

“Možná by nebylo tak špatné je… zase vidět,”řekl Harkat.“Představ si, jak by byli…rádi, že jsi naživu.”

“Ne,”řekl jsem rázně.“Nad tím jsem přemýšlel od chvíle, kdy mi pan Topol řekl, že sem jedeme. Chtěl bych je najít. Pro mě by to bylo úžasné - ale pro ně strašné. Vždyť mě pohřbili. Truchlili pro mě a teď už se z toho snad dostali. Nebylo by fér zase vytahovat starou bolest.” “Nevím, jestli bych s…tím měl souhlasit,”řekl Harkat,“ale je to…tvé rozhodnutí. Takže zůstaň s panoptikem. Skrývej se.”

“Já nemůžu,” povzdechl jsem si.“Tohle je mé rodné město. Pořád mám chuť jít se po něm projít, podívat se, jak se změnilo, najít staré tváře. Chci zjistit, jak žijí mí přátelé.

Nejrozumnější by bylo držet se tady a neprovokovat - ale kdy jsem naposled udělal něco rozumného?”

“A možná bys neměl takový klid, ani… kdyby ses tu schoval,“poznamenal Harkat. “Co tím myslíš?” zamračil jsem se.

Harkat se rozpačitě rozhlédl.“Mám z tohohle místa… špatný pocit.” “Jaký pocit?” zeptal jsem se.

“Těžko se to vysvětluje. Prostě pocit, že tohle je… nebezpečné místo, ale taky místo… kde máme být. Něco se tu stane. Necítíš to?”

“Ne - ale dneska v noci mám myšlenky roztroušené všude možně.”

“Hodně jsme probírali tvé rozhodnutí… zůstat s panoptikem,“připomněl mi Harkat mnohé hádky, jestli bych neměl jít za Upířími generály. Připadalo mu, že utíkám své povinnosti, že bychom se měli spojit s upíry a zase začít lov na Pána vampýrů.

“Nechceš s tím zase začít, že ne?“protočil jsem oči v sloup.

“Ne,”řekl.“Přesně naopak. Teď si myslím, žes měl pravdu. Kdybychom nezůstali, teď… bychom tu nebyli. Jak už jsem řekl, myslím… že jsme tu být měli.”

Beze slova jsem si Harkata prohlížel.“Co myslíš, že se stane?“zeptal jsem se tiše. “Nemám o tom žádnou představu,“odpověděl.

“Ale kdybys měl aspoň hádat?” naléhal jsem.

Harkat rozpačitě pokrčil rameny.“Myslím, že bychom mohli narazit na… Steva Leonarda, nebo aspoň na nějaké.. vodítko.”

Stáhl se mi žaludek při představě, že se s ním zase setkám. Nenáviděl jsem ho za to, co provedl, zvláště za smrt pana Hroozleyho. Ale než pan Hroozley zemřel, varoval mě, ať se příliš nepoddám nenávisti. Řekl, že bych skončil jako Steve. Takže i když jsem se s ním chtěl utkat, bál jsem se toho. Nevěděl jsem, jak se zachovám, jestli se dokážu ovládat nebo se nechám zaslepit nenávistí. “Máš strach,“poznamenal Harkat.

“Jo. Ale ne ze Steva. Bojím se toho, co bych mohl udělat já.” “Neboj,” usmál se Harkat.“Bude to v pohodě.”

“Co když…” zaváhal jsem. Ale musel jsem to říct.” Co když proti mně Steve využije mou vlastní rodinu? Co když ohrozí rodiče nebo Annie?”

Harkat pomalu kývl.“Už jsem nad tím přemýšlel.“To by na něj přesně sedělo.”

“A co mám dělat, když to vážně provede?” zeptal jsem se. “Už do svých šílených plánů zapletl Debbie - a to ani nezmiňuju Ervého. Co když -”

“Klid,” uklidňoval mě Harkat.“Nejdřív musíme zjistit, jestli… tu pořád bydlí. Jestli jo, můžeme je…nějak ochránit. Budeme kolem jejich domu… držet hlídky.”

“My dva je sami neuchráníme,“zavrčel jsem.

“Ale my nejsme sami,”řekl Harkat.“Máme spoustu přátel… v panoptiku. Ti nám pomůžou.” “Myslím, že je správné je do toho zapojit?”

“Už do toho možná zapojení jsou,”řekl Harkat.“Myslím, že naše osudy… jsou propojené. Možná i proto jsi cítil… že tu musíš zůstat.” Pak se usmál.“Tak pojď - chci se dostat na oslavu, než… Rhamus zhltá všechny dorty!”

Se smíchem jsem na chvíli zapomněl na svůj strach a vrátil jsem se s Harkatem na oslavu. Ale kdybych věděl, jak moc jsou se mnou propojeny osudy mých přátel v panoptiku, a trápení, které je díky mně čeká, okamžitě bych se otočil a utekl na druhý konec světa.

3. kapitola

Ten den jsem do města ještě nešel. Zůstal jsem s Circo Mostruoso a slavil jsem Shancusovy narozeniny. Zamiloval si svého nového hada, a Urcha byl štěstím bez sebe, když zjistil, že Shancusova starého hada dostane on. Oslava se protáhla déle, než se čekalo. Stůl byl přeplněný dorty a pečivem, a dokonce ani věčně hladový Rhamus Pupkeduo to všechno nedokázal dojíst! Pak jsme se připravovali na vystoupení; žádný problém. Většinu show jsem si prohlížel publikum a hledal jsem známé tváře. Ale nikoho jsem nepoznal.

Druhý den ráno, když většina členů panoptika spala, jsem vyklouzl ven. I když byl jasný den, vzal jsem si bundu, abych si mohl kdyžtak nasadit kapuci a zamaskovat se.

Šel jsem rychle - byl jsem nadšený, že jsem zase zpátky. Ulice se strašně změnily - nové obchody a kanceláře, spoustu přestavěných nebo nově ozdobených budov - ale jmenovaly se stejně. Na každém kroku na mě útočily vzpomínky. Obchod, kde jsem si koupil fotbalové boty. Mámin oblíbený butik. Kino, kam jsme šli s Annie, když tam šla poprvé. Trafika, kde jsem si kupoval komiksy.

Procházel jsem se ohromným komplexem,který býval mou oblíbenou pasáží s počítačovými hrami. Teď měl nové vedení a změnil se k nepoznání. Vyzkoušel jsem si nějaké nové hry a musel jsem se usmát, když jsem si vzpomněl, jak jsem sem vždycky v neděli nadšeně chodil a trávil pár hodin s novými střílečkami.

Z nákupního střediska jsem se vydal do svých oblíbených parků. Z jednoho se stalo sídliště, ale ten druhý se nezměnil. Uviděl jsem zahradníka, jak se stará o květiny - starý William Morris, děda mého přítele Alana. William byl první starý známý, kterého jsem uviděl. Zas až tak dobře mě neznal, takže jsem kolem něj mohl beze strachu projít a prohlédnout si ho.

Chtěl jsem se zeptat a promluvit si s ním; zeptat se na Alana. Řekl bych mu, že jsem jeho starý známý a ztratil jsem na něj kontakt. Ale pak jsem si vzpomněl, že Alan teď bude dospělý, ne teenager jako já. Takže jsem prostě jen prošel dál.

Strašně jsem se chtěl podívat na svůj starý dům. Ale ještě jsem se na to necítil - kdykoliv jsem na to pomyslel, roztřásl jsem se. Tak jsem se jen procházel centrem města kolem bank, obchodů a restaurací. Všiml jsem si několika lidí, co jsem znal od vidění - číšníci a pár zákazníků - ale nikoho jsem neznal osobně.

Na jídlo jsem se zastavil v kavárně. Neměli tam nijak skvělé jídlo, ale táta to tam míval rád - často mě tam bral, když mamka s Annie řádily v obchodech. Bylo příjemné sedět ve známém prostředí a objednat si sendvič se slaninou a kuřetem jako za starých časů.

Po jídle jsem se prošel kolem staré školy - divný pocit! Přistavěli nové křídlo a celou budovu obehnali plotem, ale jinak se vůbec nezměnila. Zrovna končila polední přestávka. Stoupl jsem si pod strom do stínů a pozoroval jsem žáky, jak se vrací do tříd. Také jsem zahlédl nějaké učitele. Většina byla nová, ale pár jich upoutalo mou pozornost. Jedna byla paní McDaidová. Učila jazyky, především starší žáky. Mě učila půl roku, když náš učitel chyběl.

Druhý učitel mi byl mnohem bližší - pan Dalton! Měl jsem ho na angličtinu a dějepis. Byl to můj oblíbený učitel. Zrovna si povídal s některými žáky, a podle jejich úsměvů jsem poznal, že je stejně oblíbený jako dřív!

Rád bych si s ním promluvil. Vážně jsem začal přemýšlet, že bych počkal na konec vyučování, a pak se za ním šel podívat. Věděl by, co se stalo s mými rodiči a Annie. Nemusel jsem mu říkat, že jsem upír - mohl jsem říct, že trpím nějakou chorobou, kvůli které vypadám mladší. Vysvětlit svou “smrt” by bylo horší, ale mohl jsem něco vymyslet.

Jedna věc mě držela zpátky. Před pár lety jsem byl ve městě pana Hroozleyho označen za vraha a moje jméno a fotka byly všude v novinách a televizi. Co když o tom pan Dalton slyšel? Kdyby věděl, že jsem naživu, a věřil tomu, že jsem zabiják, mohl by to ohlásit. Lepší je neriskovat. Tak jsem se otočil a pomalu odcházel od školy.

Tehdy mi došlo, že pan Dalton by nemusel být jediný, kdo by rozpoutal “Darren Shan - sériový vrah!” hysterii. Co když se o tom doslechli moji rodiče! Město pana Hroozleyho se nacházelo v jiné části světa, a já si nebyl tak úplně jistý, jak se šíří novinky do cizích zemí. Ale možnost tu byla.

Musel jsem se posadit na lavičku a přemýšlet nad tou hroznou situací. Mohl jsem se jen domýšlet, jak by to bylo šokující, kdyby mě naši viděli ve zprávách léta poté, co mě pohřbili, s označením sériový vrah. Jakto, že mě to předtím nenapadlo?

Z toho by mohl být vážný problém. Jak už jsem řekl Harkatovi, rozhodně jsem neměl v plánu jít za svou rodinou - přineslo by to všem jen bolest. Ale kdyby už věděli, že jsem naživu, a žili v přesvědčení, že je ze mě vrah, musel bych uvést věci na opravou míru. Ale co když to nevěděli?

Musel jsem se tomu dostat na kloub. Ráno jsem šel kolem nějaké nové, moderní knihovny. Rychle jsem se k ní vrátil a požádal jsem knihovnici o pomoc. Řekl jsem jí, že dělám na jednom referátu a potřebuju něco napsat o nějaké místní události, která se tu stala zhruba před třemi lety. Poprosil jsem jí o všechny místní noviny z té doby, stejně jako o celostátní noviny, které máma s tátou čítávali. Došel jsem k názoru, že kdyby se sem dostaly zvěsti o mně a panu Hroozleym, aspoň v jedněch novinách by byla zmínka.

Knihovnice byla ráda, že mi může pomoct. Ukázala mi, kde jsou mikrofiše, a jak se s nimi pracuje. Když jsem se konečně naučil, jak je dostat na monitor a dostat se z jedné stránky na druhou, nechala mě o samotě.

Začal jsem s celostátními novinami, u výtisku s datem několik měsíců před tím, než jsem se dostal do křížku se zákonem. Hledal jsem jakoukoliv zmínku města pana Hroozleyho a zabijáků, kteří ho ohrožovali. Moc jsem se s tím nezdržoval, protože jsem prohlížel jen zahraniční sekci. Našel jsem jenom dvě zprávy - obě dvě naprosto směšné! Novináře očividně upírské legendy, které celý případ obklopovaly, očividně pobavily, takže celý případ pojali jen tak pro pobavení. V jednom výtisku byl krátký článek, že policisté zadrželi čtyři podezřelé, a pak je zase nedbale nechali utéct. Žádná jména ani zmínky o lidech, které Steve při útěku zabil.

Na jednu stranu se mi ulevilo, na druhou stranu mě to naštvalo. Poznal jsem, jakou bolest přinesli městu vampýři, kolik životů zmařili. Neměli by z toho pochmurného příběhu dělat nějakou šílenou legendu jen proto, že se to týkalo cizího, dalekého města. Kdyby vampýři přišli sem, už by jim to tak vtipné nepřišlo!

Rychle jsem prohlédl výtisky z dalších měsíců, ale po tom útěku přestal publicisty ten příběh zajímat. Tak jsem obrátil pozornost k místnímu deníku. To šlo pomaleji. Nejdůležitější zprávy byly na titulní straně, ale zprávy ze zahraničí byly roztroušené různě po celém čísle. Musel jsem zkontrolovat většinu stránek, než jsem se mohl přesunout na další výtisk.

I když jsem se snažil soustředit jen na zprávy týkající se mě, nemohl jsem si pomoct, abych očima nepřelétnul i začátky jiných zajímavých zpráv. Zanedlouho jsem znal všechny novinky

- volby, skandály, hrdiny i padouchy; policisti, kteří byli vychvalováni, kriminálníky, kteří vrhli na město špatné jméno; velké bankovní přepadení; umístění na třetím místě v soutěži o nejčistší město.

Viděl jsem fotografie a četl jsem si články o některých starých školních přátelích, ale jeden mě obzvlášť zaujal - Tom Jones! Tommy patřil se Stevem a Alanem Morrisem k mým nejlepším přátelům. Byli jsme dva nejlepší fotbalisti ve třídě. Já byl prvotřídní útočník, zatímco Tommy byl brankář. Často jsem snil o tom, že bych se stal profesionálním fotbalistou. Tommymu se ten sen splnil a teď dělal brankáře.

V novinách o něm byly desítky fotek a článků. Tom Jones (zkrátil si jméno Tommy) patřil k nejlepším hráčům celé země. V hodně článcích si utahovali z jeho jména - Tom Jones byl taky jeden známý zpěvák - ale nikdo o něm nemohl říct nic špatného. Po mnoha letech tréninku hrál s místním mužstvem, udělal si dobré jméno a na pět let šel hrát do ciziny. Teď byl zase doma a hrál za nejlepší tým v zemi. V posledních výtiscích jsem se mohl dočíst, jak fanouškové nadšeně povídají o semifinále letošního mistrovství - bude se hrát v tomhle městě, a bude tam i Tommyho tým. Samozřejmě by byli radši, kdyby se tam dostal místní tým, ale tohle pro ně bylo taky skvělé.

Články o Tommym mi vyvolaly na tváři úsměv - byl jsem rád, že aspoň jeden z mých přátel se má takhle dobře. Druhá dobrá zpráva byla, že jsem o sobě nenašel ani zmínku. Protože

tohle město bylo malé, byl jsem si jistý, že jakákoliv zpráva, která by mě stavěla do pozice vraha, by se hodně rychle rozkřikla. Byl jsem tu čistý.

Ale v novinách se nezmiňovali ani o mé rodině. Nikde jsem jméno “Shan” nenašel. S tím jsem mohl udělat jediné - trochu se porozhlédnout kolem domu, kde jsem bydlíval.

4. kapitola

Ten dům mi úplně vyrazil dech. Vůbec se nezměnil. Stejné dveře, stejné záclony, stejná zahrádka za domem. Chytil jsem se plotu, stál jsem tam a skoro jsem čekal, že zadními dveřmi vyjde má mladší verze s balíkem komiksů a půjde ke Stevovi.

“Mohu ti nějak pomoct?“ozvalo se za mnou.

Otočil jsem se a zase jsem zaostřil. Nevím, jak dlouho jsem tam stál, ale podle bílých kloubů to muselo být aspoň pár minut. Stála u mě starší žena a podezíravě si mě prohlížela. Promnul jsem si ruce a usmál jsem se.“Jen se dívám,”řekl jsem.

“A na co konkrétně?“vyzvídala a mně došlo, co si o mně musela myslet - teenager, který zírá do opuštěné zahrady a prohlíží si dům. Určitě jsem jí přišel jako zloděj, který si prohlíží svůj cíl!

“Jmenuji se Derek Shan,“použil jsem strýcovo jméno.“Bydlel tu můj bratranec se sestřenicí. Vlastně možná ještě bydlí, nevím to přesně. Přijel jsem navštívit přátele, tak mě napadlo, že bych se mohl podívat, jestli tu ještě jsou.”

“Ty jsi příbuzný s Annie?“zeptala se žena, a já se při vzpomínce na to jméno zachvěl. “Ano,“odpověděl jsem a ze všech sil jsem se snažil, aby se mi netřásl hlas.“A s Dermotem a Angelou.“Mí rodiče.“Bydlí tu ještě?”

“Dermot s Angelou se před třemi nebo čtyřmi lety odstěhovali,”řekla. Pak došla až vedle mě a dívala se se mnou na dům.“Měli odjet dřív. V tomhle domě nikdy nebylo příliš radosti, tedy aspoň od chvíle, co jejich syn zemřel.” Úkosem se na mě podívala.“O tom jsi slyšel?” “Myslím, že táta něco takového říkal,“zamumlal jsem a cítil jsem, jak mi rudnou uši.

“Tehdy jsem tu ještě nebydlela,“pokračovala.“Ale slyšela jsem o tom. Vypadl z okna. Zbytek rodiny tu zůstal, ale neměli šťastný život. Nevím, proč tu pořád trčeli. Nemůžeš se přece cítit dobře na místě plném hořkých vzpomínek.”

“Ale zůstali tu,“zeptal jsem se,“ještě dlouho? A odstěhovali se teda před třemi, čtyřmi lety?” “Ano. Dermot prodělal lehký infarkt. Musel předčasně do důchodu.”

“Infarkt!” vyjekl jsem.“Je v pořádku?”

“Ano.” Ta žena se na mě usmála.“Přece jsem řekla, že byl lehký, ne? Ale rozhodli se odstěhovat se. Odjeli k moři. Angela často říkala, že by se jí tam mohlo líbit.”

“A co Annie?” zeptal jsem se.“Jela s nimi?”

“Ne. Annie zůstala. Pořád tu bydlí - se svým synem.” “Synem?” zamrkal jsem.

“Ano, synem.” Zamračila se.“Určitě jsi její příbuzný? Očividně toho o své rodině příliš nevíš.”

“Většinu života jsem byl v zahraničí,”řekl jsem popravdě.

“Aha.” Ta žena ztišila hlas.“Víš, tyhle věci by se asi neměly probírat před dětmi. Kolik ti je, Dereku?”

“Šestnáct,“zalhal jsem.

“Tak to jsi snad starý dost. Mimochodem, já jsem Bridget.”

“Dobrý den, Bridget.” Křečovitě jsem se usmál, protože jsem chtěl, aby pokračovala. “Ten chlapec je sice milé dítě, ale vlastně to není Shan.”

“Jak to myslíte?” zamračil jsem se.

“Je to nemanželské dítě. Annie se nikdy nevdala. Mám takový pocit, že nikdo kromě ní ani neví, kdo je otec dítěte. Angela tvrdila, že oni to vědí, ale jeho jméno nikdy neřekla.”

“V dnešních dnech se spoustu žen nevdává,” namítnul jsem, protože se mi nelíbilo, jak Bridget o Annie mluví.

“Pravda,” kývla Bridget.“Na tom není nic špatného, chtít jen dítě a ne manžela. Ale Annie byla strašně mladá. Když se to dítě narodilo, bylo jí teprve šestnáct.”

Bridget úplně zářila - asi jako každá drbna, která se chlubí obzvláště pikantním příběhem. Chtěl jsem jí něco odseknout, ale lepší držet jazyk za zuby.

“Dermot a Angela jí s dítětem pomáhali,“pokračovala.“Vlastně to bylo požehnání. Nahradil jim ztraceného syna. Přinesl do domu trochu radosti.”

“A teď se o něj Annie stará sama?” zeptal jsem se.

“Ano. Angela sem první rok jezdila často, na víkendy a prázdniny. Ale když je ten kluk nezávislejší, Annie si dokáže poradit sama. Vychází jako normální rodina, řekla bych.“Bridget se podívala na dům a ušklíbla se.“Ale aspoň by mohli tu barabiznu natřít.”

“Podle mě ten dům vypadá dobře,” procedil jsem skrz zaťaté zuby.

“Co může vědět šestnáctiletý kluk o domech?” zasmála se Bridget. Pak se se mnou rozloučila a šla si po svých. Chtěl jsem na ní zavolat a zeptat se, kdy se Annie vrátí domů. Ale pak jsem se rozhodl radši si to odpustit. Můžu tu stejně jednoduše počkat - a navíc to bude víc vzrušující.

Na druhém chodníku stál malý stromek. Opřel jsem se o něj a každých pár minut jsem se díval na hodinky, jako bych na někoho čekal. Na ulici bylo ticho - moc lidí kolem mě neprošlo.

Pomalu se stmívalo a na město padal soumrak. Bylo celkem chladno, ale to mi nevadilo - poloupíři snášejí zimu lépe než lidi. Přemýšlel jsem nad tím, co mi řekla Bridget. Annie a matka! Tomu jsem mohl jen těžko uvěřit. Když jsem jí naposledy viděl, sama byla ještě dítě. Podle toho, co Bridget říkala, neměla Annie snadný život. Stát se v šestnácti matkou, to určitě není hračka. Ale připadalo mi, že teď už to má pod kontrolou.

V kuchyni se rozsvítilo. Oknem se mihla ženská postava. Pak se otevřely zadní dveře a vyšla má sestra. Nemohl jsem si jí s nikým splést. Vyšší, dlouhé hnědé vlasy, trochu baculatější než bývala. Ale obličej úplně stejný. Stejné zářící oči a rty, které dokázaly okamžitě vykouzlit úsměv.

Zíral jsem na Annie jako v transu. Nedokázal jsem z ní spustit oči. Roztřásl jsem se a měl jsem nohy jako z rosolu, ale stejně jsem nedokázal odtrhnout zrak.

Annie došla k prádelní šňůře na zahradě, na které viselo dětské oblečení. Dýchla si na ruce, aby si je zahřála, pak se natáhla, sundavala prádlo kousek po kousku a přehazovala si ho přes levou ruku.

Vykročil jsem a otevřel jsem pusu, abych na ní zavolal; úplně jsem zapomněl na to, že se nesmím prozradit.To byla Annie - moje sestra! Musel jsem si s ní promluvit, obejmout jí, smát se s ní a plakat, povídat si o minulosti, o tátovi a mámě.

Ale zradil mě hlas. Utápěl jsem se v emocích. Vypravil jsem ze sebe jen tiché zachraptění. Zavřel jsem pusu, přešel jsem ulici a u plotu jsem zpomalil. Annie už sundala všechno prádlo a vracela se do kuchyně. Polkl jsem a olízl jsem si rty. Párkrát jsem zamrkal, abych si udělal v hlavě jasno. Zase jsem otevřel pusu a zarazil jsem se, když se z domu ozval klučičí hlas: “Mami! Jsem doma!”

“Už bylo na čase!” houkla na něj Annie, a já v jejím hlase jasně slyšel lásku k chlapci. “Mám za to, že jsem ti řekla, abys sundal to prádlo.”

“Promiň. Vteřinku…” Uviděl jsem chlapcův stín, jak proběhl kuchyní k zadním dveřím. Pak se objevil, baculatý, světlovlasý - na první pohled vypadal příjemně.

“Chceš, abych ti něco odnesl?“zeptal se.

“Můj hrdino,” zasmála se Annie a podala mu půlku prádla. Vběhl do domu jako první. Annie se otočila, aby za sebou zavřela, a uviděla mě. Zarazila se. Byla celkem tma. Světlo bylo za ní, takže mě pořádně neviděla. Ale kdybych tam stál dost dlouho…kdybych na ní zavolal…

Ale to jsem neudělal.

Místo toho jsem si odkašlal, stáhnul jsem si kapucu víc do tváře, otočil jsem se a odešel jsem. Slyšel jsem za sebou bouchnutí dveří, a přišlo mi to jako ostří, které mě odděluje od minulosti.

Annie má svůj život. Má syna. Má domov. Pravděpodobně i práci. Možná přítele nebo někoho důležitého. Nebylo by fér zase se objevit, otevřít staré rány a vtáhnout jí do svého temného, zvráceného světa. Užívala si klid a normální život - o hodně lepší, než co jsem jí mohl nabídnout já.

Rychle jsem se vytratil ulicemi svého rodného města do svého pravého domova - do Circa Mostruosa. A každý osamělý krok mi jen vháněl slzy do očí.

5. kapitola

Tu noc jsem si s nikým nedokázal povídat. Show byla v plném proudu a já seděl nahoře na tribunách a myslel jsem na Annie a její dítě, na mámu a tátu, na všechno, co jsem ztratil, a tak moc mi to scházelo. Poprvé za celá léta jsem byl naštvaný na pana Hroozleyho za to, že mě zasvětil. Přemýšlel jsem, jaký jsem mohl mít život, kdyby mě nechal na pokoji, a skoro jsem se přál vrátit se časem a změnit minulost.

Ale nemělo smysl se trápit. Nemohl jsem s tím nic dělat, a ani jsem si nebyl jistý, jestli bych něco změnil, kdybych mohl - kdyby mě nezasvětil, nepřišel bych na zradu Kurdy Smolta a celý klan by teď mohl být po smrti.

Kdybych se vrátil domů o deset, dvanáct let dříve, ztráta a vztek by byly mnohem větší. Ale teď jsem byl dospělý ve všech ohledech kromě vzhledu. Upíří kníže. Naučil jsem se žít se zlomeným srdcem. Nebyla to zrovna lehká noc. Po tvářích mi teklo hodně slz. Ale když jsem k ránu usínal, věděl jsem, že jsem se s tím smířil, a ráno mě už žádné slzy nezaskočí.

Když jsem se vzbudil, byl jsem úplně zmrzlý, tak jsem se rozhýbal během kolem tribun. Když jsem běžel kolem stanu, kde jsme s Harkatem bydleli, zahlédl jsem pana Topola. Stál u ohně a opékal si na klacku párky. Kývnul, ať jdu k němu. Několik mi jich podal, pak si nabodl další a pokračoval v opékání.“Díky,” zamumlal jsem a vděčně jsem se pustil do horkého párku. “Věděl jsem, že budeš mít hlad,”řekl. Pozorně se na mě podíval.”Šel jsi se podívat na svou sestru.”

“Jo.” Nepřekvapilo mě, že to ví. Pan Topol musel mít nějaké vnitřní oko. “Viděla tě?” zeptal se.

“Zahlédl mě, ale zmizel jsem, než si mě stačila líp prohlédnout.”

“Zachoval ses správně.” Otočil párky a zase promluvil.“Chceš se mě zeptat, jestli ti pomůžu chránit sestru. Máš o ni strach.”

“Harkat si myslí, že se něco stane,” odpověděl jsem. “Neví přesně co, ale jestli v tom má prsty Steve Leonard, mohl by jí ublížit.”

“Neublíží,”řekl pan Topol. Překvapila mě jeho přímost - obvykle bylo těžké vytáhnout z něj něco o budoucnosti.“Když se jí nebudeš motat do života, nic jí neohrozí přímo.”

“A co nepřímo?“zeptal jsem se vystrašeně.

Pan Topol se ušklíbl.“Nepřímé hrozby se vznáší nad každým z nás. Harkat má pravdu - tohle místo i čas jsou osudové. Víc ti toho říct nemůžu, až na to, ať si už sestry nevšímáš. Takhle je v bezpečí.”

“Fajn,” povzdechl jsem si. Vůbec jsem neměl radost z toho, že si nemám Annie všímat, ale Hiberniovi Topolovi jsem věřil.“Měl by ses ještě vyspat,”řekl pan Topol.“Jsi unavený.”

To mi znělo dobře. Vzal jsem si ještě jeden párek, otočil jsem se a zarazil jsem se.“Hibernie,”řekl jsem, aniž bych se otočil. “Vím, že mi nemůžete říct, co se stane, ale než jsme sem jeli, řekl jste, že jezdit nemusím. Bylo by lepší, kdybych nejezdil, že jo?”

Nastalo dlouhé ticho. Myslel jsem, že neodpoví. Ale pak potichu řekl:“Ano.” “Co když teď odjedu?”

“Už je pozdě,”řekl pan Topol.“Tvé rozhodnutí rozpohybovalo určité události. Nemůžeš to zastavit. Když teď odjedeš, jen pomůžeš síle, která stojí proti tobě.”

“Ale co když -” otočil jsem se, abych to rozebral dál. Ale pan Topol zmizel a zbyl po něm jen oheň a vedle něj klacek s párky.

Večer, poté co jsem se prospal a najedl, jsem řekl Harkatovi o své cestě domů. Taky jsem mu přetlumočil krátký rozhovor s panem Topolem a jak mi doporučil, ať se nijak nezapletu s Annie.“Takže jsi měl pravdu,” zabručel Harkat.“Myslel jsem, že by ses měl zase…setkat s rodinou, ale to by očividně nebylo správné.”

Zrovna jsme krmili Vlčího muže kusy masa; jedna z našich povinností. Stáli jsme v bezpečné vzdálenosti od klece, protože jsme věděli, jakou sílu mají jeho čelisti.

“A co tvůj synovec?“zeptal se Harkat.“Nějaká rodinná podoba?”

