Darren O´Shaughnessy

Darren Shan 12. Synové osudu

Seděl jsem na pódiu. Rozhlížel jsem se po místnosti. Vzpomínal jsem, jak jsem byl nadšený, když jsem sem přišel poprvé. Porovnával jsem to s dnešním zvráceným “představením”. Cítil jsem se neobvykle malý a osamělý.

Vandža neztratil hlavu ani ve chvíli, kdy Steve vytáhl eso z rukávu. Pokračoval stále dál, opatrně se skrz kůly blížil k pódiu, a pak se rozeběhl tunelem, kterým zmizeli Steve, Gannen a Ervé. Dostal se na ulici za kinem. Nedalo se nijak poznat, kudy šli. Vrátil se a zuřivě nadával. Když uviděl Shancuse, jak leží na zemi jako pták se zlomeným krkem, zarazil se a klesl na kolena.

Evra vyrazil jako druhý a běžel Vandžovi v patách. Volal Shancusovo jméno, křičel, ať neumírá, i když musel vědět, že je pozdě, že jeho syn je už po smrti. Měli jsme ho držet zpátky

- párkrát spadnul a nabodl se na kůly; mohl snadno zemřít - ale byli jsme jako přimrazení k zemi šokem a hrůzou.

Naštěstí se Evrovi podařilo dostat se na pódium bez vážnějších zranění. Ihned padnul k Shancusovi, hledal jakékoliv známky života, a nakonec zoufale zavyl. Vzlykal a kňučel zármutkem, položil si hlavu mrtvého chlapce do klína, slzy dopadaly na nehybný obličej jeho syna. My ostatní to pozorovali z dálky. Všichni jsme brečeli lítostí, dokonce i Alice Burgessová, pověstná svou kamennou tváří.

Časem se na pódium vyškrábal i Harkat. Leželo tam dlouhé prkno. S Vandžou ho položili přes jámu, abychom se mohli na pódium dostat všichni. Měl jsem pocit, že se tam nikomu moc

nechce. Dlouho se nikdo ani nepohnul. Nakonec Debbie, s hlasitým vzlykáním, váhavě došla k prknu a vydala se na druhou stranu.

Po ní šla Alice. Já jako poslední a nekontrolovatelně jsem se třásl. Chtěl jsem se otočit a utéct. Ještě před chvílí jsem myslel, že vím, jak bych se cítil, kdyby se nám naše hra

nevyplatila a Steve by Shancuse zabil. Ale nevěděl jsem vůbec nic. Vlastně jsem ani nevěřil, že by ho Steve vážně mohl zabít. Nechal jsem Ervého odtáhnout chlapce do Stevova doupěte s jistotou, že se mému kmotřenci nic nestane.

Teď mě Steve tahal za nos (zase), zavraždil Shancuse - a já nejvíc ze všeho chtěl umřít. Po smrti už bych necítil žádnou bolest. Žádné provinění. Žádnou lítost. Nemusel bych se podívat Evrovi do očí s myšlenkou, že za naprosto zbytečnou smrt jeho syna můžu já.

Zapomněli jsme na Daria. Nezabil jsem ho - jak bych mohl zabít svého vlastního synovce? Vztek a nenávist, které se ve mně rozhořely jako plamen, díky Stevovu triumfálnímu odhalení, rychle uhasly. Pustil jsem Daria, okamžitě mě přešly všechny zabijácké choutky, a nechal jsem ho tam stát.

Evanna stála kousek od něj a znuděně si pohrávala s provazy omotanými kolem svého těla - měla radši provazy než normální oblečení. Jak jsme znali čarodějku, nijak by nezasáhla, kdyby se Darius pokusil utéct. Byla by to pro něj hračka. Ale on se nehnul z místa - roztřeseně tam stál a čekal, až ho zavoláme.

Nakonec ke mně přišla Alice a stírala si slzy z tváří.“Měli bychom je odvést zpátky do

panoptika,”řekla a kývla směrem k Evrovi a Shancusovi.

“Za chvíli,” kývl jsem. Děsil jsem se chvíle, kdy se postavím Evrovi tváří v tvář. A co Merla, Shancusova matka? Budu to já, kdo jí bude muset říct ty strašné zprávy?

“Ne - teď,” řekl Alice nekompromisně.“Můžou je tam vzít Harkat s Debbie. My si musíme před odchodem něco ujasnit.” Kývla k Dariovi, drobnému a zranitelnému chlapci v záři světel.

“Nechci o tom mluvit,” zavrčel jsem.

“Já vím,”řekla.“Ale musíme. Ten kluk by mohl vědět, kde je Steve. Pokud ano, tak je správný čas zaútočit. Nebudou čekat -”

“Jak vůbec můžete přemýšlet nad něčím takovým?” zasyčel jsem vztekle.“Shancus je mrtvý! Vám je to úplně jedno?”

Dala mi facku. Zaraženě jsem zamrkal.“Už nejsi dítě, Darrene, tak se tak nechovej,”řekla chladně.“Jasně že mi to není jedno. Ale život mu nevrátíme, a ničeho nedosáhneme, když budeme stát a fňukat. Musíme jednat. Jedině rychlá odplata nám snad může přinést aspoň špetku úlevy.”

Měla pravdu. Sebelítost byla na nic. Důležitá byla pomsta. Nakonec jsem se vyhrabal z deprese a začal jsem se starat o to, jak se dostane Shancusovo tělo domů.Harkat nechtěl odejít s Debbie a Evrou. Chtěl zůstat s námi a vydat se za Stevem, ale někdo musel Shancuse nést. Váhavě to přijal, ale musel jsem mu slíbit, že se bez něj neutkáme se Stevem.“Došel jsem moc daleko…na to, abych o to teď… přišel. Chci být u toho, až… skoncujete s tou zrůdou.”

Debbie mě ještě před odchodem objala.“Jak to mohl udělat?” vzlykala. “Ani zrůda by nemohla…neudělala…”

“Steve je víc než jen zrůda,” odpověděl jsem. Chtěl jsem ji taky obejmout, ale ruce mě neposlouchaly. Alice ode mě Debbie odtrhla. Podala jí kapesník a něco jí zašeptala. Debbie popotáhla, kývla, rychle Alici objala, a pak se šla postavit k Evrovi.

Chtěl jsem si s Evrou ještě promluvit, ale nevěděl jsem, co říct. Kdyby mi něco řekl, možná bych odpověděl, ale měl oči jen pro svého syna. Mrtví lidé často vypadají, jako by jen spali. Shancus ne. Vždycky byl divoký, nespoutaný a energický. Teď to všechno ztratil. Nikdo se na něj nemohl podívat bez myšlenky na smrt.

Zůstal jsem stát, dokud Evra, Debbie a Harkat neodešli. Harkat opatrně nesl Shancusovo tělo v tlustých šedých rukách. Pak jsem se svezl na podlahu a dlouho jsem tam seděl.

Rozhlížel jsem se kolem sebe jako v transu, vzpomínal jsem na minulost a první návštěvu tohoto místa - postavil jsem kino a vzpomínky jako bariéru před zármutkem.

Po nějakém čase ke mně přišli Vandža s Alicí. Nevím, jak dlouho si povídali, ale když u mě stáli, už měli setřené slzy z tváří a vypadali připraveni na vyjednávání.

“Mám si s ním promluvit, nebo to chceš udělat ty?” zeptal se mě Vandža rozmrzele.

“Mně je to jedno,” povzdychl jsem si. Pak jsem se podíval na Daria - stál sám s Evannou v rozlehlém hledišti.“Já to udělám.”

“Dariusi,” zavolala Alice. Okamžitě zvednul hlavu.“Pojď sem.”

Darius se hned vydal k prknu a přešel po něm na pódium. Měl vynikající balanc. Napadlo mě, že je to možná díky vampýří krvi - Steve mu předal část své vlastní krve a udělal z něj polovampýra. Když jsem nad tím přemýšlel, zase jsem ho začal nenávidět. Zachvěly se mi prsty touhou sevřít mu hrdlo a…

Ale pak jsem si vzpomněl na jeho výraz, když se dozvěděl, že je můj synovec - šok, hrůza, zmatení, bolest, výčitky svědomí - a nenávist byla pryč.

*

Darius došel až k nám. Jestli měl strach - což rozhodně měl - nedával ho najevo. Zastavil se, podíval se na Vandžu, pak na Alici, a nakonec na mě. Když jsem si ho teď prohlížel, poznával jsem v něm určitou rodinnou podobu. Zamyšleně jsem se zamračil.

“Ty nejsi ten kluk, kterého jsem viděl předtím,”řekl jsem. Darius se na mě nejistě podíval.“Když jsme sem přišli, šel jsem se podívat na svůj starý domov,” vysvětloval jsem.“Stál jsem za plotem. Viděl jsem Annie, zrovna sundavala prádlo. Pak jsi se vrátil domů ty a šel jsi jí pomoct. Ale to jsi nebyl ty. Byl to takový baculatý světlovlasý kluk.”

“Oggy Bas,”řekl Darius po chvilce přemýšlení.“Kamarád. Na ten den si pamatuju. Přišel domů se mnou. Šel mamce pomoct, zatímco jsem se zouval. Oggy vždycky udělá, co mu řeknu.” Pak si nervózně olízl rty, znovu si nás všechny prohlédnul a řekl:“Já to nevěděl.“Nebyla to omluva, jen konstatování.“Táta mi tvrdil,že upíři jsou zlí.A že ty jsi ze všech nejhorší. Bezcitný Darren, šílený Darren, Darren - zabiják nemluvňat. Ale nikdy mi neřekl tvé příjmení.”

Evanna došla po prkně na pódium a kroužila kolem nás. Prohlížela si nás jako nějaké šachové figurky. Nevšímal jsem se jí - na to bude čas později.

“Co ti Steve tvrdil o vampýrech?” zeptal jsem se Daria.

“Že chtějí zabránit upírům ve vraždění lidí. Před několika sty lety se odtrhli od upírů, a od té doby se snaží zastavit zabíjení lidí. Vždycky pijí jen trochu krve, jen tolik, aby se uživili.”

“Tys mu věřil?” zamručel Vandža.

“Je to můj táta,“odpověděl Darius.“Vždycky na mě byl hodný. Nikdy se nechoval tak jako dneska. Neměl jsem důvod o něm pochybovat.”

“Ale teď už pochybuješ,” ušklíbla se Alice.

“Jo. Je zlý.” Hned jak to dořekl, psychicky se složil a rozbrečel se. Muselo to pro něj být těžké, přiznat si, že je jeho táta zlý. I přes všechen smutek a vztek mi ho bylo líto.

“A co Annie?” zeptal jsem se, když se Darius sebral natolik, aby mohl mluvit.“Popletl jí Steve hlavu stejnými lži?”

“Ona o tom nic neví,”řekl Darius. “Co jsem se narodil, nemluvili spolu. Nikdy jsem jí neřekl, že se spolu setkáváme.”

Ulevilo se mi. Na chvilku jsem dostal strach, že by se z Annie díky Stevově společnosti stalo něco stejně zahořklého a zvráceného. Potěšilo mě, že se nestala součástí toho temného šílenství.

“Chcete mu povědět pravdu o upírech a vampýrech, nebo se do toho mám dát já?” zeptal se Vandža.

“To počká,” vložila se do toho Alice. “Ví, kde je jeho otec?”

“Ne,”řekl Darius smutně.“Vždycky jsme se setkávali tady.Tady taky žil. Jestli bydlí i někde jinde, nevím o tom.”

“Sakra!” zavrčela Alice.

“Vůbec netušíš?” zeptal jsem se. Darius se zamyslel, pak zavrtěl hlavou. Podíval jsem se úkosem na Vandžu. “Vysvětlíš mu to?”

“Jasně.” Vandža rychle Dariovi vysvětlil, jak to vlastně všechno je. Řekl mu, že vampýři jsou ti, kteří zabijí, když se krmí. Dával si pozor, aby ho seznámil se všemi detaily - když vypijí z člověka všechnu krev, uchovají si část jeho osobnosti, a proto to neberou jako vraždu. Jsou čestní. Nikdy nelžou. V podstatě zlí nejsou.

“A pak se objevil tvůj otec,”řekl Vandža a vyprávěl mu o Pánovi vampýrů, Válce jizev, předpovědi pana Sudda a co s tím máme vlastně společného my.

“Já to nechápu,”řekl nakonec Darius zamyšleně.“Jestli vampýři nelžou, jak to, že táta lhal pořád? A naučil mě používat pistoli na šípy, ale vy jste říkali, že takové zbraně se používat nesmí.”

“Neměli by,”řekl Vandža.“Ještě nikdy jsem neslyšel o žádném porušení tohoto pravidla - až teď. Ale jejich Pána se pravidla netýkají. Tak moc ho uctívají - nebo se spíš bojí, co by se stalo, kdyby ho neposlechli - že je jim úplně jedno, co dělá,hlavně když jim pomůže k vítězství nad upíry.”

Darius nad tím dlouho tiše přemýšlel. Bylo mu jen deset, ale měl výraz i chování někoho mnohem staršího.

“Nepomáhal bych mu, kdybych to věděl,”řekl nakonec.“Vždycky jsem si myslel, že jsou upíři zlí - přesně jako ve filmech. Když táta před pár lety přišel a řekl, že je chce zničit, přišlo mi to jako skvělé dobrodružství. Myslel jsem, že je hrdina. Byl jsem pyšný, že jsem jeho syn. Udělal bych pro něj všechno. Já…”

Vypadal, že se každou chvíli znovu rozbrečí. Ale pak zatnul čelisti a podíval se na mě.“Ale jak ses do toho dostal ty?” zeptal se.“Máma mi tvrdila,že jsi umřel. Prý jsi si zlomil vaz.”

“Sehrál jsem svou smrt,”řekl jsem a rychle jsem mu vylíčil svůj život upírova pomocníka - jak jsem obětoval všechno, co jsem miloval, za záchranu Stevova života.

“Ale proč tě teda nesnáší, když jsi mu zachránil život?” vyjekl Darius.“To je šílené!”

“Steve to vidí jinak,” pokrčil jsem rameny.“Myslí si, že se měl stát upírem, a já jsem mu tu možnost sebral. Za to se mi chce pomstít.”

Darius zmateně zavrtěl hlavou.“Já to nechápu,”řekl.

“Jsi mladý,”řekl jsem smutně.“Ještě se toho musíš o lidech hodně naučit.” Zmlknul jsem, protože jsem si uvědomil, že je to jedna z mnoha věcí, které se ubohý Shancus nikdy nenaučí.

“Tak,” ozval se po chvíli Darius,“co bude teď?”

“Běž domů,” povzdychl jsem si.“Zapomeň na to. Hoď to za hlavu.”

“Ale co vampýři?” zakňučel Darius.“A pořád tu je táta. Chci vám ho pomoct najít.”

“Vážně?” Ledově jsem se na něj podíval.“Chceš nám ho pomoct zabít? Zavedeš nás za svým vlastním otcem a budeš sledovat, jak mu vyřízneme jeho shnilé srdce?”

Darius se rozpačitě zavrtěl.“Je přece zlý,” zašeptal.

“Jo,” kývnul jsem.“Ale pořád je to tvůj otec. Radši by ses do toho neměl motat.” “A máma?” zeptal se Darius.“co jí mám říct?”

“Nic,”řekl jsem.“Myslí si, že jsem mrtvý. Ať si to myslí dál. Vůbec se o mně nezmiňuj. Tenhle svět není pro děti - a to bych jako dítě, které v něm žilo, měl vědět nejlíp! Vrať se k obyčejnému životu. Pokus se nemyslet na to, co se stalo. Za nějaký čas ti to bude připadat jen jako hrozný sen.” Položil jsem mu ruce na ramena a usmál jsem se na něj.“Běž domů, Dariusi. Buď hodný na Annie.”

Dariovo se to nelíbilo, ale poznal jsem, že se rozhodl zkusit mé rady. Pak se ozval Vandža.“To nebude tak snadné.”

“Co?” zamračil jsem.

“Dostal se sem. Teď už vycouvat nemůže.” “Jasně že může!” odsekl jsem.

Vandža tvrdohlavě zavrtěl hlavou.“Je zasvěcený. Vampýří krev v něm je slabá, ale časem zesílí. Nebude stárnout jako normální děti a za pár desetiletí nastane očista a stane se z něj úplný vampýr.” Vandža si povzdychl.“Ale skutečné problémy nastanou o hodně dřív.”

“Co tím myslíte?” zeptal jsem se, i když jsem začínal tušit, kam míří.

“Jídlo,” řekl Vandža. Otočil se na Daria.“Budeš muset pít krev.”

Darius ztuhnul a pak se nuceně usmál.“Tak budu pít jako vy,”řekl.“Kapka tady,kapka tam. To je fuk. Vlastně to bude docela fajn. Mohl bych pít ze svých učitelů a -”

“Ne,” zavrčel Vandža.“Nemůžeš pít jako my. Na začátku byli vampýři stejní jako upíři, kromě zvyků. Ale změnili se. Čas je poznamenal i fyzicky. Teď vampýr musí zabít, když se krmí. Je to silnější než oni. Nemají nad tím kontrolu. Kdysi jsem býval polovampýrem, tak vím, o čem mluvím.”

Vandža se narovnal a pokračoval smutným, ale vyrovnaným hlasem.“Za pár měsíců to pocítíš. Nedokážeš tomu vzdorovat. Budeš pít krev, protože budeš muset, a protože jsi polovampýr, a tak kdykoliv se budeš krmit - budeš vraždit!”

Šli jsme v tichosti; Darius nás vedl jako Oliver Twist v čele smutečního průvodu. Kvůli krveprolití po zápase na stadionu byly různě po městě rozestaveny zátarasy. Ale v naší části města jich moc nebylo, takže jsme si ani moc nezašli a měli jsme skvělý čas. Já šel až úplně vzadu, několik metrů za ostatníma a dělal jsem si starosti s nadcházejícím setkáním. V kině se mi slibovalo snadno, ale čím jsme byli blíž, tím jsem byl nervóznější.

Zatímco jsem vybíral ta správná slova a přemýšlel jsem, co bych mohl a měl říct, objevila se vedle mě Evanna.“Jestli ti to pomůže, duše toho hadího chlapce odešla rovnou do Ráje,”řekla.

“Nic jiného by mě ani nenapadlo,“odpověděl jsem upjatě a nenávistně jsem se po ní podíval. “Proč se na mě takhle díváš?” zeptala se s upřímným údivem v hlase.

“Věděla jste, co přijde,” zavrčel jsem.“Mohla jste nás varovat a zachránit Shancuse.”

“Ne,” odsekla vytočeně.“Proč mi to každý vyčítá pořád dokola? Víš, že mám schopnost vidět budoucnost, ale ne ji ovlivňovat. Nemůžu měnit to, co se má stát. A to nemohl ani můj bratr.”

“Proč ne?” zeptal jsem se.“Vždycky tvrdíte, že pokud porušíte pravidla, stanou se hrozné věci

- tak co přesně se stane? Co by mohlo být horší, než nechat zemřít nevinné dítě v rukách monstra?”

Evanna chvíli mlčela, a pak promluvila tak tiše, že jsem jí slyšel jenom já.“Existují

strašlivější stvoření než Steve Leonard, a dokonce strašnější než Pán stínů - ať už jím budeš ty nebo Steve. Kdybych se snažila nějak změnit budoucnost, kterou jsem viděla, porušila bych řád vesmíru.Stvoření, o kterých jsem mluvila, by se dostala na tento svět a skončilo by to nekonečným, krutým krveprolitím.”

“Tak to by zas až tak velký rozdíl nebyl,” řekl jsem kysele.

“Pro tebe možná ne,“souhlasila.“Ale pro biliony dalších ano. Chceš, aby všichni trpěli jako ty - možná i víc?”

“Jasně že ne,” zamumlal jsem.“Ale tvrdila jste mi, že budou trpět stejně, protože Pán stínů zničí celé lidstvo.”

“Srazí lidstvo na kolena,”řekla.“Ale nezničí ho úplně. Zůstane naděje. Jednoho dne, v daleké budoucnosti, by se mohli lidé zase vzchopit. Kdybych se do toho vložila a vypustila pravé příšery, z naděje by se stalo pouhé slovo bez významu.”

Nevěděl jsem, co si mám o těch příšerách myslet - tohle bylo poprvé, co o nich Evanna mluvila - tak jsem se vrátil k tématu, o kterém jsem toho věděl až moc.“Spletla jste se, když jste tvrdila, že se můžu stát Pánem stínů,”řekl jsem. Snažil jsem se změnit svůj osud tím, že ho prostě popřu.“Já nejsem zrůda.”

“Klidně bys zabil Daria, kdyby ti Steve neřekl, že je to tvůj synovec,” připomněla mi Evanna.

Vzpomněl jsem si na všechnu nenávist, kterou jsem cítil, když Shancus zemřel. V tu chvíli jsem byl jako Steve. Bylo mi jedno, co je správné a co špatné. Chtěl jsem jen zranit svého nepřítele tím, že mu zabiju syna. Tehdy jsem mohl vidět svou budoucnost, monstrum, které se ze mě stane, ale nechtěl jsem věřit, že je to skutečné.

“To by byla pomsta za Shancuse,” zamumlal jsem, snažil jsem se zamaskovat pravdu.“Nebylo by to chování zrůdy utržené ze řetězu. Přece by se ze mě nestala příšera jednou vraždou.”

“Ne?” pochybovala Evanna.“Kdysi sis myslel něco jiného. Pamatuješ na svého prvního zabitého vampýra v Upíří hoře? Potom jsi toho litoval. Myslel sis, že zabíjet je špatné. Měl jsi pocit, že se všechno dalo vyřešit jinak než násilím.”

“S tím pořád souhlasím,”řekl jsem, ale i mně samotnému to znělo neupřímně.

“V tom případě by ses nepokoušel připravit to dítě o život,”řekla Evanna a rukou si přejížděla po vousech.“Změnil ses, Darrene. Nejsi tak zlý jako Steve, ale máš v sobě zárodek zla. Máš dobré úmysly, ale čas a okolnosti tě donutí jednat jinak. Svět půjde proti tobě, a i přes všechna tvá přání monstrum, které máš uvnitř, poroste. Z přátel se stanou nepřátelé. Z pravdy se stane lež. Z naděje se stane hloupý vtip.

Cesta odplaty je vždycky plná nástrah. Když se pokusíš zahubit ty, které nesnášíš, budeš stejný jako oni. Tohle je tvůj osud, Darrene Shane. Nevyhneš se tomu. Pokud tě Steve nezabije a Pán stínů se nestane z něj.”

“A co Vandža?” zasyčel jsem.“Co když zabije Steva on? Nemůže se z něj stát ten pitomý Pán stínů?”

“Ne,”řekla klidně. “Vandža má ve svých rukou moc zabít Steva a rozhodnout Válku jizev. Ale co bude potom, to je na tobě a Stevovi. Na nikom jiném. Smrt nebo zrůdnost. Nic jiného na výběr nemáš.”

S těmi slovy se vydala dopředu a nechala mě napospas obavám. Vážně jsem neměl žádnou naději? A jestli jsem měl vážně na výběr mezi smrtí Stevovou rukou nebo budoucností Pána stínů, co bylo lepší? Je lepší žít a ničit svět - nebo zemřít, dokud v sobě mám aspoň špetku lidskosti?

Nemohl jsem se rozhodnout. Žádná odpověď ani neexistovala. A tak jsem se ploužil za ostatními a soustředil jsem se na momentální problém - co říct své sestře, která mě v dětství pochovala.

O dvacet minut později Darius otevřel zadní dveře dokořán. Zastavil jsem se a prohlížel jsem si dům se špatným pocitem. Vandža s Alicí stáli za mnou a Evanna ještě dál. Prosebně jsem se podíval na své přátele.“Vážně musím?” zeptal jsem se se staženým hrdlem.

“Ano,”řekl Vandža.“Nemůžeme riskovat jeho život, aniž bychom to řekli jeho matce. Ona musí rozhodnout.”

“Fajn,” povzdychl jsem si.“Počkáte, dokud nezavolám?” “Jasně.”

Polknul jsem a překročil jsem práh domu, kde jsem vyrůstal. Po osmnácti letech na cestách jsem se konečně vrátil domů.

Darius mě vedl do obýváku, i když bych tam trefil sám i se zavřenýma očima. V domě se toho hodně změnilo - nové tapety a koberce, nábytek a osvětlení - ale přesto byl stejný, útulný a plný dávných vzpomínek. Měl jsem pocit, jako bych se procházel strašidelným domem - ten dům byl skutečný a já byl pouhý duch.

Darius otevřel dveře do obýváku. A tam, v křesle před televizí, seděla Annie, hnědé vlasy v drdolu, usrkávala horkou čokoládu a dívala se na zprávy.”Že by ses taky konečně vrátil domů?” zeptala se Daria, když si ho všimla. Položila hrnek.“Měla jsem strach. Viděl jsi zprávy? Je -”

Vešel jsem do pokoje za Dariem.“To je nějaký tvůj kamarád?” zeptala se. Bylo mi jasné, že jí na to přijdu moc starý. Hned jsem jí přišel podezřelý.

“Ahoj, Annie,”řekl jsem. Nervózně jsem se usmál, když jsem vstoupil do osvětlené místnosti. “My se známe?” zeptala se a zamračila se; nepoznávala mě.

“Tak trochu,” ušklíbl jsem se úsečně. “Mami, to je -” začal Darius.

“Ne,” přerušil jsem ho.“Ať to pozná sama. Neříkej jí to.”

“Neříkej mi co?” odsekla Annie. Rozpačitě si mě prohlížela přivřenýma očima.

“Podívej se pořádně, Annie,” řekl jsem tiše a šel jsem k ní, zastavil jsem se pouhý metr od ní.“Podívej se mi do očí. Říká se, že oči jsou jediná věc, která se nikdy nemění.”

“Tvůj hlas,“zamumlala.“Něco na něm…” Stála tam - byla stejně vysoká jako já - a dívala se mi do očí. Usmál jsem se.