“Zarazil jsem se s kouskem masa v ruce.“Je to divné, ale takhle jsem o tom ještě nepřemýšlel. Připadal mi prostě jako Annin syn. Zapomněl jsem, že je to vlastně taky můj synovec.” Zakřenil jsem se.“Je ze mě strýček!”

“Gratuluju,”řekl Harkat bez zájmu.“Byl ti podobný?”

“Ani ne,”řekl jsem. -Vybavil jsem si světlovlasého, baculatého kluka s úsměvem na tváři, a jak pomáhal Annie nést domů prádlo.“Ale je to milé dítě. Taky je krásný, samozřejmě, taky je to Shan.”

“No jasně!” zavrčel Harkat.

Litoval jsem, že jsem si jejího syna nevšímal víc. Ani jsem nevěděl, jak se jmenuje. Přemýšlel jsem, že bych se mohl vrátit a zeptat se na něj - mohl jsem se ještě jednou spolehnout na Bridgetiny klepy - ale okamžitě jsem to zavrhnul. Přesně tohle mohlo být to zakopnutí, díky kterému by si mě Annie všimla. Lepší bude na něj zapomenout.

Když jsme končili, zahlédl jsem za jednou dodávkou kluka, který nás pozoroval. Potichu si nás prohlížel a dával pozor, aby na sebe neupoutal pozornost. Normálně bych si ho nevšímal - kolem panoptika se často motaly nějaké děti. Ale teď se mi myšlenky točily kolem mého synovce, takže mě ten kluk zaujal víc, než by měl.

“Ahoj!” zavolal jsem a zamával jsem mu. Okamžitě zmizel za dodávkou. Asi bych to nechal být, ale o chvilku později se ten kluk zase ukázala a šel k nám. Vypadal nervózně - to se dalo pochopit, když jsme byli tak blízko vrčícího Vlčího muže - ale ze všech sil se snažil nedat to najevo.

Zastavil se pár metrů před náma a stydlivě kývnul.“Ahoj,“zamumlal. Byl strašně vychrtlý, měl špinavé blond vlasy a zářivě modré oči. Mohlo mu být tak deset, jedenáct, možná o

trochu starší než syn Annie, i když mezi nimi nemohl být takový věkový rozdíl. Co jsem mohl vědět - klidně spolu mohli chodit do školy!

Ten kluk pak mlčel. Přemýšlel jsem nad svým synovcem a porovnával jsem ty dva, takže jsem taky nic neříkal. Ticho prolomil až Harkat.“Nazdar,” řekl a spustil si masku na filtrování vzduchu.“Já jsem Harkat.”

“Darius,”řekl chlapec a kývnul na Harkata, ani si s ním nechtěl podat ruku. “A já jsem Darren,” usmál jsem se.

“Vy dva patříte k tomu panoptiku,”řekl Darius.“Včera jsem vás viděl.” “Ty už jsi tu byl?” zeptal se Harkat.

“Párkrát. Ještě nikdy jsem panoptikum zrůd neviděl. Chtěl jsem si koupit lístek, ale nikdo mi ho neprodá. Ptal jsem se toho vysokého chlapa - to je majitel, že jo? - ale ten mi řekl, že to není vhodné pro děti.”

“No, je to trochu děsivé,”řekl jsem.

“Právě proto jsem to chtěl vidět,“povzdechl si ten kluk.

Zasmál jsem se, protože jsem si vzpomněl, jaký jsem byl v jeho věku já.“Něco ti řeknu,” řekl jsem.“Nechceš se tu s náma projít? Ukážeme ti nějaké účinkující a povíme ti něco o vystoupení. A když budeš pořád chtít lístek, možná ti jeden seženeme.”

Darius se na nás nedůvěřivě podíval.“Jak vím, že vám můžu věřit?” zeptal se.“Klidně můžete být nějaký únosci.”

“Máš moje slovo, že… tě neuneseme,“zakřenil se Harkat svým nejširším úsměvem, který odhalil šedý jazyk a řadu špičatých ostrých zubů.“Možná tebou nakrmíme Vlčího muže, ale… rozhodně tě neuneseme.”

Darius hraně zívnul, aby ukázal, že to na něj neudělalo žádný dojem, a řekl,“No tak dobře, stejně nemám nic lepšího na práci.” Pak pozvedl obočí.“No tak!” vyjel na nás.“Můžeme jít!” “Ano, pane,” zasmál jsem se a vydal jsem se na prohlídku panoptika s neškodně vypadajícím klukem.

6. kapitola

Provedli jsme Daria po kempu a představili jsme mu Ramuse Pupkedua, Kormaka Nedorosta, Rudyho von Ruku a Trusku. Kormak měl práci, takže nemohl chlapci ukázat své dorůstající končetiny, ale Truska si kvůli němu nechala vyrůst krátký plnovous, a pak ho zase nechala zmizet. Darius se tvářil, jako by to na něj vůbec neudělalo dojem, ale já si všiml úžasu v jeho očích.

Darius byl zvláštní. Moc toho neříkal a držel si odstup, pořád byl několik metrů od nás, jakoby nám pořád nevěřil. Hodně se ptal na otázky ohledně vystupujících a panoptika - na tom nebylo nic divného. Ale ani jednou se nezeptal na mě, odkud jsem, jak jsem se dostal k panoptiku nebo jaké tu mám povinnosti. Harkata se taky neptal. Šedý, jakoby sešitý lidička se nepodobal ničemu, co většina lidí kdy viděla. Většina návštěvníků se o něm snažila něco zjistit. Ale Darius se o něj nijak nezajímal, jakoby o něm už věděl všechno.

Taky na mě divně zíral. Občas jsem ho přistihl, když si myslel, že se nedívám. Nebyl to výhružný pohled. Jen se mu v očích zalesklo něco, co mě znejistělo.

Já ani Harkat jsme neměli hlad, ale když jsme míjeli oheň s vařící se polévkou, uslyšel jsem, jak Dariovi kručí v břiše.“Chceš se najíst?” zeptal jsem se.

“Doma budu večeřet,”řekl.

“A co takhle svačina, aby se ti líp šlo?”

Zaváhal, ale olízl si rty a rychle kývnul.“Ale jenom malou misku,” odsekl, jako bychom ho snad chtěli krmit násilím.

Zatímco polykal polévku, Harkat se ho zeptal, jestli bydlí někde poblíž. “Nebydlím daleko,” odpověděl vyhýbavě.

“Jak se dozvěděl… o panoptiku?”

Darius nezvedl pohled od misky.“Jeden kámoš - Oggy Bas - tu byl. Šel si sem pro pár sedaček

- často si tu bereme sedačky nebo zábradlí. Dá se sem snadno dostat a nikdo se o to nestará. Všiml si cirkusu a pověděl mi to. Až do včerejška, kdy jsem sem přišel poprvé, jsem myslel, že je to obyčejný cirkus.”

“Co to je za divné jméno - Oggy Bas?” zeptal jsem se.

“Oggy je zkratka pro Augustina,” vysvětlil Darius.

“Řekl jsi Oggymu, co je tohle…vlastně zač?” zeptal se Harkat.

“Ne,”řekl Darius.“Je strašně ukecaný. Řekl by to všem, a všichni by sem pak šli. Líbí se mi, že jsem jediný, kdo o tom ví.”

“Takže dokážeš udržet tajemství,” usmál jsem se.“No, nevýhoda toho je, že kdybychom tě fakt chtěli unést nebo hodit Vlčímu muži, nikdo by nevěděl, kde hledat.”

Dělal jsem si legraci, ale Darius okamžitě zareagoval. Vyletěl na nohy a upustil nedojedenou misku. Instinktivně jsem vyrazil a stačil jsem chytit misku předtím, než dopadla na zem. Ale Darius myslel, že ho chci praštit. Trhnul sebou a zakřičel:“Nech mě!”

Překvapeně jsem ustoupil. Ostatní lidé u ohně na nás zírali. Harkat se díval na Daria a v očích měl víc než překvapení - měl tam obavy.

“Klid,” rozpačitě jsem se zasmál, odložil jsem misku a zvedl jsem ruce na znamení přátelství.“Já ti nic neudělám.”

Darius se posadil, byl vzteky celý rudý.“Já jsem v pohodě,” zamumlal a škrábal se na nohy. “Co se děje, Dariusi?” zeptal se Harkat tiše.“Proč jsi tak podrážděný?”

“Já jsem v pohodě,” zopakoval Darius a díval se na Harkata.“Prostě nemám rád, když někdo říká takovéhle věci. To není sranda, když tvorové jako vy takhle vyhrožují.”

“Já to tak nemyslel,”řekl jsem - styděl jsem se, že jsem ho tak vyděsil.“Co kdybych ti jako omluvu za to vystrašení věnoval lístek na dnešní představení?”

“Já nebyl vystrašený,” zavrčel Darius.

“Jasně že ne,“usmál jsem se.“Ale ten lístek by sis vzít mohl stejně - chceš?” Darius se zamyslel.“Za kolik?”

“Zadarmo,”řekl jsem.“Pozornost podniku.”

“Tak jo.” Nic, co by se víc podobalo slovu “děkuju”, jsem od Daria čekat nemohl. “Chceš i jeden pro Oggyho?” zeptal jsem se.

“Ne,”řekl Darius.“Stejně by nešel. Je to srab. Nekouká ani na horory, dokonce ani na ty staré a nudné.”

“Dobře,”řekl jsem.“Počkej tu. Za chvilku jsem zpátky.”

Našel jsem pana Topola. Řekl jsem mu, co potřebuju - on se zamračil a řekl, že všechny vstupenky na dnešek jsou už vyprodané.“Ale určitě někde aspoň jednu najdete,” zasmál jsem se. V uličkách vždycky zbyla spousta místa a nikdy nebyl problém přidat pár židlí.

“Je to rozumné - přivést na představení dítě?” zeptal se pan Topol.“Děti mají ve zvyku tu chtít zůstat. Ty, Steve Leopard, Sam Grest.“Sam byl kluk, který nepřežil setkání s Vlčím mužem.

Taky to byl první člověk, ze kterého jsem kdy pil. Část jeho osobnosti - například chuť na nakládané cibulky! - ve mně stále přežívala.

“Proč jste zmínil Sama?“zeptal jsem se zmateně. Už jsem si ani nepamatoval, kdy se o něm pan Topol zmínil naposled.

“Z žádného konkrétního důvodu,”řekl pan Topol.“Jen si myslím, že tohle místo je pro děti nebezpečné.” Pak se mu v ruce objevil lístek, který mi podal.“Jestli chceš, tak to tomu klukovi dej,“zamumlal, jako by se mu to vůbec nelíbilo.

Pomalu jsem se vrátil k Dariovi a Harkatovi a přemýšlel jsem, proč se pan Topol choval takhle. Snažil se mě snad varovat, abych nepouštěl Daria moc blízko k panoptiku? Byl Darius podobný Samovi - chtěl opustit domov a vydat se na cestu se skupinou magických vystupujících? Když ho pozvu na představení, potká ho stejný konec jako Sama?

Daria jsem našel přesně tam, kde jsem ho nechal. Vlastně se ani nepohnul. Harkat byl na druhé straně ohně a nespouštěl z něj oči. Zaváhal jsem, než jsem Dariovi podal lístek.“Co si myslíš o panoptiku?” zeptal jsem se.

“V pohodě,” pokrčil rameny.

“A co přidat se k nám?”

“Jak to jako myslíš?” zeptal se.

“Kdyby tu byl nějaký nábor, a ty bys mohl odejít z domova, tak -” “Nikdy!” odseknul, ještě než jsem to dořekl.

“Doma se ti líbí?” “Jo.”

“Nechceš cestovat kolem světa?” “S váma teda ne.”

Usmál jsem se a dal jsem mu ten lístek.“Tak to je v pořádku. Představení začíná v deset. Dostaneš se sem?”

“Jasně,”řekl Darius a strčil lístek do kapsy, aniž by se na něj podíval. “A co tví rodiče?” zeptal jsem se.

“Půjdu do postele dřív, a pak zdrhnu,”řekl a zlomyslně se zahihňal. “Jestli tě chytí, tak jim o nás hlavně neříkej,” varoval jsem ho.

“Žádný strach!“mávl rukou a odešel. Ještě jednou se na mě podíval, než zmizel z dohledu, a zase bylo na jeho pohledu něco divného.

Harkat obešel oheň a pořád se po tom klukovi díval. “Divné dítě,” poznamenal jsem.

“Víc než divné,”řekl Harkat. “Co se děje?” zeptal jsem se ho. “Nelíbí se mi,”řekl Harkat.

“Byl sice trochu mrzutý,“kývl jsem,“ale takhle se chová spousta dětí jeho věku. Když jsem se připojil k panoptiku, byl jsem stejný.”

“Já nevím,” Harkat se stále nezbavil pochybností.“Nespolknul jsem mu tu… povídačku o kamarádovi Oggym. Jestli je to vážně takový srab, tak co…tu teda dělal?”

“Čím jsi starší, tím jsi podezíravější,” zasmál jsem se. Harkat pomalu zavrtěl hlavou. “Ty sis toho vážně nevšiml.” “Čeho?” zamračil jsem se.

“Když tě obviňoval z výhružek, řekl… tvorové jako vy.” “No a?”

Harkat se pousmál.“Je jasné, že já člověk nejsem. Ale co ho přivedlo k názoru, že ani… ty nejsi člověk?”

Přeběhl mi mráz po zádech. Harkat měl pravdu - ten kluk toho o nás věděl víc, než by měl. A teď jsem si uvědomil, co mě na jeho pohledu tak zneklidňovalo. Když si myslel, že se nedívám, pořád uhýbal pohledem k jizvičkám na bříškách mých prstů, typickému znaku pro upíry - jako by věděl, co to znamená!

7. kapitola

Harkat ani já jsme nevěděli, co si o Dariovi myslet. Moc se nám nechtělo věřit tomu, že by vampýři přibrali do svých řad dítě. Ale museli jsme brát v potaz zvrácenost jejich vůdce, Steva Leoparda. Tohle klidně mohla být další z jeho krutých, nenávistných her. Rozhodli jsme se, že při představení si kluka odvedeme stranou a vytáhneme z něj všechny informace. Nebudeme ho mučit nebo tak - prostě ho trošku vyděsíme.

Měli jsme pomáhat účinkujícím s přípravami na vystoupení, ale řekli jsme panu Topolovi, že máme moc práce a on naše povinnosti uložil jiným členům týmu. Kdyby věděl, co máme v plánu s Dariem, určitě by nám nevyhověl.

Nahoře byly dva vchody. Chvilku předtím, než začali přicházet první návštěvníci, jsme si s Harkatem sedli každý blízko jednomu vchodu a čekali jsme na Daria. Pořád jsem měl strach, že mě někdo z dávných známých pozná, tak jsem si stoupl do stínu za vchod, zahalil jsem se do Harkatových modrých hábitů a přes hlavu jsem si natáhl kapuci. Tiše jsem sledoval, jak přichází první nedočkavci a podávají Jekkusovi Flangovi lístky(u druhého vchodu stál pan Topol). U každého třetího nebo čtvrtého návštěvníka vyhodil Jekkus jeho lístek do vzduchu, hodil po něm nůž a připíchl ho na blízký sloup.

Pomalu přicházelo víc a víc lidí a Jekkus přibodával víc a víc lístků - ty teď pomalu tvořily tvar oběšence. Lidé se nervózně ušklíbali, když si všimli, co má Jekkus vlastně v plánu.

Někteří se na něj chvíli dívali, ale většinou hned zamířili na svá místa - většinou se ještě ohlíželi na toho oběšence a přemýšleli, jestli je to nějaké znamení toho, co přijde.

Ignoroval jsem oběšence - tenhle trik jsem viděl už mnohokrát - a soustředil jsem se na tváře v davu. Bylo těžké všímat si úplně všech procházejících lidí, zvlášť těch malých. I kdyby Darius přišel tímhle vchodem, nemohl jsem zaručit, že si ho všimnu.

Když se řada zkrátila a přicházeli poslední návštěvníci, Jekkus zalapal po dechu a opustil své místo.“Tom Jones!” vykřikl.“Jaká čest!”

Byl to slavný brankář Tom Jones - můj bývalý kamarád ze školy.

Tommy se rozpačitě usmál a potřásl si s Jekkusem rukou.“Dobrý večer,“odkašlal si a rozhlédl se, jestli si ho všiml i někdo jiný. Kromě lidí, co stáli nejblíž, nikdo - všechny oči byly upřené na pódium.

“Viděl jsem vás hrát!“rozplýval se Jekkus.“Na moc zápasů se nedostanu - nevýhoda cestování

- ale pár jsem viděl. Jste naprosto úžasný! Myslíte, že zítra vyhrajeme? Chtěl jsem si koupit lístek, ale už jsou vyprodané.”

“Je to důležitý zápas,”řekl Tommy.“Mohl bych se pokusit pro vás nějaký sehnat, ale nemůžu zaručit -”

“To je v pořádku,“přerušil ho Jekkus.“Nechci z vás tímhle způsobem vytáhnout volné lístky. Jen jsem vám chtěl popřát hodně štěstí. A když už mluvíme o těch lístcích, mohl bych vidět ten váš?”

Tommy mu podal lístek a Jekkus ho chtěl podepsat. Tommy neměl nic proti a šťastný Jekkus si ho s úsměvem schoval do kapsy. Nabídnul, že Tomymu najde nějaké místo vepředu, ale ten řekl, že si klidně sedne dozadu.“Mám pocit, že by mi moc neprospělo, kdyby se rozkřiklo, na jaká představení chodím,” zasmál se.

Když Tommy mířil k jednomu volnému sedadlu, oddechl jsem si - neviděl mě. Štěstí upírů bylo na mé straně. Počkal jsem ještě pár minut, a když Jekkus vchod uzavřel, odplížil jsem se za Harkatem.

“Viděl jsi ho?” zeptal jsem se. “Ne,”řekl Harkat.“Co ty?”

“Ne. Ale zahlédl jsem starého přítele.” Rychle jsem mu řekl o Tommym Jonesovi. “Myslíš, že za tím…něco je?” zeptal se.

“Pochybuju,”řekl jsem.“Tommy se chtěl do panoptika podívat i tehdy. Navíc tu má zítra zápas. Musel se doslechnout o představení a sehnat si lístek - pro celebritu žádný problém.” “Ale není to trochu velká… náhoda, že je tu ve stejnou… dobu jako my?” nepřestával Harkat. “Je tu proto, že jeho tým hraje v semifinále,“připomněl jsem Harkatovi.“To Steve zařídit nemohl - i Pán vampýrů má své hranice.”

“Máš pravdu,” rozesmál se Harkat.“Fakt začínám být paranoidní!”

“Na Tommyho teď zapomeneme,”řekl jsem.“Co ten Darius? Mohl se nepozorovaně dostat dovnitř?”

“Klidně,”řekl Harkat.“Bylo nemožné prohlédnout si… každého, kdo vešel. Dítě mohlo snadno proklouznout.”

“Takže ho musíme jít hledat,”řekl jsem.

“Klid,” zarazil mě Harkat.“I když si ohledně Tommyho pravděpodobně nemusíme dělat starosti… nepokoušejme osud. Mohla by ti třeba sklouznout kapuce… a on by tě poznal. Nech to na mě.”

Čekal jsem venku; Harkat vklouznul do stanu, a když představení začínalo, prohlížel si tváře všech přítomných. Uplynula víc jak půlhodina, než se vrátil.

“Neviděl jsem ho,”řekl Harkat.

“Možná se nedostal z domu,”řekl jsem.

“Nebo poznal, že ho…podezíráme,”řekl Harkat.“Teď nám nezbývá nic jiného… než mít oči na stopkách. Třeba se sem ještě někdy… vplíží ve dne.”

Nebyl jsem na to moc pyšný, ale byl jsem rád, že se ten kluk neukázal. Nechtěl jsem ho nějak děsit. Takhle je to pro všechny lepší. A čím víc jsem nad tím přemýšlel, tím směšnější mi přišla naše reakce. Darius toho o nás sice věděl víc než obyčejné dítě, ale třeba prostě četl ty správné knihy nebo si to našel na internetu. O pravých znacích upírů moc lidí neví, ani o existenci Lidičků, ale pravda (jak říkají v jednom slavném televizním pořadu) je tam někde venku! Existuje spousta způsobů, jak se o nás může zvědavé dítě dozvědět.

Harkat si neoddychl tolik jako já a trval na tom, že do skončení představení budeme hlídat venku pro případ, že by se Darius ukázal později. Opatrnost nám nijak neuškodí, takže jsem po zbytek šou dával pozor a poslouchal jsem udivené výkřiky, lapání po dechu a potlesk diváků. Pár minut před koncem jsem šel najít Harkata. Schovali jsme se v dodávce, než dav projde, a zase jsme vylezli až ve chvíli, kdy poslední nadšený divák opustil stadión.

S většinou vystupujících a pomocníků jsme se setkali ve stanu na párty po vystoupení. Po každém vystoupení jsme samozřejmě neslavili, ale jednou za čas jsme se chtěli odreagovat. Život na cestách je tvrdý - urazit dlouhé vzdálenosti, dřít se až do posledních sil, chovat se nenápadně, abychom neupoutali pozornost. Je fajn jednou za čas se pobavit.

Ve stanu bylo pár hostů - policisté, pracovníci z městské rady, bohatí podnikatelé. Pan Topol věděl, jak získávat kontakty, které nám usnadní život.

Většinu návštěvníků zaujal Harkat. Normální publikum lidičku nevidělo. Takhle měli zvláštní hosté šanci uvidět něco navíc, o čemž pak mohli vyprávět přátelům. Harkat věděl, co se od něj očekává, a nechal návštěvníky, aby si ho prohlédli, stručně jim řekl o své minulosti a slušně jim odpověděl na jejich otázky.

Seděl jsem v rohu stanu, jedl jsem sendvič a zapíjel jsem ho vodou. Zrovna jsem chtěl odejít, když se davem prodral Jekkus Flang a představil mě hostu, kterého zrovna přivedl.

“Darrene, tohle je nejlepší brankář na světě, Tom Jones. Tome, tohle je můj nejlepší přítel a spolupracovní, Darren Shan.”

Zavrčel jsem a zavřel jsem oči. Tolik ke štěstí upírů! Uslyšel jsem, jak Tommy vyjekl, když mě poznal. Otevřel jsem oči, přinutil jsem se k úsměvu, postavil jsem se a potřásl jsem Tommymu rukou - měl úplně vytřeštěné oči - a řekl jsem,” Nazdar, Tommy. Dlouho jsme se neviděli. Můžu ti nabídnout něco k pití?”

8. kapitola

Tommy žasnul, že mě vidí naživu, když mě před osmnácti lety prohlásili za mrtvého a pochovali. A taky tu byl drobný problémek, že jsem nevypadal o moc starší. Skoro to nemohl pochopit. Chvíli mě jen poslouchal, občas chabě přikývnul a vlastně mě ani nevnímal. Ale po chvíli si začal uvědomovat, co povídám.

Vymyslel jsem nepravdivou, ale celkem důvěryhodnou povídačku. Vůbec se mi nelíbilo, že lžu starému příteli, ale pravda byla ještě divnější než výmysly - takhle to bylo jednodušší a bezpečnější. Takže jsem mu napovídal, že mám vzácnou chorobu, díky které nestárnu jako ostatní. Přišlo se na to, když jsem byl ještě dítě. Lékaři mi dávali pět, šest let života. Rodiče to úplně zničilo, ale protože se s tím nedalo nic dělat, nikomu jsme to neřekli a snažili jsme se vést co nejnormálnější život.

Pak do města přijelo Circo Mostruoso.

“Narazil jsem na skvělého medika,” zalhal jsem.“Cestoval s panoptikem a studoval vystupující. Řekl, že by mi mohl pomoct, ale to bych musel opustit domov a pokračovat s panoptikem - musel jsem být stále pod dohledem. Promluvil jsem si o tom s rodiči a rozhodli jsme se předstírat mou smrt, abych mohl zmizet bez podezření.”

“Ale proč, sakra?” vyletěl Tommy.“Vždyť tví rodiče mohli jet s tebou. Proč jste všechny vystavovali takové bolesti?”

“A jak bychom to vysvětlili?” povzdychl jsem si.“Circo Mostruoso je ilegální panoptikum. Rodiče by se museli vzdát všeho a celý život se vydávat za někoho jiného. Bylo by to nefér, a nejhůř by to odnesla Annie.”

“Ale muselo existovat nějaké jiné východisko,” namítl Tommy.

“Možná,”řekl jsem.“Ale neměli jsme čas nad tím přemýšlet. Panoptikum bylo ve městě jen na pár dní. Probrali jsme nabídku medika a přijali jsme ji. A myslím, že skutečnost, že i přes veškeré předpovědi lékařů dnes ještě žiju, to rozhodnutí opravňuje.”

Tommy nejistě zavrtěl hlavou. Byl vysoký s širokýma rameny a svalnatýma rukama. Černé vlasy už mu pomalu ustupovaly - za pár let bude holohlavý. Ale i přes ten vzhled měl příjemné oči. Byl to dobrý člověk. Ta myšlenka, že dítě předstírá svou vlastní smrt a je pohřbeno zaživa, se mu protivila.

“Co se stalo, stalo se,”řekl jsem. “Možná měli naši vymyslet jiné řešení. Ale mysleli jen na moje dobro. Nabídli jim naději a oni jí neodmítli, bez ohledu na následky.”

“Ví to Annie?” zeptal se Tommy.

“Ne. Neřekli jsme jí to.” Napadlo mě, že Tommy nemá jak se s mými rodiči spojit, aby si ten příběh ověřil, ale mohl by se zeptat Annie. Tomu jsem musel zabránit.

“Ani potom ne?” zeptal se Tommy.

“Probírali jsme to s našima - jsme spolu v kontaktu a jednou za pár let se sejdeme - ale nikdy nebyl ten správný čas říct to Annie. Má svoje vlastní problémy, když má v tak mladém věku dítě.”

“Měla to těžké,“souhlasil Tommy.“To jsem tu ještě žil. Zas až tak dobře jsem jí neznal, ale slyšel jsem o tom.”

“Takže to muselo být ještě před tím, než jsi začal s fotbalovou kariérou,” odvedl jsem téma od sebe. Pak jsme si povídali právě o jeho kariéře, o některých slavných zápasech a co má v plánu dělat potom. Nebyl ženatý, ale z předchozího vztahu měl dvě děti, které žily v zahraničí.

“Vídám je jen párkrát za rok a v létě,”řekl smutně. “Až skončím s fotbalem, rád bych se k nim nastěhoval blíž, abych s nimi mohl být častěji.”

Většina z vystupujících, pomocníků a hostů už odešla. Harkat si mě všiml a naznačil mi, jestli chci, aby tam zůstal. Nenápadně jsem na něj kývl, že je všechno v pořádku, tak odešel taky.

Pár lidí tam sice ještě sedělo a povídalo si, ale v našem okolí nikdo.

Řeč se stočila na staré časy - a staré přátele. Tommy mi řekl, že z Alana Morrise se stal vědec.“Docela úspěšný,”řekl.“Genetik - hodně se zajímá o klonování. Poněkud diskutabilní dráha, ale on je přesvědčený, že je to velký krok kupředu.”

“Hlavně aby nenaklonoval sám sebe!” rozesmál jsem se.“Jeden Alan Morris stačí až až!”

Tommy se rozesmál taky. Alan byl náš dobrý přítel, ale občas se choval pěkně otravně. “Netuším, co je se Stevem,” pokračoval Tommy a mě zmrznul smích na rtech.“Odešel z domova v šestnácti. Utekl a nikomu neřekl ani slovo. Několikrát jsem si s ním telefonoval, ale viděl jsem he jen jednou, asi deset let zpátky. Na pár měsíců se vrátil domů, když jeho matka zemřela.”

“Nevěděl jsem, že je po smrti,”řekl jsem.“To je mi líto. Měl jsem ji rád.”

“Prodal dům a všechen její majetek. Chvíli bydlel s Alanem. To bylo před…” Zarazil se a divně se na mě podíval.“A ty jsi Steva viděl?”

“Ne,” zalhal jsem. “Nic o něm nevíš?” “Ne,” lhal jsem dál.

“Vůbec nic?” nedal se Tommy.

Přinutil jsem s k ušklíbnutím.“Proč se o Steva tak zajímáš?”

Tommy pokrčil rameny.“Když tu byl posledně, dostal se do nějakých potíží. Myslel jsem, že ses o tom mohl doslechnout od rodičů.”

“Nebavíme se o starých časech,“rozváděl jsem dál lež, kterou jsem vymyslel. Zvědavě jsem

se naklonil.“Co Steve udělal?” zeptal jsem se a přemýšlel jsem, jestli to má nějakou spojitost s vampýřími aktivitami.

“No, ani už si to pořádně nepamatuju,”řekl Tommy a zavrtěl se - lhal mi.“Starý příběh. Lepší nedráždit staré rány. Víš, jaký Steve byl - pořád lítal v nějakém maléru.”

“No jasně,“zamumlal jsem. Pak jsem si něco uvědomil.“Tys říkal, že jsi s ním telefonoval?” “Jo. Čas od času se ozve, vyzvídá, co mám v plánu, o sobě neřekne ani slovo a zavěsí!” “Kdy volal naposled?”

Tommy se zamyslel. “Před dvěma, možná třemi lety. Prostě už dávno.” “Máš na něj číslo?”