“Připomínáš mi někoho, koho jsem kdysi dávno znala,”řekla Annie.“Ale nepamatuju si,

kdo…”

“Kdysi dávno jsi mě znala,“zašeptal jsem.“Před osmnácti lety.” “Nesmysl,“zafuněla Annie. “Tehdy jsi musel být ještě mimino.”

“Ne,”řekl jsem.“Stárnu pomaleji. Když jsi mě naposledy viděla, byl jsem jen o něco málo starší než Darius.”

“To je vtip?” nervózně se usmála.

“Podívej se na něj, mami,” naléhal Darius.“Pořádně se na něj podívej.”

A tak se podívala. A v tu chvíli jsem na ní poznal, že věděla, kdo jsem už ve chvíli, kdy jsem vstoupil do dveří - ale nechtěla si to přiznat.

“Poslouchej svoje srdce, instinkty,”řekl jsem.“To ti vždycky šlo. Kdybych měl stejný nos na problémy jako ty, možná bych se do těch problémů nedostal. Možná bych měl víc rozumu, než abych kradl jedovatého pavouka…”

Annie vytřeštila oči.“Ne!“vydechla. “Ano,”řekl jsem.

“To přece nemůžeš být ty!” “Můžu.”

“Ale… ne!” zavrčela s větší jistotou.“Nevím, kdo tě sem poslal, nebo čeho tím chceš dosáhnout, ale jestli rychle nevypadneš, tak -”

“Vsadil bych se, že jsi nikomu o Madam Oktě neřekla,” přerušil jsem jí. Při jménu toho pavouka se zachvěla.“Vsadil bych se, žes to celé ty roky držela pod pokličkou. Muselas poznat, že měla něco společného s mou “smrtí”. Možná ses na to ptala Steva, protože jeho přece kousla, ale vsadil bych se, žes to neřekla mamce nebo -”

“Darrene?” vyjekla a v koutcích očí se jí zaleskly slzy. “Nazdar, ségro,” zakřenil jsem se.“Dlouho jsme se neviděli.”

Šokovaně na mě zírala, a pak udělala něco, co jsem zatím viděl jen v béčkových filmech - protočila oči, podlomily se jí nohy a omdlela!

*

Annie seděla ve svém křesle a v dlaních svírala nový hrnek horké čokolády. Já seděl naproti ní v křesle, které jsem si přitáhl z druhého konce pokoje. Darius stál u televize; vypnul jí chvilku poté, co Annie omdlela. Annie toho zatím moc neřekla. Hned jak přišla k sobě,schoulila se do křesla, dívala se na mě pohledem plným zděšení a naděje, a řekla jediné slovo:“Jak?”

Od té chvíle jsem jí všechno vysvětloval. Mluvil jsem tiše a rychle. Začal jsem panem Hroozleym a Madam Oktou, vysvětlil jsem jí naši dohodu k záchraně Stevova života a rychle jsem jí popsal další léta mého života; můj život upíra, vampýry, Válku jizev, hon na Pána vampýrů. Neřekl jsem jí, že ten Pán vampýrů je Steve - chtěl jsem vidět, jak zareaguje na zbytek příběhu bez téhle zprávy.

Nedávala na sobě nic znát. Bylo prakticky nemožné uhodnout, co si myslí. Když jsem se dostal do té části příběhu, která obsahovala Daria, podívala se na svého syna a trochu se

předklonila. Vyprávěl jsem, jak ho podvedli, aby ho donutili pomáhat vampýrům - zase jsem si dával pozor, abych neuváděl Stevovo jméno. Zakončil jsem vyprávění návratem do starého kina, Shancusovou smrtí a odhalením, že Darius je můj synovec.

“Když se Darius dozvěděl pravdu, byl zděšený,”řekl jsem. “ale řekl jsem mu, ať se z toho neobviňuje. Pán vampýrů už oblafnul spoustu starších a rozumnějších lidí.”

Odmlčel jsem se a čekal jsem na její reakci. Nemusel jsem čekat dlouho.

“Ty ses zbláznil,”řekla chladně. “Jestli jsi opravdu můj bratr - pořád nejsem tak úplně přesvědčená - tak ať ti zpomalila stárnutí jakákoliv choroba, pravděpodobně zasáhla i tvůj mozek. Upíři? Vampýři? Můj syn ve spolku se zabijáky?” Ušklíbla se.“Jsi šílenec.”

“Ale je to pravda!” vložil se do toho Darius.“On to může dokázat! Je silnější a rychlejší než jakýkoliv člověk. Může -”

“Ticho!” zařvala Annie tak naštvaně, že Darius okamžitě zmlknul. Zuřivě na mě zírala.“Vypadni z mého domu,” zavrčela.“Drž se dál od mého syna. Nikdy už se sem nevracej.”

“Ale -” začal jsem.

“Ne!” zaječela.“Ty nejsi můj bratr! I kdybys byl, už nejsi! Darrena jsme pohřbili před osmnácti lety. Je mrtvý, a tak to taky zůstane. Je mi jedno, jestli jsi to ty nebo ne. Chci, abys vypadl z mého života - z našeho života - a to okamžitě.” Postavila se a ukázala na dveře.“Jdi!”

Ani jsem se nepohnul, i když jsem chtěl. Kdyby nebylo Daria, táhnul bych pryč jako nakopnutý pes. Ale musela vědět, co se stalo z jejího syna. Nemohl jsem odejít bez toho, abych jí přesvědčil, v jakém nebezpečí se nachází.

Annie tam stála s nataženou chvějící se rukou, tvář zkřivenou vztekem, a Darius najednou odstoupil od televize.“Mami,”řekl potichu.“Nechceš vědět, jak jsem potkal vampýry a proč jsem jim pomáhal?”

“Žádní vampýři neexistují!” zaječela.“Tenhle psychopat ti navykládal samé lži a-”

“Steve Leonard je ten Pán vampýrů,”řekl Darius a Annie ztuhla.“Před pár lety ke mně přišel,“pokračoval Darius a pomalu se k ní blížil.“Nejdřív jsme spolu jen chodili na procházky, bral mě do kina a na jídlo, prostě běžný věci. Řekl mi, ať o tom před tebou mlčím. Že by se ti to prý nelíbilo, že bys ho vyhnala pryč.”

Došel až k ní a vzal jí za roztřesenou ruku . Annie se na něj beze slova dívala.“Je to můj táta,”řekl Darius smutně.“Věřil jsem mu, protože jsem myslel, že mě miluje. Proto jsem mu uvěřil, co mi napovídal o upírech. Tvrdil, že mi to říká pro mou ochranu, že se bojí o mě - a o tebe. Chtěl nás chránit. A tak to začalo. Tak jsem se do toho všeho dostal. Naučil mě zacházet s nožem, jak střílet, jak zabíjet.”

Annie se svezla zpátky do křesla.

“Byl to Steve,”řekl Darius.“Steve mě dostal do potíží, zabil hadího chlapce, kvůli němu se sem Darren vrátil. Darren nechtěl - věděl, že ti ublíží - ale neměl na vybranou. Je to pravda, mami, všechno, co řekl. Musíš nám věřit, protože za to může Steve, a já mám strach, že se vrátí - a půjde po tobě - a když nebudeme připravení… když nám nebudeš věřit…”

Zarazil se - došla mu slova. Ale už toho řekl dost. Když se na mě Annie znovu podívala, měla v očích pochyby a strach, ale už žádné pohrdání.“Steve?” zasténala. Nešťastně jsem kývnul a Annie se zamračila.“Co jsem ti o něm říkala?” zaječela na Daria, popadla ho za ramena a vztekle s ním zatřásla.”Říkala jsem ti, ať se k němu nepřibližuješ! Když ho uvidíš, máš jít za mnou a říct mi to! Říkala jsem ti, že je nebezpečný!”

“Já ti nevěřil!” zakňučel Darius.“Myslel jsem, že to říkáš jen proto, že tě opustil, že mi lžeš! Je to můj táta!” Vytrhnul se jí a s pláčem se zhroutil na podlahu.“Byl to můj táta,” vzlykal.“Já ho miloval.”

Annie se dívala na plačícího Daria. Pak se podívala na mě. A nakonec se rozbrečela taky, ještě pronikavěji a bolestivěji než její syn.

Já nebrečel. Šetřil jsem si slzy. Věděl jsem, že to nejhorší ještě přijde.

O mnoho slz později. Seděli jsme v obýváku. Annie už se dostala z nejhoršího. Všichni tři jsme pili horkou čokoládu. Ještě jsem nezavolal ostatní - chtěl jsem být chvíli s Annie sám, než se dozví i ten zbytek.

Annie chtěla, abych jí toho o sobě řekl víc. Zajímala se o země, které jsem navštívil, lidi, které jsem potkal a dobrodružství, která jsem zažil. Pověděl jsem jí jen ty veselejší věci, temnější záležitosti jsem vynechal. Ohromeně mě poslouchala a každých pár minut se mě dotkla, jako by se chtěla ujistit, že jsem skutečný. Když se dozvěděla, že jsem kníže, potěšeně se zasmála.“Znamená to, že jsem teď kněžna?” usmála se.

“Nemusíš se bát,” ušklíbnul jsem se.

Annie mi na oplátku vyprávěla o svém životě. O těžkém období, když jsem “zemřel”. Jak se s tím vyrovnávala. Byla ještě dítě, takže to překonala, ale rodiče se z toho nikdy úplně nedostali. Zeptala se, jestli jim řeknu, že jsem naživu. Než jsem mohl odpovědět, řekla,“Ne. Jsou teď šťastní. Minulost se změnit nedá. Bude lepší to nechat tak, jak to je.”

Zbystřil jsem, když mluvila o Stevovi.“Byla jsem teenager,”řekla naštvaně,“zmatená a s minimem sebevědomí. Měla jsem pár přátel, ale ne moc. A žádného přítele. Pak se vrátil Steve. Byl jen o pár let starší než já, ale vypadal a choval se strašně dospěle. A měl o mě zájem. Chtěl si se mnou povídat. Choval se ke mně jako k sobě rovné.”

Strávili spolu spoustu času. Steve svou roli sehrál výborně - laskavý, hodný, milující kluk. Annie si myslela, že o ní má vážně zájem, a že mají nějakou budoucnost. Zamilovala se do něj a dala mu svou lásku. Pak zjistila, že čeká dítě.

“Úplně se rozzářil, když jsem mu to řekla,” vyprávěla a zachvěla se. Darius stál tiše vedle ní a s vážným výrazem poslouchal.“Uvěřila jsem mu, že je rád, že se vezmeme a budeme spolu mít spoustu dětí. Zakázal mi to komukoliv říkat - chtěl to prozradit až budeme mít po svatbě.

Potom zase na čas odešel. Prý potřeboval vydělat peníze na svatbu a dítě. Byl pryč strašně dlouho. Vrátil se jednoho dne v noci, když jsem už spala. Vzbudil mě a než jsem mohla cokoliv říct, zacpal mi pusu rukou a smál se.“Už je pozdě to zastavit!” vysmíval se mi. Říkal mi i další strašné věci. Pak zmizel. Od té doby jsem o něm neslyšela.”

Potom řekla o dítěti rodičům. Zuřili - ne kvůli ní, ale kvůli Stevovi. Táta by ho zabil, kdyby ho potkal. Ale nikdo nevěděl, kam se poděl. Prostě zmizel.

“Starat se o Daria bylo těžké,“usmála se a pocuchala mu vlasy,“ale nikdy bych se toho nevzdala. Steve je možná prohnilý, ale dal mi ten nejúžasnější dárek, jaký mi kdo mohl dát.”

“Už zase jsi sentimentální,“zamručel Darius, ale měl co dělat, aby se neusmíval.

Pak nastalo dlouhé ticho. Přemýšlel jsem, jestli už tehdy měl Steve v plánu použít Daria proti mně. To bylo ještě dávno před tím, než potkal vampýry a dozvěděl se o svém nešťastném osudu. Ale hádám, že už tehdy se mi chtěl nějakým způsobem pomstít. Přivedl Annie do jiného stavu úmyslně, aby mi pak mohl ublížit synovcem nebo neteří? Jak znám Steva, přesně tohle měl v úmyslu.

Annie mi začala vyprávět o svém životu s Dariem, jak jí rodiče pomáhali, než se přestěhovali, a jak se teď o sebe musí postarat sami. Sice neměla radost z toho, že Darius nebude mít otce, ale po zkušenostech se Stevem už nedokázala důvěřovat žádnému muži. Klidně bych dokázal poslouchat Annie celou noc. Poslouchat příběhy o tátovi, mámě a Dariovi, dohánět všechny ty ztracené roky. Zase jsem se cítil jako součást rodiny a nechtěl jsem přestat.

Ale byli jsme v průšvihu. Snažil jsem se tu chvíli co nejvíc oddálit, jenže teď už jsem jí to říct musel. Čas ubíhal a já už to chtěl mít za sebou. Nechal jsem jí dopovídat jeden příběh - Dariův první týden ve škole - a zeptal jsem se, jestli bych jí mohl představit pár přátel.

Annie nevěděla, co si má o Vandžovi, Alici a Evanně myslet. Alice se oblékala normálně, ale Vandža se svými fialovými kožešinami, s vrhacími hvězdami a zelenými hustými vlasy a chlupy, a neuvěřitelně ošklivá Evanna omotaná provazy… ti byli tak nenápadní jako pár chrličů!

*

Ale byli to mí přátelé (tedy Alice a Vandža, s čarodějkou bych si tak jistý nebyl), takže je Annie přivítala - i když jim očividně vůbec nevěřila. A hned poznala, že tu nejsou jen tak do počtu. Věděla, že se blíží něco zlého.

Chvíli jsme si povídali. Alice vyprávěla Annie o svém životě na policejní stanici, Vandža popisoval některé své knížecí povinnosti a Evanna jí dala tipy, jak chovat žáby (ne že by to

Annie k něčemu bylo!). Pak Darius zívnul. Vandža se na mě vážně podíval - teď byl ten správný čas.

“Annie,“začal jsem váhavě.”Říkal jsem ti, že se Darius přidal k vampýrům. Ale neřekl jsem ti, co to přesně znamená.”

“Tak povídej,” řekla Annie, když jsem mlčel.

“Steve ho zasvětil,”řekl jsem.“Předal mu trochu své vampýří krve. Zatím je ještě slabá, ale postupem času zesílí. Buňky se namnoží a vytlačí ty staré.”

“Takže bude jako ty?” Annie zbledla.“Nebude stárnout jako normální děti? Bude muset pít krev?”

“Ano.” Zamračila se - myslela si, že nejhorší už má za sebou. Přál bych si, abych jí mohl ušetřit, ale nešlo to.“To není všechno,”řekl jsem a Annie ztuhla.“Upíři mají nad svými krmícími návyky kontrolu. Není to snadné - vyžaduje to trénink - ale jde to. Vampýři ne. Jejich krev je nutí při každém jídle zabíjet.”

“Ne!” zasténala Annie.“Darius není vrah! To by nemoh udělat!”

“Mohl,” ozval se Vandža.“Nebude mít šanci. Když ucítí vampýr chuť krve, přemůže ho to. Dostane se do něčeho podobného transu a pije, dokud může. Nemůže se zastavit.”

“Ale musíme mu přece nějak pomoct!” naléhala Annie.“Doktoři…chirurgie… medicína…”

“Ne,”řekl Vandža. “To není lidská choroba. Ti vaši doktoři ho můžou prozkoumat a hlídat, když se bude krmit - ale vážně chcete, aby váš syn strávil zbytek života pod zámkem?”

“A taky,”řekl jsem,“ho nezastaví, až bude starší. Až získá všechnu sílu, bude neuvěřitelně silný. Museli by ho držet v komatu, aby ho zastavili.”

“Ne!” zakřičela Annie, tvář rudou vzteky.“To nedovolím! Musí být nějaký způsob, jak ho zachránit!”

“Jeden existuje,”řekl jsem. Annie se trochu uklidnila.“Ale je to nebezpečné. A nevrátí mu to lidskou část - jen ho to zavane do jiných koutů noci.”

“Nemluv v hádankách!” odsekla Annie.“Co musí udělat?” “Stát se upírem,”řekl jsem.

Annie na mě nevěřícně zírala.

“Není to tak špatné, jak to vypadá,“pokračoval jsem rychle.“Jo, bude stárnout pomaleji, ale s tím se můžete časem vyrovnat. A jo, bude muset pít krev, ale nikomu tím neublíží. Naučíme ho, jak se ovládat.”

“Ne,”řekla Annie.“Musí existovat i jiný způsob.”

“Neexistuje,” řekl Vandža.“A ani tohle není jisté, natož bezpečné.”

“Musím si s ním vyměnit krev,” vysvětloval jsem.“Dostat do jeho těla své upíří buňky a přijmout jeho vampýří. Upíří a vampýří krev se střetne. Když to dopadne dobře, z Daria bude poloupír a já se nijak nezměním.”

“Ale když se to nepovede, z tebe bude polovampýr a Darius se nezmění?” zeptala se Annie a zachvěla se při té představě.

“Ne,”řekl jsem.“Hůř. Jestli se to nepovede, zemřu - a Darius taky.” Bez dalších slov jsem se posadil a čekal jsem na její rozhodnutí.

Annie se to vůbec nelíbilo - a kdo se jí mohl divit! - ale nakonec jsme ji přesvědčili, že jiná možnost neexistuje. Chtěla počkat, promyslet si to a probrat to se svým doktorem, ale já jí řekl, že je to teď nebo nikdy.“S Vandžou máme jistý úkol,“připomněl jsem jí.“Možná, že už se nebudeme moct vrátit.”

Když jsme ten nápad probírali poprvé, Vandža se přihlásil jako dobrovolník. Měl pocit, že bych to radši zkoušet neměl. Byl jsem uprostřed očisty - upírské buňky získávaly nadvládu, měnily mě v úplného upíra, a celý jsem se měnil. Ale když jsem na něj přitlačil, přiznal, že nevidí důvod, jak by mohla očista bránit celé proceduře.

Dokonce by nám to i mohlo pomoct - protože se mé upírské buňky chovaly jako šílené, mohly by si vést lépe při ničení vampýrských buněk.

Snažili jsme se z Evanny vytáhnout něco o nebezpečí. Mohla by se podívat do budoucnosti a říct nám, jestli uspějeme nebo ne. Ale ona odmítla nechat se do toho zatáhnout.“To se mnou nemá nic společeného,”řekla.“Nebudu to nijak komentovat.”

“Ale musí to být bezpečné,“namítal jsem; doufal jsem v ujištění.“Máme se potkat se Stevem znovu. A to se nemůže stát, když zemřu.”

“Váš poslední střed se Stevem Leonardem není vytesán do kamene,“odpověděla.“Když zemřeš dřív, automaticky se stane Pánem stínů a Válku vyhrají vampýři. Nemysli si, že jsi díky svému osudu imunní vůči nebezpečí. Darrene - můžeš zemřít, a taky možná zemřeš, když se o to pokusíš.”

Ale Darius je můj synovec. Vandžovi se to nelíbilo - navrhoval zatím odsunout Daria stranou a věnovat se Stevovi - ale já toho kluka nemohl nechat napospas osudu, když mu hrozilo takové nebezpečí. Jestli ho můžu nějak zachránit, musím to zkusit.

Mohli jsme vyměnit krev pomocí injekce, ale Darius trval na tradiční metodě pomocí bříšek prstů. I přes to všechno nebezpečí byl nadšený a chtěl to udělat postaru.“Jestli mám být upírem, tak ať je ze mě opravdový upír,” protestoval.“Nechci schovávat své označení.

Všechno nebo nic.”

“Ale bude to bolet,” varoval jsem ho. “To mi nevadí,” mávnul rukou.

Annie měla stále dost pochybností, ale nakonec ustoupila. Asi by si stála na svém, kdyby Darius váhal, ale ten kluk to nemínil vzdát. Strašně nerad jsem si to přiznával - a nikdy bych to neřekl nahlas - ale zdědil po otci vytrvalost. Steve byl naprosto prohnilý, ale všechno dotáhl do konce a nic mu nedokázalo vyvrátit jeho názor. Darius byl úplně stejný.

“Pořád tomu nemůžu uvěřit,“povzdychla si Annie, když jsem si sednul naproti Dariovi a připravil jsem se, abych mu zaryl nehty do bříšek prstů.“Ještě před pár hodinami jsem přemýšlela, co zítra koupím a jak to udělám, abych byla doma, až se Darius vrátí ze školy. Pak se mi do života vrátí bratr a řekne mi, že je upír! A když si na to pomalu zvykám, klidně bych ho mohla ztratit stejně rychle, jako se objevil - a svého syna taky!”

Skoro to chtěla zastavit, ale Alice k ní přišla a řekla tiše:“Chtěla byste ho radši ztratit ve chvíli, kdy je člověk, nebo ve chvíli, kdy z něj bude stejný zabiják jako jeho otec?” Bylo to kruté, ale Annie to trochu uklidnilo nervy a mně to připomnělo, co je ve hře. Sice se třásla a potichu vzlykala, ale ustoupila.

Bez jakéhokoliv varování jsem zaryl nehty do měkkých bříšek Dariových prstů. Bolestí vykřiknul a zabořil se hlouběji do křesla.“Ne,”řekl jsem, když si zvedl prsty k puse, aby si olíznul krev.“Nech to téct.”

Darius spustil ruce. Se zaťatými zuby jsem nehty pravé ruky zabodnul do levé ruky, a pak naopak. Z deseti ran vytryskla krev. Přitisknul jsem prsty na Dariovy a držel jsem je tam, zatímco moje krev proudila do jeho těla a jeho zase do mého.

*

Zůstali jsme ve spojení dvacet vteřin…třicet…ještě déle.Ihned jsem v krvi cítil vampýrské buňky, jak bodají, pálí, škrábou. Ignoroval jsem všechnu bolest. Viděl jsem, že Darius tu změnu cítí taky a bolí ho to ještě víc než mě. Přitiskl jsem prsty ještě pevněji, aby se nemohl odtrhnout.

Vandža nás pozoroval a hlídal. Když vycítil, že už je načase, chytil mě za ruce a odtrhnul mě pryč. Vyjekl jsem, s poloúsměvem jsem se postavil, a pak jsem kvůli příšerné bolesti zase spadnul na zem. Nečekal jsem, že se buňky střetnou tak brzo, a nepočítal jsem s ohromnou rychlostí reakce.

Během bolestivých křečí jsem zahlédl Daria - kroutil se na křesle, oči vytřeštěné, vydával dávivé zvuky a škubal nohama i rukama. Annie k němu vyrazila, ale Vandža jí zastavil.“Nevměšujte se do toho!” štěknul.“Teď to záleží na přírodě. Namůžeme nijak zasáhnout.”

Pár minut jsem se svíjel na podlaze. Měl jsem pocit, že mi pod kůží hoří plameny. Během očisty jsem zažil bolesti hlavy a spoustu nepříjemností, ale to se s touhle bolestí nedalo srovnávat. Cítil jsem za očima tlak, jako by mi chtěl mozek vytéct z hlavy.

Přitiskl jsem si ruce přes oči, a pak po stranách hlavy. Nevím, jestli jsem křičel nebo ne - nic jsem neslyšel.

Vyzvracel jsem se, a pak jsem jen nasucho dávil. Narazil jsem do něčeho tvrdého - televize. Odkutálel jsem se pryč a narazil jsem do zdi. Zabořil jsem nehty do omítky a cihel; snažil jsem se zbavit se bolesti.

Konečně se tlak zmírnil. Cítil jsem uvolnění. Vrátil se mi zrak i sluch, i když mi pořád třeštila hlava. Zmateně jsem se rozhlédnul. Vandža se nade mnou skláněl a s úsměvem mi otíral obličej.“Zvládnuls to,”řekl.“Budeš v pořádku - díky štěstí upírů.”

“Darius?” vydechl jsem.

Vandža zvedl hlavu a ukázal za sebe. Darius ležel na gauči se zavřenýma očima, úplně v klidu. Annie s Alicí klečely vedle něj. Evanna seděla v rohu se skloněnou hlavou. Jednu strašnou chvíli jsem myslel, že je Darius mrtvý. Pak jsem si všiml, jak se mu lehce nadzvedla hruď, a věděl jsem, že jen spí.

“Bude v pohodě,”řekl Vandža.“Budeme na vás dva muset dávat pár nocí pozor. Pravděpodobně budete mít ještě další záchvaty, i když ne tak strašné jako tenhle. Ale většina upírů zemřela hned po pokusu o zasvěcení. Protože jste to přežili, máte skvělé vyhlídky.”

Roztřeseně jsem se posadil. Vandža mi plivnul na prsty a rozetřel po nich sliny, aby se mi uzavřely rány.

“Cítím se strašně,” zasténal jsem.

“To se jen tak nezlepší,”řekl Vandža.“Když jsem se já změnil z vampýra na upíra, trvalo mi to měsíc, než se mi ulevilo, a skoro rok, než jsem se dostal zase do normálu. A taky se musíš potýkat s očistou.” Zakřenil se.”Čekají vás perné noci, pane kníže.”

Vandža mi pomohl zpátky do křesla. Alice se zeptala, jestli chci radši vodu nebo mléko. Vandža jí odpověděl, že krev by pro mě byla lepší. Bez jediného mrknutí se Alice řízla a nabídla mi krev přímo z rány. Vandža jí potom uzavřel ránu slinami a usmál se na ni.“Jste skvělá žena, slečno Burgessová.”

“Ta nejlepší,“odpověděla Alice suše.

Opřel jsem se a přivřel jsem oči.“Mohl bych spát celý týden,” povzdychl jsem si.

“A proč bys nemohl?” řekl Vandža.“Zrovna ses vyléčil ze skoro smrtelného zranění. Jsi uprostřed očisty. Prodělal jsi snad tu nejnebezpečnější známou transfúzi. U černé krve Harnona Oana, zasluhuješ si pořádný odpočinek!”

“Ale Steve…” zamumlal jsem.

“Leonard může počkat,” přerušil mě Vandža.“Dostaneme Annie s Dariem z města - Alice je odvede - a ty zůstaneš v panoptiku. Týden ve tvé síti tě postaví na nohy.”

“Asi,” zamumlal jsem bez jakéhokoliv nadšení. Přemýšlel jsem nad Evrou a Merlou, a co bych jim měl říct. Taky jsem musel brát v úvahu pana Topola - všichni v panoptiku ho milovali. Stejně jako Shancus zemřel kvůli něčemu spojenému se mnou. Budou mě kvůli tomu nenávidět?

“Co myslíte - kdo teď povede panoptikum?” zeptal jsem se.

“Netuším,”řekl Vandža. “Nikdo nepočítal s tím, že by mohl zemřít, určitě ne za takových okolností.”

“Možná se rozpadnou,” zamumlal jsem.“Každý půjde svou vlastní cestou tam, odkud přišel. Někteří už možná opustili stadión. Doufám -”

“Co se stadiónem?” skočila mi Annie do řeči. Pořád měla starost o Daria - tiše chrápal - ale zaslechla náš rozhovor.

“Circo Mostruoso táboří na starém fotbalovém stadionu,“vysvětlil jsem.“Až odejdete, vrátíme se tam, ale právě jsem Vandžovi říkal, že -”

“Zprávy,” přerušila mě Annie znova.“Tys neviděl dnešní zprávy?” “Ne.”

“Zrovna jsem se na ně dívala, když jsi přišel,” řekla a vystrašeně se na mě dívala.“Nevěděla jsem, kde teď žijete, tak jsem si to nespojovala s tebou.”

“Co sis nespojovala?” zeptal jsem se nervózně.

“Policie obklíčila stadion,”řekla Annie.” Tvrdí, že se tam skrývají lidé, kteří vraždili po fotbalovém zápase. Mělo mi to docvaknout, už když jsi mluvil o Tommym, ale…”

Naštvaně zavrtěla hlavou a pokračovala.“Nikoho nepustí ven ani dovnitř. Když jsem se dívala, ještě nic nepodnikli. Ale až půjdou dovnitř, tak prý půjdou tvrdě, a zasáhnou co největší silou. Jeden z hlasatelů -” Odmlčela se.

“Pokračuj,” řekl jsem tiše.

“Řekl, že ještě neviděl tak velkou ozbrojenou skupinu. On…” Polkla a zbytek dokončila šeptem.”Řekl, že půjdou bezohledně za svým. A že to vypadá, že chtějí zabít každého, koho tam najdou.”

Jedno po druhém - nejdřív jsme museli dostat Annie a Daria do bezpečí. Nemohl bych se soustředit na záchranu přátel na stadionu, kdybych si dělal starosti o svou sestru a synovce. Až budou někde daleko, kde je Steve nenajde, budu se moct soustředit na svůj úkol. Do té doby budu prakticky nepoužitelný.

Annie jít nechtěla. Její domov byl tady a ona ho chtěla chránit. Nakonec jsem jí vyprávěl o některých zvrhlých činech, které Steve spáchal, a to jí přesvědčilo, že jít musí. Stejně ale naléhala, abych šel s nimi.

Celé roky si myslela, že jsem mrtvý. Když se přesvědčila o opaku, nechtěla mě tak brzo ztratit. “Já nemůžu jít,” povzdychl jsem si.“Mí přátelé jsou v nebezpečí. Až bude po všem, najdu si tě.”

“Co když tě Steve zabije?” vzlykla. Na to jsem nenašel odpověď. “A co Darius?” povídala dál.”Říkal jsi mi, že potřebuje trénink. Co bez tebe bude dělat?”

“Děj nám číslo na mobil,”řekl jsem.“Alice se spojí s našimi lidmi, než půjdeme na stadion.V nejhorším případě vám pak někdo dá vědět. Upíři se o Daria postarají, nebo ho odvedou do Upíří hory, kde si ho vezme na starost Seba nebo Vanez.”

“Kdo?” zeptala se.

“Staří přátelé,” usmál jsem se.“Naučí ho všechno, co bude jako upír potřebovat.”

Annie se mě pořád snažila přesvědčit - tvrdila mi, že mé místo je u ní a u Daria, a že bych neměl zapomínat, že jsem byl její bratr mnohem dřív, než jsem se stal upírem. Ale v tom se spletla. Opustil jsem lidský svět ve chvíli, kdy jsem se stal knížetem. Pořád jsem Annie miloval, ale klan byl na prvním místě.

Když si uvědomila, že mě nepřesvědčí, naložila Daria dozadu do auta - pořád spal - a se slzami v očích šla sbalit nejdůležitější věci. Poradil jsem jí, ať si toho vezme co nejvíc a už se nevrací. Jestli Steva porazíme, můžou sem zase přijet. Jestli ne, někdo jí přinese zbytek věcí. Dům se bude muset prodat a Annie s Dariem zůstanou pod ochranou upířího klanu - tedy aspoň dokud je dokážou ochránit. (Neřekl jsem “dokud klan nepadne”, ale měl jsem to na mysli) Nebyl by to zrovna ideální život - ale lepší než zemřít rukou Steva Leoparda.

Annie mě ještě pevně objala, než nasedla do auta.“Není to fér,” fňukala.“Ještě tolik jsi mi toho neřekl, tolik bych chtěla vědět, tolik bych ti toho chtěla říct.”

“Já taky,”řekl jsem a zamrkal jsem, abych zahnal slzy. Byl to divný pocit. Všechno se dělo desetkrát rychleji, než by mělo. Od chvíle, kdy jsme se vypravili do panoptika promluvit si s panem Topolem, uplynulo teprve několik hodin - ale mně se zdálo, jako by uplynul aspoň týden. Smrt pana Topola, pronásledování, zavraždění Morgana Jamese, kino, smrt Shancuse v rukách Steva, pravda o Dariovi, návrat k sestře… chtěl jsem šlápnout na brzdu, vydechnout, uvědomit si, co se vlastně děje. Ale život se řídí vlastními pravidly a sám si určuje tempo. Někdy můžete převzít kontrolu a trochu ho zpomalit - ale někdy to nejde.

“Vážně s náma jít nemůžeš?” zkusila to Annie naposledy. “Ne,”řekl jsem.“Rád bych… ale nejde to.”

“Tak ti můžu jen popřát všechno štěstí na světě,” vzlykla. Dala mi pusu a chtěla ještě něco říct, ale místo toho se rozbrečela. Rychle skočila do auta, zkontrolovala Daria, pan nastartovala a zmizela do noci. Já zůstal stát před bývalým domovem se zlomeným srdcem.

“Jsi v pořádku?” zeptala se Alice, která se vedle mě z ničeho nic objevila. “Budu,“odpověděl jsem a setřel jsem si slzy.“Kéž bych mohl dát ještě sbohem Dariovi.” “To není žádné sbohem,”řekla Alice. “Jen au revoir!”

“Snad,” povzdychl jsem si, i když jsem tomu nevěřil. Měl jsem nepříjemný pocit, že ať už vyhrajeme nebo prohrajeme, dnes v noci jsem viděl Annii a Daria naposledy. V duchu jsem jim popřál sbohem a odsunul jsem všechny tyhle myšlenky stranou. Musel jsem se plně soustředit na nebezpečí, kterému čelili přátelé z panoptika.

*

Vrátili jsme se do domu a probírali jsme další postup. Alice navrhovala dostat se co nejrychleji z města a tím zradit všechny naše přátele a spojence.“Jestli jsou kolem stadionu spousty policistů, tak

my tři jim stejně nijak nepomůžeme,” argumentovala.“Naší prioritou je Steve Leonard. Ostatní si budou muset poradit sami.”

“Ale jsou to naši přátelé,“zamumlal jsem.“Nemůžeme je prostě opustit.”

“Musíme,” trvala na svém.“Je jedno, jak moc to bolí. Teď pro ně stejně nic udělat nemůžeme bez toho, abychom ohrozili i své životy.”

“Ale Evra… Harkat… Debbie!”

“Já vím,”řekla. V očích měla smutný, ale neústupný pohled.“Ale jak už jsem řekla, je jedno, jak moc to bolí. Musíme je opustit.”

“To ne,”řekl jsem.“Myslím…” Odmlčel jsem se, nechtělo se mi to doříct. “Pokračuj,” pobídnul mě Vandža.

“Neumím to vysvětlit,”řekl jsem a úkosem jsem se podíval na Evannu,“ale myslím, že je tam Steve. Na stadionu. A čeká na nás. Už jednou na nás poslal polici - to byla ještě Alice jedna z nich - a podle mě by nepoužil stejný trik dvakrát. Podruhé by to bylo nudné. Zbožňuje originalitu a nové výzvy.

Myslím, že policie mu jen kryje záda.”

“Mohl v tom kině nastražit past,” zamyslel se Vandža a pokračoval v mých myšlenkách.“Ale to by nemělo takový šmrnc, jako při posledním boji - v Jeskyni Odplaty.”

“Přesně tak,”řekl jsem.“Tohle má být naše velká prohra. Bude si to chtít pořádně užít. V srdci je stejný komediant jako kdokoliv z panoptika. Miluje představení. Představa stadionu ho určitě nadchla. Bude to jako duel gladiátorů ve starém koloseu.”

“Jestli se vy dva pletete, tak máme pěkný problém,“ošila se Alice.

“To není žádná novinka,“zafuněl Vandža. Pozvedl obočí a podíval se na Evannu.“Mohla byste nám lehce napovědět?”

K našemu úžasu čarodějka kývla.“Darren má pravdu. Buď teď půjdete na stadion a postavíte se svému osudu, nebo utečete a přenecháte vítězství vampýrům.”

“Myslel jsem, že nám tohle říkat nesmíte,” řekl Vandža zaraženě.

“Nastal začátek konce,”řekla Evanna záhadně.“Teď už mohu o mnoha věcech mluvit otevřeně, aniž bych pozměnila budoucnost.”

“Kdybychom stáhli ocas a zdrhli do hor, tak by se budoucnost pozměnila,” namítnul Vandža.

“Ne,“usmála se Evanna. “To není pravda. Jak už jsem řekla, znamenalo by to jen, že by vampýři vyhráli. Kromě toho,” dodala s ještě širším úsměvem,“přece neutečete, ne?”

“Ani za nic!” prohlásil Vandža a plivnul na stěnu, aby tomu dodal důraz. “Ale ani se do toho nevrhneme po hlavě. Navrhuju prohlédnout stadion. Když bude vypadat jako Leonardova základna, vběhneme tam a usekneme té zrůdě hlavu. Když ne, porozhlédneme se jinam a necháme lidi z panoptika jejich vlastnímu osudu. Nemá cenu pro ně teď riskovat život - ne, Darrene?”

Přemýšlel jsem nad svými přáteli - Evra, Merla, Rudy von Ruka a další. Přemýšlel jsem nad Harkatem a Debbie, a co by se mohlo stát jim. A pak jsem přemýšlel nad svými lidmi - upíry - a co by se stalo klanu, kdybychom zahodili své životy pro dobro ne-upírských spojenců.

“Jasně,” řekl jsem smutně, a i když jsem dělal správnou věc, cítil jsem se jako zrádce.

Alice a Vandža si kontrolovali zbraně; já se ozbrojil několika kuchyňskými noži. Alice si ještě zavolala, aby vyjednala ochranu pro Annie a Daria. Pak jsme vyrazili s Evannou v patách. Podruhé v životě jsem opustil svůj starý život s jistotou, že už se sem nikdy nevrátím.

Cesta městem proběhla bez problémů. Celá policejní jednotka byla očividně na stadionu. Ani jednou jsme nenarazili na blokádu nebo pochůzkáře. Vlastně jsme nepotkali skoro nikoho. Všude panovalo podivné ticho. Lidé byli doma nebo v barech, sledovali celý problém na televizi a čekali, až se něco stane. Takové ticho jsem znal už z dřívějška - často po něm následoval boj na život a na smrt.

Kolem stadionu parkovaly desítky policejních aut a dodávek; policisté hlídali každý možný vchod i východ. K zadržení civilistů a novinářů sloužily zábrany. Na stěny stadionu zářily extra silné reflektory. Z toho svitu mi začaly slzet oči, dokonce i na tu dálku, a tak jsem se musel zastavit a obvázat si kolem očí tlustý hadr.

“Jseš si jistý, že to zvládneš?” zeptala se Alice a pochybovačně si mě prohlížela.

“Udělám, co budu muset,” zavrčel jsem, i když jsem si tím nebyl tak jistý, jak jsem předstíral. Byl jsem v mizerném stavu - ve vůbec nejhorší kondici od chvíle, kdy jsem plaval řekou srdcem Upíří hory poté, co jsem neuspěl v Prověření. Očista, zranění na rameni, vyčerpanost a výměna krve ze mě vyčerpaly většinu síly. Chtěl jsem jen spát, ne bojovat na život a na smrt. Ale v životě obvykle nemáme možnost zvolit si čas na důležité chvíle. Prostě se jim musíme postavit, když přijdou, ať jsme v jakémkoliv stavu.

Kolem zátarasů se shromáždil ohromný dav. Proplétali jsme se kolem nich a policie si nás v té tmě

ani nevšimla - dokonce ani extravagantně oblečeného Vandži a Evanny. Dostávali jsme se pořád víc a víc dopředu. Po chvíli jsme zahlédli stoupat ze stadionu oblaka kouře a občas jsme zaslechli výstřely.

“Co se děje?” zeptala se Alice lidí nejblíže bariéry. “Už policisté vběhli dovnitř?”

“Ještě ne,” oznámil jí obtloustlý muž v lovecké čapce. “Ale před hodinou tam šel malý výpravný tým. Asi nějaká nová odbojářská skupina. Většina z nich měla vyholené hlavy a měli na sobě hnědé košile a černé kalhoty.”

“Měli nabarvené oči načerveno!” vyjekl nějaký malý kluk.“Myslím, že krví!”

“Nebuď směšný,” napomenula ho matka.“Byla to jen barva, aby je neoslepilo to světlo.”

Stáhli jsme se - nové informace nám jen přidělaly starosti. Cestou jsme ještě zaslechli toho chlapce:“Mami, ta ženská na sobě měla jen provazy.”

Jeho matka ho okřikla:“Přestaň si vymýšlet.”

“Vypadá to, žes měl pravdu,”řekla Alice, když jsme se dostali do bezpečné vzdálenosti.“Vampeti jsou tady a obvykle nikam nechodí bez svých pánů.”

“Ale proč je pustili dovnitř?” zeptal jsem se.“Přece s vampýry nespolupracují - nebo jo?”

Nejistě jsme se po sobě podívali. Upíři a vampýři se v každém boji drželi lidem z očí. I když si obě strany začaly budovat lidskou armádu, před normálními smrtelníky jsme zůstávali skrytí. Jestli vampýři porušili tohle prastaré pravidlo a dali se dohromady s lidmi, představovalo by to strašný zvrat ve Válce jizev.

“Můžu se pořád vydávat za policistku,”řekla Alice.“Počkejte tu. Jdu o tom zjistit něco víc.”

Propletla se skrz dav a obešla zátaras. Okamžitě ji zastavil jeden strážník, ale po krátkém tlumeném rozhovoru ji odvedl za někým, kdo to měl na starost.

S Vandžou jsme netrpělivě čekali; Evanna postávala opodál. Využil jsem času k přehodnocení situace. Byl jsem až nebezpečně slabý a moje smysly si dělaly, co chtěly. Hlava mi třeštila a chvěl jsem se. Sice jsem Alici tvrdil, že jsem na boj připravený, ale upřímně - ani jsem nevěděl, jestli se dokážu postarat sám o sebe. Bylo by rozumnější stáhnout se a dát se trochu dohromady. Ale Steve si vynutil tenhle boj. Nastal konec. Budu se muset prát ze všech sil a prosit všechny upíří bohy o sílu.

*

Znovu jsem začal přemýšlet nad Evanniným proroctvím. Když se s Vandžou teď postavíme Stevovi, jeden z nás tří zemře. Jestli to budu já nebo Vandža, ze Steva se stane Pán stínů a vampýři ovládnou nejen noc, ale i svět lidí.Ale jestli zemře Steve, Pánem stínů budu já, zabiju Vandžu a zničím svět.

Musí existovat nějaký způsob, jak to změnit. Ale jak? Snažit se se Stevem uzavřít mír? Nemožné! I kdyby to šlo, neudělal bych to - za to, co provedl panu Hroozleymu, Tommymu, Shancusovi a mnoha dalším. Mír nepřicházel v úvahu.

Ale co tedy? Nedokázal jsem přijmout fakt, že svět už nemá naději. Bylo mi jedno, co tvrdí Evanna. Musí existovat způsob, jak zabránit příchodu Pána stínů. Musí…

Alice se vrátila o deset minut později s pochmurným výrazem.“Vypadá to, že hrajou vampýrům do ruky,”řekl jednoduše.” Předstírala jsem, že jsem vrchní inspektorka z jiného města. Nabídla jsem pomoc. Hlavní strážník mi tvrdí, že mají všechno pod kontrolou. Ptala jsem se na ty vojáky v hnědých košilích - prý jsou ze speciálního vládního týmu. Moc mi toho neřekl, ale mám dojem, že je poslouchají. Nevím, jestli je podplatili nebo zastrašili, ale není pochyb o tom, že tahají za nitky.”

“Takže jsi je nepřemluvila, aby nás pustili dál?” zeptal se Vandža.

“Ani jsem nemusela,”řekla Alice.“Cesta už je volná. Přestali hlídat jeden ze zadních vchodů. Cesta dovnitř je volná. Policie nebude nikomu bránit.”

“To vám řekl?” zeptal jsem se překvapeně.”

“Měl příkaz říct to komukoliv, kdo se zeptá,”řekla Alice. Znechuceně si odplivla.“Zrádce!” Vandža se na mě podíval s nevýrazným úsměvem.“Leonard je uvnitř, že?”

“Není pochyb,” kývnul jsem.“Něco takového by si nenechal ujít.”

Vandža ukázal na zdi stadionu prstem.“Celé to připravil jen pro nás. Jsme jeho čestní hosté. Neměli bychom ho zklamat.”

“Jestli tam vlezeme, možná už se nevrátíme živí,” poznamenal jsem. “Vidíš to moc černě,” pošťuchoval Vandža.

“Tak půjdeme dovnitř?” zeptala se Alice.“Půjdeme tam, i když jsou v přesile a mají lepší zbraně?”

“Jasně,”řekl Vandža po chvilkovém zamyšlení.“Už jsem moc starý na to, abych začal myslet!”

Zakřenil jsem se na druhého knížete. Alice pokrčila rameny. Evannin výraz se nezměnil. Bez dalších diskuzí jsme proklouzli k nechráněnému vchodu.

Z druhé strany stadionu nesvítily reflektory tak silně, a ani tam nebylo moc lidí. Sice jsme potkali spoustu policistů, ale žádný si nás nevšímal. Když jsme chtěli proniknout mezerou mezi strážníky, Alice nás zastavila.“Mám nápad,”řekla váhavě. “Pokud tam půjdeme všichni najednou, můžou nás obklíčit a my se dál nedostaneme. Ale když zaútočíme ze dvou stran…”

Rychle nám vyložila svůj plán. Vypadal rozumně, tak jsme počkali, dokud si nezavolá. Pak jsme netrpělivě čekali celou hodinu a snažili jsme se fyzicky i psychicky připravit. Během té doby se kouř ještě zvětšil a dav se rozrůstal. Hodně z příchozích byli tuláci a bezdomovci. Promíchali se s ostatníma a pomalu se tlačili dopředu. Čekali u zátarasů, aniž by na sebe upoutali pozornost.

Když bylo všechno připravené, Alice mi podala pistoli a my jí dali sbohem. Ještě naposledy jsme se chytli za ruce a popřáli jsme si hodně štěstí. Pak jsme se s Vandžou soustředili na nehlídaný vchod. Bez problémů jsme prošli kolem policie, Evanna nám pořád byla v patách jako duch. Když jsme procházeli, všichni se dívali jinam, nebo se otáčeli zády. O chvíli později jsme se dostali z ozářené ulice do temných chodeb stadionu a blížili jsme se k osudovému setkání.

Vlezli jsme do leopardího doupěte.

Chodba se hodně stáčela, ale vedla přímo pod tribunami na otevřené prostranství stadionu. S Vandžou jsme celou cestu nepromluvili ani slovo. Jestli na nás Steve čekal, a tuto noc se postaví proti nám, jeden z nás za pár hodin zemře. V takové chvíli se toho moc povídat nedá. Vandža se pravděpodobně udobřoval s Upířími Bohy. Já si dělal starosti o to, co bude po boji - přece musí existovat nějaký způsob, jak zastavit příchod Pána stínů!

Cestou jsme nenarazili na žádnou past, ani jsme nikoho nepotkali. Když jsme se vymotali z chodby, jen jsme stáli u východu a tupě jsme vnímali chaos, který Steve vytvořil. Evanna od nás kousek poodešla a sledovala tu spoušť s námi.

Obří stan Circo Mostruoso, společně s většinou stanů a karavanů, hořel - tohle byl zdroj hustého kouře nad stadionem. Obyvatelé panoptika se shromáždili asi dvacet metrů od východu z naší

chodby. Stál mezi nimi i Harkat, poblíž Evry a Merly. Nikdy jsem v jeho šedé tváři neviděl takový vztek. Kolem nich stálo osm ozbrojených vampetů a dopadalo na ně světlo několika reflektorů. Opodál se povalovala mrtvá těla. Většinou patřila jen pomocníkům, ale ležel mezi nimi i jeden dlouhodobý

)účinkující - vyhublý, ohebný Alexandr Lunt už se nikdy na scénu nepodívá.

Strhnul jsem si z očí hadr a snažil jsem se přivyknout si na světlo. Snažil jsem se najít mezi přeživšími Debbie - ale nebylo po ní ani památky. Šokovaně jsem si znovu prohlédl tváře mrtvol ze strachu, že by tam mohla ležet - ale tam nebyla taky.

Kolem hořících zbytků se procházelo několik vampýrů a vampetů a dávali pozor na oheň. Najednou se mezi plameny úplně nahoře objevil pan Sudd - procházel plamennou stěnou a mnul si ruce o sebe. Měl na sobě červený klobouk a rukavice - pozůstatky po panu Topolovi. Pochopil jsem, že je jeho tělo uvnitř stanu, který sloužil místo hranice. Pan Sudd nevypadal nijak rozrušeně, ale podle toho klobouku a rukavic bych řekl, že se ho smrt syna vážně dotkla.

Mezi hořícím stanem a zbylými členy panoptika stálo několik narychlo postavených šibenic. Z několika provazových smyček byla obsazena jediná - krkem ubohého hadího chlapce Shancuse Vona.

Vyjekl jsem a hned jsem k němu vyrazil. Vandža mě chytil za levé zápěstí a strhnul mě zpátky.“Teď mu nijak nepomůžeme,“zavrčel.

“Ale -“začal jsem.

“Podívej se dolů,” řekl tiše.

U šibenic stáli vampýři a vázali další lana. Všichni měli meče nebo sekery. Za nimi stál na nějakém vyvýšeném útvaru jejich vůdce, Steve Leopard. Ještě si nás nevšiml.

“Klid,”řekl Vandža, když si všiml, jak jsem ztuhnul.“Nikam nepospícháme.” Rozhlédl se na obě strany.“Kolik tu je vlastně vampýrů a vampetů? Skrývají se další na tribunách nebo za hořícími stany a dodávkami? Nejdřív si prohlídneme terén, než se do něčeho vrhneme po hlavě.”

Zhluboka jsem se nadechl, abych si vyčistil hlavu, a pak jsem se pořádně podíval. Napočítal jsem čtrnáct vampýrů - devět kolem Steva - a přes třicet vampetů. Gannena Harsta jsem nikde nezahlédl, ale napadlo mě, že nebude moc daleko od Steva; jen stojí někde za členy panoptika nebo šibenicemi.

“Napočítal jsem kolem desítky vampýrů a asi třikrát tolik vampetů, souhlasí?” řekl Vandža. “Více méně,” kývl jsem.

Vandža se na mě podíval úkosem a mrknul.“Jsme ve výhodě, pane.” “Myslíte?”

“Samozřejmě,” řekl s předstíranou jistotou - oba jsme věděli, že to nevypadá dobře. Stála proti nám převaha mnohem lépe ozbrojených nepřátel. Naše jediná výhoda byla ta, že nás vampýři ani vampeti nemůžou zabít. Pan Sudd jim předpověděl zkázu, když Lovce zabije kdokoliv jiný než jejich Pán.

Bez jediného slova jsme oba v ten samý okamžik vyšli. Já měl v každé ruce jeden nůž; Vandža si vzal do ruky pár vrhacích hvězdic, a to bylo všechno - preferoval boj bez dalších zbraní. Evanna se vydala za námi.

*

Vampeti postávající kolem členů panoptika si nás všimli, ale nijak nezareagovali. Jen se víc semkli kolem lidí, které hlídali. Dokonce ani nevarovali ostatní, že tu jsme. Pochopil jsem, že ani nemuseli - Steve a jeho posluhovači už o nás věděli. Steve stál na nějaké krabici a usmíval se. Vampýři před ním hned pozvedli zbraně.

Cestou ke Stevovi jsme museli projít kolem panoptika. Zastavil jsem se, když jsme se dostali k Evrovi, Merle a Harkatovi. Evra s Merlou měli oči plné slz. Harkatovy zelené oči byly plné vzteku, Stáhnul si masku a cenil ostré šedé zuby (mohl bez masky vydržet až půl dne).

Smutně jsem se podíval na Evru a Merlu, potom na jejich syna, visícího na jedné z šibenic. Vampeti si mě podezíravě prohlíželi, ale ani se nepohnuli.

“Pojď,”řekl Vandža a zatahal mě za loket.

“Je mi to líto,” zašeptal jsem směrem k Evrovi a Merle; nedokázal bych projít a nic neříct.“Já bych… to ne… kdybych mohl…” Odmlčel jsem se; nevěděl jsem, co říct dál.

Oba chvíli mlčeli. Pak se Merla s výkřikem protáhl kolem stráží a vrhla se na mě.“Nenávidím tě!” ječela, škrábala mě po obličeji a vzteky plivala.“Můj syn je mrtvý - kvůli tobě!”