“Ne.”

Škoda. Na chvíli mě napadlo, že Tommy by mohl být klíč ke Stevovi, ale bohužel nebyl. “Kolik je?” zeptal se Tommy. Podíval se na hodinky a zasténal.“Jestli manažer přijde na to, jak dlouho jsem venku, mám padáka! Promiň, Darrene, ale fakt musím běžet.”

“V pohodě,” usmál jsem se a postavil jsem se, abych si s ním mohl potřást rukou. “Můžeme se sejít někdy po zápase?”

“Jasně!” rozzářil se Tommy.“Nevracím se zpátky s týmem - zůstávám tu přes noc, abych se setkal s příbuznými. Můžeš skočit po zápase do hotelu a… Vlastně, nechtěl by ses podívat na hru?”

“Na semifinále?” Rozzářily se mi oči.“strašně rád. Ale neříkal jsi Jekkusovi, že už jsou všechny lístky vyprodané?”

“Jekkusovi?” zamračil se Tommy.

“Tomu chlapovi s noži - fanoušek číslo jedna.”

“Jo ten.” Tommy se zašklebil.“Nemůžu rozdávat lístky každému fanouškovi. Ale rodina a přátelé - to je něco jiného.”

“Ale nebudu sedět u někoho, kdo mě znal, že ne?” zeptal jsem se.“Nechci, aby se pravda šířila dál - mohlo by se to dostat až k Annie.”

“Seženu ti místo daleko od ostatních,” slíbil. Pak se odmlčel.“Víš, Annie už dávno není malá holka. Viděl jsem ji před rokem, když jsme tu měli poslední zápas. Strašně mě udivilo, jak je samostatná. Možná nastal čas, říct jí pravdu.”

“Možná,” usmál jsem se, i když jsem věděl, že to neudělám.

“Fakt si myslím, že bys jí to měl říct,” naléhal Tommy.“Bude to pro ní stejný šok jako pro mě, ale určitě pak bude šťastná, že jsi naživu.”

“Uvidíme,”řekl jsem.

Vyprovodil jsem Tommyho skrz tábořiště až k jeho autu na parkovišti. Popřál jsem mu dobrou noc, ale on se ještě zarazil a vážně si mě prohlížel.“Musíme si zítra promluvit o Stevovi,”řekl. Rozbušilo se mi srdce.“Proč?” zeptal jsem se jakoby nic.

“Měl bys něco vědět. Nechci se do toho vrtat - už je pozdě - ale myslím…” vytratil se mu hlas a usmál se. “Popovídáme si o tom zítra. Mohlo by ti to pomoct v dalším rozhodování.”

A v tomhle tajemném duchu se se mnou rozloučil. Slíbil, že mi zítra ráno pošle lístek, řekl mi jméno hotelu a své telefonní číslo, ještě jednou si se mnou potřásl rukou a odjel.

Chvílemi jsem stál za stadionem a myslel jsem na Tommyho, Annie a minulost - a taky co myslel tím, že si musíme promluvit o Stevovi.

9. kapitola

Když jsem Harkatovi řekl o zápase, zareagoval s klasickou podezřívavostí.“Je to past,”řekl.“Tvůj kamarád je pomocník… Steva Leonarda.”

“Tommy ne,”řekl jsem s absolutní jistotou.“Ale mám pocit, že by nás k němu mohl nepřímo dovést, nebo aspoň dovést na stopu.”

“Chceš, abych tam…šel s tebou?” zeptal se Harkat.

“Nedostal by ses tam. Kromě toho,” zasmál jsem se,“tam budou desítky tisíc lidí. Myslím, že v takovém davu budu v bezpečí.”

–––––––––-

Lístek mi doručil poštovní kurýr a já vyrazil ve velkém předstihu. Dorazil jsem hodinu před výkopem. Kolem stadiónu se motala spousta lidí. Zpívali a radovali se, oblečení v barvách svého oblíbeného týmu, a kupovali si ve stáncích pití, hotdogy a hamburgry. Všude stáli policisté a dávali pozor, aby se nějací fanoušci neporvali.

Chvíli jsem se potloukal kolem stadiónu a užíval jsem si atmosféru. Koupil jsem si hot dog, program a čapku s Tommyho fotkou a nápisem, abych zapadl. Spoustu čepic a odznáčku mělo motivy s Tommym. Dokonce se tam prodávala CD Toma Jonese, přelepená Tommyho fotkou! Sedadlo jsem si našel dvacet minut před začátkem. Měl jsem skvělý výhled. Seděl jsem zhruba uprostřed, kousek za přístřeškem. Týmy se zrovna rozehřívaly. Byl to úžasný zážitek, vidět Tommyho při jednom cvičném gólu. Nemohl jsem věřit, že můj dávný kamarád hraje v semifinále! Hodně jsem se změnil a většinu lidských zájmů jsem odsunul stranou, ale když jsem tam seděl a díval se, má dětská láska k fotbalu se vrátila a já v žaludku cítil dětinské vzrušení.

Hráči před začátkem opustili stadion, a o pár minut později se zase vrátili. Všechna sedadla byla plná a při příchodu týmu se zvedla vlna jásotu. Skoro všichni si stoupli, tleskali a skandovali. Rozhodčí hodil mincí, aby určil strany, pak si kapitáni potřásli rukama, hráči se rozestoupili, rozhodčí hvízdnul a zápas začal.

Byla to skvělá hra. Oba týmy dávaly do zápasu všechno. Nahrávky byly rychlé a přesné. Všichni se přesouvali po hřišti sem a tam a snažili se skórovat. Tommymu se podařilo pár skvělých chycení, stejně jako druhému brankáři. Někteří střelci využívali či mrhali dobrými možnostmi, a obecenstvo podle toho jásalo nebo mručelo. Po čtyřiceti pěti minutách to stále vypadalo, že v poločase bude skóre stejné. Ale pak obránce uklouznul, střelec vystřelil rovnou na branku a míč vletěl do levého rohu branky kolem natažených prstů Tommyho Jonese.

Tommyho tým vypadal úplně zničeně, ale jejich fanoušci - a místní, kteří přišli Tommyho podpořit - nepřestávali zpívat,“One-nil down, two-one up, that’s the way to win the cup!”

Šel jsem si koupit pití, ale délka fronty byla odstrašující - zkušenější fanoušci pravděpodobně vyrazili těsně před poločasem. Tak jsem si aspoň protáhnul nohy a vrátil jsem se na místo.

Když zápas zase začal, Tommyho tým vypadal mnohem sebevědoměji, i když prohrával. Útočili, kdy se dalo, brali soupeři míč, zastavovali je a vší silou se snažili skórovat. Do čtvrt hodiny dostali tři hráči žlutou kartu. Ale jejich hlad po vítězství byl oceněný v šedesáté čtvrté minutě, kdy se jim povedlo vstřelit gól.

Stadión jakoby v tu chvíli vybouchnul. Patřil jsem k těm tisícům lidí, kdo se zvedli a nadšeně křičeli. Dokonce jsem se přidal k posměšné říkance proti fanouškům druhého týmu:“You’re not singing,you’re not singing, you’re not singing anymore!”

O pět minut později jsem zpíval ještě hlasitěji, když Tomyho tým vytáhl skóre na 2:1. Dokonce jsem se přistihl, jak objímám svého souseda - naprostého cizince! - a skáču radostí. Ani jsem nevěřil, že se takhle chovám. Co by na to řekli generálové, kdyby viděli, jak směšně se chová jejich Kníže!

Zbytek hry byl celkem drsný. Když teď soupeři prohrávali, snažili se to zase vyrovnat. Tommyho spoluhráči byli zatlačeni zpátky na svou polovinu. Desítky zoufalých nárazů, kopanců, další žluté karty. Ale drželi se. Tommy párkrát chytil míč jen tak tak, ale bylo to v pohodě. A protože zbývalo jen šest minut do konce, vítězství se zdálo být na dosah.

A pak, přesně jako před prvním gólem, se jeden střelec ocitl před brankou a měl proti sobě jen Tommyho. A znovu kopl míč tvrdě a přesně. Mířil ke spodnímu levému rohu branky. Ten střelec už se otočil, aby začal slavit.

Ale radoval se moc brzo. Protože tentokrát se Tommy nějak dostal na zem a prsty se dotknul míče. Sice se sotva dotknul, ale stačilo to na to, aby vystrčil míč ven.

Dav úplně zdivočel! Opakovali Tommyho jméno a křičeli:“It’s not unusual, he’s the greatest number one!” Tommy to ignoroval a zůstával naprosto soustředěný. Ale soupeřův tým to naprosto rozhodilo, a i když se snažili, nepodařilo se jim do konce hry skórovat.

Když se ozvala píšťalka, hráči z Tommyho týmu se začali objímat, pak si potřásli rukou s druhým týmem a sundali si dresy. Pak zamávali fanouškům, aby jim poděkovali za podporu. Stáli jsme na nohou, tleskali jsme a zpívali oslavné písně, většina z nich byla o Tommym.

Tommy byl jeden z posledních hráčů, kteří opouštěli stadion. Vyměnil si dres se spoluhráčem s opačným číslem a odcházeli spolu; probírali hru. Volal jsem na Tommyho, ale samozřejmě mě přes dav neslyšel.

Ve chvíli, kdy Tommy skoro zmizel v šatně, vypukl chaos. Uslyšel jsem vzteklé výkřiky a pak rány. Většina lidí kolem mě netušila, co se děje, ale já tenhle zvuk už slyšel - pistole!

Sice jsem ze svého místa zas až tak dobře neviděl, ale všiml jsem si, že se Tommy a jeho spoluhráč zmateně zastavili, a pak odcouvali ode dveří.Okamžitě jsem vycítil nebezpečí.“Tommy!“zaječel jsem, srážel jsem lidi kolem mě a rval jsem se dolů na hřiště. Než jsem se tam stačil dostat, ze dveří se vypotácel rozhodčí a po obličeji mu stékala krev. Když to spatřili lidi přede mnou, zpanikařili. Otočili se a chtěli se dostat pryč - a tím mě tlačili zpátky. Snažil jsem se procpat se zpátky, ale z těch dveří mezitím vyšly dvě postavy. Jeden z nich byl holohlavý vampet s pistolí a půlkou obličeje znetvořenou. Druhý byl vousatý šílený vampýr

se stříbrným a zlatým hákem místo rukou. Morgan James a Ervé!

Zakřičel jsem strachy, když jsem si všiml té vražedné dvojice a odstrkoval jsem všechny kolem sebe pomocí upíří síly. Ale než jsem se stačil dostat dost blízko, Ervé zaměřil svůj cíl. Ignoroval ostatní hráče, rozhodčího i pracovníky na hřišti, a vrhnul se na vyděšeného Tommyho.

Nevím, co proletělo Tommymu hlavou, když se na něj vrhla ta fialová tlustá zrůda. Možná si myslel, že je to nějaká zkouška, nebo ho chce obejmout zvláštní fanoušek. Každopádně neudělal vůbec nic, nesnažil se bránit ani utéct. Prostě tam stál a zíral na Ervého.

Když se k němu dostal, rozmáchl pravou ruku - tu se zlatými háky - a zaryl ji Tommymu do hrudi. Ztuhnul jsem a přesně jsem cítil Tommyho bolest. Pak Ervé svou ruku zase vytáhnul, zavrtěl hlavou se šíleným smíchem a vrátil se do dveří s Morganem Jamesem, který si výstřelem pročistil cestu.

Na hřišti mezitím Tommy zíral na rudou skvrnu na levé straně hrudi. Pak skoro komicky, zpomaleně klesnul na zem, párkrát sebou škubnul, a pak zůstal nehybně ležet - hrozná, nezaměnitelná ztuhlost mrtvých.

10. kapitola

Procpal jsem se davem a vyběhl jsem na hřiště. Lidé kolem mě šokovaně zírali na ležícího brankáře. Instinktivně jsem k němu chtěl běžet. Ale můj trénink byl silnější. Tommy je mrtvý. Můžu pro něj truchlit později. Teď jsem se musel soustředit na Morgana Jamese a Ervého. Když si pospíším, mohl bych je ještě chytit.

Odtrhnul jsem zrak od Tommyho a vběhnul jsem kolem hráčů, pracovníků a režiséra, který se ještě nevzpamatoval, do dveří. Viděl jsem víc postřelených těl, ale nezastavil jsem se, abych zjistil, jestli jsou ještě naživu. Musel jsem být upír, ne člověk. Zabiják, ne ošetřovatel.

Běžel jsem tunelem, dokud se nerozdvojil. Napravo nebo nalevo? Zadýchaně jsem tam stál a prohlížel jsem si obě chodby. Nalevo nic, ale na pravé stěně byla malá červená skvrna - krev. Zase jsem nabral rychlost. Hlas v mé hlavě šeptal:“Nemáš žádnou zbraň. Jak se asi budeš bránit?” Ignoroval jsem to. Chodba vedla do šatny, kde se shromáždil skoro celý vítězný tým.Hráči netušili, co se stalo na hřišti. Radovali se a zpívali. Chodba se tu zase rozdvojovala. Cesta nalevo vedla na hřiště, tak jsem běžel zase napravo a modlil jsem se k Upířím bohům, abych se rozhodl správně.

Dlouhý běh. Chodba byla úzká a nízká. Rychle jsem dýchal, ne únavou, ale smutkem. Myslel jsem na Tommyho, pana Hroozleyho, Gavnera Zurče - přátele, které jsem kvůli vampýrům ztratil. Musel jsem to překonat, aby mě to nezastavilo, tak jsem radši myslel na Ervého a Morgana Jamese.

Ervé býval ekoválečník. Jednou se v panoptiku pokusil pustit Vlčího muže. Zastavil jsem ho, ale Vlčí muž mu ještě stačil ukousnout ruce. Ervé to přežil, utekl a teď mi za to všechno dával vinu. O pár let později se setkal se Stevem Leopardem. Ten ho nechal zasvětit, a spolu plánovali mou smrt. Ervé byl i v Jeskyni Odplaty, kde zemřel pan Hroozley. Tehdy jsem ho viděl naposledy.

Morgan James byl bývalý policista. Vampet, člověk, který pomáhá vampýrům. Stejně jako ostatní nosí hnědou košili, černé kalhoty, holí si hlavu, kreslí si kolem očí krvavé kruhy a nad ušima má vytetované V. Protože nebyl zasvěcen, klidně může používat zbraně na dálku.

Vampýři, stejně jako upíři, slíbili, že tyhle zbraně nikdy nepoužijí. James byl taky v Jeskyni Odplaty. Během bitvy byl postřelen a kulka mu úplně znetvořila levou půlku obličeje.

Zákeřná, zabijácká dvojice. Zase mě napadlo, co budu dělat, když je dostihnu - neměl jsem žádné zbraně! Ale zase jsem to pustil z hlavy a soustředil jsem se na pronásledování.

Konec chodby. Pootevřené dveře. O stěnu leželi opření dva policisté a dozorčí - mrtví. Proklel jsem Ervého a Morgana Jamese a slíbil jsem jim pomstu.

Kopnutím jsem dveře otevřel a vběhnul jsem dovnitř. Ocitnul jsem se na konci stadionu, v klidnější části. Policisté byli na druhém konci - vepředu se něco dělo, a nepochybně to tak měli vampýři naplánované.

Uviděl jsem Morgana Jamese a Ervého, jak vběhli do spleti rodinných domků. Než k nim policie vůbec obrátí pozornost, budou pryč. Vyrazil jsem za nimi - a zase jsem se zastavil. Rychle jsem se vrátil a prohledal jsem mrtvé policisty. Žádná pistole, ale oba měli obušky.Vzal jsem si do každé ruky jeden a zase jsem vyběhl za kořistí.

Sídliště bylo potemnělé, obzvláště v porovnání s jasným stadionem. Ale díky poloupírství jsem měl skvělý zrak, takže jsem na cestu viděl bez problémů. Zhruba po každých sedmi, osmi domech silnici přetínala jiná. Vždycky jsem se krátce zastavil a rozhlédl se. Žádné známky po Ervém ani Morganovi Jamesovi. Tak dál.

Nebyl jsem si jistý, jestli o mně nevědí. Mohli vědět, že jsem na tom stadionu taky, ale možná nepředpokládali, že hned vyrazím za nimi. Možná jsem měl na své straně moment

překvapení, ale nemohl jsem s tím počítat najisto.

Dorazil jsem k poslední křižovatce.Nalevo nebo napravo? Stál jsem uprostřed ulice a rozhlížel jsem se. Nikoho jsem neviděl. Ztratil jsem je! Možná bych měl prostě někudy běžet nebo se vrátit nebo -

Nalevo se ozvalo slabé zaskřípání - ostří sjíždějící po zdi. Pak někdo zasyčel:“Ticho!” Otočil jsem se. Zdroj hluku byla ulička mezi dvěmi domy. Nejbližší lampa byla rozbitá.

Jediné světlo sem přicházelo z druhé strany ulice. Měl jsem z toho špatný pocit - zaskřípání a

usyknutí byly dost zlověstné - ale teď už jsem neměl na vybranou. Vyrazil jsem.

Zarazil jsem se pár metrů od uličky a pak jsem sešel až doprostřed. Úplně mi zbělely klouby, jak jsem svíral obušky. Konečně jsem na tu uličku pořádně viděl. Na začátku nikdo nebyl.

Byla dlouhá tak pět, šest metrů a dohlédl jsem až na zeď na konci. Nikoho jsem tam nezahlédl. Roztřeseně jsem vydechl. Možná jsem se přeslechl. Nebo jsem slyšel něčí televizi nebo rádio. Co teď? Chtěl jsem se vrátit zpátky, a absolutně jsem nevěděl, co dělat dál -

Něco se v té uličce pohnulo; těsně u země. Ztuhnul jsem a podíval jsem se dolů. A pak jsem si jich konečně všiml, každý na jedné straně, přitisknutí u zdi v nejtemnějším koutku.

Postava po mé levici se ušklíbla a vstala - Ervé. Rychle jsem si připravil levý obušek do obranné pozice. Pak napravo vstal Morgan James a namířil na mě pistoli. Začal jsem si připravovat i pravý obušek, když jsem si uvědomil, že mi bude celkem na nic, když vypálí. O krok jsem couvnul a chtěl jsem utéct, ale najednou za Ervém někdo promluvil.”Žádné pistole,”řekl tiše. Morgan James okamžitě sklonil hlaveň.

Měl jsem utéct, ale nemohl jsem - ne, dokud se nesetkám s vlastníkem hlasu. Tak jsem tam stál a díval se na třetí postavu, která se vynořila za Ervém. Byl to Gannen Harst, hlavní ochránce Pána vampýrů.

Vlastně jsem to tak trochu očekával, takže jsem nepanikařil, naopak jsem cítil cosi jako úlevu. Už jsem nemusel čekat. Ať už na mě čekalo cokoliv, právě to začalo. Poslední setkání s

Pánem vampýrů. Na konci ho zabiju - nebo on zabije mě. Obě varianty byly lepší než čekání.“Nazdar, Gannene,”řekl jsem.“Koukám, že se pořád zahazuješ s šílenci a podrazáky.” Gannena Harsta to popíchlo, ale nijak to nekomentoval.“Pane,”řekl krátce, a zpoza Morgana Jamese vyšel čtvrtý vetřelec, kterého jsem z nich znal nejlíp.

“Rád tě zase vidím, Steve,“prohlásil jsem jízlivě, když jsem si šedovlasého muže dobře prohlédl. Jen tak okrajově jsem vnímal Ervého, Morgana Jamese a Gannena - nejvíc jsem se soustředil na Steva. Snažil jsem se posoudit, jestli bych mu nějak ublížil, kdybych po něm z téhle vzdálenosti hodil obušky. O ty ostatní jsem se nestaral - mojí prioritou byl Pán vampýrů. “Nevypadá nijak překvapeně, že nás vidí,” poznamenal Steve. Nešel ke mně tak blízko jako Gannen, a Morgan James ho kryl svým tělem. Třeba bych ho z tohohle úhlu mohl dostat - ale bylo to celkem důležité “třeba”.

“Nechte to na mně,” zavrčel Ervé a popošel ke mně. Když jsem ho viděl naposledy, nosil rudé kontaktní čočky a barvil se na fialovo, aby vypadal jako vampýr. Ale za ty dva roky se jeho kůže i oči změnily přirozeně, a i když byla barva trochu světlejší, byla pravá.

“Stůj,”řekl mu Steve,“Nakonec si všichni můžeme uříznout svůj kousek. Nejdřív dokončím představování. Dariusi!”

Zpoza Steva vyšel Darius. Stejně jako on měl zelený hábit. V ruce držel pistoli na šípy, jeden ze Stevových vynálezů. Mířil s ní na mě.

“Takže jsi začal zasvěcovat děti?” zavrčel jsem znechuceně. Pořád jsem čekal na Stevův pohyb a ignoroval jsem kluka.

“Darius je výjimka,”řekl Steve s úsměvem.“Nejcennější spojenec a prvotřídní špeh.”

Steve si stoupnul blíž k tomu chlapci. To byla má šance! Začal jsem napřahovat pravou ruku, nenápadně, aby si toho nevšimli. Ještě vteřinku, dvě a mohl bych…

Pak se ozval Darius.

“Mám ho teď zastřelit, tati?” TATI?

“Jistě, synu,” odpověděl Steve. SYNU?

A zatímco jsem se to pořád snažil pochopit, Darius pořádně zamířil, polknul, stiskl spoušť a vypálil na mě šíp s kovovým hrotem.

11. kapitola

Šíp mě zasáhl do pravého ramene a srazil mě k zemi. Zakřičel jsem bolestí, popadl jsem šíp a zatáhl jsem za něj. Zlomil se mi v ruce a špička zůstala hluboko v ráně.

Na chvilku jsem všechno viděl rudě; myslel jsem, že omdlím. Ale rudý závoj před očima brzy zmizel a já zase rozeznával domy a vlastně celou ulici. Kromě zvuků svého přerývaného dechu jsem slyšel i blížící se kroky. Posadil jsem se - musel jsem stisknout zuby, abych se ubránil nové vlně bolesti - a uviděl jsem Steva, jak se ke mně blíží s celou svou vražednou skupinou.

Když jsem padal, pustil jsem oba obušky. Jeden se odkutálel, ale druhý byl blízko. Natáhl jsem se pro něj a popadl jsem i zbytek šípu - zlomený konec by se dal použít jako náhražka dýky. Když si toho Gannen všimnul, rychle se postavil před Steva.“Rozestupte se!” nakázal Morganovi Jamesovi a Ervému. Rychle ho poslechli. Ten chlapec, Darius, stál za Stevem. Vypadal trochu rozhozeně. Myslím, že do téhle chvíle ještě nikoho nepostřelil.

“Zpátky!” zasyčel jsem a mávnul jsem svými ubohými zbraněmi. “Tak nás k tomu přinuť!“zasmál se Ervé.

“Uhr’d luhk tuh shee im truhy!” řekl Morgan James - po té nehodě vůbec nemohl mluvit srozumitelně.

“Nebudeme ho pokoušet,”řekl Gannen tiše. Ještě nevytáhl meč, ale pravou ruku měl položenou na pochvě.“I když je zraněný, pořád je nebezpečný - na to nezapomínej.” “Moc ho přeceňuješ,” zavrněl Steve a podíval se na mě přes rameno svého ochránce.“S takovýmhle zraněním se ani nepostaví.”

“Myslíš?” zavrčel jsem a vyškrábal jsem se na nohy, jen abych mu dokázal, že můžu. Podruhé jsem viděl jen červené mžitky, ale po pár vteřinách to bylo pryč. Když jsem zase zaostřil, uviděl jsem Steva, jak se zlomyslně kření - schválně mě provokoval, aby si mě ještě víc užil. Oháněl jsem se zbytkem šípu a couval jsem. Každý krok byl utrpení, každý sebemenší pohyb mi vyvolával bolest v rameni. Bylo jasné, že se moc daleko nedostanu, ale Gannen nechtěl riskovat. Poslal Ervého doleva a Jamese doprava, aby mi zablokovali cestu z obou stran.

Zarazil jsem se, stěží jsem balancoval a snažil jsem se zformulovat nějaký plán. Věděl jsem, že mě může zabít jen Steve - Osmond Sud předpověděl vampýrům zkázu, když mě zabije někdo jiný než jejich Pán - ale ostatní mě klidně mohli přidržovat.

“Odděláme ho rychle,”řekl Gannen a konečně vytáhl meč.“Máme ho ve své moci. Neplýtvejte časem.”

“Klídek,” ušklíbnul se Steve.“Chci se ještě chvilku dívat, jak krvácí.”

“A co když díky šípu tvého syna vykrvácí k smrti?”štěknul na něj Gannen.

“Ale nevykrvácí,” řekl Steve.“Darius ho střelil přesně tam, kam jsem mu řekl.“Steve se podíval na chlapce a všiml si jeho rozpačitého pohledu.“Děje se něco?”

“Ne,” zachraptěl Darius.“Jen jsem nevěděl, že to bude tak… tak…”

“Krvavé,”řekl Steve. Chápavě kývnul.“Vedl sis skvěle. Nemusíš se dívat na zbytek, jestli nechceš.”

“Jak to…že… že máš syna?” zafuněl jsem. Hrál jsem o čas; doufal jsem, že se ukáže nějaké východisko.

“Dlouhý a zamotaný příběh.“Steve se ke mně znovu otočil.“Rád bych ti ho ještě převyprávěl, než ti probodnu srdce kůlem.”

“Tak to jsi… špatně pochopil,” zasmál jsem se slabě.“Ten, kdo bude… dneska zabíjet…budu já.”

“Optimista až do úplného konce,” ušklíbnul se Steve. S ďábelským výrazem pozvedl obočí. “Jak vlastně Tommy zemřel - důstojně, nebo jako to pištící prase Hroozley?”

Něco se ve mě zlomilo.Z plných plic jsem zaječel nadávku a hodil jsem po Stevovi obušek. Měl jsem štěstí - strefil jsem ho do čela, a on s překvapeným výkřikem spadnul na zem.

Gannen Harst se instinktivně otočil, aby zkontroloval svého Pána. Toho jsem využil. Skočil jsem na Morgana Jamese a zaútočil jsem zbytkem šípu. Rychle zacouval, aby se mi vyhnul. Rychle jsem do něj vrazil zraněným pravým ramenem. Zavyl jsem bolestí, když se špička zaryla hlouběji do svalů, ale zabralo to - James přepadnul.

Měl jsem volnou cestu. Vyrazil jsem, levou ruku jsem si přitiskl na pravé rameno, abych aspoň trochu zarazil proud krve, a zachvěl jsem se bolestí. Za sebou jsem slyšel Steva:“Já jsem v pohodě! Jděte po něm! Chyťte ho!”

Kdybych nebyl zraněný, mohl bych už mít slušný náskok. Ale nezmohl jsem se na nic rychlejšího než na pomalý běh. Byla otázka vteřin, kdy mě dostihnou.

Měl jsem své pronásledovatele v patách, když se najednou dveře po mé levici otevřely a nějaký mohutný muž vystrčil hlavu.“Co je to tu za rámus?” rozkřikl se.“Někteří z nás se snaží -”

“Pomoc!” zaječel jsem najednou.“Vražda!”

Muž otevřel dveře úplně a vyšel ven.“Co se tu děje?” křiknul.

Ohlédl jsem se na Steva a ostatní. Zastavili se. Musel jsem využít jejich zazmatkování. “Pomoc!” zaječel jsem z plných plic.“Zabijáci! Postřelili mě! Pomoc!”

V okolních domech se začaly rozsvěcovat světla a roztahovat závěsy. Muž, který vykoukl, se vydal ke mně. Steve se ušklíbnul, stáhl si z ramena pistoli a vystřelil po něm. Gannen Harst mu pistoli strhnul chviličku před tím, než vypálil, takže šíp šel úplně jinam. Ale ten chlap stejně poznal, co měl Steve v úmyslu, a zaběhl zpátky do domu, než to mohl Steve zopakovat. “Co to děláš?” otočil se Steve vztekle na Gannena.

“Musíme vypadnout!” zakřičel Gannen.

“Ne dokud ho nezabiju!“odsekl Steve a otočil na mě pistoli. “Tak ho zabij, rychle a jdeme!” odpověděl Gannen.

Steve se na mě díval pohledem plným nenávisti. Za ním stáli Ervé a Morgan James - hladově na mě zírali, chtěli mě vidět umírat. Darius tam nebyl - nevěděl jsem, jestli se dívá nebo ne. Steve namířil pistoli, popošel o pár kroků blíž, podíval se na mě…

…a zase jí sklonil, aniž by vypálil.“Ne,”řekl mrzutě.“Tohle je moc snadné. Moc rychlé.” “Nebuď blázen!” rozkřikl se Gannen.“Musíš ho zabít! Tohle je to předpovězené čtvrté setkání! Musíš to udělat hned, než -”

“Budu si dělat, co budu chtít!“zařval Steve a otočil se k němu čelem. Na chvilku jsem si myslel, že snad zaútočí na svého nejvěrnějšího spojence. Ale pak se zase začal krotit a strnule se usmál.“Já vím, co dělám, Gannene. Takhle ho zabít nemůžu.”

“Když ne teď, tak kdy teda?” zavrčel Gannen.

“Později,”řekl Steve.“Až přijde ten správný čas. Až budu mít dost prostoru ho mučit, dát mu ochutnat bolest, kterou jsem cítil, když mě zradil a dal se dohromady s Hrůzostrašným Hroozleym.”