Nebránil jsem se. Cítil jsem se strašně. Merla mě strhla na zem, křičela, po tvářích jí tekly slzy a mlátila do mě pěstmi. Vampeti vyběhli, aby jí ze mě strhli, ale Steve vykřiknul:“Ne! Nechte je být! Je to skvělé!”

Odkulili jsme se stranou od vampetů. Nesnažil jsem se jí ani odstrčit, zatímco mě nazývala každou možnou nadávkou pod měsícem. Jen jsem si přál, aby se najednou otevřela zem a pohltila mě.

Merla sklonila hlavu, jako by mě chtěla kousnout, ale místo toho mi zašeptala do ucha:“Steve má Debbie.” Jen jsem na ni zíral. Zakřičela další nadávku, a šeptem dodala:“Nebojovali jsme. Myslí si, že jsme bezbranní, ale čekáme na vás. Harkat tvrdil, že přijdete a povedete nás.”

Merla mi dala přátelský pohlavek a podívala se mi do očí.“Nebyla to tvá chyba,”řekla, a i přes slzy se trochu usmála.“Z ničeho tě neviníme. Steve je zlý - ne ty.”

“Ale…kdybych… kdybych řekl Vandžovi, aby Ervého zabil…”

“Nech toho,“zavrčela.“Za to ty nemůžeš. Tak nám pomoz zabít ty, kteří za to můžou! Dej nám znamení, až budeš potřebovat, a my ti pomůžeme. Každý z nás bude bojovat až do konce.”

Zase zaječela a chytla mě za krk, jako by mě chtěla uškrtit. Pak se ze mě sesula, několikrát praštila pěstí do země a rozvzlykala se. Evra k ní přiběhl, pomohl jí vstát a odvedl ji zpátky. Letmo se na mě podíval a já v jeho výrazu zahlédl stejnou věc jako u Merly - smutek nad ztrátou syna, nenávist ke Stevovi, a lítost pro mě.

Pořád jsem cítil vinu za to, jak dopadl Shancus a ostatní. Ale Evra s Merlou mi dali sílu jít dál. Kdyby mě za to nenáviděli, asi bych nedokázal jít dál. Ale když jsem věděl, že mi kryjí záda, nejen, že jsem mohl jít dál - musel jsem jít dál. Když už ne kvůli sobě, tak aspoň kvůli nim.

Zvedl jsem se a snažil jsem se vypadat otřeseně. Vandža mi šel na pomoc, tak jsem mu rychle a tiše řekl,“Jsou s námi. Budou za nás bojovat.”

Zarazil se, a pak pokračoval, jako bych mu nic neřekl. Prohlížel si mou tvář, kde mě Merla poškrábala, a hlasitě se zeptal, jestli jsem v pořádku, jestli mi nějak neublížila a jestli si nechci odpočinout.

“Jsem v pohodě,”řekl jsem a otočil jsem se k přátelům zády, jako by mě právě urazili.“Merla tvrdí, že Steve má Debbie,” zasyčel jsem na Vandžu nenápadně.

“Možná jí nezachráníme,“zašeptal.

“Já vím,”řekl jsem strnula.“Ale pokusíme se?” Krátká odmlka.“Jasně.”

Zrychlili jsme tempo a zamířili jsme k šibenicím a zvrácenému polovampýrovi, který na nás čekal ve stínu visícího Shancuse Vona.

Stát!” zakřičel jeden z devíti vampýrů před Stevem, když jsme od nich byli asi pět metrů. Zarazili jsme se. Takhle zblízka jsem si všiml, že Steve ve skutečnosti stojí na těle jednoho z účinkujících - Pasty O’Malleyho, muže, který dokázal chodit a dokonce i číst ve spánku. Navíc jsem si konečně všiml Gannena Harsta po Stevově pravici - v ruce držel meč a upřeně nás pozoroval.

“Odhoď vrhací hvězdy,”řekl Vandžovi ten vampýr. Když neodpověděl, dva z vampýrů na něj namířili kopí. Vandža jen pokrčil rameny, zase připjal šurikeny na pásy a sklonil ruce.

Podíval jsem se na Shancuse, který se pohupoval ve vánku.Trám zapraskal. Kvůli očistě pro mě byl ten zvuk ještě hlasitější - jako řev divokého prasete.

“Sundej ho,” zavrčel jsem na Steva.

“Kdepak,“odpověděl Steve tiše.“Ten pohled se mi líbí. Možná vedle něj pověsím i jeho rodiče. Taky bratra a sestru. Rodina by přece měla držet při sobě, co říkáš?”

“Proč se držíš toho šílence?” zeptal se Vandža Gannena.“Je mi jedno, co o něm tvrdí O Sudd - tenhle blázen nepřinese vampýrům nic než hanbu. Měl jsi ho zabít už před lety.”

“Je z naší krve,“odpověděl Gannen Harst tiše. “Nelíbí se mi jeho chování - a on to ví - ale nezabíjíme členy své rodiny.”

“Když poruší pravidla, tak ano,” odsekl Vandža.“Leonard lže a používá pistole. Každý obyčejný vampýr už by za to byl popraven.”

“Ale on není obyčejný,” řekl Gannen.“Je to náš Pán. Osmond Sudd řekl, že zemřeme, když ho nebudeme poslouchat. Ať se mi to líbí nebo ne, Steve má možnost přijmout naše zákony, nebo je ignorovat. Nesouhlasím s tím, ale já nejsem ten, kdo může cokoliv namítat.”

“Přece s ním nemůžeš souhlasit,” zatlačil ho Vandža do kouta.

“Ne,” připustil Gannen.“Ale klan ho přijmul a já jsem pouhý služebník klanu. Steva může hodnotit jen historie. Já mu budu sloužit a chránit ho, jak si přáli ti, kteří mě vybrali.”

Vandža se na svého bratra upřeně díval a snažil se ho donutit odvrátit zrak, ale Gannen mu jen pohled oplácel. Pak se Steve zasmál.“Nejsou rodinná setkání skvělá?” řekl.“Doufal jsem, že přivedeš i Annie s Dariem. Představ si, jakou zábavu bychom si užili!”

“Teď už budou pěkně daleko,”řekl jsem. Chtěl jsem se na něj vrhnout a holýma rukama mu roztrhat hrdlo, ale než bych se k němu stačil dostat, zastavili by mě strážní. Musel jsem trpělivě čekat na vhodnou příležitost.“Jak se má můj syn?“zeptal se Steve.“Zabil jsi ho?”

“Jistě že ne,” odseknul jsem.“Ani jsem nemusel. Když jsem viděl, jak jsi zabil Shancuse, uvědomil jsem si, jaká jsi zrůda. Zasvětil jsem ho do tvých “hrdinských” činů. Annie mu taky něco povyprávěla. Už ti nikdy nebude věřit. Přišel jsi o něj. Už to není tvůj syn.”

Doufal jsem, že mu tím ublížím, ale on se jen zasmál.“No fajn, stejně mi na něm nikdy zas až tak moc nezáleželo. Vychrtlé, náladové děcko. Vůbec neměl vytříbenou chuť pro krev. Ačkoliv,” ušklíbl se,” hádám, že si jí brzy vypěstuje.”

“Tím bych si nebyl tak jistý,” řekl jsem.

“Zasvětil jsem ho,“prohlásil Steve hrdě.“Je polovampýr jako já.” “Ne,” usmál jsem se.“Je poloupír. Jako já.”

Steve se na mě nejistě podíval.“Tys ho přesvětil?”

“Jo. teď je jeden z nás. Nebude muset zabíjet, až se bude krmit. Jak už jsem řekl, není to tvůj syn - teď už v žádném případě.”

Steve se zamračil.“Tos neměl dělat,” zavrčel zlověstně.“Ten kluk byl můj.” “Nikdy tvůj nebyl, aspoň ne duší,”řekl jsem.“Jen jsi ho oklamal.”

Steve už chtěl odpovědět, ale nakonec jen uraženě potřásl hlavou.“Nevadí,” zamumlal.“To dítě není důležité. Poradím si s ním - i s jeho matkou - později. Přejděme k dnešnímu vrcholu. Všichni známe tu předpověď.” Kývl směrem k panu Suddovi, který se procházel po stadionu a vůbec si nás nevšímal.“Darren nebo Vandža mě zabije, nebo já zabiju jednoho z vás, a to rozhodne osud Války jizev.”

“Jestli má Sudd pravdu, nebo nám nelže, tak ano,” řekl Vandža. “Ty mu nevěříš?” zamračil se Steve.

“Ne tak úplně,”řekl Vandža. “Sudd a jeho dcera -” zadíval se na Evannu -“mají své vlastní zájmy. Přijímám většinu jejich předpovědí, ale neberu je jako stoprocentní.”

“Tak proč tu jseš?” rýpnul si Steve. “Co kdyby náhodou pravdivé bylo.”

Steve vypadal zmateně.“Jakto, že jim nevěříš? Osmond Sudd je hlas osudu. Vidí do budoucnosti. Ví všechno, co kdy bylo a bude.”

“Svou budoucnost si utváříme sami,”řekl Vandža.“Ať se dnes stane cokoliv, věřím, že vás mí lidé porazí. Ale stejně tě zabiju,” dodal s úšklebkem.”Čistě pro jistotu.”

“Jsi ignorantní pitomec,” řekl Steve a třásl se vzteky. Pak se otočil na mě.“Vsadím se,že ty tomu proroctví věříš.”

“Možná,” odpověděl jsem.

“Jasně že jo,” usmál se Steve.“A víš, že to budu ty nebo já, viď? Vandža je tu jen do počtu. My dva jsme synové osudu, vládce a posluhovač, vítěz a poražený. Nech Vandžu za sebou, pojď blíž a já ti slibuju spravedlivý boj. Ty a já, muž proti muži, jeden vítěz, jeden poražený. Noc ovládne Pán vampýrů - nebo Upíří kníže.”

*

“Jak ti mám asi věřit?” zeptal jsem se.“Jsi lhář. Nastražíš mi past.” “Ne,” štěknul Steve.“Máš mé slovo.”

“Jako by to něco znamenalo,” ušklíbl jsem se, ale viděl jsem, jak je dychtivý. Myslel to vážně. Podíval jsem se na Vandžu.“Co myslíte?”

“Ne,”řekl Vandža.“Jedeme v tom spolu. Postavíme se mu jako tým.” “Ale jestli se mnou bude bojovat férově…”

“Tenhle démon o spravedlnosti nic není,”řekl Vandža.“Bude podvádět - má to v povaze. Neuděláme nic, co bude chtít.”

“Tak fajn.” Zase jsem se otočil na Steva.“Víš, kam si můžeš strčit tu nabídku. Co dál?”

Myslel jsem, že Steve vyrazí skrz vampýry a zaútočí na mě. Zatnul totiž zuby, propletl si prsty a vztekle se třásl. Gannen Harst si toho všiml taky, ale místo aby ho šel uklidnit, k mému velkému překvapení o půl kroku ustoupil. Skoro to vypadalo, jako by chtěl, aby Steve zaútočil, jako by měl svého šíleného zvráceného Pána dost a prostě to chtěl skončit, ať tak nebo tak.

Ale když už to vypadalo, že nadešla rozhodující chvíle, Steve se uklidnil a zase se usmál.“Budu se snažit,” povzdychl si.“Snažím se to všem ulehčit, jenže někteří si prostě nedají říct. Dobře. Tak se podíváme, co bude dál.”

Steve hlasitě hvízdnul. Zpoza jedné šibenice se objevil Ervé. Vousatý, bývalý ekoválečník držel ve třech osamělých hácích lano (ostatní háky mu před smrtí utrhnul pan Topol). Když za něj zatahal, neochotně k němu došla svázaná žena.

Čekal jsem to, takže jsem nezpanikařil. Ervé ušel ještě pár kroků, ale zastavil se poměrně daleko od Steva. Bývalý pacifista a ochránce přírody nevypadal zrovna nadšeně. Občas nervózně trhnul hlavou, těkal očima a kousal se do horního rtu, který už mu pomalu začal krvácet. Když jsem ho potkal prvně, byl to hrdý, upřímný, odhodlaný muž, který chtěl zachránit svět. Pak se z něj stal šílenec a záleželo mu jen na pomstě. Teď nebyl ani jedno - jen směšná, politováníhodná bytost.

Steve si jeho stavu nevšiml. Měl oči jen pro Debbie.“Není nádherná?” provokoval mě.“Jako andílek. Vypadá sice bojovněji než když jsme se viděli naposled, ale o to je rozkošnější.” Vypočítavě se na mě podíval.“Byla by opravdu škoda, kdybych nařídil Ervému, aby jí zabil jako prašivého psa.”

“Nemůžeš ji použít proti mně,”řekl jsem tiše a bez mrknutí jsem se díval Stevovi do očí.“Ví, co jsi zač a kolik je v sázce. Miluju ji, ale na prvním místě je pro mě klan. To ona chápe.”

“Tím chceš říct, že tu budeš stát a necháš ji zemřít?” vyjekl Steve. “Jistě!” zavolala Debbie, než jsem stačil odpovědět.

“Vy…” zavrčel Steve.“Rozhodli jste se, že mě vytočíte. Snažím se být fér, ale vy mi to hodíte zpátky k nohám a…” Seskočil z mrtvoly a začal pochodovat sem tam a nadávat. Upřeně jsem ho sledoval.

Kdyby se přiblížil, zaútočil bych. Ale i přes ten vztek si dával dobrý pozor. Najednou se Steve zastavil.“Tak dobře!” prsknul. “Ervé - zabij ji!”

Ervé neodpověděl. Jen se nešťastně díval na zem. “Ervé!” zařval Steve. “Tys mě neslyšel? Zabij ji!”

“Já nechci,” zamumlal Ervé. Vzhlédl a v očích měl bolest a pochybnosti.“Neměl jsi zabíjet to dítě, Steve. Nic nám neudělalo. To nebylo správné. Děti jsou budoucnost, člověče.”

“Udělal jsem, co jsem musel,“odpověděl Steve upjatě.“Teď udělej to samé.” “Ale vždyť není ani upírka…”

“Pracuje pro ně!” křiknul Steve.

“Já vím,” zakňučel Ervé.“Ale proč ji musíme zabít? Proč jsi zabil to dítě? Chtěli jsme přece zabít Darrena. ON je náš nepřítel. ON je ten, kdo mě připravil o ruce.”

“Neopovažuj se mě teď zradit,“zavrčel Steve a vykročil k vousatému vampýrovi.“Taky jsi zabil spoustu lidí, vinných i nevinných. Nesnaž se mi tu teď moralizovat. To se k tobě nehodí.”

“Ale…ale…ale…”

“Přestaň koktat a zabij ji!” zaječel Steve. Šel ještě blíž k Ervému a ani si nevšiml, že se dostal mimo ochranu svých vampýrů. Připravil jsem se, že se po něm vrhnu, ale Vandža byl rychlejší.

“Teď!” zařval, vytáhl šurikeny a vrhnul je po Stevovi. Býval by ho zabil, ale jeden vampýr na kraji si toho včas všiml a skočil hvězdě do cesty; obětoval se pro záchranu svého Pána.

Ostatní vampýři se vrhli proti Vandžovi, aby mu zablokovali cestu. Já zatím schoval nože, vytáhl jsem pistoli od Alice, zamířil jsem k nebi a třikrát jsem vystřelil - signál pro naprostý chaos!

Ještě než odezněly mé tři výstřely, prostor kolem stadionu se naplnil střelbou - Alice a vampireti začali pálit na policisty. Než jsme s Vandžou prošli tou chodbou, shromáždila si je Alice kolem zátarasů. Po letech strádání a přežívání na odpadcích nastal čas udeřit. Neměli v podstatě žádný trénink, a jen

jednoduché zbraně, ale jejich výhodou bylo odhodlání a vztek a touha ukázat, co v nich je. Takže na můj signál srazili zátarasy a zaútočili jako cvičená jednotka. Vrhli se na vylekanou policii a přinášeli oběti, kde bylo potřeba; neumírali jen kvůli sobě, ale i kvůli lidem, kteří se k nim chovali jako k odpadu.

Nevěděli jsme, co má policie v plánu. Steve jim mohl poručit zůstat venku, ať se uvnitř stane cokoliv. V tom případě by byl útok vampiretů zbytečný. Ale jestli byli připravení přijít na pomoc vampýrům a vampetům, vampireti se o ně mohli postarat a nám tím dopřát prostor i čas.

Většina vampýrů se rozběhla proti Vandžovi, ale dva se vrhli na mě.Srazili mě na zem a vykopli mi zbraň z ruky. Snažil jsem se je odstrčit, ale oni si na mě lehli a já se nemohl ani hnout. Asi by mě tam drželi v šachu, zatímco by se jejich přátelé vypořádali s Vandžou. Až na to, že…

Obyvatelé panoptika na můj signál zareagovali taky. Ve stejnou chvíli, kdy vampireti zaútočili na policisty, panoptikum se obrátilo proti vampetům. Bojovali holýma rukama a podařilo se jim vampety (kteří byli v menšině) zatlačit pryč. Vampeti se nevzdávali - stříleli do davu a mávali meči a sekerami. Pár lidí se skácelo na zem, mrtví nebo zranění. Ale skupina bez slitování postupovala; ječeli, mlátili, kopali a kousali - a nic na světě by je nedokázalo zastavit.

Zatímco se vystupující z panoptika snažili zatočit s vampety, Harkat vedl malou skupinu bojovníků k šibenicím. Vytrhl jednomu mrtvému vampetovi sekyru a jedním máchnutím setnul hlavu vampýrovi, který jim stál v cestě.

Vandža stále bojoval se Stevovými strážemi a ze všech sil se snažil dostat k jejich Pánovi. Podařilo se mu dva sejmout, ale ostatní se drželi. Utržil spoustu řezných i bodných ran, ale žádná nebyla smrtelná. Zahlédl jsem Gannena, jak se snaží odtáhnout Steva pryč. Steve se s ním hádal - chtěl se s Vandžou utkat.

Ervé mezitím pustil lano a couval pryč od Debbie, vrtěl hlavou a schoval ruce za zády - nechtěl s tím mít nic společného. Debbie trhala za provaz; snažila se osvobodit.

Ti dva vampýři, kteří mě drželi, si všimli Harkata a ostatních. S nadávkou mě pustili a postavili se dalším útočníkům. Proti obyčejným účinkujícím byli moc rychlí - dva ze členů panoptika okamžitě zemřeli - ale součástí skupiny byla i Truska, a ta se jen tak nedala. Když čekala na boj, nechala si vyrůst blonďaté vousy, které jí sahaly až k nohám. Držela se zpátky a poručila vousům, aby se zvedly

- dokázala je ovládat jako hady - a nasměrovala je směrem k jednomu vampýrovi. Rozdělily se na dva tlusté prameny, omotaly se vystrašenému vampýrovi kolem krku a stiskly. Snažil se jí zastavit, ale držela ho moc pevně. Padl na kolena a pomalu fialověl.

Harkat se soustředil na dalšího vampýra a zasáhl ho sekyrou. Lidičkovi sice scházela vampýři rychlost, ale dorovnával to ohromnou sílou a všímal si soupeřových výpadů. Už mnohokrát dokázal, že může bojovat jako rovný s rovným.

Kroužil jsem kolem vampýrů a Vandži. Chtěl jsem jít po Stevovi, ale přidal se k němu Gannen a další tři vampýři. Nechtěl jsem se hrnout do boje jeden proti pěti, tak jsem místo toho šel osvobodit Debbie.

“Obklíčili stadion chvilku potom, co jsme s Harkatem přišli,“vyjekla, zatímco jsem řezal provazy kolem jejích zápěstí.“Snažila jsem se vám zavolat, ale nešlo to. Pan Sudd mi zablokoval signál. Viděla jsem, jak mu svítí hodinky a směje se.”

“To nevadí,”řekl jsem.“Stejně bychom přišli. Museli jsme.”

“Alice je venku?” zeptala se Debbie - střelba pomalu odeznívala. “Ano,”řekl jsem.“Vampireti si užívají svou první velkou akci.”

Vandža se k nám dokulhal; celkem dost krvácel. Vampýři ho nechali být a stáhli se. Přidali se k vampetům a snažili se zablokovat členy panoptika.“Kde je Leonard?” zeptal se Vandža.

Rozhlédl jsem se, ale v té změti těl bylo téměř nemožné kohokoliv poznat.“Ještě před minutou jsem se na něj díval,”řekl jsem.“Musí tu někde být.”

“Ne, jestli s ním Gannen odmíhal pryč!” zařval Vandža. Vytřel si z očí krev a znovu se po nich podíval. “Jste vážně zraněný?” zeptala se ho Debbie?

“Jen škrábance!” odsekl Vandža. Pak vykřikl,“Tamhle. Za tím tlouštíkem!”

S řevem se rozeběhl kupředu. Zamžoural jsem a konečně jsem Steva zahlédl. Stál kousek od obrovského Ramuse Pupkedua a opatrně od něj couval. Ramus totiž zalehával své protivníky a tím je rozmačkal.

Debbie vyběhla o kousek dál, vzala mrtvým vampýrům zbraně a vrátila se s náručí nožů a dvěma meči. Jeden mi dala a druhý si nechala sama. Byl pro ni moc velký, ale odhodlaně ho sevřela.“Běž za Stevem,”řekla.“Já pomůžu ostatním.”

“Buď -” začal jsem, ale to už odběhla z doslechu,“opatrná,” dodal jsem tiše. Zavrtěl jsem hlavou, pousmál jsem se a pak jsem vyrazil za Stevem.

Všude kolem mě zuřil boj. Celé panoptikum se postavilo vampýrům a vampetům, prali se sice neobratně, ale to jim vynahrazovala odhodlanost. Lidé s nějakým darem nám byli ohromnou pomocí. Truska se svými vousy vytvořila hotové pozdvižení. Ramus byl těžkopádný nepřítel. Gerta Zubatá dokázala ukousnout jakékoliv prsty, nosy nebo špičky mečů. Rudy von Ruka si zaháknul nohy za krk a obratně se na rukou vyhýbal nepřátelům - byl moc nízký na to, aby mohli zaútočit, ale mohli přes něj zakopnout.

Vandža se kvůli bojům musel zastavit. Aby si prorazil cestu dál, začal vrhat po nepřátelích šurikeny. Vedle něj se objevil Jekkus Flang a k Vandžovým hvězdicím přidal i své nože. Smrtící kombinace.

Nemohl jsem si pomoct, ale napadlo mě, jak skvělé představení by ti dva předvedli, kdybychom dneska hráli pro diváky a nebojovali o holé životy.

Pan Sudd se rozzářeně procházel mezi bojovníky, obdivoval mrtvá těla, umírající si prohlížel se zdvořilým zájmem a povzbuzoval některé obzvláště divoké dvojice. Evanna se s nezúčastněným výrazem vydala za svým otcem, nohy a provazy potřísněné krví.

Gannen se Stevem pořád couvali od mohutného Ramuse Pupkedua a zároveň ho používali jako štít - když stál v cestě, bylo téměř nemožné se k nim dostat. Pomalu jsem se k nim blížil jako lovecký pes. Už jsem byl skoro u vchodu do chodby, kterou jsme přišli, když se dovnitř nahrnuli nové lidí. Stáhnul se mi žaludek - myslel jsem, že policisté přišli na pomoc, což by pro nás znamenalo skoro jistou porážku. Ale pak jsem si s úlevou uvědomil, že je to je Alice Burgessová s desítkou vampiretů. Mezi nimi byli i Declan s Prckem Kennym - ti dva mě zachránili, když mě Darius postřelil.

*

“Pořád žijete?” zavolala Alice, zatímco její skupina se nadšeně vrhla na vampýry a vampety.

“Jak jste se dostali dovnitř?” křikl jsem na ni. Měli jsme v plánu způsobit pozdvižení a zaměstnat policii - ne zasahovat na stadionu.

“Zaútočili jsme zepředu, jak jsme se domluvili,”řekla.“Hned se k nám seběhl celý oddíl k boji en masse - nemají žádný výcvik.Většina z mých lidí po pár minutách zmizela s davem - měl jsi vidět ty zmatky! - ale pár dobrovolníků se mnou proklouzlo dovnitř. Vchod do tohoto tunelu je naprosto nehlídaný. A -”

Ze strany na ni zaútočil vampet a ona se k němu rychle otočila čelem. Letmo jsem spočítal zbylé bojovníky. Díky vampiretům nás teď bylo víc než vampýrů a vampetů. I když to byla násilná a

neorganizovaná bitva, byli jsme ve výhodě. Pokud se policie nevzchopí a nepřijde na pomoc, pravděpodobně vyhrajeme! Ale jestli Steve unikne, tak to bude k ničemu. Proto jsem rychle přestal myslet na vítězství a znovu jsem ho začal pronásledovat.

Moc daleko jsem se nedostal. Ervé vycouval z bojiště. Snažil se dostat k chodbě, ale já mu stál v cestě. Zarazil se, když si mě všiml. Nevěděl jsem, co dělat - bojovat nebo ho nechat utéct a dál pronásledovat Steva? Než jsem se stačil rozhodnout, vstoupil mezi nás Kormak Nedorost.

“Tak pojď, fousáči!” zařval na Ervého, levou rukou ho praštil a pravou se po něm ohnal nožem.“Pojď se prát!”

“Ne!” zasténal Ervé.“Já nechci bojovat.”

“No jasně že ne, ty přerostlý fousatý poloslepý šimpanzi!” Zakřičel Kormak a znova Ervého praštil. Tentokrát se po něm Ervé ohnal hákem. Usekl mu dva prsty, ale ty okamžitě dorostly.“Budeš se muset snažit víc, ty smraďochu!” provokoval Kormak.

“Jak chceš!” zařval Ervé a ztratil kontrolu. Vyletěl, srazil Kormaka na zem, zaklekl mu hruď a než jsem stačil cokoliv udělat, zaryl mu háky do krku. Nepodařilo se mu useknout hlavu úplně; se zavrčením jí odsekl a odhodil jako míč.

“Neměl sis se mnou zahrávat, člověče!” zavrčel Ervé a roztřeseně se postavil. Chtěl jsem na něj zaútočit, abych pomstil Kormaka, ale všimnul jsem si, že brečí.“Já tě nechtěl zabít!” kňučel.“Já nechtěl zabít nikoho! Chtěl jsem lidem pomáhat. Chtěl jsem zachránit svět. Chtěl jsem -”

Zarazil se a nevěřícně vytřeštil oči. Podíval jsem se na zem a taky jsem sebou trhnul. Tam, kde měl Kormak hlavu, teď vyrůstaly dvě nové na štíhlých krcích. Byly o trochu menší než ta původní, ale jinak úplně stejné. Když přestaly růst, nastalo ticho. Pak Kormak otevřel oči a oběmi ústy vyprsknul krev.

Zaostřil a podíval se na mě jednou hlavou, na Ervého druhou. Pak otočil hlavy a podíval se sám na sebe.

“Tak tohle se stanu, když si useknu hlavu!” prohlásil oběma hlavami najednou.“Vždycky mě to zajímalo!”

“Šílenství!” zaječel Ervé.“Svět zešílel! Zešílel!”

Otočil se, proběhl kolem Kormaka a mě a přitom si něco mumlal a slintal. Mohl jsem ho snadno zabít

- ale neudělal jsem to. Odstoupil jsem a smutně jsem se díval, jak klopýtá chodbou z dohledu. Ervé to nikdy neměl v hlavě v pořádku, a teď ztratil rozum úplně. Nemohl jsem ublížit tomuhle ubohému stínu.

A teď - Steve. S Gannenem se připojil ke skupince vampýrů a vampetů. Zrůdy, pomocníci z panoptika a vampireti, je zatlačili doprostřed stadionu. Kolem se odehrávaly další menší souboje, ale tenhle byl hlavní. Jestli prohrajeme tohle, nemáme šanci.

Vandža se k nim blížil a já ho napodobil. Jekkus Flang nebyl v dohledu - nevěděl jsem, jestli ho skolili nepřátelé nebo mu jen došly nože, ale nebyl čas na otázky. Vandža se zastavil, když si mě všiml.“Připraven?” zeptal se.

“Připraven,”řekl jsem.

“Je mi jedno, který z nás ho zabije,”řekl Vandža,“ale já půjdu první. Když -” Zarazil se, obličej zkřivený strachem.“Ne!” zařval.

Sledoval jsem jeho pohled. Steve upadnul a nad ním stál Evra,oběma rukama svíral dlouhý nůž a očividně chtěl vzít život muži, který zabil jeho syna. Kdyby bodnul, Pán vampýrů by zemřel rukou toho, kdo ho zabít neměl. Jestli měl pan Sudd pravdu, znamenalo by to porážku upírů.

Bezmocně jsme sledovali, jak se Evra z ničeho nic zarazil. Potřásl hlavou, zamrkal - pak překročil Steva a nechal to tam ležet bez jediného škrábance. Steva se posadil a zamžoural, nebyl si jistý, co se vlastně stalo.Gannen Harst se sehnul a pomohl mu na nohy. Když se oba postavili, všichni je naprosto ignorovali.

“Tamhle,” zašeptal jsem a položil jsem Vandžovi ruku na rameno. Kousek od nás stál pan Sudd a upřeně sledoval Gannena a Steva. V pravé ruce měl rudě zářící hodinky. Evanna stála vedle něj a ozařovalo ji světlo z otcových hodinek.

Nevím, jestli si Steve s Gannenem uvědomovali, že je pan Sudd chrání. Ale chopili se šance a vyběhli směrem k chodbě.

Pan Sudd je tiše sledoval. Pak se otočil na mě a Vandžu a usmál se. Jeho hodinky zhasly a on pomalu pohnul rty. I když byl daleko, slyšeli jsme ho tak jasně, jako by stál vedle nás.“Nastal čas, chlapci!”

“Harkate!” zavolal jsem. Chtěl jsem,aby šel s námi až do konce, když při nás stál po celou tu dobu. Ale neslyšel mě. Rozhlédl jsem se po stadionu a očima jsem našel Harkata, Alici, Evru a Debbie.

Všichni bojovali s vampýry a vampety. Nikdo z nich nevěděl, co se právě děje s Gannenem a Stevem. Tohle se jich netýkalo. Tohle byla moje a Vandžova záležitost.

“Až do konce, pane kníže?” zamumlal Vandža.

“Až do konce,” kývnul jsem nejistě. Přejel jsem očima všechny své přátele. Možná jsem je viděl naposled. V duchu jsem se rozloučil s šupinatým Evrou Fonem, šedým Harkatem Muldsem, neohroženou Alicí Burgessovou a mou milovanou Debbie Rulíkovou, dokonce ještě krásnější, když se vrhala na nepřátele jako pravá amazonka. Možná bylo lepší, že se s nimi nemůžu pořádně rozloučit. Chtěl jsem jim toho říct tolik, že bych nevěděl, kde začít.

S Vandžou jsme pomalu vyběhli za Stevem a Gannenem. Nikam jsme nespěchali - věděli jsme, že nemůžou míhat aspoň do chvíle,kdy se naplní proroctví pana Sudda a Steve nebo jeden z nás zemře. Pan Sudd a Evanna se za námi vydali neslyšně jako duchové. Společně se chystali sledovat poslední boj, smrt jednoho z lovců nebo Steva - a zrození Pána stínů, ničitele přítomnosti a všemocnou zrůdu budoucnosti.

Gannen se Stevem seběhli kopec za stadionem. Blížili se k řece, ale neběželi moc rychle. Buď byl jeden z nich zraněný, nebo, stejně jako my, přijmuli skutečnost, že musíme bojovat až do hořkého, krvavého konce.

Když jsme sbíhali kopec a nechávali jsme za sebou stadion, jeho světla i hluk, má bolest hlavy trochu polevila. Jindy bych za to byl rád, jenže teď jsem si uvědomoval, jak jsem vyčerpaný. Už dlouho jsem bojoval na pokraji svých sil a nebyl jsem daleko od zhroucení. I nejjednodušší pohyb pro mě byl námahou. Mohl jsem se jen snažit vydržet a doufat, že až začneme bojovat, pomůže mi adrenalin.

Když jsme se dostali pod kopec, zavrávoral jsem a málem jsem spadnul. Naštěstí ze mě Vandža nespouštěl oči. Chytil mě a pomohl mi zase nabrat rovnováhu.“Nejsi na tom nejlíp, co?” zeptal se.

“Cítím se strašně,” zakňučel jsem.

“Možná bys neměl chodit dál,”řekl.“Možná by sis tu měl odpočinout a -” “Šetřete dech,” skočil jsem mu do řeči.“Půjdu dál, i kdybych se měl plazit.”

Vandža se zasmál, pak mi zaklonil hlavu a prohlížel si mě, v očích nezvyklou temnotu.“Bude z tebe skvělý upír,”řekl.“Doufám, že jednou zažiju tvoji plnoletost.”

“Nezačínáte mě podceňovat, že ne,” zavrčel jsem.

“Ne.” Chabě se usmál.“Vyhrajeme. Jasně že vyhrajeme. Já jen…”

Odmlčel se, poplácal mě po zádech a popohnal mě. Vyrazili jsme znovu za Stevem a Gannenem, i když každý krok byl pro mě utrpením. Ze všech sil jsem se snažil držet tempo s Vandžou, snažil jsem se pravidelně míhat nohama a nehýbat zbytkem těla, abych šetřil energii.

Gannen se Stevem se dostali k řece a zabočili doprava. Když dorazili k mostu přes řeku, zastavili se. Vypadalo to, že nemají daleko k hádce.Gannen se snažil chytit Steva - předpokládal jsem, že chce míhat pryč se Stevem na zádech, jako to udělali už jednou. Steve odmítal. Odstrčil ruku svého ochránce a zuřivě máchal rukama. Pak, když jsme se k nim přiblížili, Gannen svěsil ramena a váhavě kývnul. Oba se otočili zády k mostu, vytáhli zbraně a čekali na nás.

Zpomalili jsme a zbytek cesty jsme došli. slyšel jsem, jak se k nám blíží pan Sudd a Evanna - dostali se k nám před několika vteřinami - ale neotočil jsem se.

„Můžeš použít šurikeny,” zašeptal jsem, když jsme se dostali na dostřel.

“To by nebylo čestné,“odpověděl Vandža.“Postavili se nám a očekávají férový boj. Musíme se s nimi střetnout.”

Měl pravdu. Upíři nezabíjeli bez slitování. Ale skoro jsem si přál, aby na chvíli odsunul morálku stranou a vrhal po nich hvězdy, dokud by je nezabil. To by bylo mnohem jednodušší a jistější.

Zastavili jsme se pár metrů před Gannenem a Stevem. Stevovy oči zářily vzrušením a trochu strachem - věděl, že teď nemá žádnou jistotu, teď už nemůže podvádět ani hrát špinavou hru. Nastal čas na obyčejný zápas na život a na smrt, a ten se nedal nijak ovlivňovat.

“Zdravím, bratře,”řekl Gannen a sklonil hlavu.

“Zdravím,“odpověděl Vandža upjatě.“Jsem rád, že ses nám postavil jako pravé stvoření noci. Možná, že po smrti znovu nalezneš čest, které ses zřekl.”

“Čest dnes naleznou všichni,”řekl Gannen,” živí i mrtví.”

“Proč to musí takhle okecávat,” povzdychl si Steve. Otočil se ke mně.“Připraven na smrt, Shane?”

Přistoupil jsem blíž.“Jestli to má pro mě osud nachystané - tak proč ne,” odpověděl jsem.“Ale stejně tak jsem připravený zabíjet.” Rozmáchl jsem se s mečem v ruce a uštědřil jsem první ránu souboje, který rozhodne Válku jizev.

Steve se ani nepohnul, jen natočil svůj meč - kratší než můj, snadněji se s ním bojovalo - a stočil mou ránu stranou. Gannen Harst na mě zaútočil svým dlouhým, rovným mečem. Vandža odstrčil ostří holou rukou a odtáhl mě z dosahu bratra.

Vandža mě stiskl jen trochu, ale kvůli svému oslabenému stavu jsem přepadl dozadu a rozplácl se na zem, kousek od pana Sudda a Evanny. Když jsem se zase vyškrábal na nohy, Vandža bojoval se Stevem a Gannenem Harstem. Jeho ruce se jen míhaly, když se s nimi snažil odrážet chladné zbraně.

“Pěkný divoch, co?” poznamenal pan Sudd směrem ke své dceři.“Takový tvor divočiny. Mám ho rád.”

Evanna mlčela. Soustředila se jen na boj a v očích se jí odrážely obavy a nejistota. V tu chvíli jsem pochopil, že nelhala - opravdu nevěděla, jak to skončí.

*

Odvrátil jsem se od přihlížejících a pozoroval jsem bojovníky, míhající se nelidskou rychlostí. Steve škrábnul Vandžu těsně pod rameno - Vandža ho za to kopnul do hrudi. Gannenův meč se svezl po Vandžově levé straně trupu a zanechal za sebou otevřenou ránu od prsou po pas - Vandža odpověděl tím, že ho chytnul za ruku s mečem a trhnul s ní dozadu. Ozvalo se křupnutí kostí na zápěstí. Gannen vyjekl bolestí a pustil meč; okamžitě se po něm zase natáhl a vzal ho do levé ruky. Když se snažil zase se postavit, Vandža ho kopnul pravým kolenem do hlavy. Gannen se se zakňučením svezl na zem.

Vandža se otočil na Steva, ale ten už byl u něj a krátkými výpady se ho snažil donutit ustoupit. Vandža se pokusil chytit ten meč, ale skončil s rozříznutou dlaní. Dokulhal jsem vedle něj. Nemohl jsem mu moc pomáhat - sotva jsem uzvedl meč a mé nohy vážily snad tunu - ale aspoň jsem představoval pro Steva dvojitou hrozbu. Kdyby se mi ho podařilo rozptýlit, Vandža by mohl prorazit jeho obranu a zaútočit.

Když jsem se s funěním a celý zpocený dostal vedle Vandži, Gannen se vrátil do boje. Byl sice trochu nevyrovnaný, ale odhodlaný. Vztekle po Vandžovi sekal a nutil ho couvat. Rozmáchnul jsem se po Gannenovi, ale Steve můj meč odrazil svým, jednou rukou pustil jílec a praštil mě mezi oči. Zavrávoral jsem a Steve mi zamířil špičkou meče do obličeje.

Kdyby držel meč oběma rukama, proklál by mě skrz naskrz. Ale jednou rukou nedokázal bojovat tak dobře, jak by si přál. Levou rukou jsem ho odrazil. Pod loktem jsem měl hlubokou ránu a ucítil jsem, jak se mi vytrácí síla z prstů.

Steve na mě zaútočil znovu. Zvedl jsem meč, abych se chránil. Příliš pozdě jsem si uvědomil, že jenom blafoval. Steve se otočil a vrhnul se na mě, pravým ramenem napřed. Prudce mi narazil do hrudi a já spadl, navíc se mi povedlo pustit meč. Vandža vykřiknul, když jsem do něj narazil. Oba jsme spadli - Vandža to v žádném případě nečekal - na jednu propletenou hromadu.

Vandžovi netrvalo víc než vteřinu, než se vymotal - ale ta vteřina byla přesně to, co Gannen Harst potřeboval. Vyrazil tak rychle, že jsem ho skoro nepostřehl, a bodnul meč Vandžovi do zad - pak se do něj opřel a prorazil ho skrz Vandžův žaludek!

Vandža vytřeštil oči a otevřel pusu. Gannen za ním chvíli stál. Pak odstoupil a vytáhl meč. Z rány vytryskla krev, zepředu i zezadu, a Vandža se sesunul na zem v křečích a se zkřivenou tváří.

“Nechť mi tví bohové odpustí, bratře,“zašeptal Gannen, obličej celý bledý, v očích bolest.“I když mám strach, že já si nikdy neodpustím.”

Odkulil jsem se od padlého knížete a natáhl jsem se pro meč. Steve se se smíchem přiblížil. S velkou námahou se Gannen zklidnil a rozhodl se bojovat o vítězství. Přiběhl ke mně, šlápl mi na meč, abych ho nemohl zvednout, schoval své vlastní ostří a levou rukou mi chytil hlavu.“Dělej!” štěknul na Steva.“Rychle ho zabij!”

“Kam ten spěch?” zamumlal Steve.

“Jestli Vandža vykrvácí kvůli mojí ráně, tak jsme prohráli!” zařval Gannen.

Steve se zašklebil.“Blbý proroctví,” zamručel.“Možná ho nechám umřít a uvidíme, co se stane. Možná je mi úplně fuk nějaký pan Sudd…” Odmlčel se a protočil oči v sloup.“Jasně, jasně, já vím. Je to jasné

- zabiju Vandžu, než vykrvácí. Tak naplníme to přiblblé proroctví. A pak si můžu nechat Darrena, abych ho mohl později mučit.”

“Chytrý chlapec,” zamumlal pan Sudd.

“Dělej si, co chceš!” křikl Gannen.“Ale jestli ho chceš zabít, zabij ho hned, aby -”

“Ne!” zaječel někdo. Než mohl kdokoliv z nás zareagovat, zpod mostu někdo vyběhl a vrhnul se na Gannena. Mě cestou srazil, až jsem málem skončil v řece. Posadil jsem se a díval jsem se na toho nejnepravděpodobnějšího zachránce - Ervého!

“To ti nedovolím!” řval Ervé a mlátil Gannena háky.“Jseš naprosto zlý!”

Gannena to vyvedlo z míry, ale rychle se zase vzpamatoval, vytáhl meč z pochvy a máchl po Ervém. Ervé chytil ostří rukou se zlatými háky a praštil s ním o zem; zlomil ho v půli. S vítězoslavným pokřikem mávnul levou rukou (se stříbrnými háky) a praštil Gannena do hlavy. Ozvala se rána a Gannenovi se protočily panenky. V bezvědomí se skácel na zem. Ervé zavyl radostí a zvedl obě ruce, aby Gannena rychle dorazil.

Než se mohl Ervé stačit vůbec pohnout, Steve se vrhnul za něj a vrazil mu nůž skrz husté vousy do krku. Ervé sebou trhnul a srazil Steva k zemi. Pak sebou škubal a snažil se chytit nůž háky. Po několika marných pokusech spadnul na kolena a zaklonil hlavu.

Chvíli tam klečel a kýval se. Pak pomalu zvedl ruce. Zíral na zlaté a stříbrné háky a oči mu svítily nadšením.“Moje ruce,”řekl tiše. I když chrchlal kvůli krvi, která mu natékala do krku, bylo mu dobře rozumět.“Já je vidím. Své ruce. Jsou zpátky. Všechno je zase v pořádku. Jsem zase normální.” Pak spustil ruce, jeho úsměv i červené oči ztuhly - a jeho duše tiše opustila náš svět.

Sledoval jsem mírumilovný výraz klečící mrtvé postavy. Konečně se zbavil své bolesti. Vlastně jsem byl rád. Kdyby byl ještě naživu, musel by se potýkat se vzpomínkami na všechny špatnosti, které díky vampýrům spáchal. Možná to bylo takhle lepší.

“A teď jsme tu zbyli sami - jen já a ty,” rozzářil se Steve a přerušil mé myšlenkové pochody. Rozhlédl jsem se a všiml jsem si ho pár metrů od Ervého. Gannen Harst byl ze hry venku, a i když byl Vandža živý, ležel na zemi bez jediného pohybu a ztěžka dýchal. Nedokázal zaútočit, ani se bránit.

“Jo,” kývnul jsem, stoupnul jsem si a zvedl jsem meč. Necítil jsem levou rukou a měl jsem pocit, že mi zbývá tak minuta dvě do zhroucení. Ale na poslední boj jsem měl síly dost. Ovšem nejdřív jsem se musel postarat o Vandžu. Naklonil jsem se nad něj a prohlížel jsem si jeho ránu. Vytékala z ní krev a Vandža měl obličej zkroucený bolestí. Snažil se promluvit, ale nedokázal to.

Nejistě jsem postával vedle knížete a nechtělo se mi nechat ho tam ležet. Evanna došla k nám, klekla si a prohlédla ho. Když se na mě pak podívala, v očích měla smutek.“Není to smrtelné,”řekla tiše.“Přežije.”

“Děkuju,” zamumlal jsem.

“To si nech na potom,”řekl pan Sudd. Stál přímo za mnou.“Nechtěla tě utěšit, hlupáku. To bylo varování. Vandža zatím nezemře, ale je z kola venku. Teď jsi sám. Poslední lovec. Pokud nestáhneš ocas a neutečeš, je to mezi tebou a Stevem. Jestli Steve nezemře, smrt si za pár minut přijde pro tebe!”

Ohlédl jsem se přes rameno na malého mužíka v žlutém oblečení a zelených holinkách. Usmíval se strašně krvežíznivým úsměvem.“Jestli přijde smrt,”řekl jsem uštěpačně,“bude pro mne mnohem příjemnější společnicí než vy!”

Pan Sudd se ušklíbnul a ustoupil doleva. Evanna se postavila a stoupla si po mé pravici. Oba čekali na můj pohyb. Naposledy jsem se podíval na Vandžu - bolestně se zakřenil a mrknul - a otočil jsem se na Steva.

Kousek zacouval a vklouznul do stínů pod mostem. Vydal jsem se za ním s mečem v ruce, zhluboka jsem dýchal a snažil jsem se psychicky připravit na nadcházející boj na život a na smrt. I když to klidně mohl být Vandžův boj, v hloubi srdce jsem věděl, že tahle chvíle přijde. Já a Steve jsme byli dvě strany jedné mince, už od dětství provázaní - nejdříve přátelstvím, poté nenávistí. Vlastně bylo celkem příhodné, že boj skončil jen mezi náma dvěma.

Vstoupil jsem do chladné temnoty. Pár vteřin mi trvalo, než jsem si na tu tmu zvykl. Pak jsem si všiml Steva, který na mě čekal a nervózně těkal očima. Vedle nás šuměla řeka, jediný zvuk kromě hlasitého dechu a skřípění zubů.

“Tady si to vyřídíme, jednou a pro vždy, hluboko v temnotě,”řekl Steve. “Klidně,“odpověděl jsem.

Steve zvednul levou dlaň. Všimnul jsem si špatně zřetelného růžového tvaru kříže, který si do dlaně vyryl před osmnácti lety.“Pamatuješ?“zeptal se.“Tu noc jsem přísahal, že zabiju tebe i hrůzostrašného Hroozleyho.”

“Už jsi v půli cesty,” poznamenal jsem suše.“Musíš mít ohromnou radost.”

“Ani ne,”řekl.“Upřímně řečeno mi starý Hroozley chybí. Bez něj už to není ono. A ty mi budeš chybět ještě víc. Ty jsi byl v dětství můj hnací motor. Bez tebe bych možná ani neměl tolik chuti do života.

Kdyby to šlo, nechal bych tě jít. Zbožňuju ty hry - lov, pasti, boje. Nejradši bych v tom pokračoval pořád dál, tady nový zvrat, tamhle šokující odhalení…

“Ale takhle to v životě nechodí,”řekl jsem.“Všechno musí jednou skončit.”

“Ano,”řekl Steve smutně.“Tohle je jedna z věcí, které změnit nemůžu.” Jeho nálada se naprosto změnila a on si mě s úšklebkem prohlížel.“Tady skončíš ty, Darrene. Tohle je tvé velké zakončení. Udobřil ses s Upířími bohy?”

“Až později,“zavrčel jsem a rozmáchl jsem se mečem, abych se do něj mohl trefit. Ale ještě než jsem opsal první půloblouk, špička meče narazila do zdi. odrazila se se sprškou jisker a rukou mi zavibrovala nepříjemná bolest.

“Hlupáku,” ušklíbl se Steve a parodoval pana Sudda. Pozvedl nůž. “Tady na meče není místo.”

*

Steve se mě pokusil bodnout nožem. Ukročil jsem a zvedl jsem meč, abych se kryl. V tu chvíli jsem vytáhl jeden z nožů, které jsem sebral Annie. Když Steve znovu zaútočil, byl jsem připravený. Rychlým výpadem jsem odklonil jeho ostří.

Nemohli jsme kolem sebe nijak kroužit, jen stát a bodat, shýbat se, uhýbat protivníkovým výpadům. To mi hrálo do karet - na otevřeném prostranství bych se musel hýbat víc a úplně bych se vyčerpal. V tomhle případě mi stačilo jen stát a dávat co nejvíc síly do úderů.

Bojovali jsme tiše, rychle, nelítostně, instinktivně. Steve mě říznul na předloktí - oplatil jsem mu to. Několikrát mě škrábnul na břiše a hrudi - nenechal jsem si to líbit. Skoro mi usekl nos - já zase jemu levé ucho.

Pak Steve zaútočil zleva, využíval přitom mojí zraněné ruky. Chytil mě za triko, přitáhl si mě a volnou rukou se mě pokusil bodnout do břicha. Nedokázal jsem udržet rovnováhu a vrazil jsem do něj.

Podařilo se mu roztrhnout mi břicho - poměrně hluboká rána, ale držel jsem se. Strhnul jsem ho na zem a svalil jsem se na něj. Pravá ruka mu vyletěla do vzduchy a roztáhl prsty. Nůž mu okamžitě vyletěl z ruky, se šplouchnutím skončil v řece a zmizel z dohledu.

Steve se mě snažil teď už volnou pravou rukou odtlačit. Zaútočil jsem a povedlo se mi probodnout mu předloktí. Hlasitě zařval. Vytáhl jsem nůž, než mi ho mohl vyrazit, rozpřáhl jsem se a zamířil jsem mu na hrdlo. Steve obrátil pohled k břitvě a zajíknul se. Měl jsem ho v hrsti. Ležel na lopatkách a moc dobře to věděl. Stačil jeden jediný výpad a -

Ostrá bolest. Bílé světlo před očima. Nejdřív mě napadlo, že se Gannen probral a praštil mě zezadu, ale mýlil jsem se. Byla to odezva po zasvěcení Daria.Vandža mě před tím varoval. Roztřásly se mi nohy. Hučení v uších, které přehlušilo všechny ostatní zvuky. Rozkašlal jsem se a spadl jsem ze Steva, málem do řeky. “Ne!” snažil jsem se zakřičet.“Teď ne!” Ale nedokázal jsem zformulovat slova. Bolest mě úplně ochromila a já s tím nemohl nic dělat.

Čas jakoby se zastavil. V panice jsem si jen matně všímal, jak se na mě Steve plazil. Snažil se mi vytrhnout nůž z ruky. V břiše jsem ucítil bodavou bolest a hned po ní další. Steve zachraptěl:“Teď tě mám! Teď konečně zemřeš.” Něco rozmazaného se mi mihlo před očima tam a zase zpátky. Snažil jsem se zaostřit a ignorovat to bílé světlo. Ta skvrna - byla nůž. Steve mi ho vytrhnul a mával mi s ním před obličejem a provokoval mě. Byl si jistý, že vyhrál, tak si to chtěl užít.

Ale Steve se přepočítal. Bolest z bodnutí mě probrala z té mlhy. Strašná bolest z oblasti břicha přebila bolest hlavy a svět se zase začal skládat dohromady. Steve se nade mnou se smíchem tyčil. Ale já neměl strach. Aniž by to věděl, pomáhal mi. Teď jsem dokázal aspoň částečně přemýšlet, plánovat, jednat.

Zatímco se mi Steve posmíval, pravou rukou jsem zabloudil k lemu kalhot.Nahmatal jsem druhý nůž. Zahlédl jsem pana Sudda, jak se Stevovi dívá přes rameno. Všiml si mojí ruky a věděl, na co se chystám. Kývl, ačkoliv jsem nevěděl, jestli mě povzbuzuje nebo jenom nadšeně kývá.

Ležel jsem v klidu, sbíral jsem zbytky síly a nechal jsem Steva vymýšlet další a další výhružky, co mi chce provést. Krvácel jsem z bodných ran na břiše. Nebyl jsem si jistý, jestli se dožiju úsvitu, ale jednu věc jsem věděl - Steve zemře jako první.