“A co proroctví pana Sudda?” zasyčel Gannen.

“Na to kašlu!” ušklíbnul se Steve.“Já si vyberu vlastní osud. Ten blbeček s holinkama mi nebude ovládat život.”

V Gannenových rudých očích se zrcadlil jeho vztek. Tohle zavánělo šílenstvím. Chtěl, aby mě Steve zabil, aby jednou provždy ukončil Válku jizev. Klidně by to ještě obhajoval, ale začaly se otvírat další dveře a lidé se dívali ven. Gannen si uvědomoval, že jim hrozí až příliš nechtěné pozornosti. Zavrtěl hlavou, chytil Steva, otočil se ke mě zády a strkal ho stejnou cestou, odkud jsme přišli; zároveň nařídil Ervému a Morganovi Jamesovi, aby se stáhli.

“Já tě ještě dostanu, upírku!“zasmál se Steve a zamával mi, zatímco ho Gannen táhl pryč. Chtěl jsem mu na to odpovědět odpovídající urážkou, ale došly mi síly. Kromě toho jsem se musel dostat pryč stejně rychle jako Steve a jeho zabijáci. Jestli sem přijdou místní a najdou mě, budu mít velký problém. Znamenalo by to policii, nemocnici, identifikaci a vězení - pořád jsem byl zločinec na útěku. Obyčejní lidé a mě poznat nemuseli, ale policie stoprocentně ano.

Obrátil jsem se od houfujících se lidí, dokulhal jsem na konec ulice, kde jsem se na chvilku opřel o stěnu a odpočíval jsem. Setřel jsem si pot z čela a slzy z očí, a prohlédnul jsem si ránu na rameni - pořád krvácela. Neměl jsem čas prohlížet si jí déle. Lidí na ulici začalo přibývat. Už brzo se k nim dostanou zprávy o vraždě na stadionu. A pak hned půjdou zatelefonovat policii a povyprávět jim o tomhle vyrušení.

Odsunul jsem se ode zdi a vydal jsem se nalevo cestou, o které jsem doufal, že mě vyvede od civilizace. Snažil jsem se popoběhnout, ale to bylo moc bolestivé. Tak jsem zpomalil na nejrychlejší možnou chůzi, při každém krok jsem krvácel, v hlavě mi zvonilo a zoufale jsem přemýšlel, jak daleko se dostanu, než se zhroutím z šoku nebo ztráty krve.

12. kapitola

O pár minut později jsem se dostal z obytného centra. V dálce kvílely policejní sirény jako bánší*. Jako první zamíří na stadion, ale až se doslechnou, jaký povyk jsme ztropili, pošlou sem nějaké vyšetřovatele.

Předklonil jsem se a snažil jsem chytit dech; všimnul jsem si loužiček krve, které po mně zůstávaly - skvělá stopa pro kohokoli, kdo by mě sledoval. Pokud jsem chtěl bezpečně pokračovat, musel jsem se nějak postarat o tu ránu.

Prohlédl jsem si jí. Koukal z ní kousek dřívka, ke kterému byla přidělaná špička. Stisknul jsem ten kousek, zavřel jsem oči, stisknul zuby a zatáhl jsem.

“U Charny!”

Přepadl jsem, třásl jsem se, prsty se mi chvěly a nemohl jsem popadnout dech. Jednu dlouhou minutu jsem necítil nic než bolest. Domy kolem mě by se klidně mohly zřítit, a já bych si toho ani nevšiml.

Konečně bolest ustupovala a já si mohl znovu prohlédnou ránu. Nepodařilo se mi vytáhnout zbytek šípu úplně, ale aspoň jsem ho povytáhl. Pořád z toho kapala krev, ale aspoň nevytékala proudem jako předtím. To bude muset stačit. Utrhl jsem si kus trika, zmuchlal jsem ho a přitiskl k ráně. Po pár hlubokých nadechnutích a vydechnutích jsem se zase dostal na nohy.

Třásly se mi jako novorozenému jehněti, ale udržel jsem se. Ujistil jsem se, že za sebou nezanechávám krev, a zase jsem vyrazil.

Dalších deset nebo patnáct minut se mi slilo do jedné rozmazané, bolestivé vzpomínky. Dokázal jsem se pohybovat, jenže jsem si nemohl všímat názvů ulic nebo se nějak dostat k panoptiku. Ale věděl jsem, že se nemůžu zastavit.

Držel jsem se strany, abych se mohl chytat plotů a opírat o zdi. Nepotkal jsem moc lidí. A těch pár, co prošlo kolem, mě ignorovalo. To mě celkem překvapovalo, než jsem si uvědomil, jak musím vypadat. Teenager, který se sune ulicí se skloněnou hlavou, v předklonu a tiše sténá - určitě si mysleli, že jsem namol!

Jenže po nějakém čase jsem musel zastavit. Byl jsem na pokraji sil. Kdybych si nesedl a neodpočíval, určitě bych spadnul doprostřed ulice. Naštěstí byla poblíž temná ulička. Zapadl jsem do ní a odplazil jsem se z dosahu světla, hluboko do světa stínů. Zůstal jsem vedle velké černé popelnice, opřel jsem se zády o zeď a skrčil jsem nohy. “Jenom…chviličku…odpočinek…” zakňučel jsem, položil jsem si hlavu na kolena a škubnul jsem sebou bolestí.“Pár… minut…a pak… můžu…”

Dál jsem se nedostal. Oči se mi samy zavřely a já omdlel, vydán na milost a nemilost komukoli, kdo mě najde.

Otevřel jsem oči. Bylo později, větší tma, větší zima. Měl jsem pocit, jako by mě zamrazili do ledového kvádru. Snažil jsem se zvednout hlavu, ale i to na mě bylo moc. Znova jsem omdlel. Když jsem se probudil znovu, dusil jsem se. Do krku mi stékala nějaká tekutina. Na chvilku jsem si myslel, že jsem jen ubohý poloupír a pan Hroozley se mě snaží přinutit pít lidskou krev.“Ne!” zamumlal jsem a ohnal jsem se po rukách, které mi přidržovaly hlavu.“Já nebudu…jako vy!”

“Drž ho pevněji!” zavrčel někdo.

“To není tak snadné,” postěžoval si ten, co mě držel.“Je silnější než vypadá.” Pak jsem ucítil, jak se na mě tiskne něčí tělo, a někdo mi zašeptal do ucha:“Klid, dítě. Jen se ti snažíme pomoct.”

Trochu se mi vrátilo vědomí a přestal jsem se vrtět. Zamrkal jsem a snažil jsem se soustředit na tváře lidí kolem mě, ale buď byla moc velká tma,nebo jsem měl pořád ještě rozostřený zrak.“Co…jste?” vydechl jsem a spíš jsem chtěl vědět, jestli jsou spojenci nebo nepřátelé.

Muž, který mě držel, pravděpodobně přeslechl mou otázku a myslel si, že se ptám, kdo jsou.“Já jsem Declan,”řekl.“Tohle je Prcek Kenny.”

“Otevři pusu,”řekl Prcek Kenny a já ucítil na rtech hrdlo lahve.“Je to sice levné a celkem hnusné, ale zahřeje tě to.”

Váhavě jsem se napil, nemohl jsem nijak oponovat. Žaludek se mi zaplnil nechutným ohněm. Když si Prcek Kenny zase vzal láhev, opřel jsem si znovu hlavu o zeď a zasténal jsem.“Kolik je… hodin?” zeptal jsem se.

“Hodinky nám přijdou zbytečné,” ušklíbnul se Declan.“Ale je pozdě, asi tak jedna nebo dvě ráno.” Chytil mě za bradu, otočil mi hlavu nejdřív doleva a pak doprava a pokusil se odtrhnout kus látky, který se mi přilepil k rameni zaschlou krví.

“Au!” vyjekl jsem.

Declan toho okamžitě nechal.“Promiň,”řekl.“Bolí to moc?”

“Ne tolik…jako… předtím,“zamumlal jsem. Pak se mi začal rozostřovat zrak a já zase napůl omdlel. Když jsem se probral, uviděl jsem o kousek dál dva muže, kteří se domlouvali, co se mnou.

“Necháme ho tu,” zasyčel Prcek Kenny.“Nemůže mu být víc než šestnáct, sedmnáct. Nemá pro nás žádný význam.”

“Záleží na každém člověku,” odseknul Declan.“Nemůžeme si dovolit být moc vybíraví.” “Ale on není jeden z nás,” prohlásil Prcek Kenny.“Pravděpodobně má rodinu a domov. Nemůžeme začít nabírat normální lidi, než dostaneme rozkaz.”

“Já vím,”řekl Declan.“Ale na něm je něco divného. Viděl jsi jeho jizvy? A tu ránu určitě neutržil při potyčce na dětském hřišti. Měli bychom ho vzít s sebou. Pokud se dámy rozhodnou, že ho nechtějí, můžeme se ho snadno zbavit.”

*Poznámka - bánší je strašidlo známé svým jekotem

“Ale to bude vědět, co jsme zač!” namítal Prcek Kenny.

“Podle toho, v jakém je stavu, pochybuju, že vůbec ví, v kterém je městě!” štěknul Declan.“A asi má na starosti lepší věci, než značkovat si cestu, kterou ho povedeme.”

Prcek Kenny zamumlal něco, co jsem neslyšel, a řekl:“Fajn, ale nezapomínej, žes to chtěl ty, ne já. Neseš si za to odpovědnost.”

“Dobře,”řekl Kenny a vrátil se ke mně.Vytáhl mi oční víčka a vlastně poprvé jsem si ho mohl pořádně prohlédnout. Byl to vysoký vousatý muž s ošoupanými špinavými šaty - tulák.“Dítě,”řekl a luskl mi prsty před obličejem.“Jsi vzhůru? Víš co se děje?”

“Jo.” Podíval jsem se na prcka Kennyho a všiml jsem si, že je taky tulák. “Vezmeme tě s sebou,”řekl Declan.“Můžeš chodit?”

Předpokládal jsem, že tím myslí do nějakého přístřeší pro bezdomovce. to nebylo tak výhodné jako panoptikum, ale zase lepší než policejní stanice. Olízl jsem si rty a podíval jsem se Declanovi do očí.”Žádná… policie,“zasténal jsem.

Declan se rozesmál.“Vidíš?” řekl Prckovi Kennymu.”Říkal jsem ti, že je z našich lidí!” Chytil mě za levou ruku a naznačil Kennymu, ať mě vezme za levou.“Tohle bude bolet,“varoval mě.“Připravený?”

“Jo,”řekl jsem.

Vytáhli mě na nohy. Bolest v rameni se probudila zpátky k životu, v mozku mi vybuchnul ohňostroj a zvedl se mi žaludek. Předklonil jsem se a vyzvracel jsem se na zem. Declan s Prckem Kennym mě podpírali a pak mi pomohli narovnat se.

“Lepší?” zeptal se Declan. “Ne!” zafuněl jsem.

Znova se zasmál, a pak se otočil; mě stáhnul s sebou, takže jsem se díval na ústí uličky.“Budeme tě podpírat, jak jen to půjde,”řekl Declan.“Ale pokus se taky používat nohy - náramně nám tím zjednodušíš život.”

Kývl jsem, jako že rozumím. Declan s Prckem Kennym se za mými zády chytli za ruce, druhou rukou mě podpírali na hrudi, a pak mě vlekli pryč.

Declan a Prcek Kenny pro mě byli jako dva zvláštní strážní andělé. Poháněli mě dál sérií nadávek, postrkování, šťouchání a kopanců, aby mě aspoň na chviličku přiměli k pohybu. Každých pár minut jsme se zastavili k odpočinku; opírali jsme se o zeď nebo pouliční lampu a Declan s Prckem Kennym funěli skoro stejně jako já. Očividně nebyli zvyklí na takovouhle fyzickou zátěž.

Ačkoliv bylo uprostřed noci, město bylo na nohou. Nějak se prosáklo ven, co se stalo na stadionu, a lidé vyrazili do ulic. Pravidelně nás míjela policejní auta s houkajícími sirénami a blikajícími majáčky.

Viděli jsme spoustu policistů a rozzuřených měšťanů, ale nikdo si nás nevšímal. Vedle Declana a Prcka Kennyho jsem vypadal jako třetí opilý tramp. Jeden policista se zastavil a řval na nás, ať se sakra ztratíme z ulic - copak jsme neslyšeli, co se stalo?

“Jistě, pane” zamumlal Declan.“Už jdeme domů. Nemohl byste nám třeba zařídit malý odvoz?”

Policista něco zavrčel a odvrátil se. Declan se zašklebil a vedl nás dál. Když jsme byli z doslechu, otočil se na Prcka Kennyho.“Máš ponětí, co se tu děje?”

“Myslím, že to má co dělat s fotbalem,”řekl Prcek Kenny.

“A co ty?” zeptal se mě Declan.“Ty víš, proč tu pobíhá tolik lidí?”

Zavrtěl jsem hlavou. I kdybych jim chtěl říct pravdu, nemohl jsem. Bolelo to víc než kdy dřív. Musel jsem držet zuby pevně stisknuté, abych nekřičel bolestí.

Pokračovali jsme. Napůl jsem doufal, že zase omdlím, abych unikl bolesti. Bylo mi úplně jedno, že by mě ti dva pravděpodobně pohodili do nejbližšího příkopu, abych zemřel, než aby se se mnou táhli dál. Ale zůstal jsem při vědomí, i když ne tak úplně při smyslech, a sem tam se mi povedlo přinutit nohy k chůzi.

Netušil jsem, kam mě berou, ani jsem nedokázal zvednout hlavu, abych se podíval po okolí. Když jsme došli ke staré, hnědé budově, Prcek Kenny si pospíšil a otevřel dveře. Snažil jsem se podívat se, co je to za číslo domu. Ale ani to jsem nedokázal, takže jsem se jen pootevřenýma očima díval na zem, když mě Declan s Prckem Kennym dotáhli dovnitř a položili mě na tvrdou dřevěnou podlahu.

Prcek Kenny u mě zůstal a hlídal mě, když Declan vyrazil po schodech nahoru. Položili mě na levý bok, ale já se překulil a díval jsem se na strop. Cítil jsem, jak ze mě vyprchávají poslední jiskřičky vědomí. Zdálo se mi, že se strop vlní jako voda v oceánu.

Slyšel jsem, jak se Declan s někým vrací. Mluvil rychle a tiše. Snažil jsem se otočit hlavu, abych se podíval na nově příchozího, ale scéna na stropě úplně upoutala mou pozornost. Teď jsem si představoval loďky, plachty a vánek, jak plují po moři/stropě nade mnou.

Declan se vedle mě zastavil a prohlédl mě. Pak odstoupil a osoba vedle něj se ke mně sehnula. Tehdy jsem ztratil poslední kontakt s realitou, protože v tom deliriu mi připadalo, že je to Debbie Rulíková, moje ex-přítelkyně. Slabě jsem se usmál té bláznivé představě, že bych mohl na Debbie narazit zrovna tady. Pak žena nade mnou vyjekla:“Darrene! Můj bože -”

A přesně v tu chvíli mě přemohla temnota, ticho a sny.

13. kapitola

“Au! Je to moc horké!” trhnul jsem sebou.

“Nechovej se jako malé dítě,“usmála se Debbie a přitiskla mi ke rtům lžičku polévky, z které se ještě kouřilo.“Je to pro tvoje dobro.”

“To teda není, když mi to spálí krk,“zamručel jsem. Vyfoukal jsem si polévku, aby aspoň trochu vychladla, spolknul jsem ji a usmál jsem se na Debbie, zatímco nabírala další sousto. Harkat stál u dveří. Zvenku jsem slyšel Alici Burgessovou, jak se s někým baví. Cítil jsem se naprosto v bezpečí - můžu si tu jen tak ležet, srkat polévku a nic na světě mě nemůže zranit. Od chvíle, kdy mě Kenny s Declanem zachránili, uplynulo 5 dní. Prvních pár dní si vůbec nepamatuji. Sužovaly mě bolesti a horečka, měl jsem úplně zamlžené smysly a trpěl jsem nočními můrami a vidinami. Pořád jsem si myslel, že Debbie a Alice jsou jen výplody mojí fantazie. Smál jsem se, když na mě mluvily - byl jsem přesvědčený, že si se mnou hraje moje podvědomí.

Ale když mi klesla teplota a zase se mi zostřily smysly, okamžitě jsem obě ženy poznal. Když jsem si uvědomil, že tam vážně Debbie je, vyletěl jsem a objal jsem jí tak pevně, že jsem málem omdlel znova!

“Dáš si taky polévku?” zeptala se Debbie Harkata. “Ne,”řekl Harkat.“Nemám hlad.”

Ještě než mi stačila vysvětlit, co tu vlastně dělají, poprosil jsem jí, aby mi zavolala Harkata a pana Topola. Když můj ustaraný přítel dorazil - pan Topol nepřišel - pověděl jsem mu o Stevovi a jeho pomocnících, a že Steve je Dariův otec. Harkat vykulil oči téměř do dvojnásobné velikosti, když to uslyšel. Chtěl jsem, aby okamžitě šel zkontaktovat Upíří generály, ale on odmítnul.Řekl, že mě musí chránit, a že neodejde, dokud nebudu zase v pořádku. Snažil jsem se mu to rozmluvit, ale nemělo to cenu.. Od té doby neopustil pokoj, až na krátké cesty do koupelny.

Debbie mi strčila do pusy poslední lžičku polévky, utřela mi rty ubrouskem a mrkla na mě. Za ty dva roky se vůbec nezměnila. Stejná tmavá pleť, krásné hnědé oči, plné rty a kudrnaté vlasy. Ale byla mnohem vyspělejší než dřív. Byla štíhlejší, svalnatější, a pohybovala se s elegancí bojovníka. Pořád dávala pozor. Ani na chvilku si nepřestala dávat pozor, kdyby se musela vyhnout hrozbě.

Když jsme se viděli naposledy, Alice a Debbie byly na cestě k Upíří hoře. Dělaly si starosti s hrozbou vampýrů a holohlavých vampetů - napadlo je, že když vyhrajou Válku jizev, první, po kom půjdou, budou lidé. Takže se rozhodly, že by upíři měli vytvořit svou vlastní armádu lidí, kteří by bojovali s vampety. Chtěli nabídnout Generálům pomoc a doufaly, že utvoří skupinu bojovníků, aby se mohli upíři soustředit jen na vampýry.

Byl jsem trochu skeptický. Upíři se vždycky distancovali od lidí, tak jsem si myslel, že Alici a Debbie hned odmítnou. Ale Debbie mi řekla, že Seba Nil - správce pokojů a starý přítel pana Hroozleyho - se za ně přimluvil. Řekl, že časy se změnily a Generálové se musí změnit taky. Vampýři i upíři přísahali, že nikdy nepoužijí zbraně na dálku, ale vampeti ne. Spoustu upírů bylo zastřeleno. Seba řekl, že se s tím musí něco udělat, že takhle máme šanci vyrovnat skóre. Seba je nejstarší žijící upír, a proto má velký respekt. Díky jeho přímluvě byl ten nápad přijat, i když velmi váhavě. Několik měsíců se trénovaly v upířích zvycích, hlavně v rukách Vaneze Blanea. Slepý upír je naučil, jak bojovat a myslet jako stvoření noci. Nebylo to snadné - chladná upíří hora je drsné místo pro každého, kdo nemá horkou upíří krev - ale podporovaly se navzájem a vydržely to, čímž si získaly respekt u generálů, kteří o nich pochybovali.

Správně by se měly nechat vytrénovat několik let a naučit se pravidla války. Ale každá vteřina byla drahá. Vampeti se stále rozrůstali, pořád víc a víc se zapojovali do bitev a zabíjeli víc a víc upírů. Když se Alice s Debbie naučily základy, vydaly se s několika Generály začít tvořit armádu. Debbie mi prozradila, že Seba s Vanezem chtěli jít s nimi, aby si ještě naposledy užili dobrodružství. Ale nejlépe mohli klanu pomáhat v Upíří hoře,takže zůstali - loajální až do konce.

Dveře do pokoje se otevřely a vešla Alice. Alice bývala policistka, a teď vypadala ještě bojovněji než Debbie. Byla vyšší a mnohem svalnatější. Bílé vlasy měla ostříhané nakrátko, a i když byla bledá, nebylo na ní nic žensky jemného. Vypadala bledě a smrtonosně jako vánice. “Policie pročesává sousedství,”řekla.“Budou tu do hodiny. Darren se bude muset znova schovat.”

Byli jsme ve staré budově, kterou kdysi používal jako kostel nějaký temný kazatel. Vytvořil tu pár tajných pokojů, které se skoro nedaly odhalit. Sice to tam bylo pěkně nepohodlné a páchlo to tam, ale byl jsem v bezpečí. V jednom jsem byl už třikrát, abych se vyhnul prohlídkám, které se konaly kvůli tomu masakru na stadionu.

“Už víte něco o Vandžovi?“zeptal jsem se. “Ještě ne,”řekla Alice.

Vandža Pochod byl další přeživší lovec - tedy společně se mnou jediný upír, kdo mohl Steva zabít. Alice s Debbie sice neměly s Vandžou kontakt, ale měly čísla na mobily některých mladých a modernějších generálů. Brzy se snad Vandža dozví o naší momentální situaci - jen jsem se modlil, aby to nebylo příliš pozdě.

Vytváření armády se ukázalo jako těžší záležitost, než to znělo. Žádný upír přesně nevěděl, jak dali vampýři dohromady vampety, ale dokázali jsme si představit jejich metody - našli slabomyslné jedince a slíbili jim moc.“Připoj se k nám a my tě naučíme, jak bojovat a zabíjet.Ve správný čas tě zasvětíme, a ty budeš silnější než lidé. Jako jeden z nás budeš žít celá staletí. Můžeš získat všechno, co si jen budeš přát.”

Debbie a Alice před sebou měly těžší úkol.Potřebovaly dobré lidi, kteří chtěli bojovat za stranu dobra, kteří si uvědomovali hrozbu vampetů a jejich pánů, kteří se nechtěli dožít světa,

kde banda vrahů ovládne noc.Je mnohem těžší narazit na upřímné lidi se srdcem na pravém místě.

Pár jich našly mezi policisty a vojáky - Alice měla ještě pořád dost kontaktů - ale to ani zdaleka nestačilo proti hrozbě vampetů.Celého půl roku se téměř nepohnuly z místa. Už si začínaly myslet, že to byla ztráta času. A tehdy si Debbie všimla, jak z toho ven.

Vampýři se neustále rozrůstali. Nejen, že nabírali vampety, ale zasvěcovali víc vampýřích pomocníků než dřív, aby vyhráli Válku jizev hrubou silou. Protože byli aktivnější než obvykle, potřebovali víc krve, aby si doplňovali sílu. A když vampýři pijí krev, zabíjejí.

Tak kam se poděla všechna těla?

Vampýři přežili šest set let jen proto, že se krmili s rozvahou, nikdy nezabíjeli moc lidí v jedné oblasti a pečlivě ukrývali těla obětí. Moc jich nebylo - před Válkou jizev nikdy ne víc

než tři sta - a pohybovali se různě po světě. Nedělalo jim moc velké potíže skrýt se před lidmi. Ale teď se rozrůstali, krmili se po skupinách, každý měsíc zabili stovky lidí. Takový masakr nemohl zůstat před společností ukrytý - pokud by se nekrmili z někoho, kdo do společnosti v podstatě nepatřil.

Tuláci. Pobudové. Bezdomovci. Vagabundi. Pro deístky lidí to byly jen pouhá jména - pro lidi bez kariéry, domu, rodiny nebo zázemí. Spoustu jmen - ale pramálo zájmu. Bezdomovci byli jen na obtíž, problém, jako osina v zadnici. Ať už je “normální” lidé litovali nebo se jich

štítili, ať jim dali drobné, když je viděli žebrat, nebo ne, jednu věc měli všichni společnou - věděli, že bezdomovci existují, ale jen málokdo si jich opravdu všímal. Kdo mohl přesně říct, kolik tuláků tu žije? Kdo by zjistil, že začali ubývat? Kdo by se o to vůbec staral?

Odpověď - téměř nikdo. Až na ty bezdomovce. Ti věděli, že se něco děje. Budou poslouchat - a bojovat. Když ne za upíry, tak sami za sebe - stali se oběťmi Války jizev a čekaly je velké ztráty, jestli vampýři zvítězí.

A tak Debbie, Alice a hrstka Generálů začali nabírat v koutech, o kterých většina světa ani netušila.Vyšli do ulic, do útočišť bezdomovců, tam, kde místo postelí leží kartóny a staré noviny. Pohybovali se mezi lidmi na okraji společnosti, museli čelit podezření a nebezpečí, aby vysvětlili svou zprávu a našli spojence.

A taky je našli. Mezi bezdomovci existuje spojení, stejně jako u upírů. I když nemají telefony, většinou jsou navzájem v kontaktu. Ta zpráva se šířila neskutečnou rychlostí, a ať přišly Alice s Debbie kamkoliv, našli lidi, kteří se doslechli o vraždách a báli se hrozby útoku, i když netušili, co je útočník zač.

Debbie a Alice jim pověděly o vampýrech. Nejdřív musely čelit podezřívavosti, ale měly s sebou upíry, kteří demonstrovali svou sílu. V několika městech dokonce našly a zabily pár vampýrů. Slovo dalo slovo a za pár měsíců už tisíce bezdomovců z celého světa stály na straně upírů. Většina ještě ani nebyla trénovaná. Teď fungovali jako oči a uši, sledovali vampýry a podávali zprávy.

Dokonce si vybrali jméno - vampireti.

Harkat mi pomohl z postele a já vykulhal z pokoje, chodbou a po schodech do přízemí, kde se nacházely tajné pokoje. Alice šla s námi, aby se přesvědčila, že je vše v pořádku. Cestou jsme minuli Declana. Zrovna telefonoval jinému útočišti vampiretů, aby je varoval před prohlídkou.

Generálové Alici a Debbie zanedlouho opustili, aby se vrátili do Války jizev - každá ruka dobrá.Pár jich zůstávalo v kontaktu a každý měsíc nebo dva se ukázali, aby se přesvědčili o výsledku. Ale po většinu času dámy stínů - jak jim vampireti říkali - cestovaly samy tam, kde bylo nejvíc vampýrů, a nabíraly nové lidi.

Do mého města dorazily před čtrnácti dny. Dostávaly hodně zpráv o výskytu vampýrů, a dokonce se tu utvořila skupina vampiretů, kteří s nimi budou bojovat. Debbie a Alice sem přišly zvednout morálku, a taky rozšířit své poselství mezi další lidi. A protože se jim to

povedlo, chtěly se brzy přestěhovat dál. Jenže pak jsem se ukázal já v příšerném stavu, a tím se jejich plány změnily.

Když jsem se stěhoval do tajného pokoje, promnul jsem si pravé rameno. Alice mi vytáhla špičku šípu a zašila mi ránu. Už se mi zahojilo, ale pořád to strašně píchalo, a ještě mě čekala dlouhá cesta k úplnému zahojení.

Alice s Debbie odtáhly nějaký nábytek do zadní části domu, aby lépe zamaskovaly ten tajný pokoj. Alice teď jen stiskla tajné tlačítko a kus stěny se odsunul. V potemnělém pokoji, který se před námi objevil, bylo naštěstí na jedné stěně světlo.

“Posledně prohledávali ten dům hodně pečlivě,” připomněla mi Alice a zkontrolovala, jestli je ve vědru vedle matrace dost vody.“Můžeš tu zůstat pěkně dlouho.”

“Budu v pohodě,”řekl jsem a lehnul jsem si.

“Ještě počkej!” vykřikla Debbie, když za mnou chtěla Alice zase zavřít zeď. Doběhla k nám s malým batůžkem.“Chtěla jsem ti to dát, až budeš mít dost síly. Pomůže ti to nějak zabít čas.” “Co to je?” zeptal jsem se a vzal jsem si ten batoh.

“Uvidíš,”řekla Debbie, poslala mi vzduchem polibek a odešla; stěna se za ní zavřela. Čekal jsem celou minutu, než si mé oči zvyknou na šero, pak jsem sáhl do batohu a vytáhl jsem několik zápisníků, spojených lepicí páskou. Musel jsem se usmát - můj deník! Úplně jsem na něj zapomněl. Když jsem nad tím tak přemýšlel, vybavil jsem si, jak jsem ho předal Alici, než jsme s Harkatem odešli.

Odmotal jsem pásku, prolistoval jsem prvními zápisky, pak jsem se zarazil a otevřel deník na zápiscích o osmnáct let dříve, když jsem se vplížil do panoptika a potkal jsem pana Hroozleyho. Do minuty jsem byl ponořený do minulosti a uplynuly celé hodiny, kdy jsem nevěděl o svém okolí.

14. kapitola

Když byl vzduch čistý, vrátil jsem se do ložnice a dopisoval jsem do deníku poslední události. Brzy jsem dopsal celý diář, tak mi Debbie musela přinést čistý. Popisoval jsem svá dobrodružství s Harkatem v pustinách, které měly představovat budoucí svět. Psal jsem o

svém strachu, že by svět mohl podlehnout zkáze bez ohledu na to, kdo vyhraje Válku jizev, a že by úpadek lidí mohl mít něco společného se mnou. Povídal jsem o zjištění Harkatovy minulosti a návratu domů. Krátký výčet cest s panoptikem. A pak poslední krutá kapitola, ve které Tommy zemřel a já zjistil, že Steve má syna.

Moc jsem nad Tommym nepřemýšlel. Věděl jsem, že policie prohlíží města s cílem najít vraha, a že Ervé a Morgan James zabili osm lidí na stadionu a spoustu dalších jich zranili. Ale nevěděl jsem, co si veřejnost myslí o těch vrazích, nebo jsem podezřelý i já - možná Steve chtěl, aby vina padla na mě.

Poprosil jsem Debbie, aby mi přinesla noviny za posledních pár dní. Našel jsem tam rozmazané fotografie Ervého(úplný vampýr se vyfotit nedá, ale Ervého pohyb atomů se pravděpodobně ještě nezměnil) a Morgana Jamese, ale mojí ani jednu. Objevil jsem krátký článek o událostech za branami stadionu, jak na mě zaútočili, ale policii to nepřišlo důležité, ani si to nespojila s těmi vraždami.

“Znali jste se dobře?“zeptala se Debbie a poklepala na fotku usmívajícího se Tomyho. Seděla na kraji postele a sledovala mě, jak si čtu. Trávila se mnou spoustu času, pečovala o mě, povídala si se mnou a vyprávěla mi o svém životě.

“V dětství jsme byli dobří přátelé,” povzdechl jsem si. “Myslíš, že věděl o Stevovi a vampýrech?” zeptala se. “Ne. Byl jen nevinná oběť. Tím jsem si jistý.”

“Ale neříkal, že ti musí říct něco důležitého?”

Zavrtěl jsem hlavou.”Řekl, že si musíme o Stevovi promluvit, ale nic přesnějšího mi neřekl. Podle mě to s tímhle nemělo nic společného.”

“Děsí mě to,” řekla Debbie, vzala si ode mě noviny a přehnula je v půli. “Protože zabili Tommyho?” zamračil jsem se.

“Ne - protože to udělali před deseti tisíci lidmi. Musí si být ohromně jistí a ničeho se nebát. Před pár lety by si nic takového nedovolili. Pořád jsou silnější.”

“Přehnané sebevědomí jim může podkopnout nohy,” zamručel jsem.“Bylo pro ně bezpečnější, když o nich nikdo nevěděl.Sebevědomí je dostalo na světlo, ale zapomněli na jednu věc - tvorům noci světlo nesvědčí.”

Debbie odložila noviny.“Jak to vypadá s ramenem?” zeptala se.

“Není to tak špatné,” odpověděl jsem.“Ale Alice toho má v sešívání ještě hodně co dohánět - až se to zahojí, zůstane mi tam strašná jizva.”

“Další do sbírky,” zasmála se Debbie. Pak posmutněla.“Všimla jsem si, že máš na zádech novou jizvu, dlouhou a hlubokou. Tu sis udělal, když jste byli tenkrát s Harkatem?”

Kývl jsem a vzpomněl jsem si na obří Frašku, která mi zahákl tesák do zad a úplně mi je rozedřela.

“Pořád jsi mi neřekl, co se stalo, nebo kde jsi byl,“poznamenala Debbie. Povzdychl jsem si.“O tom se teď bavit nemusíme.”

“Ale zjistili jste, kdo byl Harkat?”

“Ano,” kývl jsem, a tím jsem tohle téma opustil. Nerad jsem měl před Debbie nějaká tajemství, ale jestli byla ta pustina skutečně budoucnost, neviděl jsem důvod, proč tím Debbie zatěžovat.

Příští ráno jsem se probudil s neskutečnou bolestí hlavy. Záclony byly poodhrnuté, a i když dovnitř vnikal jen slabý paprsek světla,měl jsem pocit, jako by mi někdo svítil do očí reflektorem. Se zavrčením jsem se vypotácel z postele a zatáhl závěsy. Sice to pomohlo, ale moje bolest se nezměnila. Ležel jsem, ani jsem se nepohnul a doufal jsem, že to brzo odezní. Když se to nijak nezlepšilo, zase jsem vylezl a chtěl jsem si skočit dolů pro aspirin. Cestou jsem potkal Harkata. Opíral se o zeď a spal, i když při tom měl otevřené oči.

Sešel jsem pár schodů, když mě přepadla závrať a já ztratil rovnováhu. Hmátl jsem po zábradlí a stačil jsem se chytit, než jsem spadnul, a zastavil jsem se uprostřed schodů. V hlavě mi zvonilo, když jsem se posadil a zmateně rozhlédl; přemýšlel jsem, jestli by to mohlo mít něco společného s tím ramenem. Snažil jsem se zavolat o pomoc, ale jen jsem zachraptěl.

Chvilku jsem ležel na schodech a sbíral sílu na návrat do pokoje, když se nahoře na schodech objevila Debbie. Všimla si mě a zarazila se. Zvedl jsem hlavu, abych na ni zavolal, jenže jsem se zase nezmohl na nic jiného než na chrapot.

“Declane?” zeptala se Debbie a přišla o kousek blíž. “Co děláš? Doufám, že jsi zase nepil?” Zamračil jsem se. Proč si mě spletla s Declanem? Přece si vůbec nejsme podobní.

Debbie přišla ještě o kus blíž, když si uvědomila, že se spletla. Okamžitě se zastavila.“Kdo jsi?” vyštěkla.“Co tu děláš?”

“To jsem… já,” zašeptal jsem, ale ona mě neslyšela. “Alice!” zaječela Debbie.“Harkate!”

Alice s Harkatem k ní hned přiběhli.“Není to nějaký z Declanových nebo Kennyho přátel?” zeptala se Alice.

“Podle mě ne,”řekla Alice.

“Kdo jsi?” otočila se na mě Alice. “Rychle nám to řekni, nebo -”

-“Počkej,“přerušil ji Harkat. Stoupl si přede mě a dlouho si mě prohlížel, pak se zašklebil.“Jako bychom neměli… dost problémů!” Rychle ke mně došel.“To je v pořádku,”řekl Debbie a Alici, když mi pomáhal na nohy.“To je Darren.”

“Darren?” podivila se Debbie.“Ale vždyť je celý chlupatý!”

A já si uvědomil, proč mě nepoznala. Přes noc mi vyrostly chlupy a narostly vousy.“Očista!” vyjekl jsem.

“Druhá fáze,“kývl Harkat.“Víš, co… to znamená?”

Ano - znamenalo to, že mé noci poloupíra jsou u konce. Do pár týdnů upíří krev přemění všechny lidské buňky a já se stanu pravým stvořením temnot.

Vysvětlil jsem Debbie a Alici, co to ta očista je. Upíří buňky útočily na lidské a měnily je. Za pár týdnů budu úplný upír. Mezitím bude mé tělo rychle dospívat a budu muset projít spoustou nepříjemností. Ty chlupy nejsou jediný příznak; taky se mi úplně zblázní smysly.

Budu mít bolesti hlavy. Budu si muset zakrývat oči a ucpat nos a uši. Chuťové buňky mě zradí úplně. Vytrpím si návaly energie, a naopak úplnou ztrátu síly.

“V horší dobu to přijít nemohlo,” stěžoval jsem si později Debbie. Harkat s Alicí měli práci jinde a Debbie mi pomáhala se ostříhat a oholit.

“Co je na tom tak špatného?” zeptala se.

“Jsem zranitelný,”řekl jsem.“Třeští mi hlava. Nevidím, neslyším ani necítím na sto procent. Nevím, jak se mé tělo zachová v příští minutě. Pokud se brzo dostaneme do boje s vampýry, nemůžete se mnou počítat.”

“Ale během očisty jsi silnější, ne?”

“Někdy. Ale ta síla může okamžitě zmizet a nechat mě naprosto bezbranného. A nemůžu nijak odhadnout, co se stane.”

“A co potom?” zeptala se Debbie a začala mi zastřihovat ofinu.“Pak budeš úplný upír?” “Jo.”

“Budeš moct míhat a telepaticky komunikovat s ostatními upíry?”

“Hned ne,”řekl jsem jí.“Budu mít tu schopnost, ale budu se jí muset naučit používat. Příštích pár let budu mít co dělat.”

“Zdá se mi, že tě to nijak zvlášť nepotěšilo,“poznamenala.

Zašklebil jsem se.“V mnoha ohledech jsem rád - konečně budu normální upír, jak se na knížete sluší. Vždycky mi bylo trapně, že jsem teprve poloupír, a už mám tolik moci. Na druhou stranu tím skončí můj styl života. Už si nebudu moct užívat světlo, ani se setkávat s lidmi. Od zasvěcení jsem si užíval to nejlepší z obou světů. Teď budu muset jeden z nich opustit - svět lidí - navždy.” Rozmrzele jsem si povzdychl.

Debbie nad tím tiše přemýšlela a stříhala mi vlasy. Pak tiše řekla:“Na konci budeš dospělý, že jo?”

“Jo,” zavrčel jsem. “To je další změna, která mě znervózňuje.Skoro třicet let jsem byl dítě nebo teenager. A zbavit se toho za několik týdnů… je strašně divné!”

“Ale taky skvělé,”řekla Debbie. Přestala stříhat a stoupla si přede mě.“Pamatuješ si, jak ses mě před pár lety pokoušel políbit?”

“Jo,” ušklíbnul jsem se.“Tehdy jsem předstíral, že jsem student, a ty moje učitelka. Ty ses hned naježila a vyhodila jsi mě.”

“Přesně,” zakřenila se Debbie.” Jako učitelka - dospělá - jsem se nemohla zaplést s dítětem. Tehdy jsem tě políbit nemohla, stejně jako nemůžu teď. Přišlo by mi to divné, líbat chlapce.” Její úsměv se změnil na tajemný úsměv.“Ale za pár týdnů už chlapec nebudeš. Budeš muž.” “Aha,”řekl jsem a zamyslel jsem se nad tím. Pak se můj výraz změnil. Podíval jsem se na Debbie s porozuměním a nadějí a něžně jsem jí chytil za ruku.

15. kapitola

Výhodou očisty bylo, že se mi rychleji zahojilo zranění a zase jsem nabral všechnu sílu. O pár dní později jsem byl skoro v pořádku, až na bolesti hlavy a občasné bolesti.

Zrovna jsem dělal kliky, abych si vybil přebytečnou energii, když jsem uslyšel, jak Debbie v přízemí vyjekla. Okamžitě jsem se zarazil a vyměnil jsem si s Harkatem ustaraný pohled.

Rychle jsem k němu doběhl a vytáhl jsem si z ucha jeden špunt, který mi měl pomáhat před zvuky z ulice.

“Neměli bychom se tam jít podívat?” zeptal se Harkat a pootevřel dveře. Slyšeli jsme, jak Debbie něco vzrušeně povídá a zanedlouho se k ní přidala Alice; taky mluvila hodně rychle. “Podle mě se nic nestalo,” zamračil jsem se.“Zdají se mi spíš šťastné, jako by nějaký starý přítel…” Odmlčel jsem se a pleskl jsem se do čela. Harkat se rozesmál a oba jsme vyjekli najednou: “Vandža!”

Rozrazili jsme dveře, seběhli jsme schody a uviděli jsme Alici s Debbie, jak si povídají s mohutným, načervenalým zelenovlasým mužem, oblečeným do fialových zvířecích kůží, naboso a s pásem plným shurikenů omotaným kolem trupu.

“Vandžo!” vyjekl jsem šťastně a stiskl jsem mu ruce.

“Rád vás zase vidím, pane,”řekl Vandža s překvapující slušností. Pak se zakřenil a pevně mě objal.“Darrene!” vykřikl.“Chyběl jsi mi!” Pak se otočil na Harkat.“A ty jsi mi chyběl taky, příšerko!”

“Tak to říká ten pravý,” zašklebil se Harkat.

“Oba vás rád vidím, ale ze všech nejraději vidím tady dámy,”řekl Vandža, pustil mě a mrknul na Alici s Debbie.“Pro ženskou krásu přece horkokrevní muži žijí, ne?”

“Od přírody lichotník,“zafuněla Alice.“Vsadím se, že to říká každé ženě, kterou potká.”

“No jasně,” zamumlal Vandža,“protože všechny ženy jsou krásné, každá svým způsobem. Ale ty jsi mnohem krásnější než všechny ostatní, drahá - hotový anděl noci!”

Alice si opovržlivě odfrkla, ale neušel mi zvláštní úsměv, který si pohrával v koutcích rtů. Vandža vzal Debbie a Alici kolem ramen a vedl nás do obýváku, jako by tenhle dům patřil jemu a my byli hosté. Posadil se, pohodlně se uvelebil a řekl Debbie, aby přinesla něco k jídlu. Opáčila - tak, aby si byla jistá, že jí pochopil - že dokud tu bude bydlet, bude si jídlo nosit sám, a on se rozesmál.

Bylo úžasné, že Vandžu Pochoda Válka jizev nijak nezměnila. Byl energický a hlučný jako obvykle. Pověděl nám o svých nových zážitcích, o zemích, které navštívil, o vampýrech a vampetech, které zabil, a z jeho úst to znělo jako jedno velké dobrodružství bez jakýchkoli rizik.

“Když jsem se doslechl, že Leonard je tady, přišel jsem sem, co nejdřív to šlo,” vyprávěl.“Míhal jsem bez přestávky. Neprošvihnul jsem ho, že ne?” “Nevíme,”řekl jsem.“Neslyšeli jsme o něm nic od té noci, kdy mě málem zabil.”

“Ale co ti říká srdce?“zeptal se Vandža a vpíjel se do mě pohledem, pusu sevřenou do tenké linie.

“Je tady,”řekl jsem potichu.”Čeká na mě - na nás. Myslím, že tady se splní proroctví pana Sudda. Setkáme se s ním na ulici - nebo v podzemí - a zabijeme ho, nebo on zabije nás. A to bude konec Války jizev. Pokud…”

“Co?” zeptal se Vandža, když jsem mlčel.

“Tohle mělo být poslední setkání. Čtyřikrát se naše cesty setkají. Když mě měl na milost a nemilost, bylo to počtvrté, ale oba jsme naživu. Možná to pan Sudd pochopil špatně. Možná jeho proroctví už neplatí.”

Vandža nad tím přemýšlel.“V něčem máš pravdu,” připustil.“Ale i když O. Sudda nesnáším, musím říct, že co se týká proroctví, nikdy se nemýlil - tedy aspoň jsem o tom neslyšel. Řekl ti, že budeme mít čtyři šance ho zabít, že jo?” Kývnul jsem.“Takže tam třeba musíme být oba.

Možná se tvé setkání nepočítá.”

“Ale moje případná smrt by se počítala,“zavrčel jsem.

“Ale on tě nezabil,” řekl Vandža.“Možná nemohl. Možná to prostě nebyl jeho osud.” “Jestli máš pravdu, tak na něj narazíme znovu,”řekl jsem.

“Jo,”řekl Vandža. “Boj na život a na smrt. Ovšem když vyhraje, nezabije nás oba. Evanna řekla, že v případě prohry jeden z nás přežije.” Evanna byla čarodějka, dcera pana Sudda. Skoro jsem na její část proroctví zapomněl. Kdyby Steve vyhrál, jednoho z nás by nechal naživu, aby sledoval úpadek klanu.

Nastalo dlouhé, nepříjemné ticho - přemýšleli jsme nad proroctvím a nebezpečím, kterému budeme muset čelit. Nakonec ticho prolomil Vandža tím, že hlasitě zatleskal. “Té ponurosti už bylo dost! Co vy dva?” Otočil se na Harkata a na mě.“Jaká byla vaše cesta? Už víte, kdo byl Harkat?”

“Jo,”řekl Harkat. Podíval se na Debbie a Alici.” Nechtěl bych být nezdvořilý, ale…. mohly byste nás nechat chvilku… o samotě?”

“Mužské záležitosti?” zeptala se Alice provokativně. “Ne,” ušklíbnul se Harkat. “Knížecí záležitosti.” “Budeme nahoře,”řekla Debbie.“Pak nás zavolejte.”

Vandža se postavil a na rozloučenou se oběma ženám uklonil. Když se posadil, tvářil se zvědavě.“Proč ty tajnosti?” zeptal se.

“Kvůli tomu, kdo jsem byl,” vysvětloval Harkat,“a kde…jsme na to přišli. Myslíme, že bychom to… neměli probírat před nikým… jiným než knížetem.”

“Zajímavé,”řekl Vandža a dychtivě se naklonil dopředu.

Rychle jsme Vandžovi převyprávěli o naší cestě pustinami, o příšerách, se kterými jsme bojovali, o Evanně, šíleném námořníkovi - Spitsovi Abramsovi - a o dracích. Nic neříkal, ale napjatě poslouchal. Když jsme mu řekli, že jsme z Jezera duší vytáhli Kurdu Smolta, spadla mu čelist.

“Ale to nejde!” protestoval.“Harkat žil v době, než Kurda zemřel.”

“Pan Sudd umí cestovat časem,” vysvětlil jsem.“Stvořil Harkata z Kurdových ostatků, pak ho vzal do minulosti, aby mohl sloužit jako můj ochránce.”

Vandža pomalu zamrkal. Pak se mu ve tváři objevil vztek - a strach. “Zatracený Osmond Sudd! Vždycky jsem věděl, že je silný, ale zahrávat si s časem… Co je to za ďábelskou zrůdu?”

Byla to řečnická otázka, tak jsme se nikdo nenamáhali s odpovědí. Místo toho jsme mu převyprávěli, jak se Kurda rozhodl obětovat se - měli s Harkatem jednu duši, takže se mohl vrátit jenom jeden - a my se vrátili do přítomnosti.”

“Do přítomnosti?” vyštěknul Vandža.“Co tím myslíte?”

Harkat mu vysvětlil naší teorii - že ten svět je naše budoucnost. Když to Vandža uslyšel, roztřásl se, jako by ho někdo polil studenou vodou.“Nikdy by mě nenapadlo, že by Válka jizev mohla být takhle krutá,” zašeptal. “Věděl jsem, že je naše budoucnost na ostří nože, ale nikdy by mě nenapadlo, že s sebou strhneme i lidi.” Zavrtěl hlavou a odvrátil se.“Musím si to promyslet.”

Harkat ani já jsme nepromluvili jediné slovo. Minuty utíkaly. Čtvrt hodiny. Půl hodiny. Konečně si povzdychl a otočil se na nás.“Pochmurné zprávy,”řekl.” Ale možná to není tak strašné, jak to vypadá. Z toho, co jste mi řekli, si myslím, že vás Sudd skutečně poslal do budoucnosti - ale taky mám pocit, že by to neudělal bez dobrého důvodu. Mohl si z vás utahovat, ale mohlo to být varování.

Tahle prokletá budoucnost nás pravděpodobně čeká, když prohrajeme. Steve Leonard je ten, kdo ovládne svět a dovede ho k zániku. Ale když zvítězíme, můžeme tomu zabránit. Když Sudd přišel do Upíří hory, řekl, že jsou před námi dvě budoucnosti, ne? V jedné zvítězí vampýři, v druhé upíři. Myslím, že Sudd vám to ukázal, aby nám došlo, že prostě musíme

vyhrát. Nebojujeme jen za sebe - bojujeme za celý svět. Ta pustina je jedna budoucnost - jsem si jistý, že svět, kde vyhrajeme, je úplně jiný.”

“To dává smysl,” souhlasil Harkat.“Pokud existují obě budoucnosti… mohl si vybrat, do které… nás zavede.”

“Možná,” zamumlal jsem nejistě.Znova jsem myslel na vidinu, kterou jsem měl krátce po prvním setkání s Evannou, když měl Harkat ty noční můry.Evanna jich ho mohla zbavit tím, že mě poslala do snu. Tam jsem čelil nesmírné síle - Pánovi stínů. Evanna mi řekla, že tenhle pán zla je součástí budoucnosti, a že za sebou zanechává mrtvé duše. Taky dodala, že Pánem stínů se mohou stát dva lidé - Steve Leopard nebo já.

Pochybnosti se zase vrátily. Nedokázal jsem sdílet Harkatovu a Vandžovu představu, že jedna budoucnost je dobrá a optimistická, a ta druhá je špatná a pochmurná. Něco mi říkalo, že ať Válka jizev skončí jakkoli, čekají nás velké problémy. Ale nechával jsem si to pro sebe - nechtěl jsem být prorokem špatných zpráv.

“Tak!” rozesmál se Vandža a vytrhl mě z mého temného rozjímání.“Prostě musíme zabít Steva Leonarda, jasně?”

“Jasně,”řekl jsem a nuceně jsem se ušklíbl.

“A co já?” zeptal se Harkat. “Změnil se nějak tvůj pohled na mě… když víš, že jsem byl upíří zrádce?”

“Ne,”řekl Vandža.“stejně jsem tě nikdy neměl moc rád.” Plivnul si do pravé dlaně, prohrábl si tou rukou vlasy a zašklebil se, aby ukázal, že jen vtipkoval.“Měli jste pravdu, že bude lepší nerozhlašovat to. Necháme si to pro sebe. Vždycky jsem byl toho názoru, že i když se Kurda choval stupidně, měl na srdci jen dobro klanu. Ale spousta upírů to tak neviděla. Kdyby zjistili pravdu, mohlo by je to rozeštvat na dva tábory. A nepokoje jsou to poslední, co teď potřebujeme. Nahráli bychom tím vampýrům. A tvoje nynější podoba…“Vandža si lidičku prohlédnul.“Znám tě, a důvěřuji ti. Myslím, že ses poučil z Kurdových chyb. Už nás nezradíš, že ne, Harkate?”

“Ne,” řekl Harkat tiše. “Ale pořád jsem pro domluvu… mezi oběma klany. Pokud to půjde vyřešit cestou… míru, udělám pro to všechno. Tahle Válka jizev zničí…obě rodiny noci, a může zničit… ještě víc.”

“Ale uznáváš, že je třeba bojovat?” vyjel po něm Vandža ostře.

“Uznávám, že je třeba zabít Steva… Leonarda,”řekl Harkat.“Potom se budu…snažit o mír, když to půjde. Ale otevřeně - tentokrát žádné…plánování.”

Vandža nad tím přemítal, a pak pokrčil rameny.“Tak fajn. Nic osobního proti vampýrům nemám. Jestli zabijeme Leonarda a oni budou chtít příměří, proč ne. Tak,“pokračoval a poškrábal se na bradě,” kde myslíte, že se teď skrývá?”

“Pravděpodobně někde hluboko v podzemí,”řekl jsem.

“Myslíš, že připravuje ohromnou past jako předtím?” zeptal se Vandža.

“Ne,”řekl Harkat.“Nějací vampýři tu jsou.Proto sem Debbie a Alice přišly. Ale kdyby jich byly desítky jako…. posledně, počet úmrtí by byl vyšší. Podle mě s sebou Steve nemá tolik… vampýrů, jako když jsme mu čelili… v Jeskyni odplaty.”

“Doufám, že máš pravdu,”řekl Vandža. Úkosem se na mě podíval.“Jak vypadal můj bratr?“Vandža a Gannen Harstovi byli bratři.

“Unaveně,”řekl jsem.-“Přetaženě. Nešťastně.”

“Není těžké najít pro to důvod,” zamručel Vandža. Nikdy nepochopím, proč Gannen a ostatní poslouchají takového maniaka, jakým je Leonard. Vampýři si žili spokojeně. Nechtěli zničit upíry ani vyprovokovat válku. Nedává to smysl, proč se podrobili tomu démonovi a slouží mu.”

“To je součást proroctví pana Sudda,” ozval se Harkat.“Jako Kurda jsem strávil s vampýry… hodně času a zkoumal jsem jejich zvyky. Víte o… Rakvi ohně. Když si dovnitř někdo lehne, naplní… se plameny. Normální lidé tam zemřou. Jen Pán vampýrů… může přežít. Pan Sudd řekl vampýrům, že když… neposlechnou rozkazy té osoby, tak… budou smeteni z povrchu zemského. Většina vampýrů bojuje proto, aby se… zachránili, ne proto, aby zničili upíry.” Vandža pomalu kývnul.”Žene je strach ze smrti, ne nenávist k nám. Teď už to chápu. Když se to vezme tak a tak,nebojujeme pro to taky - abychom se zachránili?”

“Všichni bojujeme ze stejných důvodů,” ušklíbl se Harkat jízlivě.“Všichni se bojíme… toho samého. Samozřejmě, kdyby nikdo…nebojoval, všichni bychom byli v bezpečí. Pan Sudd dělá z tvorů noci blázny, a my…mu v tom pomáháme.”

“Jasně,” kývl Vandža znechuceně.“Ale nemá cenu brečet nad rozlitým mlékem. Realita je taková, že bojujeme, protože musíme.”

Vandža se postavil a protáhl se. Pod očima měl tmavé kruhy.Vypadal jako člověk, který už hodně dlouho pořádně nespal. Poslední dva roky pro něj musely být těžké. I když nikdy nezmínil pana Hroozleyho, bylo mi jasné, že na něj nikdy pořádně myslet nepřestal.Vandža, stejně jako já, pravděpodobně cítil stejný podíl viny - my dva jsme mu dovolili, aby šel čelit Pánovi vampýrů.Kdyby tam šel některý z nás, on by byl ještě naživu.Přišlo mi, že se Vandža při lovu na Pána vampýrů tlačí až k hranicím svých sil - a už je u nich hodně blízko.

“Měl byste si odpočinout, pane,”řekl jsem. “Jestli jste míhal celou cestu až sem, musíte být vyčerpaný.”

“Odpočinu si, až bude Leonard po smrti,” řekl.” Nebo já,” dodal si polohlasně spíš pro sebe. Podle mě si ani neuvědomil, že to vyslovil nahlas.“Tak!” řekl nahlas.“Sebelítosti už bylo dost. Jsme tady a Leonard taky - není třeba být zrovna génius, abys přišel na to, že se blíží ten staromódní, ohraný boj na život a na smrt. Otázkou je - počkáme si, až si pro nás přijde, nebo to vezmeme do svých rukou a vydáme se ho hledat?”

“Nevíme, kde ho..hledat,”řekl Harkat.“Může být kdekoliv.”

“Taky se podíváme všude,“zakřenil se Vandža.“Ale kde začneme? Darrene?”

“Jeho synem,”řekl jsem okamžitě.“Darius je neobvyklé jméno. Nemůže ho mít moc lidí. Poptáme se, zjistíme, kde bydlí, a přes něj vystopujeme Steva.” “Použijeme syna, abychom se dostali k otci,” zamumlal Vandža.“Pěkně zákeřně, ale pravděpodobně nejlepší plán, co máme.” Odmlčel se.“Ten kluk mě znepokojuje. Steve je pěkný hajzl, opravdu nebezpečný nepřítel. Ale jestli má v sobě jeho syn tu samou zkaženou krev, a Leonard ho už od narození cvičí, mohl by být ještě horší.”

“Přesně tak,” řekl jsem tiše.

“Dokážeš zabít dítě, Darrene?” zeptal se Vandža.

“Nevím,” přiznal jsem a nedokázal jsem se mu podívat do očí.“Asi ne. Snad ani nebudu muset.”

“To “snad” nám moc nepomůže,” namítal Harkat.“Neměli bychom jít po tom klukovi. Jenom proto, že Steve nemá žádné… morální zásady se přece… my nemusíme chovat stejně. Děti bychom měli vynechat.”

“Tak co navrhuješ?” zeptal se ho Vandža.

“Měli bychom se vrátit do… Circo Mostruoso,”řekl Harkat.“Hibernius by nám… mohl poradit. I když nám nepomůže, tak Steve… ví, kde je panoptikum. Tam si nás najde. Můžeme na něj počkat.”

“Vůbec se mi nelíbí představa čekajícího cíle,” zamračil se Vandža. “Tak bys radši lovil děti?” odsekl Harkat.

Vandža ztuhnul, pak se zase uklidnil.“Bezušák má asi pravdu,“připustil.“Nijak nám neublíží, když půjdeme za Hiberniem pro radu.”

“Dobře,”řekl jsem. “Ale počkáme do noci - nedokážu snést sluneční paprsky.” “Tak proto máš zacpané uši a nos!” rozesmál se Vandža.“Očista?”

“Jo. Začalo to před několika dny.”

“Dokážeš se vzchopit,” zeptal se Vandža,“nebo počkáme, až to odezní?” “Budu se snažit,”řekl jsem. “Nemůžu nic zaručit, ale snad to bude v pořádku.”

“Fajn,” kývl Vandža a podíval se ke stropu.“A co dámy? Řekneme jim, co máme v plánu?” “Všechno ne,” rozhodl jsem.” Řekneme jim, že jdeme do panoptika a pokusíme se dostihnout Steva. Ale nezmiňujte Daria - Debbie by se moc nelíbilo, že chceme využít dítě.”

Harkat si odfrknu, ale mlčel. Pak jsme zavolali Alici s Debbie a celé odpoledne jsme spokojeně jedli, pili a povídali jsme, vyprávěli jsme si různé příběhy, smáli jsme se, odpočívali jsme.Všiml jsem si, že Vandža se občas rozhlížel, jakoby někoho hledal. Tenkrát

jsem to pustil z hlavy, ale teď už vím, co hledal - smrt. Z nás všech, co jsme v tom pokoji byli, jen Vandža cítil smrt, která si nás všechny prohlíží… čeká… vybírá.