” - a až ti usekám prsty na nohou i na rukou, soustředím se na nos a uši!” ječel Steve.“Ale nejdřív ti odřežu oční víčka, abys viděl úplně všechno. A potom -”

“Steve,” vydechl jsem a přerušil jsem jeho proslov.“Chceš znát tajemství výhry soubojů, jako je tenhle? Míň povídání - víc bodání.”

Vrhl jsem se na něj; pevně jsem zatnul břišní svaly, abych se mohl zvednout. Steve tohle nečekal. Srazil jsem ho. Při pádu jsem trhnul nohama - zapřel jsem se o chodidla a kolena - a svou váhou jsem ho přitiskl k zemi. S heknutím dopadl, podruhé za několik minut. Tentokrát nůž udržel, ale nebylo mu to na nic. Tu chybu jsem nemínil udělat dvakrát.

Neváhal jsem. Nechtěl jsem žádné proslovy. Žádná ubohá poslední slova. Doufal jsem v pomoc Upířích bohů a naslepo jsem bodnul nožem. Nevím, jestli za to mohl osud nebo štěstí, ale ať to bylo cokoliv, navedlo to nůž přímo skrz Stevovu hruď - přesněji řečeno skrz jeho ubohou napodobeninu srdce!

Steve otevřel pusu a šokem vytřeštil oči. Měl komický výraz, ale mně se zrovna dvakrát smát nechtělo. Tenhle krok se nedal vrátit zpátky. Steve došel na konec cesty. Ale kdybych si nedával pozor, mohl by mě strhnout s sebou. Takže místo abych se radoval, pevně jsem ho chytil za levou ruku a držel ji, aby mě nemohl bodnout nožem.

Steve se zadíval na nůž trčící z jeho hrudi. “Tak,”řekl bezvýrazně. Pak mu z koutků úst začala vytékat krev. Hruď se mu pomalu zvedala a zase klesala. Chtěl jsem vytáhnout nůž a všechno skončit - takhle to mohlo pokračovat klidně další minutu nebo dvě, protože nůž zabraňoval vytékání krve ze srdce - ale v levé ruce jsem neměl sílu a pravou jsem se neodvažoval pustit.

A najednou - potlesk. Zvedl jsem hlavu a Steve se jen podíval za zvukem. Pan Sudd tleskal a po tvářích mu tekly zářivě rudé slzy štěstí.“Taková vášeň!” prohlásil.“Takové hrdinství! Takový nezdolný duch! Vždycky jsem ti věřil, Darrene. Mohlo to skončit jakkoliv, ale kdybych si měl na někoho vsadit, tak určitě na tebe. To jsem říkal už dávno, viď, Evanno?”

“Jistě, tati,” odpověděla Evanna tiše. Smutně si mě prohlížela. Pohybovala rty a ačkoliv nevydala jediný zvuk, poznal jsem, co chtěla říct. “To the victor, the spoils.” (do vítězné, kořisti)

“Pojď, Darrene,”řekl pan Sudd.“Vytáhni ten nůž a ošetři si zranění. Nejsou sice smrtelná, ale někdo by se ti na ně měl podívat. Tví přátelé na stadionu už si skoro poradili s nepřáteli. Brzy přijdou. Můžou tě vzít do nemocnice.”

Zavrtěl jsem hlavou. Chtěl jsem tím říct, že nemůžu vytáhnout ten nůž, ale pan Sudd si to vyložil tak, že nechci Steva zabít.“Nebuď hlupák,” okřiknul mě.“Steve je nepřítel. Nezasluhuje si slitování. Tak to skonči a zaujmi své místo vládce noci.”

“Teď je z tebe Pán stínů,”řekla Evanna. “Teď už nemáš nárok na slitování. Poslechni mého otce. Čím dříve přijmeš svůj osud, tím to pro tebe bude snazší.”

“A chcete, abych… hned zabil Vandžu?” zafuněl jsem vztekle.

“Ještě ne,” rozesmál se pan Sudd.“Na to bude čas později.” Jeho smích se postupně vytratil a pan Sudd zvážněl.

“Na spoustu věcí bude čas později. Vampýři úplně zmizí, stejně jako lidé. Tenhle svět bude tvůj, Darrene - tedy spíš náš. Budeme vládnout spolu. Tvé prsty na spoušti, můj hlas vedle tvého ucha. Povedu tě a budu ti radit. Ne přímo - nemám možnost, jak tě k něčemu donutit - ale tiše a nenápadně. Budu tě ponoukat, ty mě poslechneš a spolu vytvoříme svět zmatků a zvrácené krásy.”

“A proč myslíte… že ze mě bude stejná zrůda… jako jste vy?” zavrčel jsem.

“Na tom něco je, tati,” ozvala se Evanna.“Oba víme, co leží před Darrenem. Bude z něj vládce s nesmírnou mocí. Ale on tě nenávidí. Ta nenávist se bude po staletí prohlubovat, ne mírnit. Proč myslíš, že s ním budeš moct zametat?”

“Vím o tom chlapci mnohem víc než ty,“odsekl pan Sudd povýšeně.“Nakonec mě přijme. To je jeho osud.” Pan Sudd se předklonil a podíval se Stevovi do očí. Pak se podíval na mě, obličej pět šest centimetrů od mého. “Vždycky jsem tu byl pro tebe. Pro vás oba,” zašeptal.“Když jsi se svými přáteli soutěžil o lístek do panoptika,” řekl mi,” zašeptal jsem ti do ucha, kdy ho máš uchopit.”

Spadla mi čelist. Tenkrát jsem slyšel nějaký hlas, ale myslel jsem, že je to můj vnitřní hlas, pouhý instinkt.

*

“A když sis ty,” obrátil se na Steva,” všiml po setkání s Lartenem Hroozleym na Darrenovi něčeho zvláštního - kdo myslíš, že tě celou noc držel vzhůru a plnil ti mysli obavami a pochybnostmi?”

Pan Sudd se o půl metru stáhnul. Znovu se usmíval a jeho úsměv se pořád rozšiřoval.“To já jsem přiměl Hroozleyho, aby Darrena zasvětil. To já jsem ponoukl Gannena, aby navrhnul Stevovi vyzkoušet Rakev ohně. Oba dva jste měli v životě neskutečné štěstí. Přikládali jste to štěstí upírů, nebo vampýrským pudům sebezáchovy. Ale oba jste se pletli. Za svých devět kočičích životů - a vlastně možná o trochu víc - vděčíte mně.”

“Já to nechápu,”řekl jsem zmateně.“Proč jste si dával tolik práce, abyste zničil naše životy?”

“Zničil?” štěknul.“S mojí pomocí ses stal Upířím knížetem a Steve Pánem vampýrů. Díky mým ochranným křídlům jste vedli tvory noci do války, a jeden z vás - ty, Darrene - se zanedlouho stane nejmocnějším tyranem v historii světa. Já vám životy zdokonalil, ne zničil!”

“Ale proč zrovna nám?” stěžoval jsem si.“Byli jsme úplně obyčejné děti. Proč jste si vybral Steva a mě?”

“Nikdy jste nebyli obyčejní,” namítnul pan Sudd.“Už od narození - ne, od početí - jste byli výjimeční.” Postavil se a podíval se na Evannu. Nejistě se na něj dívala - tohle pro ni byla taky novinka.“Dlouho jsem přemýšlel, jaké by to bylo, stát se otcem,“povídal pan Sudd tiše.“Nakonec mě povzbudil jeden tvrdohlavý upír, tak jsem se rozhodl to zkusit - stvořil jsem dvě vlastní mláďata, nesmírně silné tvory s magickou silou.

Evanna a Hibernius mě na začátku uchvátili, ale časem mě začaly unavovat jejich omezení. Protože vidí do budoucnosti, stejně jako já jsou velmi omezení v tom, co mohou dělat v přítomnosti. Všichni musíme ctít tato pravidla. Mohu se sice vložit do lidských záležitostí víc, než mé děti, ale ne tak, jak bych si přál. V mnoha ohledech mám svázané ruce. Mohu ovlivňovat smrtelníky - a to taky dělám - ale nemají moc dlouhou životnost. Je těžké ovládat velkou skupinu lidí v delším časovém úseku - zvláště teď, když jich je několik miliard.

Toužil jsem po smrtelníkovi, pomocí kterého bych mohl uskutečnit své plány bez toho, aby mě svazovaly nějaké zákony nebo neschopnost lidí. Můj spojenec by začal jako člověk, a pak se stal upírem nebo vampýrem. S mou pomocí by dovedl svůj klan k vítězství. Spolu bychom ovládli svět na celé stovky let, a s pomocí jeho dětí bych vládl tisíce let - možná i do konce věků.”

“Vy jste se zbláznil,“zavrčel jsem.“Mě je úplně jedno, že jste mi pomáhal. Já vám pomáhat nebudu. Nijak se s vámi zaplést nechci. A pochybuju, že by to udělal Steve, kdyby vyhrál.”

“Ale jistě že se se mnou spojíš,” trval si na svém pan Sudd,“stejně jako by to býval udělal Steve. Musíte. Máte to v povaze. Někteří přece musí stát při sobě.” Odmlčel se a pak řekl pyšně:“Syn stojí bok po boku s otcem.”

“Cože?” vykřikla Evanna, protože jí to došlo dřív než mně.

“Potřeboval jsem slabšího dědice,”řekl pan Sudd a nespouštěl ze mě oči.“Někoho, kdo ponese mé geny a touhy, ale bude se moct chovat se svobodou smrtelníka. Abych se vyvaroval jakékoliv slabosti, stvořil jsem a poštval jsem je proti sobě. Slabší zemře a upadne v zapomnění. Silnější ovládne svět.” Rozhodil ruce, gesto zároveň provokativní a podivně upřímné.“Pojď a obejmi tatínka, Darrene - můj synu!”

“Vy jste zešílel!” vyjeknul jsem.“Já už mám otce, pravého - a vy to teda nejste!”

“Dermot Shan není tvůj otec,” odvětil pan Sudd. “Jsi “vlaštovčí” dítě, stejně jako Steve. Vaše matky o tom neví. Ale věřte mi - oba jste moji.”

“To je neslýchané!” zaječela Evanna a její tělo se zvětšovalo, byla z ní spíš vlčice než žena, až zaplnila většinu prostoru.“To je zakázané! Jak ses mohl opovážit!”

“Jednal jsem v souladu s pravidly vesmíru!” odsekl pan Sudd.” V opačném případě bys to poznala - nastal by chaos. Trochu jsem je obešel, ale neporušil. Mám povoleno mít děti, a pokud nebudou mít žádné magické schopnosti, mohou se chovat jako normální smrtelníci.”

“Ale pokud jsou Darren a Steve tví synové, pak jsi to byl ty, kdo vytvořil budoucnost, kde se jeden z nich stane Pánem stínů!” vřískala Evanna.“TY jsi shodil lidstvo do propasti a propletl nitky budoucnosti, abys vyhověl svým pošetilým potřebám!”

“Jasně,” zakřenil se pan Sudd a pak na Evannu namířil prstem.“Nesnaž se mě zastrašit tímto způsobem, dcero. Sice bych neublížil své vlastní krvi, ale pokud se mi postavíš do cesty, můžu ti hodně znepříjemnit život.”

Evanna na něj nenávistně zírala, ale nakonec se zase smrskla do původní velikosti i tvaru.“To je nespravedlivé,” zamumlala.“Běh vesmíru tě potrestá, možná ne okamžitě, ale časem za svou aroganci zaplatíš!”

“Pochybuju,” ušklíbl se pan Sudd.“Lidstvo mě začíná nudit. Mír, prosperita, komunikace, bratrská láska - co je to za zábavu! Samozřejmě je tu ještě dost válek a konfliktů, ale lidé z celého světa se postupně semkli víc a víc k sobě. Snažil jsem se ze všech sil, vedl jsem národnosti proti sobě, zaséval jsem semínka nenávisti, kde jen to šlo, dokonce jsem pomohl pár velkým tyranům na chvíli ovládnout svět - byl jsem si jistý,že právě oni udělají ten důležitý zlom!

Ale ne! Ať byla situace jakkoliv vážná, ať jsem se snažil ze všech sil, nakonec vždycky zvítězil mír a porozumění. Nastal čas na velký tah; vrátit svět zpátky do časů, kdy si všichni šli navzájem po krku. Prostě jsem se pokusil navrátit přirozený chaos. Za to mě vesmírné síly nepotrestají. Pokud vůbec něco, tak -”

“Držte hubu!” zařval jsem a oba jsem je tím překvapil.“To je hovadina, úplně všechno z toho! Vy nejste můj otec! Vy jste zrůda!”

“Stejně jako ty,” rozzářil se pan Sudd.“Tedy - za chvíli budeš. Ale neboj se, synu - zrůdy si užívají nejvíc legrace!”

Znechuceně jsem na něj zíral a nemohl jsem to přijmout. Jestli to byla pravda, celý můj život byl jen lež. Nikdy jsem nebyl ten, kdo jsem myslel, že jsem byl, jen pěšák pana Sudda, bomba, která čeká na odpálení. Byl jsem zasvěcený jen abych si prodloužil život, abych mohl pracovat pro pana Sudda.

Válka se Stevem nás jen měla zbavit toho slabšího, aby se z toho silnějšího stal tyran. Neudělal jsem nic pro dobro upírů ani mých přátel - všechno to bylo pro pana Sudda. A když jsem teď dokázal, že za něco stojím, stanu se tyranem. Má přání už nebudou mít žádnou hodnotu. Tohle je můj osud.

“O-o-o…” zakoktal Steve a prskal krev. Volnou rukou se natáhl k panu Suddovi.“Otče,” zašeptal.“Pomoz…mi.”

“Proč?” odseknul pan Sudd.

“Nikdy..jsem… otce… neměl.“Každé slovo ho muselo stát spoustu sil, ale Steve se snažil dál.“Chci… tě… poznat. Budu.. ti…sloužit… a… milovat… tě.”

“Co bych asi tak dělal s láskou?” zasmál se pan Sudd.“Láska patří k nejzákladnějším lidským emocím. Jsem rád, že jsem se s ní nikdy obtěžovat nemusel. Podřízenost, vděk, strach, nenávist, vztek - tyhle mám rád. Líska…po smrti si můžeš vzít svou lásku do Jezera duší. Možná ti tam bude sloužit jako útěcha.”

“Ale… já… jsem… tvůj… syn,” zakňučel Steve slabě.

“Byl jsi,” zašklebil se pan Sudd.“Teď jsi pouhý slaboch a zanedlouho z tebe bude minulost. Tvými ostatky nakrmím Lidičky - takhle mi tě bude líto. Tenhle svět patří vítězům. Druzí budou vždycky jen druzí. Neznamenáš pro mě nic. Darren je teď můj jediný syn.”

Bolest ve Stevových očích se skoro nedala unést. Jako dítě ho zlomila myšlenka, že jsem ho zradil. Teď si z něj utahoval a zesměšňoval ho vlastní otec. Zničilo ho to. Jeho srdce bylo už dávno plné nenávisti, ale teď, pár kroků od smrti, v něm zbylo místo jen pro zoufalství.

Ale v jeho zoufání jsem našel naději. Pan Sudd toho kvůli samolibosti vyjevil moc, a moc brzy. Začal mě nahlodávat nápad. Rychle jsem si skládal jednotlivé kousky k sobě - odhalení pana Sudda a Evanninu reakci. Evanna řekla, že pan Sudd vytvořil budoucnost, kde jsem se stal já nebo Steve Pánem stínů. Upravil si pravidla podle svého, aby si mohl vytvořit chaotický svět, ve kterém bych vládnul. Evanna i pan Topol mi tvrdili, že Pánu stínů nejde uniknout, protože je součástí budoucnosti světa. Ale oba se spletli. Byl součástí budoucnosti pana Sudda. O Sudd je možná nejmocnější tvor ve vesmírů, ale pořád je to jen jedinec. Co dokáže jeden udělat, může druhý snadno zničit.

Pan Sudd upíral oči na Steva. Vysmíval se mu a užíval si jeho smrt. Evanna stála se skloněnou hlavu

- vzdala se a přijmula novou skutečnost. Já ne. Jestli jsem zdědil po panu Suddovi zlou, destruktivní povahu, asi jsem zdědil i jeho vychytralost. Rozhodl jsem se zničit mu představu světa v troskách.

Pomalu, pomaloučku jsem pustil Stevovu ruku. Teď měl volné pole působilosti a jedním pohybem by mohl dokončit, co už předtím začal. Ale ani si toho nevšiml. Pohltila ho sebelítost. Zakašlal jsem a zatahal jsem ho za levý rukáv. Kdyby si toho pan Sudd všimnul, mohl mě býval zastavit. Ale myslel si, že vyhrál, a že už je po všem. Ani v nejmenším mě nepovažoval za hrozbu.

Steve se na mě podíval. Uvědomil si, že má volnou ruku. Všimnul si šance zabít mě. Pevněji stiskl rukojeť nože…a zase jí pustil. Na jeden strašný okamžik mě napadlo, že zemřel, ale pak jsem poznal, že ještě žije. Zastavily ho pochybnosti. Většinu života mě nenáviděl, ale teď se dozvěděl, že jsem jeho bratr. Úplně jsem viděl jeho myšlenkové pochody. Byl jsem oběť pana Sudda - stejně jako on. Vybral si pro nenávist špatného člověka - já neměl ve svých činech na výběr. Měl jsem být člověk, který mu bude na celém světě nejblíže, a místo toho jsem byl člověk, kterého zranil ze všech nejvíc.

V těch několika posledních chvílích Steve našel něco, o čem jsem myslel, že to ztratil už dávno - lidskost. Poznal svou chybu, zlo, které páchal, chyby, kterých se dopustil. Konečně si všechno uvědomil a mohl litovat svých činů.

Ale nemohl jsem si dovolit soucit. Stevova lítost by mi nehrála do karet - a nejen mně, celému světu. Potřeboval jsem ho k smrti vytočit, naplnit nenávistí a vztekem. Jedině on by mi mohl pomoct odvrátit nadvládu pana Sudda.

“Steve,”řekl jsem a snažil jsem se co nejzákeřněji usmál.“Měl jsi pravdu. Spřáhnul jsem se s panem Hroozleym, abych ti vyfouknul místo jeho pomocníka. Udělali jsme si z tebe blázna, a jsem za to rád. Nejsi vůbec nikdo. Nic. Nic víc si nezasloužíš. Kdyby byl pan Hroozley naživu, vysmál by se ti, stejně jako my všichni ostatní.”

Pan Sudd se nadšeně rozesmál.“To je můj hoch!” pochválil mě. Myslel si, že si chci do Steva ještě naposledy před smrtí kopnout. Ale to se šeredně pletl.

Stevovy oči se znovu naplnily nenávistí. Člověk v něm okamžitě zmizel a zase z něj byl Steve Leopard, lovec upírů. Jedním rychlým pohybem zvedl levou ruku a vrazil mi nůž hluboko do břicha. Ani ne o sekundu později to udělal znovu a pak znovu.

„Přestaň!“ zařval pan Sudd, když si konečně všimnul nebezpečí – ale moc pozdě. Vyrazil, aby mě dostal pryč, ale Evanna mi skočila do cesty.

„Ne, tati!“ křikla. „Do tohohle zasáhnout nesmíš!“

„Jdi mi z cesty!“ nakázal a snažil se ji odstrčit. “Ten pošetilec se nechá od Leoparda zabít! Musíme ho zarazit!“

„Pozdě,“ zahuhňal jsem se, když mi žaludkem projelo Stevovo ostří popáté. Pan Sudd se zarazil a němě na nás zíral. Možná poprvé v životě zažil prohru. „Vyhrál jsem…nad osudem,“ zašeptal jsem z posledních sil. Pak jsem se pevně chytil Steva a překulil jsem se doprava – rovnou do řeky.

Spolu jsme spadli do řeky a rychle jsme se potápěli. Steve se mě pokusil znovu bodnout, ale to už na něj bylo moc. Pustil se mě a jeho mrtvé tělo se ponořilo do temné řeky. Ve vteřině už jsem ho neviděl.

Já se sotva držel při vědomí; nechával jsem se unášet proudem. Voda mi natekla do krku a začala mi plnit plíce. Jedna moje část chtěla bojovat o přežití, ale zakázal jsem si to. Nechtěl jsem dát panu Suddovi ani nejmenší šanci na moje oživení.

Viděl jsem před sebou tváře – i když jsem si je možná jen představoval, nedokázal jsem to poznat. Sam Grest, Gavner Zurč, Arra Plachetová, Pan Topol, Shancus, Ervé, pan Hroozley. Mrtví mě přišli přivítat.

Natáhl jsem k nim ruce, ale moje prsty se jich nemohly dotknout. Představoval jsem si pana Hroozleyho, jak mi se smutným výrazem mává. Pak všechno ztmavlo. Přestal jsem sebou házet. Svět,

voda, všechny tváře mi nejdřív zmizely z očí, a pak z mysli. Naprosto tichý řev. Oslnivá temnota. Chlad, který pálil. Poslední mrknutí, tak jednoduché, tak vyčerpávající. A pak, v opuštěných, temných vodách řeky mě dostihla zubatá s kosou – a já zemřel.

***

Moment, který trvá navždy. Věčná temnota. Pohyboval jsem se v pomalých, nikdy nekončících kruzích. Mezi tolika stvořeními, a přitom tak sám. Všímal jsem si ostatních duší, ale nemohl jsem jim nic říct. Neviděl jsem, neslyšel jsem, zmizela mi i chuť, čich a hmat. Jen neskutečná nuda a bolestivé vzpomínky.

***

Tohle místo znám. Je to Jezero duší, místo, kam se dostanou duše, když nemohou opustit Zemi. Něčí duše se totiž nedostanou dál. Zůstanou zachycené ve vodách zatuchlého jezera, předurčené k věčnému pobytu v hlubinách.

Mrzí mě, že jsem se sem dostal – ale nijak mě to nepřekvapuje. Snažil jsem se žít co nejlepší život a nakonec jsem se obětoval pro dobro ostatních, a kvůli těmto ohledům bych si zasloužil dostat se do Ráje. Ale taky jsem byl zabiják. Ať byly mé důvody jakékoliv, bral jsem cizí životy a přinášel jsem neštěstí. Nevím, jestli mě odsoudila nějaká větší síla, nebo mě uvěznila moje vlastní vina. Ale asi na tom ani nezáleží. Prostě tu jsem, a ven se nedostanu. Tady zůstanu navždy.

***

Neexistuje tu čas. Žádné dny, noci, hodiny ani minuty – dokonce ani vteřiny. Jsem tu už týden, rok, století? Nedokážu to poznat. Pořád zuří Válka jizev? Byli nakonec zničeni upíři nebo vampýři?

Nastoupil místo mě někdo jiný jako Pán stínů? Zemřel jsem zbytečně? Nevím a asi se to ani nikdy nedozvím. Tohle je součást mého prokletí.

***

Kdyby duše mrtvých uměly mluvit, vřískaly by o svobodu. Nejen svobodu z Jezera, ale i od svých vzpomínek. Vzpomínky se do mě bez slitování pustily. Vzpomněl jsem si na tolik chvil, kdy jsem něco zkazil nebo se dostatečně nesnažil. Nemám co dělat, takže si musím pořád dokola přehrávat svůj život. I ty nejtitěrnější chyby nabývají obřích rozměrů. Mučí mě ještě hůř, než se to kdy povedlo Stevovi.

Snažím se zmírnit bolest vzpomínek tím, že nahlížím do hlubší minulosti. Pamatuju si mladého Darrena Shana, člověka, šťastného, normálního, nevinného. Strávil jsem roky, desetiletí – nebo jen pár minut? – připomínáním bezstarostných okamžiků. Dal jsem dohromady celé své dětství. Vzpomněl jsem si i na ty nejmenší detaily – barvy autíček na hraní, domácí úkoly, otravné rozhovory. Každý rozhovor si projdu aspoň stokrát, dokud mi nesedí i to poslední slovíčko. Čím déle nad tím přemýšlím, tím hlouběji se nořím. Je ze mě zase člověk a skoro věřím, že myšlenky jsou realitou a má smrt i s Jezerem stínů není nic než nepříjemný sen.

***

Ale nemůžu tomu uhýbat navždy. Pozdější vzpomínky se stále motají kolem a ničí barikády, které jsem si před nimi vystavěl. Každou chvíli zahlédnu nějakou tvář nebo událost. Tím ztratím kontrolu a

vrhnu se do temné noční můry života poloupíra. Vzpomínám na chyby, špatná rozhodnutí a krveprolití. Tolik přátel jsem ztratil, tolik nepřátel jsem zabil. Cítil jsem se zodpovědný za všechny. Když jsem poprvé přišel do Upíří hory, věřil jsem v mír. Ačkoliv Kurda Smolt zradil svůj lid, bylo mi ho líto. Věděl jsem, že se ze všech sil snaží zabránit válce. Nemohl jsem pochopit, proč to zašlo tak daleko. Kdyby se upíři a vampýři někdy sešli a všechno pořádně probrali, možná by nikdy nemuselo dojít k válce.

Když se ze mě stal kníže, snil jsem o tom, že ze mě bude posel míru. Chtěl jsem navázat tam, kde Kurda skončil, a přivést vampýry zpátky do klanu. Ty sny mě někdy během šesti let v Upíří hoře přešly. Přežít život upíra, naučit se jejich zvyky, trénovat se zbraněmi, posílat přátele do boje a na smrt… To všechno na mně zanechalo stopy, a když jsem se dostal do světa za Horou, byl jsem jiný. Byl ze mě zuřivý válečník, kterého nemohla zastavit smrt, a radši jsem zabíjel než povídal.

Nebyl jsem zlý. Občas je boj nevyhnutelný. V určitých chvílích musíte zapomenout na své ideály a zašpinit si ruce. Ale vždycky byste se měli snažit o mír a snažit se najít nějaké jiné řešení. A to jsem neudělal. Ponořil jsem se do války a upnul jsem se na jedinou myšlenku – že když zabijeme Pána vampýrů, vyřeší to všechny naše problémy a budeme si zase žít pohodový život.

Ale mýlili jsme se. Smrt jednotlivce nic nevyřeší. Steve byl pouhý začátek. Když se jednou ocitnete

na cestě vraha, je těžké z ní sejít. Nezastavili bychom se. Smrt jednoho nepřítele by nám nestačila. Po Stevovi bychom chtěli vampýry vyhladit úplně – a po nich lidi. Prohlásili bychom se za vládce světa, šli bychom si bezohledně za svým, a já bych se podřídil. Ne, ještě hůř – já bych to celé vedl.

Vina – ne z toho, co jsem udělal, ale co bych býval udělal – mě sžírala jako hejno krys. Bylo mi jedno, že jsem syn Osmonda Sudda a mám to v krvi. Měl jsem sílu vytrhnout se z moci svého otce. To jsem dokázal tím, že jsem se nakonec nechal zabít. Ale proč jsem to neudělal dřív, než zemřelo tolik nevinných životů?

Nevím, jestli bych dokázal zastavit válku, ale mohl jsem říct:“Ne, nechci s tím mít nic společného.“ Mohl jsem se snažit o mír, ne pro něj bojovat. Kdybych neuspěl, aspoň bych neskončil tady, v řetězech strašné smrti.

***

Čas plyne dál. Obličeje se mi zobrazují před očima a zase mizí. Myšlenky se utváří, znovu je zapomínám, a pak si na ně vzpomínám. Vytěsnil jsem z hlavy velké části života, vybavil jsem si je a znovu je zapomněl. Začínám podléhat šílenství a zapomínat, kdo vlastně jsem. Ale šílenství netrvá dlouho. Pomalu se mi zase vrací smysly.

Hodně přemýšlím nad svými přáteli, zvláště nad těmi, kteří žili v době, kdy jsem zemřel. Zemřel některý z nich na stadionu? A jestli přežili, co se stalo dál? Protože jsem zemřel já i Steve, jak dopadla Válka jizev? Mohl nás pan Sudd nahradit jinými vůdce, muži se stejnými silami jako já a Steve? Těžko, pokud nemá v zásobě pár dalších dětí.

Byl ještě Harkat naživu a snažil se o mír, jako kdysi v těle Kurdy Smolta? Vedla Alice Burgessová vampirety proti vampetům a smetli je? Truchlila pro mě Debbie? Nevědomost mě trhala zevnitř. Klidně bych upsal duši Ďáblu za pár minut ve světě živých, kde bych se mohl dozvědět odpověď na otázky. Ale Ďábla jsem v Jezeře duší nenašel. Tohle byl domov jen mrtvých a zatracených.

***

Vznášel jsem se jako duch. Zaměřil jsem se na svou smrt – na Stevův výraz, když mě bodal, na jeho nenávist, jeho strach. Počítal jsem, za kolik vteřin jsem zemřel, kolik kapek krve zůstalo na břehu řeky, kde mě zabil. Desetkrát jsem znovu cítil, jak padám do vody…stokrát… tisíckrát.

Ta voda byla mnohem živější než voda v Jezeru duší. Proudy. Spousta ryb. Bublinky. Chladno. Zdejší voda je mrtvá, bez života stejně jako duše. U dna neplují žádné ryby, nad hladinou nebziká žádný hmyz. Nevím, jak si tím můžu být tak jistý, ale prostě jsem. Cítím tu strašnou prázdnotu Jezera.

Existuje jen proto, aby uchovávalo duše po příšerné smrti.

Toužím po řece. Zaplatil bych cokoliv za to, abych se mohl vrátit a znova zakusit prudkou tekoucí vodu, tu mrazivost, tu bolest, když jsem krvácel. Všechno lepší než tohle. I minuta umírání je lepší než věčná nicota.

***

Jedna malá útěcha – ať je to pro mě sebetěžší, pro Steva to musí být ještě horší. Moje vina se s tou jeho nedá srovnávat. Pan Sudd mě dostal do jedné ze svých tyranských her, ale Steve do nich vložil celé srdce i duši. Jeho zločiny jsou mnohem horší než moje, takže teď musí trpět mnohem víc než já. Pokud nepřijal svou vinu. Možná pro něj věčnost nic neznamená. Možná cítil jen fyzickou bolest.

Možná je mu jedno, co provedl, nebo si neuvědomuje, jaká zrůda se z něj stala. Možná je spokojený s úspěchy, kterých dosáhl.

Ale pochybuju. Mám pocit,že pan Sudd svým odhalením rozmetal velkou část Stevova šílenství. Vědomí, že je můj bratr a oba jsme pouhé loutky v rukou našeho otce, jím muselo otřást. Myslím, že kdyby dostal čas si to uvědomit – a přesně to se tu dá dělat – litoval by svých činů. Poznal by, co byl

vlastně zač, a začal by se kvůli tomu nenávidět.

Nemělo by mi to dělat radost. Ale když se na to tak podívám… Ale stejně ho nemám rád. Chápu, proč se takhle choval, a je mi ho líto. Ale odpustit mu nemůžu. Tak daleko nezajdu. A proto jsem možná tady.

***

Znovu se stahuju od bolestivých vzpomínek. Představuju si, že jsem se do světa upírů nikdy nedostal. Představuju si sám sebe jako dítě, prožívám pořád dokola bezstarostné dny a nedostávám se za to odpoledne, kdy jsem vyhrál lístek do panoptika. Vytvářím si dokonalou, pohodlnou skutečnost. Jsem Darren Shan, milující syn a bratr, sice ne nejvzornější kluk na světě, ale ani zdaleka ne nejhorší.

Pomáhám mamce a taťkovi, píšu domácí úkoly, koukám na telku, poflakuju se s kamarády. V jednu chvíli je mi šest nebo sedm, v další deset nebo jedenáct. Žiju minulostí a ignoruju všechno, na co nechci myslet. Steve je můj nejlepší kamarád. Čteme komiksy, koukáme na horory, povídáme se vtipy. Annie je dítě, a pořád bude – nikdy si ji nepředstavuju jako dospělou ženu s vlastním dítětem. Upíři jsou jen v povídačkách, stejně jako vlkodlaci, zombie, mumie – nemůžu je brát vážně.

Chci se stát Darrenem ze vzpomínek, ztratit se v minulosti. Už se nechci obviňovat. Zešílel jsem a zase jsem se z toho dostal. Chci se zbláznit znova, ale tentokrát se nechat přemoct šílenstvím.

Ze všech sil se chci vrátit do minulosti. Všechno si vybavuju a všechny detaily jsou každou vzpomínkou přesnější. Zapomínám na duše, na Jezero, upíry i vampýry. Občas zahlédnu záblesky reality, ale rychle je vypudím. Myslím jako dítě, vzpomínám jako dítě, stávám se dítětem.

Už tam skoro jsem. Šílenství čeká s rozpřaženýma rukama a vítá mě. Budu žít ve lžích, ale bude to klidný, příjemný život. Toužil jsem po něm. Musel jsem se hodně snažit, abych si ho splnil. A už tam skoro jsem. Cítím, jak se pořád blížím. Vší silou se po té lži natahuju. Cítím ji kolem sebe, prozkoumávám ji, pomalu do ní vklouzávám, když z ničeho nic – nový pocit…

Bolest! Tíha. Zvedání se. Šílenství nechávám v pozadí. Voda Jezera se kolem mě stahuje. Neskutečná bolest! Házím sebou, kašlu, dusím se. Ale čím? Vždyť nemám ruce, abych jimi mohl házet, nemám pusu, abych mohl kašlat, ani plíce, abych se mohl dusit. Je to snad součástí šílenství? Jsem…

A najednou se moje hlava – vážně, skutečná hlava! – dostane nad hladinu. Dýchám vzduch. Oslepuje mě sluneční záře. Vykašlávám vodu. Vytahuju ruce z Jezera duší. Něco mě obklopuje, ale tentokrát ne duše – ale síť! Někdo za ni tahá. Jsem venku z Jezera. Křičím bolestí a zmatením – ale nic se neozývá. Tvaruje se mi tělo a zdá se mi neskutečně těžké. Dopadám na tvrdou, vyhřátou zem.

Vytahuju z vody i nohy. Úplně v šoku se snažím postavit. Dostanu se až na kolena, než spadnu. Tvrdě narazím na zem. Další bolest, čerstvá a děsivá. Stočím se do klubíčka a třesu se jako novorozeně.

Zavřu oči před ostrým světlem a zaryju nehty do země, abych se ujistil, že je to skutečnost. A pak slabě zavzlykám, když mi to konečně dojde – jsem naživu!

Dopadaly na mě horké sluneční paprsky, ale já se nemohl přestat třást. Někdo přese mě hodil tlustou a huňatou přikrývku. Neskutečně škrábala, ale i ten nepříjemný pocit byl úžasný. Jakýkoliv pocit je úžasný po prázdnotě v Jezeře duší.

Osoba, která mi hodila deku, si vedle mě klekla a zvrátila mi hlavu dozadu. Mrkal jsem, abych dostal vodu z očí. Trvalo mi to několik vteřin, ale konečně jsem zaostřil na svého zachránce. Byl to Lidička. Nejdřív jsem myslel, že to je Harkat. Otevřel jsem pusu, abych ho nadšeně pozdravil. Pak jsem si ho pořádně prohlédnul a uvědomil jsem si, že to není můj starý přítel, ale nějaký jiný z jejich šedivého, sešitého, zelenookého druhu.

Lidička si mě tiše prohlížel a ohmatával mě. Pak se narovnal a poodešel. Přitáhnul jsem si deku těsněji k tělu a snažil jsem se uklidnit. Po chvíli jsem se rozhlédl. Ležel jsem na břehu Jezera duší. Země kolem mě byla úplně vysušená – jako poušť. Kolem postávalo několik Lidičků. Pár jich věšelo sítě, aby se vysušily – sítě, kterými mě tahali ven. Ostatní prostě zírali do prázdna nebo do Jezera.

Seshora se ozval řev. Vzhlédl jsem a uviděl jsem obrovské okřídlené stvoření. Už z předchozí cesty sem jsem poznal, že se jedná o draka. Stáhnul se mi žaludek strachy. Pak jsem si všiml druhého

draka. Třetího. Čtvrtého. Spadla mi čelist, když jsem si uvědomil, že je jich plná obloha, jsou jich stovky, možná tisíce. Jestli si mě všimnou…

Chtěl jsem se dostat do bezpečí, ale nejdřív jsem se podíval na Lidičky. Věděli, kolik je tu draků, ale nijak se tím nezabývali. Sice mě mohli vytáhnout jen jako krmení pro draky, ale pochyboval jsem o tom. A i kdyby, stejně jsem s tím nemohl nic dělat. Nemohl jsem utéct ani bojovat, a neměl jsem se kam schovat. Tak jsem tam ležel a čekal, co se bude dít.

Pár minut draci kroužili na nebi a Lidičkové postávali kolem. Pořád mi bylo chladno, ale už jsem se netřásl tak, jako když mě vytáhli. Snažil jsem se nabrat dost síly, abych k nim mohl dojít a zeptat se, co se děje. Najednou se za mnou ozval něčí hlas.

„Promiň, že jdu pozdě.“

Ohlédl jsem se a čekal jsem, že uvidím pana Sudda, ale byly to jeho dcera (a moje nevlastní sestra!) Evanna.Vůbec se od našeho posledního setkání nezměnila, i když teď měla v zeleném i hnědém oku jiskřičky, které jsem u ní naposledy neviděl.

„Ech,“ zakňučel jsem; jediný zvuk, kterého jsem byl schopný.

“Klid,“ řekla Evanna, došla ke mně a stiskla mi rameno. „Nesnaž se mluvit. Bude trvat pár hodin, než efekty Jezera úplně odezní. Mezitím zažehnu oheň a uvařím ti nějaký vývar. Proto jsem tu nebyla, když tě tahali ven – hledala jsem dřevo.“ Ukázala na hromádku polen a větví.

Chtěl jsem ji zahrnout otázkami, ale nemělo smysl zbytečně namáhat hlasivky, když jsem byl tak slabý. Tak jsem mlčel, když mě zvedla a odnesla k hromadě dřeva jako novorozeně, položila mě a začala rozdělávat oheň.

Když se oheň rozhořel, Evanna vytáhla zpod svých provazů něco plochého a kulatého. Okamžitě jsem to poznal – skládací kotlík, stejný, jako používal pan Hroozley. Uprostřed ho zmáčkla, aby se natáhnul do správného tvaru, pak ho naplnila vodou (ne z Jezera, ale z vědra), přidala trávu a nějaké bylinky, a pověsila ho nad plameny.

Vývar byl slabý a bez chuti, ale mě zahřál jako nápoj bohů. Zhltal jsem celou misku, pak další a ještě třetí.Evanna se usmívala, když jsem srkal, a pomalu upila ze své misky. Draci nám v pravidelných intervalech vřískali nad hlavami, slunce pálilo a vůně kouře byla doslova kouzelná. Cítil jsem se tak

v pohodě, jako bych se rozvaloval v horkém letním odpoledni.

Dojídal jsem čtvrtou misku, když mi žaludek řekl: „Dost!“ Šťastně jsem si povzdychl, položil jsem misku a cítil jsem se dobře jen díky těm pocitům. Ale nemohl jsem mlčet navždy, tak jsem za chvilku zvedl oči, podíval jsem se na Evannu a zkusil jsem hlasivky. „Ehh,“ zachrčel jsem – původně jsem chtěl říct „Děkuju.“

„Už je to pěkně dlouho od chvíle, kdy jsi mluvil naposledy,“ řekla Evanna. „Začni pomalu. Zkus abecedu. Zatím skočím pro další dřevo, abych udržela oheň. Nezůstaneme tu moc dlouho, ale nemusíme tu sedět v zimě. Zatím se cvič, a až se vrátím, můžeme si promluvit.“

Poslechl jsem její rady. Nejdřív mi dělalo problémy vydávat zvuky, jaké jsem chtěl, ale za chvíli moje A začalo znít jako A, B jako B a tak dále. Když jsem několikrát za sebou bezchybně přeříkal abecedu, pokračoval jsem se slovy, nejdřív jednoduchými – máma, táta, já, les, pták. Pak jsem zkoušel jména, delší slova, a nakonec věty. Dělalo mi to problémy a občas jsem se spletl, ale když se Evanna vrátila s náručí větví, byl jsem schopný ji pozdravit vcelku normálním hlasem.“Děkuju za ten vývar.“

„Nemáš zač.“ Hodila do ohně pár větví a sedla si vedle mě. „Jak se cítíš?“

„Dost strašně.“

„Pamatuješ si, jak se jmenuješ?“

Zmateně jsem se na ní podíval.“Proč bych neměl?“

„Jezero dokáže zaslepit mnoho lidí,“řekla. „Ničí vzpomínky. Mnoho duší zapomene, kým bývali. Zblázní se a sejdou z cesty. Byl jsi tam už dlouho. Bála jsem se nejhoršího.“

“Měl jsem namále,“ připustil jsem, přisunul jsem se blíž k ohni a vzpomínal jsem na touho zbláznit se a uniknout vzpomínkám. „Bylo to strašné. Mnohem jednodušší zbláznit se než vydržet při smyslech.“

„Tak jak?“ zeptala se Evanna. Když jsem tupě zamrkal, zasmála se. „Tvoje jméno?“

„Aha,“ usmál jsem se. „Darren. Darren Shan. Jsem poloupír. Pamatuju si na všechno, na Válku jizev, pana Hroozleyho, Steva“. Zachmuřil jsem se. „Pamatuju si i na svou smrt a co mi předtím pan Sudd řekl.“

„Docela umí překvapit, co – náš otec?“

Pokradmu se na mě podívala, aby poznala, co si o tom myslím, ale já nevěděl, co říct – jak byste odpověděli na oznámení, že O Sudd je váš otec a několikasetletá čarodějka vaše sestra? Abych změnil téma, rozhlédl jsem se. „Vypadá to tu jinak,“řekl jsem. „Když jsem tu byl s Harkatem, bylo tu všechno zelené, spoustu trávy a svěží půdy.“

„Tohle je vzdálenější budoucnost,“ vysvětlovala Evanna. „Předtím jsi byl v období vzdáleném tak dvě stě let. Tentokrát jsi dál o stovky tisíc let, možná víc. Nejsem si tak úplně jistá. Tohle je vůbec poprvé, kdy mi sem otec povolil cestovat.“

„Stovky…“ zatočila se mi hlava.

„Nastal věk draků,“ řekla Evanna. „ Věk lidí skončil.“

Zastavilo se mi srdce a musel jsem si dvakrát odkašlat, než jsem dokázal odpovědět. „Tím chcete říct, že lidé vymřeli?“

„Vymřeli nebo se přesunuli do dalších světů a sfér,“ pokrčila rameny Evanna. „Jistě to nevím. Jsem si jistá jen tím, že svět teď patří drakům. Vládnou tu jako dříve lidé, a jako dinosauři před lidmi.“

„A Válka jizev?“ zeptal jsem se nervózně. „Kdo vyhrál?“

Evanna chvíli mlčela. Pak řekla: „Máme si toho spoustu co říct. Není kam spěchat.“ Ukázala na draky nad námi. „Zavolej jednoho z nich.“

„Cože?“ zamračil jsem se.

„Zavolej je, jako jsi volal na Madam Oktu. Můžeš poroučet drakům, stejně jako jsi poroučel svým pavoukům.“

„Jak?“ zeptal jsem se zaraženě.

„To ti ukážu. Ale nejdřív – zavolej ho.“Usmála se. „Neublíží nám. Máš mé slovo.“

Nebyl jsem si tím tak jistý, ale ovládat draka – to by bylo něco! Zaklonil jsem se, prohlížel jsem si tvory na obloze a vybral jsem si jednoho o trochu menšího (nechtěl jsem si přivolávat většího – co kdyby se Evanna spletla a on zaútočil). Chvilku jsem ho sledoval, pak jsem natáhl ruku a zašeptal:

„Pojď ke mně. Pojď dolů. Pojď, krasavče.“

Drak udělal salto vzad a rychle plachtil dolů. Myslel jsem, že nás chce zalehnout, tak jsem zpanikařil a snažil se utéct. Evanna mě držela na místě. „Klid,“ řekla. „Když přerušíš kontakt, nebudeš ho moct kontrolovat, a když o nás teď ví, mohl by být nebezpečný.“

To se mi nelíbilo, ale už jsem nemohl couvnout. S bušícím srdcem jsem se zaměřil na letícího draka a promluvil jsem: „Klid. Brzdi. Já ti nechci nic udělat – a nechci, abys nás zranil! Jen se v klidu vznášej a…“

Drak vybral svůj střemhlavý let pár metrů nad námi. Prudce zamával obrovskými křídly. Přes ten hluk jsem nic neslyšel, a prudká vlna větru mě srazila k zemi. Když jsem se zvedal, drak přistál. Stáhnul křídla a sklonil hlavu, jako by mě chtěl spolknout, ale zarazil se a jen se na mě díval.

Podobal se těm, které už jsem kdysi viděl. Měl světle zelená křídla, na délku asi šest metrů, šupiny jako had, mohutnou hruď a štíhlý ocas. Šupiny na břichu se leskly tmavě červeně a zlatě, ty na zádech zeleně s červenými skvrnami. Vepředu měl dlouhé přední nohy a zhruba ve třech čtvrtinách délky menší zadní. Měl spoustu ostrých drápů. Hlavu jako aligátor, dlouhou a plochou, žluté oči a malá, špičatá ouška. Tvář měl tmavě fialovou. Taky se mohl pochlubit rozeklaným jazykem a pravděpodobně mohl chrlit oheň.

„Úžasné,“ řekl Evanna. „Tohle je poprvé, co některého vidím takhle zblízka. Tátovi se opravdu vydařili.“

„Ty draky stvořil pan Sudd?“

Evanna kývla.“Pomohl s nimi lidským vědcům. Vlastně jeden z tvých přátel byl jedním z klíčových

vědců – Alan Morris. S pomocí našeho otce udělal objev, který jim umožnil naklonovat draka z dinosauřích buněk.“

„Alan?“ vyjekl jsem. „Vy mi chcete říct, že Alan stvořil draky? To je naprostá a totální…“ Odmlčel jsem se. Tommy mi řekl, že Alan dělá ve vědě, a že se specializuje na klonování. Jen těžko se dalo uvěřit, že z toho hlupáčka se stal tvůrce dinosaurů – ale stejně tak těžké bylo uvěřit tomu, že ze Steva se stal Pán vampýrů, nebo ze mě Upíří kníže. Hádám, že všichni důležití lidé museli vyrůst z naprosto obyčejných dětí.

„Celá dlouhá staletí budou vládci světa držet draky na uzdě,“ povídala Evanna. „Budou je ovládat. A až ztratí svou moc – jako všichni vládci – draci získají svobodu a začnou se množit; stanou se hrozbou. Nakonec přežijí všechny lidi, upíry i vampýry a budou vládnout světu sami. Nejsem si jistá, co nastane po nich. Tak daleko jsem se ještě nedívala.“

*

„Proč nás nezabije?“ zeptal jsem se a rozpačitě jsem draka sledoval.“Je cvičený?“

„To sotva!“ Rozesmála se Evanna.“Normálně by nás draci roztrhali. Otec tuto oblast ukryl – draci nevidí Jezero ani lidi kolem něj.“

„Tenhle nás vidí,“ poznamenal jsem.

„Jistě, ale ovládáš ho, a proto jsme v bezpečí.“

„Když jsem tu byl naposled, draci mě málem upekli zaživa,“řekl jsem.“Jakto, že teď je ovládat můžu, a předtím jsem nemohl?“

„Jistě že mohl,“ odvětila Evanna.“Tu schopnost jsi měl – jen jsi o ní nevěděl. Draci by tě klidně poslouchali.“

„Proč?“ zamračil jsem se.“Co je na mně tak zvláštního?“

„Jsi syn Osmonda Sudda,“ připomněla mi Evanna. „I když jsi nezdědil jeho sílu, určité náznaky ti přetrvaly. Proto jsi dokázal ovládat zvířata jako pavouky nebo vlky. Ale dokážeš toho víc.“

Evanna natáhla ruku nepřirozeně daleko a dotkla se drakovy hlavy. Jeho kůže se hned rozzářila. Fialová barva bledla, až zprůhledněla a já viděl jeho mozek. Oválný kamenný tvar mi byl okamžitě povědomý, i když mi chvíli trvalo, než jsem si vybavil odkud. Pak mi to došlo.

„Kámen krve!“ vyjekl jsem. I když byl tenhle menší než Kámen v Knížecí síni , byl nepochybně stejný. Kámen krve dostali upíři od pana Sudda. Sedm set let do něj předávali upíři svou krev a využívali ho ke vzájemné komunikaci. Byla to užitečná věc, ale ohromně nebezpečná – kdyby se dostal do rukou vampýrům, mohli by nás vystopovat a zabít téměř každého upíra.

„Otec před lety přinesl jeden dračí mozek do minulosti a věnoval ho upírům,“ řekla Evanna.“To dělá často – cestuje do minulosti a dělá malé změny, které ovlivní přítomnost a budoucnost. Díky Kameni krve posunul upíry tam, kam chtěl. Když vyhrají upíři Válku jizev, pomocí Kamene krve ovládnou draky a s nimi celou oblohu. To vampýři podle mě v případě

výhry neudělají. Nikdy tomuto daru nedůvěřovali – což byl jeden z důvodů, proč se odtrhli od zbytku klanu. Nejsem si jistá, jak by se s nimi sžili. Možná by jim otec věnoval nějaký způsob, jak draky ovládat – a nebo by si jen užíval jejich věčné souboje.“

„Kámen krve měl být poslední nadějí klanu,“ zamumlal jsem a nedokázal jsem odtrhnout pohled od zářícího mozku. „Existuje taková legenda – kdybychom prohráli válku s vampýry, Kámen krve nám měl pomoct znovu povstat.“

Evanna kývla a stáhla ruku. Drakova hlava přestala zářit a zase se vrátila do normálního vzhledu. Drak si té změny očividně ani nevšiml. Dál na mě zíral a čekal na povely.

„Otec si ze všeho nejvíc přeje zmatky,“ řekla Evanna. „Klid a mír ho nudí.Rozhodně neměl

v plánu nechat nějakou rasu vládnout navždy. Nechal lidi ovládat planetu, dokud ho to bavilo, protože byli násilničtí a pořád se mezi sebou prali. Ale když si v druhé polovině dvacátého století všiml, že se vydali na cestu míru – tedy aspoň si to myslel, já s ním upřímně řečeno nesouhlasím – rozhodl se je zničit. A to samé udělá s jejich následovníky.

Když vampýři vyhrají Válku jizev a vyhladí upíry, využije Kámen krve. Dovede k němu lidi, naučí je, jak z něj získat krev a vytvořit armádu naklonovaných upírů. Ale nebudou to upři, jako znáš ty. Osmond bude dávat na klonování pozor a trochu si pohraje s buňkami, změní je ve všech možných ohledech. Ta nová stvoření budou smrtonosnější než původní upíři, s méně vyvinutým myšlením, otroci rozmarů našeho otce.“ Evanna se zvráceně ušklíbla. „Takže ano, otec nelhal, že Kámen krve pomůže upírům zase povstat – ale nechal si pár drobností pro sebe.“

„Takže žádná strana nemůže vyhrát,“řekl jsem. „Jen dává vítězům naději, než je zničí.“

„Takhle to Osmond dělal vždycky,“ řekla Evanna. „Co pomáhá vytvořit, to později zničí. Mnoho velkých říší – Egypťané, Peršané, Britové – už to zakusili.“

„Egypťané?“ zamrkal jsem nevěřícně.

„Otec zbožňuje velké říše,“ řekla Evanna. „Neandrtálci, kteří se věčně mlátili klacky a kameny ho vůbec nezajímali. Radši se dívá, jak se lidé vraždí propracovanějšími zbaněmi, a ve větším množství. Ale každá říše se musela vyvíjet v mnoha různých směrech. Musela vyspět sociálně, kulturně, nábožensky, technologicky, zdravotnicky. Jen všestranný národ mohl svádět velké bitvy.