16. kapitola

S příchodem noci jsme vyrazili. Declan a Prcek Kenny se s námi rozloučili. Seděli v obýváku, před sebou mobily místo mečů. Vampireti od toho masakru na stadionu prohlíželi město a hledali stopy po Stevovi a jeho vampýrech. Declan a Prcek Kenny měli v nepřítomnosti Debbie a Alice celou akci na starosti.

“Máte naše čísla,”řekla Alice Declanovi těsně předtím, než jsme odešli. “Kdyby se něco stalo, okamžitě zavolejte, ať se vám to zdá sebevíc zanedbatelné.”

“Jasně,” zakřenil se Declan a zasalutoval.

“Tentokrát se snaž nenechat se zastřelit,“mrknul na mě Prcek Kenny.

Alice s Debbie si půjčily dodávku. Nacpali jsme se dovnitř, Harkat a Vandža byli vzadu přikrytí dekami. “Když nás zastaví a prohledají, budete muset zdrhnout,” řekla jim Alice.“My budeme dělat, že jsme o vás nevěděli. Tak to bude nejjednodušší.”

“Tím myslíš, že budete dělat neviňátka a my to odneseme,” zamručel Vandža. “Přesně tak.” kývla Alice.

I když byla noc, a z měsíce byla vidět jen polovina, musel jsem mít sluneční brýle. Tu noc jsem měl extrémně citlivé oči a příšerně mě bolela hlava. Taky jsem měl špunty do uší a v nosu nacpané chomáčky vaty.

“Možná bys tu měl zatím zůstat,” navrhnula Debbie - všimla si, jak jsem sebou trhnul, když Alice nastartovala.

“V pohodě,“zavrčel jsem. Mžoural jsem proti světlu pouličního osvětlení a ošíval jsem se kvůli strašnému hluku motoru.

“Mohli jsme jít pěšky,”řekla Alice,“ale to by nás spíš zastavili a prohledali.”

“V pohodě,”řekl jsem znova a zabořil jsem se do sedadla.“Jenom prosím tě netrub.”

Cesta na starý stadion, kde panoptikum sídlilo, proběhla bez problémů. Potkali jsme dvě hlídky, ale obě na nás mávly, ať jedeme dál (když jsme kolem nich projížděli, vyndal jsem si špunty a vatu a sundal jsem si brýle, abych nevzbudil podezření). Alice zaparkovala před stadionem. Pustili jsme Harkata a Vandžu ven a šli jsme na stadion.

Musel jsem se začít usmívat, když jsem uviděl stany a dodávky - byl jsem doma. Když jsme se blížili k ohništi, zahlédli jsme skupinu dětí, které si hrály opodál. Jedno z nich si nás prohlíželo, a pak se k nám rozeběhlo s pokřikem:“Kmotře! Kmotře!”

“Ne tak nahlas!” rozesmál jsem se a chytil jsem Shancuse, který na mě skočil. Objal jsem hadího chlapce, a pak jsem ho odstrčil - jako další důsledek očisty mě pálila kůže, takže jsem se vyhýbal jakémukoli kontaktu.

“Proč máš ty brýle?” zamračil se Shancus.“Vždyť je noc.”

“Protože jsi tak ošklivý, že jsem se neodvážil dívat se na tebe bez ochrany,”řekl jsem mu. “Moc vtipný,” zafuněl, pak se natáhl, vytáhl mi z nosu kus vaty, prohlédl si jí a strčil jí zase zpátky.“Ty jseš divnej!” Podíval se na Vandžu, Debbie a Alici.“Pamatuju si na váš,”řekl. “Ale ne moc dobře. Když jsem vás naposledy viděl, byl jsem ještě dítě.” S úsměvem jsem je představil.“Jasně,”řekl Shancus, když jsem mu řekl Debbiino jméno.“Ty jsi Darrenova holka.” Málem jsem se udusil rozpaky a hned jsem zrudnul. Debbie se jen usmála a řekla: “Vážně?

Kdopak ti to řekl?”

“Slyšel jsem, jak si o tobě máma s tátou povídali. Taťka tě zná od doby, kdy jsi se poprvé setkala s Darrenem. Prý má Darren oči jako tenisáky, když jsi poblíž. A -”

“To by stačilo,“přerušil jsem ho a přál jsem si, abych ho mohl uškrtit.“Proč radši neukážeš dámám, jak si umíš strkat jazyk do nosu?”

To ho rozptýlilo a příštích pár minut to předváděl a vyprávěl, jak vystupuje s Evrou. Zahlédl jsem, jak se na mě Debbie úkosem usmívá. Taky jsem se na ní usmál, i když mnohem nuceněji.

“Vystupuje tu ještě Truska?” zeptal se Vandža. “Jo,”řekl Shancus.

“Musím se po ní pak podívat,“zamumlal Vandža a pomocí slin si trochu uhladil vlasy. Ten ošklivý, špinavý kníže si o sobě myslel, že je lamač ženských srdcí - i když si to o něm žádná žena nemyslela!

“Je pan Topol ve své… dodávce?” zeptal se Harkat.

“Asi.”řekl Shancus. Pak se podíval na Debbie a Alici a narovnal se.“Pojďte za mnou,” řekl důležitě.“Dovedu vás k němu.”

Všichni jsme se vydali za ním. Neodpustil si různé komentáře - vysvětloval Debbie a Alici, komu patří který stan nebo karavan a kdo bude dnes večer vystupovat. Nedaleko dodávky pana Topola jsme potkali Evru, Merlu a Urchu. Měli všechny hady ve velké vaně plné vody a opatrně je čistili. Evra byl rád, že mě zase vidí, a šel se zeptat, jestli je všechno v pořádku.“Chtěl jsem se za tebou jít podívat,”řekl,“ale Hibernius povídal, že to není dobrý nápad. Že by mě mohli sledovat.”

“Oni sledují panoptikum?” zeptal se Vandža vyplašeně.

“To nikdy neřekl přímo,”řekl Evra.“Ale několik posledních nocí jsem měl pocit, že se na mě někdo dívá. Vlastně jsme tu nervózní všichni.”

“Možná jsme se… neměli vracet,”řekl Harkat.

“Pozdě,“zafuněl Vandža.“Pojďme si poslechnout, co nám k tomu řekne Hibernius.”

Merla chytila Shancuse, když chtěl jít dál.“Ty ne,”řekla.“Ty se musíš připravovat na vystoupení.Nečekej, že ti připravím hada pokaždé, když si budeš chtít jít hrát s kamarády.” “Ale mami,” zakňučel Shancus, ale Merla mu vrazila do ruky mycí houbu a táhla ho k hadovi, kterého jsem mu koupil k narozeninám.

“Pak se stavím,“zasmál jsem se a vlastně mi ho bylo trochu líto.“Ukážu ti novou jizvu, která mi zůstala po tom, jak mě střelili.”

“Další?” zamručel Shancus. Prosebně se otočil na Evru. “Jakto, že Darren prožívá tolik dobrodružství? Proč nemůžu já jít bojovat a získávat jizvy?”

“Tvoje matka tě zjizví dost,když se okamžitě nepostaráš o toho hada,” odpověděl Evra a mrknul na mě. “Přijď, až budeš mít čas.”

“Jasně,” slíbil jsem.

Pokračovali jsme. Pan Topol na nás čekal v dodávce. Stál ve dveřích a vypadal ještě majestátněji než obvykle.”Čekal jsem vás,” povzdychl si, pak ustoupil a pokynul nám, ať jdeme dál. Když jsem ho míjel, přejel mi mráz po zádech. Trvalo mi pár vteřin, než jsem si

uvědomil, co mi ten pocit připomínal - stejný pocit jsem měl pokaždé, když jsem uviděl mrtvolu.

Když jsme se všichni posadili, pan Topol zavřel dveře, pak si sedl na zem mezi nás do tureckého sedu a ruce si opřel o kolena.“Doufám, že ses neurazil, když jsem tě nepřišel navštívit,”řekl mi.“Věděl jsem, že se uzdravíš, a měl jsem tu plné ruce práce.”

“To je v pohodě,” usmál jsem se, sundal jsem si brýle a odložil jsem je. “Tebe taky rád vidím, Vandžo,”řekl pan Topol a pak přivítal Debbie a Alici.

“Když jsme skončili se slušnostmi,”řekl Vandža,“můžeme přejít k práci. Věděl jste, co se stane na tom stadionu, že jo?”

“Měl jsem podezření,” řekl pan Topol vyhýbavě, skoro ani nepohnul rty. “A to jste tam nechal Darrena jít? To jste nechal jeho přítele zemřít?”

“Já nejsem odpovědný za nic, co se stalo,” namítl pan Topol.“Všechno se děje tak, jak má. Já nemůžu zasahovat do sledu událostí. To přece víš, Vandžo. Už jme to probírali.Několikrát.” “A já to stejně ještě nepobírám,“odsekl Vandža.“Kdybych já dokázal vidět do budoucnosti, využil bych to k tomu, abych pomáhal lidem, na kterých mi záleží. Mohl jste nám říct, kdo je Pán vampýrů. Kdybyste nás varoval, Larten mohl být naživu.”

“Ne,”řekl pan Topol.“Larten by zemřel. Okolnosti by se mohly změnit, ale jeho smrt byla nevyhnutelná. To jsem změnit nemohl.”

“Mohl jste se aspoň pokusit,” trval si na svém Vandža.

Pan Topol se pousmál, pak se podíval na mě.“Přišel sis sem pro radu.Chceš vědět, kde je tvůj dávný přítel Steve Leonard.”

“Můžete nám to říct?” zeptal jsem se tiše.

“Ne,“odpověděl. “Ale nemusíte se bát, on se brzy objeví. Nebudete ho muset hledat.” “To znamená, že zaútočí?” vyhrkl Vandža, “Je blízko? Kdy má v plánu zaútočit? Kde?” “Vaše otázky mě začínají unavovat,“zavrčel pan Topol a v očích se mu nebezpečně

zalesklo.“Kdybych mohl hrát nějakou roli v boji za upíří klan, udělal bych to. Je mnohem

těžší nečinně stát a přihlížet. Těžší, než si umíte vůbec představit. Truchlili jste za Lartena, když zemřel - ale já truchlil už o třicet let dříve, od chvíle, kdy jsem zahlédl jeho pravděpodobnou smrt.”

“Tím chcete říct, že jste… nevěděl jistě, že zemře?” zeptal se Harkat.

“Věděl jsem, že přijde chvíle, kdy to bude buď on nebo Pán vampýrů, ale dál jsem neviděl - ačkoliv jsem se bál nejhoršího.”

“A co naše další setkání?” zeptal jsem se potichu.“Až se já a Vandža setkáme s Pánem vampýrů - kdo zemře?”

“Nevím,”řekl pan Topol.“Dívat se do budoucnosti většinou přináší jen bolest. Je mnohem lepší neznát osud svých přátel a milovaných. Opouštím přítomnost, co nejméně to jde. Občas se tomu vyhnout nemůžu, když mě můj vlastní osud nutí. Ale to moc často není.”

“Takže nevíte, jestli vyhrajeme nebo ne?” zeptal jsem se. “To neví nikdo,”řekl pan Topol. “Ani Osmond Sudd.”

“Ale když prohrajeme,”řekl jsem, a v hlase mi zazněla nervozita.“Když vampýři vyhrajou a Steve jednoho z nás zabije - kdo to bude?”

“Nevím,”řekl pan Topol.

“Ale můžete to zjistit,“přitlačil jsem.“Můžete se podívat do budoucnosti, ve které jsme prohráli, a zjistit, kdo přežil.”

“A proč bych měl?” povzdychl si pan Topol.“Co byste z toho měli?” “Chci to vědět,” naléhal jsem.

“Možná by bylo lepší -” začal Vandža.

“Ne!” zasyčel jsem.“Já to musím vědět.“Celé dva roky se mi zdálo o zániku klanu a poslouchal jsem křik umírajících upírů. Jestli mám zemřít, tak fajn. Ale prosím, řekněte mi to, ať se na to můžu připravit.”

“Já nemůžu,”řekl pan Topol zachmuřeně.“Nikdo nedokáže předpovědět, který z vás zabije Pána vampýrů - nebo zemře v jeho rukou.”

“Tak se podívejte dál,” prosil jsem.“Dvacet let dopředu, nebo třicet. Vidíte v té budoucnosti mě nebo Vandžu?”

“Mě z toho vynech!” štěknul Vandža.“Já si s tímhle zahrávat nechci.” “Tak se aspoň podívejte na mě,” řekl jsem a díval jsem se na pana Topola. Pan Topol se mi díval do očí,a pak se tiše zeptal:“Jsi si jistý?”

Napřímil jsem se.“Ano!”

“Dobře.” Pan Topol sklonil hlavu a zavřel oči.“Nebude to moc přesné, ale můžu se podívat o pár desetiletí dopředu…”

Vytratil se mu hlas.Vandža, Harkat, Alice, Debbie i já jsme sledovali, jak se mu obličej rozzářil světle červenou barvou. Připadalo mi, jako by přestal dýchat, a teplota v pokoji klesla o několik stupňů. Celých pět minut tam seděl se zářícím obličejem a pevně semknutými rty.

Pak vydechl, zář zmizela, otevřel oči a teplota se vrátila do normálu. “Viděl jsem to,”řekl s nečitelným výrazem.

“A?” vydechl jsem. “Neviděl jsem tě tam.”

Kysele jsem se usmál.“Já to věděl. Pokud bude klan zničen, tak kvůli mně. Já jsem ten zatracený, pokud prohrajeme.”

“To není tak jisté,”řekl pan Topol.“Díval jsem se napřed o padesát, šedesát let,dlouho po úpadku upírů.Klidně jsi mohl zemřít po tom, co byli ostatní vyvražděni.”

“Tak to zkuste znova,” naléhal jsem.“Podívejte se o dvacet, třicet let dopředu.”

“Ne,”řekl pan Topol pevně. “Už jsem viděl víc, než jsem chtěl. Dneska v noci už nechci tolik trpět.”

“O čem to mluvíte?” zeptal jsem se.“Jak jste trpěl?”

“Smutkem,”řekl pan Topol. Odmlčel se a podíval se na Vandžu.“Vím, žes mi zakázal hledat i tebe, starý příteli, ale nemohl jsem si pomoct.”

Vandža zaklel a připravil se na nejhorší.“Tak do toho. Protože tenhle idiot otevřel plechovku s červama,klidně se můžeme koukat, jak se kroutí. Tak mi řekněte ty špatné zprávy.”

“Díval jsem se do obou budoucností,”řekl pan Topol.“Nechtěl jsem, ale tyhle věci se kontrolovat nedají. Viděl jsem budoucnost, kde zvítězí vampýři, ale i budoucnost, kde budou vítězi upíři - a ačkoliv jsem tam Darrena uviděl, tebe jsem nenašel ani v jedné.” Podíval se Vandžovi do očí a pochmurně dodal:“V obou tě zabil Pán stínů.”

17. kapitola

Vandža pomalu zamrkal.“Tím chcete říct, že zemřu, ať vyhrajeme nebo prohrajeme?” Měl překvapivě klidný hlas.

“Pán Stínů tě zničí,“odpověděl pan Topol.“Nemůžu říct kdy nebo jak se to stane, ale neutečeš tomu.”

“Kdo je ten Pán Stínů?” zeptal se Harkat. Nikdo jiný kromě mě o něm nevěděl. Evanna mě varovala, ať se o něm před nikým nezmiňuju.

“Krutý vládce, který po Válce jizev zničí svět,”řekl pan topol.

“To nechápu,” zamumlal Harkat.“Pokud zabijeme Steva, tak tu přece… nebude Pán žádných blbých stínů!”

“Ale bude,”řekl pan Topol.“Objeví se zrůda s nepředstavitelnou mocí a zuřivostí. Jeho příchod je nevyhnutelný. Jen jeho identita není tak úplně jistá - ale brzy bude odhalena.”

“Ty pustiny,“vyhrknul Harkat.“Tím chcete říct, že i když zabijeme Steva, tak to dopadne takhle? Zničený svět, kde jsme se s… Darrenem dozvěděli o mé… minulosti - to leží před náma?”

Pan Topol zaváhal a kývnul.“Dřív jsem vám to říct nemohl. V minulosti jsem o ničem takovém nemluvil. Ale teď nebude vadit, když to řeknu, protože se tomu už nedá zabránit. Hrozba Pána stínů se vznáší nad námi - do čtyřiadvaceti hodin se zrodí a svět se s jeho příchodem otřese.”

Nastalo dlouhé, zaražené ticho. Vandža, Harkat, Alice a Debbie byli zmatení, obzvláště poslední dvě jmenované, protože nevěděly nic o světě, který jsem viděl. Já měl strach. Tohle jen potvrdilo mé nejhorší noční můry. Pán Stínů povstane bez ohledu na to, jak se vyvrbí Válka jizev. A nejen že proti tomu nemůžu nic udělat - v jedné z těch budoucností jím budu já. Což znamenalo, že pokud vyhrajeme, tak za takových padesát šedesát let vyvraždím nejen celý svět, ale zabiju i Vandžu. To se mi zdálo nemožné. Znělo mi to jako nějaký zvrácený vtip.Ale Evanna i pan Topol uměli číst budoucnost - a oba mi řekli to samé.

“Takže ještě jednou,” zavrčel Vandža, čímž prolomil ticho a přetrhnul mi tok myšlenek.“Je jedno, jak to dopadne mezi námi a Stevem Leonardem - nebo ve válce proti vampýrům - prostě přijde Pán stínů a zničí svět?”

“Ano,”řekl pan Topol.“Lidé brzo ztratí vládu nad touto planetou. Otěže moci převezme někdo jiný. Tohle bylo zapsáno. To, co zbude záleží na tom, jestli otěže převezme vampýr… nebo upír.” Nedíval se při tom na mě. Mohl jsem si to jen namlouvat, ale měl jsem pocit, že se mi pohledem záměrně vyhýbá.

“Ale ať zvítězí kdokoliv, já to nepřežiju,” naléhal Vandža.

“Ano.” Pan Topol se usmál.“Ale neměj ze smrti strach, Vandžo, protože si přijde pro nás všechny.” Jeho úsměv potemněl.“Pro některé z nás přijde velmi brzo.”

“O čem to mluvíte?” Vyjekl Vandža.“Vás se to netýká. Žádný upír ani vampýr by na vás nevztáhl ruku.”

“To je pravda,“ušklíbl se pan Topol,“ale na tomhle světě jsou i tací, kdo o mně nemají tak vysoké mínění.” Naklonil hlavu na stranu a uvolněně se na nás podíval. “Abych vám to dokázal…”

Ozval se ženský jekot.Všichni jsme vyskočili na nohy a vyběhli ke dveřím, až na pana Topola, který se pomalu zvedal.

Alice byla u dveří první. Rozrazila je, vyskočila ven, vytáhle pistoli, překulila se, když dopadla na zem, a vytáhla se na kolena.Vandža byl hned za ní. Vyběhl, odepjal pár šurikenů a vyskočil, aby mohl lépe zaútočit. Třetí jsem byl já. Měl jsem prázdné ruce, tak jsem se přidal k Alici s nadějí, že by mi mohla něco věnovat. Harkat s Debbie vyskočili ve stejnou chvíli - Harkat se oháněl sekerou, Debbie vytáhla pistoli jako Alice. Pan Topol zůstal stát ve dveřích a díval se na oblohu. Pak vyšel ven.

Nikoho jsme neviděli, ale zaslechli jsme další výkřik - tentokrát patřil dítěti. A pak něčí panický výkřik - Evra.

“Zbraň!” Zaječel jsem na Alici, když vstávala. Levou rukou sáhla do vaku na noze a vytáhla krátký lovecký nůž.

“Drž se za mnou,” nařídila a mířila k centru těch výkřiků.“Vandža nalevo, Alice s Harkatem doprava.”

Poslechli jsme ji, zformovali jsme se a vyrazili. Cítil jsem, že pan Topol jde za námi, ale neohlížel jsem se.

Znovu zaječela žena - Merla, Evrova manželka.

Lidé vybíhali ze stanů a karavanů, aby pomohli.Pan Topol zakřičel, ať se do toho nepletou. Jeho hlas se podobal hromu, a všichni okamžitě zase zalezli. Ohlédl jsem se přes rameno; jeho prudkost mě udivila. Omluvně se usmál.“Tohle je náš boj, ne jejich,”řekl, jako by to potřeboval vysvětlit.

Slovo “náš” mě překvapilo - rozhodl se pan Topol konečně skoncovat s neutralitou? - ale neměl jsem čas to rozebírat. Alice se dostala na konec tábořiště a uviděla, co způsobilo ten rozruch. O vteřinu později jsem to zahlédl taky.

Fonovi - až na Liliu - čelili útoku. Jejich protivníci - Ervé, Morgan James a Stevův syn Darius! Ervé už zabil Evrova hada a chystal se rozsekat Shancusova. Evra s tím šílencem bojoval, snažil se ho odtáhnout. Shancus se pral s Dariem. Merla držela Urlu, který pevně svíral svého hada a vzlykal. Couvali od Morgana Jamese. Pomalu je sledoval, na polovině tváře mu pohrával úsměv,rudé krvavé skvrny zvýrazňovaly ďábelské oči. Puškou mířil Merle na žaludek.

Vandža zareagoval nejrychleji.Hodil po jeho pušce šuriken, a tím jí vychýlil.James leknutím stiskl spoušť a vystřelil - naštěstí vedle. Než mohl vystřelit znovu, Merla pustila Urchu, odtrhla si ucho a hodila ho na Jamese. Praštilo ho mezi oči a on s překvapeným výkřikem přepadl.

Ervé si všiml naší přítomnosti - srazil Evru a vyrazil po Shancusovi. Vytrhnul ho Dariovi a se smíchem ho zvedl.

“Nemám dost prostoru na výstřel!“zaječela Alice.

“Budu dávat pozor na Morgana Jamese!” křikla na ni Debbie. “Tak ho sejmi!” zařvala Alice.

“Jestli Morganovi něco uděláte, ten kluk zemře!” odseknul Ervé a přitiskl Shancusovi ke krku tři háky levé ruky. Shancus si buď neuvědomoval to nebezpečí, nebo mu to bylo jedno, protože kopal a mlátil do Ervého. Ale my si všimli jeho vražedných úmyslů a okamžitě jsme se zarazili.

“Pusť ho, Hákovče,” zavrčel Vandža, stoupl si před nás a rozhodil ruce.“Budu s tebou bojovat jako muž proti muži.”

“Vždyť nejsi muž,” řekl Ervé pohrdavě.“Jsi skunk, jako celá tvá rasa. Morgane! V pořádku?” “V pohodě,“zamručel Morgan. Zvednul pušku a znovu zamířil na Merlu.

“Teď už ne!” zakřičel Harkat, postavil se před Merlu a zamával sekyrou. James odskočil z dosahu smrtícího ostří. Darius zatím vytáhl malou pistol na šípy a vystřelil po Harkatovi. Ale zamířil moc zbrkle a šíp letěl úplně jinam.

Skočil jsem po Dariovi; chtěl jsem ho chytit, jako Ervé držel Shancuse.Ale Shancusův had sebou házel v křečích a já o něj zakopl, než jsem mohl stisknout ruce kolem Dariova hrdla. Při pádu jsem narazil do Evry, který spěchal synovi na pomoc. Oba jsme spadli a zamotali jsme se do smyček umírajícího hada.

Během všech těch zmatků se Morgan James a Darius připojili k Ervému.Alice, Debbie a Harkat se drželi zpátky ze strachu, aby Ervé nezabil Shancuse.

“Pusť ho!” zaječela Merla se slzami zoufalství v očích. “Donuť mě k tomu!” šklebil se Ervé.

“Odsud se nedostanete, ” řekl Vandža, když Ervé začal couvat. “A kdo nás asi tak zastaví?” posmíval se mu Ervé.

Evra byl zase na nohou a chtěl vyrazit k té trojici.Ervé zaryl chlapci háky do krku o trochu víc.“To teda ne!” ušklíbnul se, a Evra ztuhnul.

“Prosím,”řekla Debbie a sklonila pistoli.“Pusť toho kluka a my vás necháme odejít.” “Vy nejste v pozici, ze které si můžete klást podmínky,“rozesmál se Ervé.

“Co chcete?” zakřičel jsem.

“Toho hadího chlapce,” zahihňal se Ervé.

“Na nic vám nebude.“Odhodlaně jsem udělal krok dopředu.Vemte si mě. Nechám se vyměnit za Shancuse.”

Čekal jsem, že po mojí nabídce skočí, ale Ervé jen lstivě zavrtěl hlavou a rudé oči se mu leskly.“Jdi někam, Shane,” řekl.“Bereme si toho kluka. Jestli se nám postavíte do cesty, zemře.”

Rozhlédl jsem se po svých přátelích - nikdo se ani nepohnul. Vampýři nás měli v hrsti.Vandža se mohl pohybovat rychlostí upíra, a Alice s Debbie měly pistole. Ale Ervé mohl Shancuse zabít, než ho mohl kdokoliv zastavit.

Ervé, Darius a Morgan James pořád couvali.Ervé a James se křenili, ale Darius vypadal stejně jako potom, co mě střelil - vyděšeně a trochu zaraženě.

Pak, zatímco jsme váhali, promluvil pan Topol.“To nemůžu dovolit!”

Ervé se nejistě zarazil.“Vám po tom nic není!” zakřičel.“Tak do toho nestrkejte nos.”

“Teď už mi po tom něco je,” řekl pan Topol tiše.“Tohle je můj domov.Moji lidé. Musím se do toho vložit.”

“Nebuďte -“vyjekl Ervé, ale než to stačil doříct, pan Topol byl u něj. Pohyboval se takovou rychlostí, že se mu nemohl rovnat ani žádný upír. Netrvalo to ani mrknutí oka, než se dostal k tomu šílenci a popadl ho za háky. Odtrhl je z Shancusova krku - z levé ruky se ulomily dva háky, z pravé jeden.

“Moje ruce!” zařval Ervé bolestí, jako by zlaté a stříbrné háky byly součástí jeho svalů.“Nech moje ruce na pokoji, ty -”

Ať dodal jakoukoliv nadávku, přehlušil ji výstřel. Morgan James, který stál vedle Ervého, vrazil panu Topolovi hlaveň pušky mezi žebra a stiskl spoušť. Kulka vypálila z hlavně neúprosnou rychlostí - a prorazila bezbrannému panu Topolovi hrudní koš.

18. kapitola

Bok pana Topola se zalil gejzírem tmavé, rudé krve a bílými úlomky kostí.Na chvilku tam stál a svíral Ervého háky, jakoby se nic nestalo. Pak spadnul na zem, krev se mi řinula z rány, břicho úplně potrhané.

Ervé s Dariem jen oněměle zírali, jak pan Topol padá. Pak na ně Morgan James zařval, ať utečou. Ještě než zmizeli - Ervé pořád svíral Shancuse - Morgan James na nás naposledy zkusmo vystřelil.

Nikdo se za nimi nevydal. Nespouštěli jsme oči z pana Topola.Rychle mrkal, rukama prohmatával ránu na břiše, rty odkryly malé černé zuby. Myslím, že nikdo nevěděl, jak je pan Topol starý nebo odkud pochází. Ale byl starší než kterýkoliv upír, stvoření obrovské síly a moci. Nedalo se uvěřit tomu, že by ho někdo mohl zabít tak jednoduše a násilně.

Debbie se vzpamatovala nejdřív - vyběhla k panu Topolovi a odhodila zbraň; chtěla mu nabídnout první pomoc. My ostatní jsme se vydali za ní -

- a zarazili jsme se, když se někdo ozval ze stínů za nejbližší dodávkou.“Oceňují vaši starost, ale je to nanic. Ustupte, prosím.”

Mířil k nám malý mužík s neupřímným úsměvem. Měl na sobě žlutý kabát a zelené holinky. Bílé vlasy, tlusté brýle a hodinky ve tvaru srdce, s kterými si pohrával v levé ruce. Osmond Sudd! Za ním šla jeho dcera, čarodějka Evanna - malá, svalnatá, chlupatá, místo oblečení provazy. Měla malý nos, zašpičatělé uši, bradku a každé oko jiné - jedno hnědé, jedno zelené. Jen jsme zírali, když tahle podivná dvojice došla k panu Topolovi a podívali se na něj. Evanna měla napjatý výraz ve tváři. Pan Sudd vypadal jen zvědavě. Pravou nohou šťouchnul pana Topola do místa, kam ho postřelili. Ten jen zasyčel bolestí.

“Nechte ho být!” zaječela Debbie.

“Zmlkni, prosím, nebo tě zabiju,” odpověděl pan Sudd. A i když to řekl příjemným tónem, bylo mi jasné, že by to udělal, kdyby pronesla další slovo. Naštěstí si to uvědomila taky a držela jazyk za zuby.

“Tak, Hibernie,”řekl pan Sudd.“Tvůj čas se blíží ke konci.”

“Věděl jsi to předem,“poznamenal pan Topol, a hlas se mu ani jednou nezachvěl. “Ano,” kývl pan Sudd.“Ale věděl jsi to i ty?”

“Myslel jsem si to.”

“Mohl ses tomu ubránit. Tvůj osud nebyl nikdy přímo spojen s těmito smrtelníky.”

“Pro mě byl,”řekl pan Topol. Třásl se a kolem něj se začala rozlévat kaluž krve. Evanna ustoupila, aby se jí vyhnula, ale pan Sudd si ji nechal rozlévat kolem bot.

“Sudde!” vyštěkl Vandža. “Můžeš ho zachránit?”

“Ne,”řekl pan Sudd krátce.Pak se naklonil nad pana Topola a roztáhl prsty pravé ruky. Prostředníček položil panu Topolovi doprostřed čela, sousedící prsty na oči, a palec s malíčkem nechal trčet po stranách.“I ve smrti můžeš být vítězem,”řekl překvapivě něžně, než prsty odstranil.

“Děkuju, otče,”řekl pan Topol. Otočil se na Evannu.“Sbohem, sestro.”

“Nezapomenu na tebe,” odvětila čarodějka - my ostatní jsme na ně civěli; tak nás nečekané odhalení zaskočilo. Věděl jsem o Evannině dvojčeti, a o legendě o panu Suddovi a vlčici. Jen mě nikdy nenapadlo, že by to mohl být pan Topol.

Evanna se sklonila a políbila bratra na čelo.Pan Topol se usmál, pak se zachvěl, vytřeštil oči a ztuhnul - a zemřel.

Pan Sudd se postavil a otočil. V koutcích očí měl malé slzy krve.“Můj syn je mrtvý,”řekl stejným tónem, jakým komentoval třeba počasí.

“To jsme nevěděli,” vydechl Vandža.

“Nikdy o své rodině moc nemluvil.” Pan Sudd se ušklíbnul a kopnutím levou botou otočil panu Topolovi hlavu na druhou stranu.“Nevím proč.”

Zavrčel jsem, když do něj kopnul a naštvaně jsem k němu vystartoval. Harkat s Vandžou taky. “Pánové,”řekl Evanna tiše. “Pokud budete ztrácet čas rvačkami s mým otcem, ti zabijáci zmizí s mladým Vonem.”

Okamžitě jsme ztuhnuli. Úplně jsme zapomněli, v jakém je Shancus nebezpečí. A ostatní taky. Když nám to Evanna připomněla, ihned jsme si to uvědomili.

“Musíme se vydat za nimi,”řekl Vandža. “Ale co pan Topol?” vyjekla Debbie.

“Je mrtvý,” zafuněl Vandža.“Jeho “rodina” se o něj postará.”

Pan Sudd se rozesmál, ale my mu nemohli věnovat další pozornost. Bez dalších debat jsme vyrazili. “Počkat!” zakřičel Evra. Ohlédl jsem se a uviděl jsem, jak si vyměnili s Merlou pohled. Merla kývla, a Evra vyběhl za náma. “Jdu s váma,”řekl.

Nikdo nic nenamítal. Přijali jsme mezi sebe Evru a nechali jsme za sebou Merlu, Urchu, pana Sudda, Evannu a mrtvého pana Topola, a vydali jsme se najít Shancuse a jeho únosce.

Když jsme vyběhli ze stadionu, zjistili jsme, že se únosci rozdělili. Napravo utíkal Ervé se Shancusem do středu města. Nalevo běželi Morgan James s Dariusem z kopce, pod kterým tekla řeka.

Vandža obhlédl situaci a vydal pokyny. “Alice a Evro - se mnou. Půjdeme za Ervém a Shancusem. Darrene, Harkate a Debbie - postarejte se o Morgana a toho kluka.”

Radši bych šel zachránit Shancuse, ale Vandža byl zkušenější než já. Poslušně jsem kývnul, otočil jsem se doleva a s Debbie a Harkatem jsme se vydali za tím zabijákem a jeho pomocníkem. Když jsme běželi z kopce, tak mě rozbolela hlava, že jsem pořádně neviděl,

kam běžím. Taky ozvěna mých kroků se stala mučením pro mé uši. I přesto jsem jako poloupír běžel rychleji než Harkat s Debbie, takže jsem je předběhl a zmenšoval jsem náskok Morgana Jamese a Daria.

James s Dariem se zastavili a otočili se, aby se mi postavili. Měl jsem počkat na Harkata a Debbie, a ne se pokoušet je zastavit sám, když jsem byl ozbrojený jen nožem. Ale přemohl mě vztek. Bez rozmyslu jsem vyrazil, i když vypálili - Morgan James z pušky, Darius ze své pistole. Štěstí upírů stálo při mně, takže kulky i šípy mě minuly, a o sekundu později už jsem byl u nich, hnán touhou po pomstě.

James se ohnal pažbou pušky. Praštil mě do pravého ramena, kam mě předtím střelil Darius. Vykřikl jsem, ale neustoupil jsem. Bodl jsem po Jamesovi nožem; mířil jsem na znetvořený obličej. Uhnul, a když jsem se natáhl, Darius mě praštil do žeber. Odstrčil jsem toho kluka a znovu jsem se pokusil Jamese bodnout. Jen se zasmál, surově mě chytil a strhnul mě na zem. Měl jsem namáčklý obličej k levé straně Jamesovy hlavy. Kůži měl zarudlou a zvrásněnou, zuby vyceněné za tenkými rty, oko jako světlý bod v té zjizvené tváři.

“Íbí che ti o?” prsknul.

“Super!” ušklíbnul jsem se, pak jsem se na něj převalil a bodnul jsem ho do oka. “Neysi si, e mi unkech!“vyjekl James a nabral mě kolenem do břicha.

“Ještě uvidíme!” zamumlal jsem, trochu jsem se zapotácel, než jsem se po něm zase vrhnul. Povedlo se mi ho bodnout, ale bohužel jen do ruky. V tu chvíli jsem ucítil, jak mě ten kluk začal mlátit pistolí; snažil se mě srazit. Ignoroval jsem ho a soustředil jsem se na Morgana Jamese. Byl jsem sice silnější než vampet, ale on byl mohutnější a zkušenější bojovník. Pořád sebou pode mnou házel, zarýval mi lokty a kolena do břicha a slabin,plival mi do očí. Začínal jsem před očima vidět bolestivě jasné bílé světlo. Měl jsem chuť zaječet a přitisknout si ruce na uši. Místo toho jsem se zakousnul Jamesovi do ruky a ukousnul jsem kus masa.

James zaječel jako divoká kočka a shodil mě - bolest mu dala nečekanou sílu. Darius mě při pádu stačil pořádně kopnout do hlavy,takže jsem na chviličku ztratil smysl pro orientaci. Když jsem se dal do pořádku, už jsem na sobě měl Jamese. Levou rukou mi zvrátil hlavu a pravou vytáhl můj vlastní nůž - který jsem v průběhu boje upustil - aby mi podřízl hrdlo.

Hmátl jsem po tom noži. Vedle. Znovu. Povedlo se mi ho vychýlit z dráhy. Hmátl jsem potřetí

- pak jsem se zarazil, zatnul jsem svaly a zavřel oči. James se potěšeně usmál. Myslel si, že už jsem to vzdal. Nemohl vědět, že jsem za ním zahlédl Harkata se sekerou.

Ozvalo se zasvištění - Darius se pokoušel zakřičet varování - pak zvuk dopadu. Otevřel jsem oči. Zahlédl jsem, jak se hlava Morgana Jamese kutálí někam do tmy - Harkat jí oddělil od těla jediným máchnutím sekery. Z Jamesova krku vytryskla krev. Znovu jsem zavřel oči, když mě zalila vlna horké rudé tekutiny. James se bez života převalil. Zvedl jsem se, otevřel jsem oči, setřel jsem si z obličeje krev, a vyškrábal jsem se zpod mrtvého těla.

Darius stál vedle mě a tupě zíral na mrtvého společníka. I jeho ohodila krev - zmáčela mu kalhoty. Roztřeseně jsem se postavil.V hlavě mi zvonilo. Z vlasů mi kapala do obličeje krev. Zvedal se mi žaludek. Ale věděl jsem, co musím udělat. Harkat mě povzbudil.

Vzal jsem Jamesovi z ruky nůž, přitiskl ho Dariovi na krk a volnou rukou jsem ho chytil za vlasy. Zavrčel jsem, když jsem přitlačil na ostří; nebyl jsem ani upír, ani člověk. Bylo ze mě divoké zvíře s cílem ukončit jeho život.

19.kapitola

14.1.2008 - 13:18 | Phoebe Esteban | Pán stínů

Debbie mě zastavila. “Ne!” Zaječela a přiběhla ke mně zezadu. V hlase jí zaznívala taková hrůza, že přemohla i mou touhu po krvi. Objevila se vedle mě, celá zadýchaná, oči strachy vytřeštěné.“Ne!” Vydechla a zoufale zavrtěla hlavou.

“Proč ne?” Odseknul jsem. “Vždyť je to dítě!” Vyjekla.

“Ne - je to syn Steva Leonarda,” oponoval jsem jí. “Zabiják, jako jeho otec.”

“Nikoho nezabil,” hádala se se mnou Debbie. “Pana Topola zabil Morgan James. Už je po smrti, takže jsou účty vyrovnané. Nemusíš zabíjet toho kluka.”

“Zabiju je všechny!” Zařval jsem. Jako by se ze mě stal někdo jiný, krvežíznivý psychopat. “Všichni vampýři musí zemřít! Všichni vampeti! Všichni, kdo jim pomáhají!”

“I děti?” Zeptala se Debbie znechuceně.

“Jo!” Křiknul jsem. Hlava mě bolela víc než kdykoliv jindy. Jako by mi z ní trčely rozžhavené hřebíky. Jedna moje část věděla, že dělám chybu, jenže ta větší část byla plná hněvu a chuti zabíjet. Ta bezcitná část chtěla pomstu.

“Harkate,” otočila se Debbie na lidičku.“Otevři mu oči!”

Harkat zavrtěl hlavou.“Myslím, že ho nedokážu zastavit,”řekl a díval se na mě, jako by mě neznal.

“Musíš to zkusit!” Zaječela Debbie.

“Nevím, jestli na… to mám právo,” zamumlal Harkat.

Debbie se na mě znova otočila. Po tvářích jí stékaly slzy. “Nesmíš to udělat!” Zafňukala. “Je to moje povinnost,“odsekl jsem.

Plivla mi k nohám.“Tohle si myslím o tvé povinnosti! Jestli toho kluka zabiješ, stane se z tebe zrůda. Nebudeš o moc lepší než Steve.”

Zarazil jsem se. Její slova ve mně vyvolala dávnou vzpomínku. Vzpomněl jsem si na pana Hroozleyho a jeho poslední slova před smrtí. Varoval mě, abych nezasvětil celý život nenávisti. Když budu mít možnost, můžu Steva Leoparda zabít - ale nesmím tomu zasvětit celý život.

Co by udělal na mém místě? Zabil by ho? Ano, pokud by to bylo nezbytné. Ale - vážně je to nezbytné?Chtěl jsem Daria zabít, protože jsem se ho bál, a chtěl jsem udělat něco dobrého pro všechny - nebo jsem chtěl jen zranit Steva?

Zadíval jsem se chlapcovi do očí. Byly plné strachu, ale za tím strachem byl…smutek. Ve Stevových očích číhalo zlo. V Dariových ne. Byl o hodně lidštější než jeho otec.

Pořád jsem tiskl ostří k jeho hrdlu. Už se trochu zarylo do kůže. Po krku mu stékaly slabé pramínky krve.

“Zničíš sám sebe,” zašeptala Debbie. “Budeš horší než Steve. On nepozná rozdíl mezi dobrým a špatným. Ty můžeš. Dokáže s tím žít, protože nic lepšího nezná, ale tebe to zničí. Nedělej to, Darrene. Nevedeme válku, které by se účastnily i děti.”

Díval jsem se na ní se slzami v očích. Věděl jsem, že má pravdu. Chtěl jsem ten nůž odtáhnout. Nemohl jsem uvěřit, že jsem se snažil zabít chlapce. Ale jedna moje část mu stále chtěla vzít život. Něco se ve mně vzbudilo, Darren Shan, kterého jsem neznal, a nemínil se vzdát bez boje. Zachvěly se mi prsty s nožem, ale zuřivý anděl odplaty jim nedovolil klesnout.

“Tak dělej, zabij mě,” zavrčel najednou Darius.“Vždyť přesně to děláte. Jste zabijáci. Vím o vás všechno, tak přestaň dělat, že máš slitování.”

“O čem to mluvíš?” Řekl jsem. Jen se znechuceně usmál.

“Je to Stevův syn,”řekla Debbie tiše. “Vyrůstal mezi lží. To není jeho chyba.” “Můj táta nelže!” Zařval Darius.

Debbie se posunula za Daria, aby se mi mohla dívat do očí.“Nezná pravdu. Je nevinný, i přes to všechno, k čemu ho přinutili. Nezabíjej nevinného, Darrene. Nestaň se tím, kdo se ti hnusí.”

Zamručel jsem. Víc než kdy jindy jsem chtěl ten nůž zahodit, ale pořád jsem nemohl, pořád jsem sváděl vnitřní bitvu, které jsem tak úplně nerozuměl.“Nevím, co mám dělat!” zasténal jsem.

“Tak si uvědom něco… jiného,”řekl Harkat. “Možná toho kluka budeme potřebovat… jako výměnu za Shancuse. Je rozumné ho nezabíjet.”

Můj vnitřní oheň zhasnul. Odtáhnul jsem nůž a cítil jsem, jak mi spadnul kámen ze srdce. Omluvně jsem se usmál. “Díky, Harkate,” zamumlal jsem.

“Tohle není dobré,“poznamenala Debbie, zatímco jsem Daria otočil a zavázal jsem mu ruce za zády kusem látky, kterou si Harkat odtrhnul z hábitu. “Měl jsi ho pustit, protože je to správné - ne proto, že ho možná budeš potřebovat.”

“Možná,” kývl jsem - styděl jsem se za svou reakci, ale nechtěl jsem to přiznat.“Ale to je jedno. Probereme to pak. Nejdřív zjistíme, co je se Shancusem. Kde máš telefon?”

O minutu později už byla zabraná do hovoru s Alicí Burgessovou. Pořád byli na stopě Ervému a Shancusovi. Vandža se mnou chtěl mluvit. “Musíme se rozhodnout,”řekl. “Mám Ervého na dohled. Můžu ho sejmout šurikenem a jít zachránit Shancuse.”

“Tak proč to neuděláte?” Zamračil jsem se.

“Myslím, že nás vede za Stevem Leonardem,”řekl Vandža.

Povzdychl jsem si a pevně jsem sevřel telefon. “Co na to Evra?” Zeptal jsem se.

“Tohle je náš úkol, ne jeho,” odpověděl Vandža šeptem.“On myslí jen na svého syna. My musíme brát v úvahu i další věci.”

“Ještě nedokážu obětovat Shancuse, abychom dostali Steva,”řekl jsem.

“Já jo,”řekl Vandža tiše. “Ale pochybuju, že na to vůbec přijde. Myslím, že dokážeme toho kluka zachránit a navíc se dostat k Leonardovi. Ale je to risk. Jestli chceš, abych šel na jistotu a hned Ervého zabil, klidně. Ale podle mě bychom to měli zkusit - nechat se zavést k Leonardovi a tam zachránit Shancuse.”

“Vy jste starší kníže,”řekl jsem.“Rozhodujete vy.”

“Ne,” odseknul Vandža. “Jsme nastejno. Shancus pro tebe znamená víc než pro mě. Tentokrát tě poslechnu.”

“Díky,” řekl jsem kysele.

“Promiň,”řekl Vandža, a i přes telefon jsem poznal, že to myslí vážně.“Kdyby to šlo, vzal bych na sebe zodpovědnost, ale teď nemůžu. Mám Ervého zabít nebo sledovat?”

Podíval jsem se na Daria. Kdybych ho zabil,řekl bych Vandžovi, ať zabije Ervého a přivede Shancuse - jinak by Steve stoprocentně zabil Shancuse jako pomstu. Ale když se ukážu s chyceným Dariem, Steve bude muset obchodovat. Až budeme mít Shancuse, můžeme se pustit do Steva.

“Fajn,”řekl jsem. “Nech ho běžet. Řekni mi, kde jste, a my vás doženeme.”

O chvilku později už jsme zase běželi městem, Debbie při tom telefonovala s Alicí a říkala nám, kudy dál. Cítil jsem,jak mi pohledem téměř propaluje záda - nesouhlasila s tím nebezpečím, které jsme podstoupili - ale já se neohlížel. Při běhu jsem si stále připomínal:” Jsem kníže. Mám povinnosti vůči svým lidem. Pán Vampýrů je ze všeho nejdůležitější.” Ale byla to jen slabá útěcha a já věděl, že se nedokážu s tou vinou vyrovnat, když se něco zvrtne.

20.kapitola

16.1.2008 - 16:34 | Phoebe Esteban | Pán stínů

Spolu s Dariem jsme běželi městem - vybírali jsme si temné uličky, abychom se vyhnuli policii. Najednou Harkat zpomalil, pak se úplně zastavil a otočil se. Naklonil hlavu na stranu.

“Co se děje?” Zeptal jsem se. “Kroky… za náma. Ty je neslyšíš?”

“Mám špunty v uších,” připomněl jsem mu. “Jsi si jistý?” “Jo. Myslím, že je to jen… jeden člověk, ale můžu se plést.”

“Nemůžeme bojovat a zároveň držet Daria,”řekla Debbie. “Jestli se máme zastavit, musíme

ho buď svázat nebo pustit.”

“Já ho nikam pouštět nebudu,” zamumlal jsem.“Vy dva budete pokračovat. Jestli Ervé skutečně míří ke Stevovi, musíte tam být se Shancusem, abyste ho mohli vyměnit. Já tu zůstanu a postarám se o to. Když to půjde, doženu vás.”

“Nechovej se jako hlupák,” zasyčela Debbie. “Musíme držet při sobě.”

“Koukej to udělat!” Vyjel jsem po ní prudčeji, než jsem musel. Byl jsem zmatený - nenávist ke Stevovi, strach, že by se ze mě mohl stát příšerný Pán stínů, bolest z očisty - a neměl jsem náladu na debaty.

“No tak,”řekl Harkat Debbie. “Nemá to cenu, když… s ním není rozumná řeč. Kromě toho má pravdu. Takhle je to lepší.”

“Ale nebezpečí -” začala Debbie.

“Je to Upíří kníže,”řekl Harkat. “O nebezpečí ví všechno.”

Harkat s sebou táhl Debbie a kulhal dál, jak nejrychleji mohl. Debbie neměla jinou možnost než jít za ním, i když se za mnou pořád ohlížela, než zašli za roh. Mrzelo mě, že jsem se k ní choval takhle, a doufal jsem, že se jí budu moct později omluvit.

Vyndal jsem si špunty z uší i nosu a pevně jsem sevřel nůž. Soustředil jsem se, abych dostal z hlavy nadbytečný hluk a mohl se soustředit jen na zvuky a pachy ulice.Slyšel jsem blížící se

kroky, tiché a pravidelné. Přikrčil jsem se a připravil jsem se na boj. Pak se ta postava objevila a já se uklidnil,postavil jsem se pustil jsem nůž.

“Evanno,” pozdravil jsem čarodějku.

“Darrene,“odvětila klidně,došla až ke mně a prohlížela si mě s nečitelným výrazem. “Proč nejste se svým otcem?” Zeptal jsem se.

“Pak za ním půjdu,” odpověděla. “Teď je mé místo zde, s tebou a tvými společníky. Rychle za nimi, ať nepřijdeme o ten střet.”

“Já nikam nejdu,”řekl jsem a ani jsem se nepohnul. “Ne, dokud nedostanu pár odpovědí.” “Vážně?” Usmála se Evanna. “Tak to budu nejdřív potřebovat slyšet ty otázky.”

“Týká se to Pána stínů.” “Myslím, že nemáme čas -”

“Mně je jedno, co si myslíte!” Přerušil jsem ji. “Před pár lety jste mi řekla, že Pán stínů bude buď Pán vampýrů - Steve - nebo já. Pan Topol řekl, těsně než zemřel, že Pán vampýrů povstane bez ohledu na to, kdo Válku jizev vyhraje.”

“Vážně?” Evanna zněla překvapeně. “To mu vůbec není podobné. Vždycky to byl spíše

tajnůstkář.”

“Chci vědět, co to znamená,” naléhal jsem, než změní téma na svého mrtvého bratra.“Podle pana Topola bude Pán stínů zrůda, a zabije Vandžu.”

“To vám řekl taky?” Teď byla Evanna naštvaná.“Zašel moc daleko. Neměl -”

“Už se stalo,” zarazil jsem ji a došel jsem k ní o krok blíž.“Spletl se. Musel se splést. A vy taky. Já nejsem zrůda. Nikdy bych neublížil ani Vandžovi, ani žádnému jinému upírovi.”

“Tím bych si nebyla tak jistá,”řekla tiše a zaváhala; pečlivě zvažovala, jak mi to říct.” Mezi přítomností a budoucností obvykle existuje spoustu cest, desítky možností a výsledků. Ale občas je jich méně, nebo třeba jenom dvě. A to je přesně tenhle případ. Přijde Pán vampýrů - tomu se nedá zabránit. Ale může to být jen jeden ze dvou lidí, buď ty nebo Steve.”

“Ale -” začal jsem.

“Ticho!” Řekla panovačně. “Protože se rozhodnutí rychle blíží, můžu ti říct věci, které bych předtím nemohla. Vůbec bych o tom nemluvila, ale můj bratr tě očividně chtěl o tvém osudu informovat, možná, aby ti dal čas se na to připravit. Bude jen správné, splnit jeho poslední přání.

Pokud zabiješ Steva, stane se z tebe zrůda, ta nejstrašnější a nejzvrácenější, jakou kdy svět poznal.” Vytřeštil jsem oči a otevřel pusu, ale ona pokračovala, než jsem stihl říct jediné slovo. “Ani zrůdy se nerodí dokonalé. Rostou, dospívají, stávají se tím, čím mají.

Začínáš se naplňovat nenávistí, Darrene, nenávistí, která tě zničí. Když zabiješ Steva, nebude to stačit. Půjdeš dál, ovládne tě hněv, kterému nebudeš rozumět. Protože si tě osud vybral jako osobu s velkou silou, vytvoříš tu velký zmatek. Zničíš vampýry, ale to ti nebude stačit.

Pořád budeš nacházet nové nepřátele. Během té cesty se tě budou pokoušet zastavit někteří upíři. Zemřou v tvých rukou.Vandža bude jedním z nich.”

“Ne,” vydechl jsem.“Já bych nikdy -”

“Nejen upíři se tě budou snažit zastavit,” pokračovala Evanna, ignorujíc mé protesty.“Vloží se do toho lidé, a ty se obrátíš proti nim. A stejně jako upíři a vampýři, i lidé budou v tvých rukou zničeni. Uděláš ze světa drť a popel. A budeš vládnout těm zbytkům, s absolutní mocí, vládou a hněvem, po zbytek svého nepřirozeně dlouhého a ďábelského života.”

Odmlčela se a opovržlivě se na mě usmála.“Tak vypadá tvá budoucnost, ve které uspěješ. V té druhé zemřeš v rukou druhého Pána stínů, pokud ne při jeho hledání, tak později, až padne zbytek klanu. To by mohla být v mnoha ohledech ta lepší možnost. Tak, ještě nějaké otázky?”

,Nemůžu,”řekl jsem otupěle.“To nejde. Přece musí existovat cesta, jak se tomu vyhnout.”

“Existuje,”řekla Evanna. Otočila se a ukázala směrem, kterým přišla. “Běž. Uteč. Opusť přátele. Schovej se .Když půjdeš, utečeš osudu. Steve vyhraje Válku jizev a stane se z něj Pán stínů. Můžeš žít normální, poklidný život – dokud nezničí svět kolem tebe.”

“Ale… to udělat nemůžu,”řekl jsem.“Nemůžu se otočit zády k těm, kdo mi věří. Co Vandža,

Debbie, Shancus? Musím jim pomoct.”

“Ano,” řekla Evanna smutně.“Já vím. Proto nemůžeš uniknout. Máš možnost utéct svému osudu, ale tvé city k přátelům ti to nedovolí. Nikdy neutečeš před výzvou. Nemůžeš. A i když máš možná nejpevnější vůli na světě, budeš moct pozorovat svůj osud až do hořkého konce - buď smrt Stevovou rukou, nebo zhouba jako Pán stínů.”

“Mýlíte se,”řekl jsem roztřeseně. “To neudělám. Já nejsem zlý. Když to teď vím, nepůjdu tou cestou. Když zabiju Steva… když zvítězíme… otočím se zády ke svému osudu. Když to půjde, zachráním klan - a pak se vytratím. Půjdu někam, kde nemůžu nikomu ublížit.”

“Ne,”řekla Evanna úsečně.“Tak to nebude. Tak,” pokračovala, než jsem stačil zase něco namítnout,“pospěšme si za tvými přáteli - tahle noc rozhoduje o budoucnosti, proto není dobré ztratit další minuty.” Prošla kolem mě a vydala se za ostatními, stopovala je svými vlastními metodami, a já se tiše šoural za ní, naprosto ohromený - a vyděšený.

*

Za pár minut jsme dostihli Debbie, Harkata a Daria. Překvapilo je, že vidí Evannu, ale ona neřekla ani slovo, jen se držela za námi a tiše nás pozorovala. Cestou se mě Debbie zeptala, jestli jsem s Evannou mluvil. Zavrtěl jsem hlavou, protože jsem nedokázal opakovat její slova, snažil jsem se je pochopit a přesvědčit sám sebe, že se spletla.

O čtvrt hodiny později jsme dostihli Vandžu a Evru. Sledovali Ervého až k jedné budově a čekali na nás venku.“Vešel tam před pár minutami,”řekl Vandža. “Alice šla hlídat dozadu, kdyby se snažil uniknout.” Podezíravě si prohlédnul Evannu.“Chceš nám pomoct nebo uškodit, má Lady?”

“Ani jedno,můj kníže,” usmála se.“Já jsem jen pouhý svědek.” “Hmm!” Zamručel.

Upřeně jsem zíral na tu budovu. Byla vysoká, temná, postavená z hrubých, šedých, kamenných kvádrů, s rozbitými okny. K obrovským vstupním dveřím vedlo devět schodů. Byly dost oprýskané a pokryté mechem. Kromě toho mechu a rozbitých oken se od mé poslední návštěvy vůbec nezměnila.

“Znám to tu,”řekl jsem Vandžovi - snažil jsem se zapomenout na rozhovor s Evannou a soustředit se na svůj úkol. “Je to staré kino. Tady mělo panoptikum představení, když jsme byli se Stevem děti. Mělo mě napadnout, že půjde sem. Tím se kruh dokončí. Pro blázna jako je Steve jsou tyhle věci důležité.”

“Nemluv takhle o mém tátovi!” Zavrčel Darius.

“Myslíš, že je Leonard uvnitř?” Zeptal se Vandža a dal Dariovi pohlavek.

“Jsem si tím jistý,”řekl jsem a setřel jsem si Morganovu krev z čela - neměl jsem čas se umýt. “A co Shancus?” Zasyčel Evra. Třásl se rozčílením.“Ublíží mému synovi?”

“Ne, když my máme jeho syna,”řekl jsem.

Evra se zmateně díval na Daria - o tom chlapci nic nevěděl - ale věřil mi. “Co budeme dělat dál?” Zeptala se Debbie.

“Prostě půjdeme dovnitř,”řekl jsem.

“Je to rozumné?” Zeptal se Vandža. “Možná bychom se tam měli zkusit dostat zezadu, nebo střechou.”

“Steve to má promyšlené,”řekl jsem. “Můžete se vsadit, že vzal v úvahu všechny možnosti. Nemůžeme ho přechytračit. Bylo by bláznovství se o to snažit. Musíme jít dovnitř, setkat se s ním tváří v tvář a doufat, že s námi bude štěstí upírů.”

“Štěstí zatracených,” ušklíbnul se Darius. “Nepřemůžete mého otce, ani jakéhokoliv vampýra. Takoví, jako jste vy, se nám nemůžou rovnat.”

Vandža si Daria zvědavě prohlížel. Naklonil se k němu a zavětřil jako pes. Potom ho slabě škrábnul na pravé ruce - Darius ani nemrknul - namočil prst v krvi, která vytékala z rány, a ochutnal ji. Pak se zašklebil.“Byl zasvěcen.”

“Zasvětil mě táta,”řekl Darius pyšně.

“Je to polovampýr?” Zamračil jsem se a podíval jsem se na jeho prsty - ani jizvička.

“Krev v něm je slabá,”řekl Vandža.“Ale je jeden z nich. Má v sobě přesně tolik krve, aby už z něj nikdy nemohl být člověk.”

“Souhlasil jsi s tím, nebo tě k tomu Steve přinutil?” Zeptal jsem se Daria.

“Táta by mě k ničemu nenutil!” Odseknul Darius. “Jako každý vampýr umožňuje svobodný výběr - ne jako vy.”

Vandža se na mě tázavě podíval.“Steve mu o nás napovídal spoustu nesmyslů,” vysvětlil jsem.“Myslí si, že jsme zlí, a jeho otec je chrabrý rytíř.”

“To taky je!” Zařval Darius.“Zastaví vás, abyste nezničili svět! Nenechá vás zabíjet, jak chcete! Brání noc před vámi, hnusnými upíry!”

Vandža pobaveně vytáhl obočí a podíval se na mě.“Kdybychom měli čas, moc rád bych to tomu klukovi ujasnil. Ale nemáme. Debbie - zavolej Alici, ať sem přijde. Půjdeme dovnitř najednou - jeden za všechny a tak dál.”

Zatímco Debbie volala, Vandža mě odtáhl stranou a kývnul směrem k Evrovi. Ten stál pár metrů před náma, ruce v pěst, a díval se na vchod do kina.“Je na tom špatně,“poznamenal Vandža.

“Jasně že je,” zamumlal jsem.“Jak myslíte, že by se měl jinak chovat?”

“Je ti jasné, co musíme udělat?” Odpověděl Vandža otázkou. Chladně jsem se na něj podíval. Chytil mě za ruce a pevně stisknul.“Musíme zabít Leonarda. Ty i já jsme postradatelní. Stejně jako Debbie, Alice, Harkat, Evra - a Shancus.”

“Chci ho zachránit,” řekl jsem mrzutě.

“Já taky,“povzdychl si Vandža.“A jestli to půjde, zachráníme ho. Ale Pán vampýrů je na prvním místě. Pamatuj si, co se stane, když prohrajeme - upíři budou zničeni. Vyměníš hadího chlapce za celý svůj klan?”

“Jasně že ne,”řekl jsem a vytrhnul jsem se mu.“Ale nevzdám se ho jen tak. Jestli chce Steve výměnu, tak dobře. Můžeme s ním bojovat někdy jindy.”

“A když nebude chtít měnit?” Naléhal Vandža.“Když bude chtít poslední boj?”

“Tak budeme bojovat, a buď zabijeme, nebo zemřeme - za každou cenu.” Podíval jsem se mu do očí, aby poznal, že mu říkám pravdu.

Vandža si zkontroloval šurikeny a pár si jich připravil.Pak se otočil, shromáždil všechny naše spojence - Debbie s sebou táhla Daria - a vydal se po schodech do opuštěného kina, kde pro mě před lety celá ta noční můra začala.

21.kapitola

19.1.2008 - 12:22 | Phoebe Esteban | Pán stínů

Bylo to jako vracet se do minulosti. V budově byla větší zima a vlhko a na stěnách přibyly nové graffiti, ale jinak se nic nezměnilo. Vedl jsem ostatní chodbou, kde nás před lety vyděsil pan Topol, když se objevil se svou typickou rychlostí a tichostí. Na konci doleva. Všiml jsem si místa, kde si od nás pan Topol vzal lístky a snědl je. Tehdy byly kolem vchodu do hlediště nataženy modré závěsy. Dnes tu nebyly - jediná změna.

Vešli jsme do hlediště, Vandža a Alice vepředu, Debbie a Evra za nimi (Debbie před sebou strkala Daria), pak Harkat a já. Evanna se držela vzadu.

V hledišti byla naprostá tma. Vůbec nic jsem neviděl. Ale slyšel jsem zepředu hluboký, tlumený dech.“Vandžo,” zašeptal jsem.

“Já vím,” odpověděl šeptem. “Půjdeme blíž?” Zeptal jsem se.

“Ne,” odpověděl.“Je tu moc tma. Počkáme.”

Uplynula minuta. Dvě. Tři. Cítil jsem napětí všech kolem sebe. Ale nikdo se nepohnul ani nepromluvil. Stáli jsme v temnotě a čekali jsme na tah našich nepřátel.

O pár minut později se bez varování rozsvítila světla. Všechny nás to překvapilo a já vyjekl nahlas, předklonil jsem se a zakryl jsem si rukama přecitlivělé oči. Na pár zásadně důležitých

vteřin jsme byli bezbranní. Byl by to ideální čas na útok. Čekal jsem, že se po nás vampýři a vampeti vrhnou - ale nic se nestalo.

“Máš oči v pořádku?” Zeptala se Debbie starostlivě a sehnula se vedle mě.

“Moc ne,” zavrčel jsem a pomalu jsem je pootevřel, jen abych aspoň něco viděl. I to mi způsobovalo strašnou bolest.

Pořád jsem si před očima držel ruku. Zamžoural jsem před sebe a zadrhnul se mi dech v hrdle.

Dobře, že jsme nešli dál. Celá podlaha byla stržená. Místo ní byla po celé místnosti vyhloubena obří jáma plná kolíků.

“Působivé, ne?” Zeptal se někdo na pódiu. Zvedl jsem oči. Nebylo tam moc dobře vidět, protože všechna světla svítila odtamtud, ale za chvilku jsem dokázal zaostřit.Pódium bylo plné tlustých,kolmo postavených klád, které vytvářeny ideální obranu. Vedle jedné klády se objevil šklebící se obličej Steva Leonarda.

Když ho Vandža zahlédl, vytáhl šuriken a hodil ho po něm - ale Steve si své místo nevybral náhodou a šuriken se zabodnul do klády, zpoza které se vykláněl.

“Smůla, pane,” zasmál se Steve.“Chceš to zkusit znovu?”

“Možná ho dostanu já,” zamumlala Alice a stoupla si před Vandžu. Zamířila a vypálila, ale kulka se nedostala dál než šuriken.

“Už skončilo nacvičování, nebo chcete ještě pár pokusů?” Zavolal Steve.

“Možná bych tu jámu mohl přeskočit,”řekl Vandža a prohlédl si řadu kůlů mezi pódiem a hledištěm.

“Nebuďte směšný,” zamručel jsem. I upíři mají své hranice.

“Nevidím nikoho jiného,” zašeptala Debbie a rozhlížela se po místnosti. Balkón nad náma - z kterého jsem sledoval Steva a pana Hroozleyho - mohl být plný vampýrů a vampetů, ale tomu jsem nevěřil - nic jsem odtamtud neslyšel, ani tlukot jediného srdce.

“Kde máš své bojovníky?” Zakřičel Vandža na Steva. “Někde se toulají,” řekl Steve spokojeně.

“Ty je s sebou nemáš?” Vyzvídal Vandža.

“Dneska ne,”řekl Steve. “Nepotřebuju je. Jediní lidé, kteří tu se mnou jsou, jsou můj vílí kmotříček - tedy Gannen Harst - jistý Rovnoprávný Vampýr a jeden vyděšený hadí chlapec. Jakže se to jmenoval, Ervé?”

“Shancus,” ozvala se odpověď zpoza kmene po Stevově levici. “Shancusi!” Zakřičel Evra. “Jsi v pořádku?”

Žádná odpověď. Zastavilo se mi srdce. Pak Ervé vystrčil zpoza kmene Shancuse a uviděli jsme, že i když má svázané ruce a roubík, je naživu a pravděpodobně bez zranění.

“Je pěkně divoký,” zasmál se Steve.“Jen trochu hlasitý, proto ten roubík. Některé výrazy… hrůza! Nevím, kde se dnešní děti učí tolik sprostých slov.” Steve se odmlčel. “Mimochodem, jak se má moje vlastní krev? Moc dobře tam na vás nevidím.”

“Jsem v pohodě,tati,” zavolal Darius. “Ale zabili Morgana! Ten šedivý mu useknul hlavu sekyrou!”

“Odporné.” Steve nezněl ani trochu naštvaně.”Říkal jsem ti, že to jsou barbaři, synu. Vůbec nerespektují život.”

“To byla odplata!” Zaječel Harkat.“Zabil pana Topola!”

Na pódiu nastalo ticho. Stevovi došla řeč. Pak se zpoza kmenu vedle Steva ozval Gannenův hlas. “Je to pravda?”

“Ano,” zamumlal Ervé.“Zastřelil ho.”

“Jak víte, že ho zabil?” Zeptal se Steve. “Topol je možná jen zraněný.” “Ne,” ozvala se poprvé Evanna. “Je mrtvý. Morgan James ho zabil.” “Jste to vy, Lady Evanno?” Zeptal se Steve nejistě.

“Ano,”řekla.

“Nemáte doufám v plánu nějaký podraz, jako třeba přidat se k upírům?” Řekl to sice uštěpačně, ale byla na něm znát úzkost - zrovna si nefandil v boji proti Lady divočiny.

“Nikdy jsem nebyla na straně upírů ani vampýrů, a nemíním s tím teď začínat,”řekla chladně.

“V pořádku,” zakřenil se Steve a znova nabyl ztracenou sebedůvěru. “Zajímavé. Vždycky jsem myslel, že Topola normální zbraně zabít nemůžou. Kdybych věděl, že se dá odklidit tak snadno, šel bych po něm už dávno.”

“Proč bys po něm šel?” Zařval jsem.

“Za ukrývání zločinců,” zahihňal se Steve. “Jediný zločinec tady jsi ty,” odsekl jsem.

Steve se přehnaně dramaticky povzdychnul.“Vidíš, jak mě urážejí, synu? Nejdřív zašpiní svět svou zabijáckou přítomností, a pak ukazují prstem na někoho jiného. Takhle to dělali upíři vždycky.”

Chtěl jsem něco odpovědět, ale uvědomil jsem si, že je to ztráta času.“Ukončíme to,” zavolal jsem.“Nepřivedl jsi nás sem kvůli hádkám. Vyjdeš zpoza toho kmenu nebo ne?”

“Ne!” Rozesmál se Steve. “Vypadám snad jako blázen? Hned byste mě zabili!”

“Tak proč jsi nás sem zavedl?” Znovu jsem se nervózně rozhlédl. Nemohl jsem uvěřit, že nenastražil žádnou past, že se nad námi neshromažďují desítky vampýrů a vampetů. Ale ještě jsem nic necítil. Vandža byl očividně taky zmatený.

“Chci si popovídat, Darrene,”řekl Steve.“Chtěl bych probrat možnost míru.”

Skoro mě to rozesmálo - tak absurdně to znělo.“Možná by ses chtěl stát mým pokrevním bratrem,” ušklíbl jsem se jízlivě.

“V určitých ohledech už jsem,”řekl Steve tajemně. Pak lstivě přimhouřil oči. “Když ses zotavoval, přišel jsi o Tommyho pohřeb.”

V duchu jsem zaklel.“Proč zrovna Tommyho?” Zavrčel jsem.“Proč jsi ho zatáhl do své zvrácené pomsty? Taky tě “zradil” ?”

“Ne,”řekl Steve.“Tomy byl můj přítel. I když mě ostatní pomlouvali, on stál při mně. Nic jsem proti němu neměl. Taky to byl prvotřídní brankář.”

“Tak proč musel zemřít?“Zaječel jsem.

“O čem to mluvíš?” Vložil se do toho Darius. “TY jsi zabil Tommyho Jonese. Morgan a Ervé se tě snažili zastavit, ale… To je pravda, že jo, tati?“Zeptal se, a vůbec poprvé jsem v jeho očích viděl náznak pochybností.

“Už jsem ti říkal, synu,” odpověděl Steve,”že nemůžeš věřit ničemu, co ti řekne

upír. Nevěnuj mu pozornost.” Pak se otočil na mě. “Nepřemýšlel jsi nad tím, jak Tommy sehnal lístek do panoptika?”

“Předpokládal jsem…” Zarazil jsem se.“Ty jsi ho tam nastrčil!”

“No jasně,” zakřenil se Steve. “S tvou pomocí. Pamatuješ na lístek, který jsi dal Dariovi? Poslal ho dál.Tommy byl při otevření sportovního centra; měl tam autogramiádu. Darius šel kolem a “vyměnil”svůj lístek za autogram. Ještě ho někde máme. Brzo by z toho mohla být sběratelská trofej.”

“To není možné,“zavrčel jsem. “Využít dítě ke špinavé práci - to je odporné.” “Ani tak ne,” přel se Steve. “Spíš to dokazuje, jak si cením mladých.”

Když jsem věděl, že Steve dal Tommymu lístek, rychle jsem si poskládal zbytek plánu. “Nemohl jsi vědět, že na mě Tommy narazí,” řekl jsem.

“Ne, ale tušil jsem to. Jinak bych musel přijít na jiný způsob, abyste se potkali. Nebylo to nutné, ale ten nápad se mi zamlouval. Mohla za to vyšší moc, že se tu objevil ve stejnou chvíli jako my. Jen mě naštvalo, že tu nebyl i Alan - z toho by vzniklo perfektní setkání.”

“A co můj lístek na fotbal? Jak jsi na to přišel?”

“Ráno jsem volal Tomymmu,” vysvětloval Steve. “Byl úplně mimo - nejdřív potká starého kámoše Darrena, a pak se mu ozve starý kámoš Steve. Jaká náhoda! Taky jsem dělal překvapeného. Vyptával jsem se na tebe. Zjistil jsem, že jdeš na zápas. Taky mě zval, ale já řekl, že nestíhám.”

“Chytré,” okomentoval jsem to ledově.

“Ani ne,”řekl Steve s hranou skromností.“Jen jsem využil jeho nevinnosti, abych tě chytil do pasti. Manipulovat s nevinnými je hračka. Překvapilo mě, žes to neprohlédl. Musíš zapracovat na své podezíravosti, Darrene. Podezírej všechny, i ty, do kterých bys to neřekl - to je mé motto.”

*

Vandža se ke mě přisunul blíž.“Když ho zabavíš, možná bych mohl vyklouznout a napadnout ho zezadu,“zašeptal.

Nenápadně jsem kývnul a Vandža se začal sunout pryč. “Tommy mi řekl, že s tebou byl v kontaktu už dřív,”řekl jsem nahlas, abych zamaskoval Vandžovy kroky. “Tvrdil, že mi o tobě musí něco říct, až se uvidíme po zápase.”

“Myslím, že vím, co to bylo,” zavrněl Steve. “Byl bys tak ochotný se o to podělit?”

“Ještě ne,” řekl. Pak vztekle dodal: “Ještě jeden krok ke dveřím, pane Pochode, a to děcko zemře.“Vandža se zastavil a znechuceně se na Steva podíval.

“Nech mého syna na pokoji!” Zakřičel Evra. Zatím se držel, ale Stevova výhružka už na něj byla moc. “Jestli mu něco uděláš, zabiju tě! Budeš tak trpět, že si budeš přát zemřít!”

“Ale ne!” Dělal si z něj Steve legraci.“Taková pomstychtivost! Vypadá to, že všichni přátelé od tebe přebírají jen násilí, Darrene. Nebo se záměrně obklopuješ surovými lidmi?”

“Trhni si!”Štěknul jsem. Jeho slovní hříčky už mě začínaly unavovat. “Budeš bojovat nebo ne?”

“Na to už jsem odpověděl,”řekl Steve.“Brzy budeme bojovat, neměj strach, ale není na to vhodný čas ani místo. Vzadu je chodba - nově vybudovaná - kterou za chvilku odejdeme. Než se dostanete přes ty kůly, budeme daleko odsud.”

“Tak na co čekáte?” Zavrčel jsem. “Vypadněte!”

“Ještě ne,” řekl Steve, tentokrát pevným hlasem. “Nejdřív oběť. Ve starých dobách se před každou velkou bitvou vykonávala oběť, kvůli naklonění bohů. No, je pravda, že vampýři žádné oficiální bohy nemají, ale čistě pro jistotu…”

“Ne!” Zaječel Evra - stejně jako nám ostatním mu bylo jasné, co má Steve v plánu. “Nedělej to!” Zařval jsem.

“Gannene!“Zakřičel Vandža.“To nemůžeš dovolit!”

“Já o tomhle nerozhoduji,bratře,” odpověděl Gannen zpoza kmenu. Ještě se neukázal. Mě jsem pocit, že se příliš stydí.

“Připraven, Ervé?” Zeptal se Steve.

“Nejsem si tím tak jistý,” odpověděl Ervé rozpačitě.

“Budeš mě poslouchat!” Zavrčel Steve. “Stvořil jsem tě a můžu tě klidně zahubit.Tak, ty vousatá, bezruká příšero - připraven?”

Ticho. Pak Ervé tiše odpověděl:“Ano.”

Vandža zaklel a vyrazil, aby se nějak prodral skrz ty kůly.Harkat vyběhl za ním. Alice a Debbie vypálily na kmen před Stevem, ale jejich kulky se přes něj nemohly dostat. Já zůstal stát, svíral jsem nůž a zoufale jsem přemýšlel.

Za námi se ozval roztřesený hlas:“Tati?” Všichni se zarazili.Ohlédl jsem se. Darius se celý třásl. “Tati?” Zavolal znova.“Nechceš ho doopravdy zabít, že ne?”

“Ticho!” Vyjel po něm Steve.“Stejně nechápeš, co se tu děje.” “Ale… vždyť je to dítě… jako já. Nemůžeš -”

“Zmlkni!” Zařval Steve. “Vysvětlím ti to později! Prostě -”

“Ne,” přerušil jsem ho a postavil jsem se za Daria. “Žádné “později” nebude. Jestli zabiješ Shancuse, zabiju Daria.” Podruhé té noci jsem v sobě cítil jiskru temnoty, a přitiskl jsem chlapci na krk nůž. Evanna za mnou nesouhlasně zamlaskala. Ignoroval jsem ji.

“Blafuješ,“ušklíbl se Steve. “Nedokázal bys zabít dítě.”

“Mohl,” odpověděla Debbie za mě. Trochu odstoupila. “Darren ho chtěl zabít už dřív. Harkat ho zarazil. Řekl, že ho budeme potřebovat jako výměnu za Shancuse. Jinak by ho Darren zabil. Dariusi - je to pravda?”

“Jo,” zakňučel Darius. Rozbrečel se. Zčásti strachem, ale zčásti taky hrůzou. Jeho otec ho vychovával pomocí lží a falešného hrdinství. Teď si začínal uvědomovat, jakému tvorovi to pomáhal.

Steve si něco zamumlal. Vyklonil se zpoza svého kmenu a z výšky si nás prohlížel. Nedělal jsem nic výhružného. Ani jsem nemusel. Můj cíl byl očividný.

“Skvěle,” zamručel Steve.“Odhoďte zbraně a vyměníme si ty chlapce.”

“Myslíš, že se ti vydáme na milost?” Zeptal se Vandža.“Pusť Shancuse, a my ti vrátíme syna.”

“Ne, dokud neodhodíte zbraně,” stál si na svém Steve.

“A dát ti tím šanci, abys nás oddělal?” Ušklíbl se Vandža.

Nastalo krátké ticho. Pak Steve odhodil pistoli na šípy daleko na jeviště. “Gannene,” řekl.“Mám u sebe ještě nějaké zbraně?”

“Meč a dva nože,” odpověděl Gannen okamžitě.

“Ty jsem nemyslel,” zavrčel Steve.“Mám nějaké zbraně na dálku?” “Ne,”řekl Gannen.

“A co ty a Ervé?” “Taky ne.”

“Vím, že mi nevěříš ani slovo,“křiknul Steve na Vandžu,“ale věříš svému vlastnímu bratrovi, ne? Je to čestný vampýr - radši by se zabil, než aby lhal.”

“Jo,” zamumlal Vandža neochotně.

“Tak odhoďte zbraně,”řekl Steve.“Pokud si nezačnete, nezaútočíme.”

Vandža se na mě podíval.“Udělejte to,”řekl jsem. “Je ve slepé uličce, stejně jako my. Nebude riskovat život vlastního syna.”

Vandža byl stále na pochybách, ale stáhnul si pásy s šurikeny a odhodil je. Debbie zahodila své pistole a Alice ji váhavě následovala. Harkat měl jen sekeru, kterou položil na zem vedle sebe. Já pořád držel nůž Dariovi u krku.

Steve vyšel s úšklebkem zpoza kůlu. Měl jsem neskutečnou chuď po něm ten nůž hodit - z téhle dálky bych ho trefit mohl - ale ovládl jsem se. Jako Upíří kníže, a jeden z Lovců, jsem to udělat měl. Ale nemohl jsem riskovat, že bych Steva minul a naštval. Okamžitě by Shancuse zabil.

“Tak pojďte, hoši,”řekl Steve. Gannen Harst a Ervé vyšli na scénu, Ervé s sebou měl svázaného Shancuse. Gannen byl zachmuřený jako obvykle, ale Ervé se usmíval. Nejdřív jsem si myslel, že je to úšklebek, ale pak jsem si uvědomil, že je to úlevný úsměv - byl rád, že nemusí hadího chlapce zabít. Ervé byl zvrácený zahořklý šílenec, ale nebyl tak úplně zlý - narozdíl od Steva.

“Postarám se o toho plaza,”řekl Steve a natáhl se po Shancusovi.“Skočte pro prkno, které můžeme položit přes tu jámu.”

Ervé předal Stevovi Shancuse a odešel zase dozadu. Přitáhnul odtamtud dlouhé prkno. Bylo to pro něj nepříjemné - kvůli hákům, které mu pan Topol odtrhnul, ho nemohl pořádně chytit. Gannen mu šel pomoct, ale nespouštěl z nás oči. Spolu začali pokládat prkno přes jámu na tupé kůly, které, jak jsem si teď všimnul, tam byly speciálně kvůli tomuhle.

Steve nás při jejich práci upřeně sledoval. Držel před sebou Shancuse a hladil ho po dlouhých

zelených vlasech. Nelíbilo se mi, jak se na nás dívá - měl jsem pocit, jako by nás rentgenoval

- ale mlčel jsem. Přál jsem si, aby si Ervé s Gannenem pospíšili.

Steve se dlouho díval na Evru - ten se s nadějí usmíval a skoro napřahoval ruce k synovi - a pak se podíval na mě. Jemně položil Shancusovi ruce, z každé strany hlavy jednu. “Pamatuješ na hry, které jsme hráli jako děti?” Zeptal se vychytralým tónem.

“Jaké hry?” Zamračil jsem se. Měl jsem příšerný pocit - pocit úplné zkázy - ale nemohl jsem dělat nic jiného, než hrát podle jeho pravidel.

“Hry na odvahu,” řekl Steve a něco v jeho hlase přimělo Ervého a Gannena zarazit se a rozhlédnout se. Steve měl na tváři neutrální výraz, ale v očích se mu ďábelsky blýskalo.

“Jeden z nás řekl: Musíš se odvážit udělat tohle, a pak strčil ruku do ohně nebo si píchnul do nohy špendlík. Ten druhý ho musel napodobit. Pamatuješ?”

“Ne!” Zasténal jsem. Došlo mi, kam míří. Věděl jsem, že to nemůžu zastavit. Věděl jsem, že jsem idiot a udělal jsem tu nejhorší chybu - věřil jsem, že ve Stevovi zůstalo něco lidského.

“Musíš se odvážit udělat tohle, Darrene,“zašeptal Steve výhružně. Než jsem stačil odpovědět

- než se stačilo cokoliv stát - pevně stiskl Shancusovi hlavu a prudce jí trhnul nejdřív doleva, pak doprava. Shancusovi křuplo v krku. Steve ho pustil. Shancus dopadl na zem. Steve ho zabil.

22. kapitola

Stevova krutost nám všem vyrazila dech.Dlouho jsme jen zírali na tu zrůdu a bezvládné tělo u jeho nohou. I Steve vypadal zaraženě, jako by si pořádně neuvědomil, co dělá.

Pak Evra vyletěl.“Ty hajzle!” Zaječel a vrhnul se k jámě s kolíky. Kdyby Harkat nezareagoval a nesrazil ho k zemi, nabodnul by se na kůly a zemřel by, stejně jako jeho syn.

“Nemůžu uvěřit…” Zamumlala Alice, ve tváři bledší než jindy. Pak se zamračila a vyběhla pro pistoli, kterou zahodila.

Debbie klesla s pláčem na kolena; nedokázala se s tím vyrovnat. I když byla mnohem odolnější než dřív, nic ji nemohlo připravit na tohle.

Harkat se pral s Evrou, tisknul ho k zemi, snažil se ho zachránit před jeho vztekem. Evra hystericky řval a mlátil do Harkata, ale Harkat se nevzdával.

Vandža už byl v jámě s kůly, snažil se prodrat skrz k pódiu. Ervé s Gannenem zírali na Steva s otevřenými ústy.

Evanna to tiše pozorovala. Jestli ji ta vražda šokovala, skvěle to skrývala. Darius byl polomrtvý hrůzou, zadržoval dech a třeštil oči.

Pořád jsem stál za Dariem, s nožem na jeho krku. Byl jsem ze všech nejklidnější (když nepočítám Evannu). Ne že by mě to nijak nezranilo, ale věděl jsem, co musím udělat. Ta

zuřivá, divoká nenávist ve mně se znovu probrala k životu a úplně mě ovládla. Viděl jsem svět jinýma očima. Bylo to hrozné a zvrácené místo, kde přežijí jen hrozní a zvrácení lidé.

Abych porazil zrůdu, jako je Steve, budu muset klesnout na jeho úroveň. Pan Hroozley mě proti tomu varoval, ale spletl se. Co se stane, když budu následovat Steva cestou zla? Zastavit ho - pomstít všechny lidi, které zabil - na ničem víc mi nezáleželo.

Zatímco jsem nad tím přemýšlel,Gannen se probral a všimnul si, že se k nim blíží Vandža. Rychle doběhl k Pánovi, chytil ho za pravou ruku a s nadávkou ho otočil směrem k východu. Ervé se roztřeseně vydal za nimi. Zastavil se, zvedl se mu žaludek, a pak pokračoval dál.

Alice zvedla svou pistoli a vystřelila.Ale mezi ní a vampýry stálo příliš mnoho kmenů. Nepovedlo se jí ani trefit se dostatečně blízko.

Steve se zastavil u vchodu do chodby.Gannen se ho snažil vecpat dovnitř, ale Steve odstrčil jeho ruku a s triumfálním pohlede se na mě podíval.

“Dělej!” Zaječel Steve.“Ukaž mi, že to zvládneš! Musíš se odvážit udělat tohle! Musíš, Darrene!”

V té chvíli jsme Stevovi rozuměl, jako by byly naše mysli propojené. Z části se děsil vlastní brutality. Nebezpečně se nakláněl nad hranicí čirého šílenství. Stejně jako rostla příšera ve mně, tak rostl člověk ve Stevovi. Potřeboval, abych vyrovnal jeho kruté činy. Kdybych zabil Daria, Steve by si ospravedlnil svou krutost a pokračoval by. Ale kdybych jeho zlo neoplatil stejným zlem, konečně by mu došlo, jak hluboko spadnul. Tíha uvědomění by ho mohla dokonce zlomit, a mohl by z toho zešílet. Měl jsem možnost ho zničit - milostí.

Ale tu milost jsem v sobě nedokázal najít. Zuřivé ohně v mém srdci a hlavě chtěly Dariovu smrt. Ať to bylo jakkoliv, musel jsem Shancuse pomstít. Oko za oko, zub za zub, život za život. Koutkem oka jsem uviděl Evannu. Dívala se na mě. V jejím výrazu nebyla žádná lítost,jen únava někoho, kdo viděl všechno zlo tohoto světa a musí sledovat, jak se neustále opakuje.

“Přijímám,”řekl jsem. V tu chvíli jsem se podvolil svému temnému osudu; věděl jsem, že jsem porušil všechny své morální hodnoty. Tohle byl začátek cesty k zatracení. Když porazím Steva, stanu se Pánem stínů a za několik dlouhých, krví zabarvených století si vzpomenu na tuhle noc a řeknu,” tehdy se zrodila zrůda.”

Začal jsem Dariovi podřezávat krk. Tentokrát mě Debbie nezastavila - vycítila moje prokletí a už mě zachránit nemohla. Ale já se zarazil. Krk byl příliš neosobní cíl. Chtěl jsem, aby to Steve vážně cítil.

Sklonil jsem nůž a roztrhnul jsem Dariovi košili, abych odhalil jeho světlou hruď. Přitiskl jsem mu špičku nože na srdce a díval jsem se na Steva. Už jsem nemžoural proti ostrému světlu - v očích jsem měl temnotu a rty pevně sevřené.

Steve vypadal klidně. Zrůda uvnitř zahlédla ve mně svůj zrcadlový odraz a byla spokojená.Dostal se z toho šílenství a o vládu se zase přihlásila jeho chladná, lstivá, vypočítavá osobnost. Usmál se.

Rozpřáhl jsem se, abych mohl rychle bodnout. Chtěl jsem ho udeřit vší silou a zabít ho rychle. Možná ze mě byla zrůda, ale měl jsem srdce. Zatím.

Ale Steve na mě křiknul, než jsem stačil probodnout jeho synovi srdce.“Opatrně, Darrene! Nevíš, koho zabíjíš!”

Neměl jsem zaváhat. Věděl jsem, že mě zasáhne nějakou zvrácenou skutečností. Naslouchat démonovi bylo nebezpečné. Lepší jednat unáhleně a neposlouchat.

Ale nemohl jsem si pomoct. V jeho tónu bylo něco temného a přitažlivého. Jako by se někdo chystal říct morbidní, ale na druhou stranu skvělý vtip. Cítil jsem hrůzu, ale i ten humor.

Musel jsem ho vyslechnout.

“Dariusi,” ušklíbl se Steve.“Pověz Darrenovi, jak se jmenuje tvá matka.” Darius zíral na otce, neschopný odpovědi.“Dariusi!” Zařval Steve.“Právě se ti chystá probodnout srdce nožem!

Koukej mu říct, jak se jmenuje tvá matka - okamžitě!” “A-a-aAnnie,” vzlyknul Darius, a já ztuhnul.

“A příjmením?” Zeptal se Steve a užíval si tu chvíli.

“Shanová,” zašeptal Darius nechápavě.“Annie Shanová. No a co?”

“Vidíš, Darrene,” usmál se Steve a mrknul na mě, než zmizel v tunelu za svobodou.“Když zabiješ Daria, tak nejen, že zavraždíš mého syna - zavraždíš svého vlastního synovce!”