Náš otec má prsty v nejvýznamnějších stavitelských, technických i medicínských zázracích. Nic sice nestvořil, ale naváděl lidstvo ze stínů. Jediná oblast, kam neměl přístup, je literatura. Osmond není snílek s hlavou v oblacích. Realita pro něj znamená všechno. Vymyšlené příběhy ho nezajímají. Spisovatelé pro něj vždycky byli cizí – nečte fikci, ani se o ni nezajímá.“

„To je mi fuk,“ řekl jsem – bylo mi úplně jedno, co pan Sudd čte nebo nečte. „Povězte mi něco víc o jeho hrátkách s lidmi a cestování časem. Tvrdila jste, že pan Sudd se vrací do minulosti, aby měnil přítomnost a budoucnost. A co časový paradox?“ Viděl jsem spoustu sci-fi filmů. O problematice cestování časem jsem toho věděl dost.

„Žádný není,“ řekla Evanna. „Vesmír si sám udržuje pořádek. Důležité momenty se nemění

– jen zainteresovaní lidé.“

„Cože?“ podivil jsem se.

„Když se v přítomnosti stane něco důležitého – vesmír, abychom nějak pojmenovali vyšší sílu, rozhodne, zda to bylo důležité nebo ne – to se nezmění,“ vysvětlovala Evanna. „Ale můžeš změnit lidi, kteří se na tom podílí. Například teď už se nemůžeš vrátit do minulosti a zabránit Druhé světové válce – ale můžeš se vrátit a zabít Adolfa Hitlera. Vesmír okamžitě vybere jinou osobu, která půjde v jeho stopách. Ten člověk se narodí jako normální osoba, vyroste, a pak udělá to, co udělal Hitler, s naprosto stejným výsledkem. Jméno se změní, ale nic víc.“

„Ale Hitler byl zrůda,“ řekl jsem. „Zabil miliony lidí. Tím chcete říct, že kdyby ho pan Sudd zabil, místo něj by musel nastoupit někdo nevinný? A ti všichni lidé by zemřeli stejně?“

„Ano,“ řekla Evanna.

„Ale ten člověk by si svůj osud nevybral sám,“ namítl jsem. „Nebyl by za své činy odpovědný.“

Evanna si odfrkla.“Vesmír by musel zplodit dítě s předpoklady pro zlo – dobrý člověk se nenechá přinutit ke zlu – ale pak ano, stal by se obětí osudu. Nestává se to často. Táta mění důležité osobnosti jen občas. Většina lidí činí ze své svobodné vůle. Ale existuje pár lidí, kteří ne.“

„A jsem já jeden z nich?“ zeptal jsem se s obavou nejhoršího.

„Určitě ne,“ usmála se Evanna. „Žiješ v přítomnost, a jsi původní osobnost. I když s tebou otec už od narození manipuloval, svou životní cestu sis vybral sám.“

Evanna se na chvilku zamyslela, a pak se mi to pokusila vysvětlit tak, abych to snadněji pochopil.

„Ačkoliv nemůže náš otec měnit žádné události, může provádět drobné změny,“ řekla. „Když se stane něco, co se mu nelíbí, může se vrátit do minulosti a pokusit se vymyslet nějaké řešení. Tak se stali upíři tak mocnými a početnými.“

„Pan Sudd stvořil upíry?“ vyjekl jsem. Existovala povídačka, že nás stvořil, ale já tomu nevěřil.

„Ne,“ řekla Evanna. „Upíři si našli svou cestu sami. Ale nebylo jich moc. Byli slabí a nedrželi při sobě. Pak, uprostřed dvacátého století můj otec zjistil, že lidstvo začíná volit cestu míru. To se mu nelíbilo, tak se vrátil do minulosti a pár desetiletí se snažil podkopnout lidstvu nohy. Nakonec se soustředil na upíry. Dal jim nadpřirozenou sílu a rychlost, možnost míhat a předávat si myšlenky – všechny věci, které ti jsou tak důvěrně známé. Taky jim vybral vůdce, kteří je sjednotí a postaví z nich armádu.

Pan Sudd si ovšem dával pozor, aby nebyli hrozbou pro lidi. Původně upírům nevadilo denní světlo – O Sudd z nich udělal vězně noci a odejmul jim výsadu mateřství. Po téhle změně se upíři začali vyhýbat lidem a stáhli se do stínu. Protože nezměnili nic významného v historii lidí, vesmír je nechal být, a postupně se stali součástí přítomnosti – a náš otec si s nimi mohl dělat, co chtěl.“

„A přítomnost je moje doba?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ řekla Evanna. „Čas plyne stejnou rychlostí, ať je otec v přítomnosti, minulosti nebo budoucnosti. A protože strávil dvacet let v minulosti a snažil se přijít na způsob, jak oslabit lidi, po návratu do přítomnosti už končilo dvacáté století.“

„A protože upíři teď byli součástí přítomnosti,“ zeptal jsem se – zoufale jsem se snažil vnímat příval informací, „mohli klidně ovlivňovat budoucnost?“

„Správně,“ řekla Evanna. „Ale otec zjistil, že klan sám od sebe na lidi nezaútočí – byli spokojení stranou od civilizace. Tak se vrátil znova – tentokrát jen na pár měsíců – a zařídil odtrhnutí vampýrů. A vytvořením povídačky o Pánovi vampýrů je poštval proti upírům.“

„A to vedlo k Válce jizev – a vyhlazení všech lidí,“ zavrčel jsem. Stáhl se mi žaludek při pomyšlení na ten hnusný, pokrytecký plán.

„No,“ usmála se Evanna, „ tak to měl aspoň v plánu.“

„Tím chcete naznačit –„ začal jsem vzrušeně, protože její úsměv mi dodal naději.

„Ššš,“ zarazila mě Evanna. „To se brzy ukáže. Ale teď bychom se měli vydat dál.“ Ukázala na horizont, kde zrovna zapadalo slunce. „Noci jsou tu chladnější než ve tvé době. Pod zemí bude bezpečněji. Kromě toho,“ dodala a zvedla se, „ nás čeká jedna schůzka.“

„S kým?“ zeptal jsem se.

Upřeně se na mě zadívala. „S naším otcem.“

Pan Sudd byl ten poslední člověk na světě – v jakémkoliv čase! – s kterým jsem se chtěl potkat. Pohádal jsem se kvůli tomu s Evannou – chtěl jsem vědět, proč konkrétně mě chce vidět nebo čeho tím dosáhnu. Teď, když jsem o něm toho tolik věděl, jsem ho nenáviděl a bál jsem se ho víc než kdy dřív.

„Chci být na druhém konci světa než on!“ kňučel jsem. „Nebo v jiném vesmíru, kdyby to šlo!“

„Já tě chápu,“ řekla Evanna, „ale stejně za ním musíme jít.“

„Donutil vás k tomu?“ zeptal jsem se. „To on vám poručil, ať mě vytáhnete? Chce, abyste mě k němu dostala, aby mi mohl znovu zničit život?“

„To poznáš, až za ním zajdeš,“ řekla Evanna chladně, a protože jsem neměl jinou možnost – kdybych se vzbouřil, mohla by mě hodit zpátky do Jezera – s naštvaným mumláním jsem se za ní vydal do divočiny.

Když jsme opustili žár ohně, drak zamával křídly a vznesl se. Chvíli jsem sledoval, jak se přidal k ostatním drakům, než se mi ztratil z dohledu. Když jsem se podíval na Evannu, uviděl jsem, že taky pozoruje oblohu. „Přála bych si, abychom se mohli proletět,“ řekla nezvykle smutně.

„Na drakovi?“ zeptal jsem se.

„Jo. Vždycky jsem si přála letět na drakovi.“

„Můžu ho zavolat zpátky,“ navrhnul jsem.

Rychle zavrtěla hlavou. „Na to není čas,“řekla. „A je jich tu moc. Ostatní by si nás všimli a zaútočili by. Bez pořádného tréninku jich tolik nezvládneš. A i když nás na zemi můžu maskovat, ve vzduchu bych nemohla.“

Po cestě jsem se rozhlížel a ohlížel přes rameno, až jsem se pořádně zadíval na Lidičky kolem Jezera. „Proč tu jsou?“ zeptal jsem se.

„V tomhle věku si otec chytá duše mrtvých a vytváří z nich své Lidičky,“ řekla Evanna aniž by se ohlédla nebo zpomalila. „Může si je vzít z jakékoliv doby, ale takhle je to jednodušší, když ho nikdo nevyruší. Malou skupinku si tu vždycky nechává, aby rybařili na jeho rozkaz.“ Podívala se na mě. „Mohl tě zachránit o hodně dřív. V přítomnosti uplynuly pouhé dva roky. Už tehdy by tě dokázal vytáhnout z Jezera, ale chtěl tě potrestat. Tvoje oběť mu udělala čáru přes rozpočet. Proto tě nesnáší, i když jsi jeho syn. Proto mě sem poslal až teď, abych ti pomohla. V této budoucnosti tvoje duše trpěla po mnoho generací. Chtěl, abys cítil bolest téměř věčného uvěznění, a možná i chtěl, aby ses zbláznil – a aby tě nemohl zachránit.“

„Super,“ zamručel jsem jízlivě. Pak jsem přivřel oči. „Když to vidí takhle, proč mě teda vůbec zachraňoval?“

„To se brzy uvidí,“řekla Evanna.

Ušli jsme dlouhou cestu a vzduch se stále ochlazoval. Evanna něco hledala – každých pár vteřin se zastavila, prohlédla si zem a zase pokračovala. Konečně našla, co hledala.

Zastavila se, klekla si a dýchla na vysušenou zem. Ozvalo se zaburácení, pak se nám rozevřela země pod nohama a objevilo se ústí do tunelu. Viděl jsem tam jen na pár metrů, ale stejně jsem cítil nebezpečí.

„Hlavně mi neříkejte, že musíme tam dolů,“ povzdychl jsem si.

„Jinudy se k otci nedostaneme,“ řekla.

„Je tam tma,“ snažil jsem se to oddálit.

„Já to zařídím,“ slíbila a já si všiml, že obě její ruce se slabě rozzářily. Několik metrů kolem ní se rozlilo světlo. Vážně se na mě podívala. „Drž se u mě. Nikam nezacházej.“

„Jinak si mě pan Sudd podá?“ zeptal jsem se.

„Věř si tomu nebo ne, ale existují zrůdy mnohem horší než náš otec,“ řekla. „Některé z nich potkáme. Jestli se po tobě vrhnou, tvoje milénium utrpení v Jezeře duší se ti bude zdát jako hodinka na prosluněné pláži.“

Sice jsem o tom pochyboval, ale nemínil jsem to zkoušet, a tak jsem se držel čarodějce těsně v patách. Tunel pravidelně klesal v třiceti stupňovém úhlu. Stěny i podlaha byly hladké, z

nějakého podivného druhu kamene. Ale v tom kameni se pohybovaly jakési tvary, zkroucené, nelidské a protáhlé, samé stíny, tesáky, drápy a šlahouny. Když jsme procházeli, stěny se občas vyboulily – ty věci zachycené ve zdech se po nás natahovaly. Ale žádná se nemohla dostat skrz.

„Co to je zač?“ zašeptal jsem. Potil jsem se nejen strachem, ale i suchým, horkým vzduchem v tunelu.

„Tvorové vesmírných zmatků,“odpověděla Evanna. „Už jsem ti o nich říkala – to jsou ty příšery, o kterých jsem tehdy mluvila. Jsou blízcí našemu otci, i když on sám není tak mocný jako oni. Jsou uvězněni podle pravidel času i prostoru – pravidla vesmíru, podle kterých žiju já i náš otec. Kdybychom je jedinkrát porušili, byli by osvobozeni. A to by udělalo z vesmíru peklo. Všechno by zahynulo. Mohli by navštívit jakýkoliv čas a mučit kteréhokoliv smrtelníka

– a to navždy.“

„Tak proto jste byla tak vzteklá, když jste zjistila, že jsem syn pana Sudda,“ řekl jsem.

„Myslela jste, že porušil pravidla.“

„Ano. Spletla jsem se, ale bylo to o chlup. Pochybuju, že si vůbec byl jistý, zda uspěje. Když dal život Hiberniovi a mně, dozvěděli jsme se pravidla a dodržovali jsme je. Kdyby se v tobě spletl – kdyby ti dal víc síly, než měl v úmyslu – mohl nechtěně porušit ty zákony a zničit všechno, co známe a milujeme.“ Ohlédla se na mě a zakřenila se. „Hádám, že bys nikdy neřekl, jak jsi důležitý!“

„To teda ne,“ ušklíbl jsem se. „A ani jsem nikdy nechtěl.“

„Neboj,“ usmála se vlídněji. „Když ses nechal od Steva zabít, zachránil sis krk. Udělal jsi to, co jsme s Hiberniem považovali za nemožné – změnil jsi nevyhnutelnou budoucnost.“

„Takže jsem odvrátil nástup Pána stínů?“ zeptal jsem se dychtivě. „Proto jsem se nechal zabít. Jedině tak jsem to mohl zastavit. Nechtěl jsem být zrůdou. Nemohl jsem si připustit, že zničím svět. Pan Sudd řekl, že jeden z nás musí být Pánem stínů. Ale napadlo mě, že když oba zemřeme…“

„Napadlo tě to správně,“ řekla Evanna. „Otec dostal svět do bodu, kde existovaly jen dvě budoucnosti. Když jsi zabil Steva a zároveň se obětoval, znovu jsi tím otevřel desítky možností. To bych já udělat nemohla – kdybych do toho zasáhla, porušila bych pravidla – ale ty jako člověk jsi klidně mohl.“

„A co se stalo, když jsem zemřel?“ zeptal jsem se. „Řekla jste, že uplynuly dva roky. Porazili upíři vampýry a vyhráli Válku jizev?“

„Ne,“ řekla Evanna a našpulila rty. „Válka stále zuří. Ale konec je na dohled – konec, který se otci moc líbit nebude. Nejvyšší vůdci bojují o mír, Vandža a Harkat Mulds na straně upírů, Gannen Harst za vampýry. Probírají mírové domluvy a možnosti, jak žít bok po boku. Ostatní se tomu brání – v obou klanech je mnoho členů, kteří mír nechtějí – ale rozumné názory vyhrávají.“

„Takže to zabralo!“ vyjeknul jsem. „Jestli upíři a vampýři uzavřou mír, svět bude zachráněný!“

„Možná,“ kývla Evanna. „Ovšem není to tak jednoduché. Pod Stevovým vedením se vampýři dali dohromady s politiky a armádou. Výměnou za pomoc jim nabídli dlouhý život a velkou sílu. Chtěli nechat vypuknout nukleární a chemickou válku, aby mohli ovládnout svět a přeživší. To se klidně ještě může stát.“

„Tak to musíme zastavit!“ vykřikl jsem. „Nemůžeme –„

“Klid,“ okřikla mě Evanna. „Snažíme se tomu zabránit. Proto tu taky jsem. Nemůžu moc zasahovat do lidských záležitostí, ale můžu toho udělat víc než kdy dřív, a díky tobě mám pocit, že bych měla nějak zasáhnout. Já i Hibernius jsme vždycky zůstávali neutrální.

Nezabývali jsme se lidskými problémy. Hibernius byl sice proti, ale já ho vždycky přemluvila ze strachu, abychom neporušili pravidla a nevypustili příšery.“ Povzdychla si. „Spletla jsem se. Čas od času se riskovat musí. Otec riskoval, když se snažil vytvořit chaos – a teď musím udělat to samé, abych se postavila za mír.“

„O čem to mluvíte?“ zamračil jsem se.

„Lidstvo prošlo vývojem,“ řekla. „ Má svůj vlastní osud, cestu k něčemu úžasnému, co se náš otec snaží zničit. Využil upíry a vampýry k ničení lidí, aby ničili budovy a různé stavby, aby vrátili lidi zpátky do temných věků – a aby je mohl znovu ovládat. Ale to mu nevyšlo. Stvoření noci se teď chtějí sjednotit a žít stranou od lidí, jako to dělali v minulosti.

Protože se upíři a vampýři stali součástí přítomnosti, otec je nemůže jen tak vymazat. Mohl by se vrátit do minulosti a stvořit další rasu, s kterou budou soupeřit, ale to by bylo zdlouhavé a namáhavé. Pro jednou je čas proti němu. Pokud se mu nepovede rozdělit klany přibližně do roka, pravděpodobně se mu nepodaří zničit lidstvo, jak si přál. Může – a taky bezpochyby bude – vymýšlet nové plány, jak je vyhladit, ale protentokrát bude svět v bezpečí.“

Evanna se odmlčela. Ruce měla blízko u obličeje, takže jsem si ji mohl dobře prohlédnout – takhle zamyšlenou jsem ji ještě neviděl. „Pamatuješ si na příběh, jak mě stvořili?“ zeptala se.

„Jistě,“řekla jsem.“Upír – Corza Jarn –chtěl, aby mohli mít upíři děti. Přemlouval pana Sudda, až se mu povedlo vymámit souhlas, a on použil Corzovu krev na těhotnou vlčici – a z toho stvořil vás a pana Topola.“

„To nebyl jediný důvod, proč nás stvořil,“ řekla Evanna, „ ale bylo to důležité. Můžu porodit dítě upíra nebo vampýra, a oni tím mohou mít své dítě. Ale jakékoliv dítě se nebude vůbec podobat svému otci. Bude mít část mých sil – ne všechny – a nebude mu vadit sluneční světlo.“

Upřeně se na mě podívala. “Nové stvoření, zlepšená rasa upírů nebo vampýrů. Kdyby se to dítě narodilo teď, znovu by rozdělilo oba klany. Vůdci obou stran by to dítě využili k novým možnostem a násilí. Kdybych měla například dítě s upírem, odpůrci míru by tvrdili, že to dítě je jejich záchrana a že jim pomůže zbavit se vampýrů. I kdyby moudřejší upíři zvítězili a eliminovali problémové členy klany, vampýři by se dítěte báli a podezírali by upíry z nějakých dlouhodobých pastí. Jak by mohli vyjednávat mír, kdyby věděli, že jsou neustále v ohrožení?

Válka jizev se chýlí ke konci, protože obě strany poznaly, že by se mohla táhnout donekonečna. Dokud žili Lovci a Pán vampýrů, všichni věděli, že existuje nějaký

předpovězený konec. A když jsi ty i Steve po smrti, nikdy skončit nemusí, a to si nepřejí upíři ani vampýři. Takže jsou ochotní probrat mír.

Ale moje děti by mohly všechno změnit. S novým příslibem vítězství – ať už pro upíry nebo vampýry, záleží na tom, odkud by byl otec mého dítěte – by válka pokračovala. A jak by mé děti rostly - a rostly by rychle, protože by jim v žilách kolovala magická krev – byly by vychovávány v nenávisti a strachu. A později by se z nich stali válečníci a vedli by svůj klan k vítězství – a plán našeho otce by vyšel, ačkoliv o trochu později, než čekal.“

„Tak to je nesmíte mít!“ řekl jsem. „Pan Sudd vás k tomu donutit nemůže, ne?“

„Přímo ne,“ řekla. „Přemlouval mě a uplácel od noci, kdy jste se Stevem zemřeli. Ale nemá moc přinutit mě porodit dítě.“

„Takže je to v pohodě,“ usmál jsem se. „Nebudete mít děti a všechno dobře dopadne.“

„Ale budu,“ řekla a sklonila ruce k břichu. „Vlastně už jsem těhotná.“

*

„Cože?“ vykřikl jsem. „Ale vždyť jste právě řekla –„

„Já vím.“

„Ale jestli –„

„Já vím.“

„Ale –„

„Darrene!“ okřikla mě. „Já. Vím.“

„Tak proč?“ zakřičel jsem.

Evanna se zastavila. Tvary na stěnách se začaly sunout blíž k nám, syčely a vrčely, natahovaly zuby i drápy a natahovaly materiál po stěnách. Evanna si toho všimla a zase vyrazila dál.

„Prosila jsem Osmonda Sudda, aby propustil tvou duši. Vina tě dostala do Jezera duší, a tam bys taky zůstal navždy – z jezera zatracených žádné východisko neexistuje. Ale záchrana není vyloučená. Duše se dají vylovit. A protože jsi můj bratr, cítila jsem povinnost pomoct ti.“

„A co Steve?“ zeptal jsem se. „Ten je taky váš bratr.“

„Steve si své vězení zaslouží.“ V očích měla nelítostný pohled. „Je mi ho líto, protože byl do jisté míry obětí svého otce. Ale zlo už měl v krvi. Vybral si svou cestu, a teď musí nést následky. Ale ty ses snažil konat dobro. Nebylo to fér, abys shnil v Jezeře duší, tak jsem chtěla po otci pomoc.“ Ušklíbla se. „Asi nemusím dodávat, že odmítl.

Před pár měsíci za mnou přišel,“ pokračovala. „Uvědomil si, že jeho plány se bortí a já jsem jeho jediná naděje. Většinu času od tvé smrti se mě snažil přesvědčit, abych měla dítě – se stejným úspěchem, jako jsem ho já přesvědčovala, aby tě pustil. Ale tentokrát přišel s něčím novým. Prý si můžeme navzájem pomoct. Když já porodím dítě, on osvobodí tvou duši.“

„A vy jste souhlasila?“ zařval jsem. „Vy jste obětovala svět, jen abyste mi pomohla?!“

„Jistě že ne,“ zavrčela.

„Ale říkala jste, že jste těhotná.“

„Taky že jsem.“ S plachým výrazem se na mě ohlédla. „Nejdřív jsem chtěla otcovu nabídku odmítnout. Ale pak jsem si všimla, jak to využít ve svůj prospěch. Pořád nebylo nikde psáno, že se upíři a vampýři dohodnou. Vypadá to slibně, ale nic není jisté. Pokud to nevyjde, válka bude pokračovat, a to nahraje otci do ruky. Mohl by se vrátit časem a stvořit nového vůdce, který bude pokračovat tam, kde Steve skončil.

Tohle mě napadlo, když mi Osmond nabídl své řešení. Vzpomněla jsem si, jak jsi ho oklamal, a přemítala jsem, co bys dělal v mé situaci. A pak mi to došlo.

Přijala jsem jeho nabídku, ale řekla jsem mu, že si nejsem jistá, jestli chci upírské nebo vampýrské dítě. Řekl, že to je jedno. Zeptala jsem se, jestli si mohu vybrat. Souhlasil. Tak jsem nejdřív strávila nějaký čas s Gannenem Harstem, pak s Vandžou Pochodem. Když jsem znovu přišla za otcem, řekla jsem mu, že už jsem si vybrala a jsem těhotná. Byl strašně rád, dokonce si ani nestěžoval, když jsem mu odmítla říct, kdo je otec – jen mě rychle poslal pro tebe, abychom mohli dodělat zbytek.“

Odmlčela se a pohladila si břicho oběma rukama. Pořád se tvářila tak strašně nesměle.

„Tak čí to je?“ zeptal jsem se. Neviděl jsem v její odpovědi rozdíl, jen jsem byl zvědavý.

„Obou,“ řekla. „Budu mít dvojčata – jedno Vandžovo, jedno Gannenovo.“

„Upírské dítě i vampýrské dítě?!“ vyjekl jsem.

„Je v tom ještě něco víc,“ řekla Evanna. „Dovolila jsem třem krvím, aby se spojily. Každé dítě bude ze třetiny upír, ze třetiny vampýr, a ze třetiny já. Tak jsem ho podvedla. Myslel si, že moje dítě klany rozdělí, ale ve skutečnosti je spojí ještě pevněji. Moje děti, až budou mít ten správný věk, se budou moct množit s dalšími upíry a vampýry a založit nový spojený klan.

Všechny rozdíly budou přehlíženy a konečně zapomenuty.

Vytvoříme mír, Darrene, i přes námitky našeho otce. Tohle jsi mě naučil – nemusíme se podřídit svému osudu, ani O Suddu. Každý z nás může stvořit svou vlastní budoucnost. Máme možnost ovládat své životy – stačí se správně rozhodnout. Já se taky rozhodla – že dám někomu život. Jen čas nám řekne, kam naše rozhodnutí povedou, ale jsem si jistá, že ať bude budoucnost jakákoliv, musí být lepší než ta, kterou měl v plánu náš otec.“

„Svatá pravda!“ zamumlal jsem a tiše jsem jí následoval tunelem. Přemýšlel jsem nad budoucností a všemi překvapeními a převraty, které by mohly nastat. Měl jsem plnou hlavu myšlenek a nápadů. Musel jsem toho pochopit tolik a tak rychle, že jsem se tím cítil zavalený a

nebyl jsem si jistý, jestli je to dobře nebo špatně. Ale jednou věcí jsem si byl absolutně jistý – až se pan Sudd dozví o Evanniných dětech, pukne vzteky!

Když jsem si představil jeho obličej ve chvíli, kdy se zprávu dozví, musel jsem se rozesmát. Evanna se rozesmála taky a její smích nás provázel celou cestou jako štěbetání ptáků, a připadal mi jako ochranné kouzlo před těmi neklidnými divokými příšerami za zdí.

Asi o hodinu později tunel konečně končil a dovedl nás do příbytku pana Sudda. Nikdy by mě nenapadlo, že má nějaký dům. Spíš jsem měl pocit, že je pořád na cestách a hledá krveprolití a zmatky. Ale pak jsem si uvědomil, že každá příšera asi potřebuje své vlastní doupě, a pan Sudd nebude výjimkou.

Byla to obrovská – a tím myslím OBROVSKÁ jeskyně, na šířku mohla mít několik mil, a její konec jsem ani neviděl. Velká část jeskyně byla přírodní, stalagmity a stalaktity, vodopády, překrásně zabarvené kameny. Ale ještě větší část byla – jednoduše zvláštní.

Ve vzduchu nad našimi hlavami se vznášela stará auta z dvacátých nebo třicátých let dvacátého století. Nejdřív jsem myslel, že visí ze stropu na nějakých provazech, ale byla neustále v pohybu, dokonce dělala salta ve vzduchu, a nikde nebylo ani stopy po nějakých lanech.

Všude postávaly figuríny oblečené do kostýmů snad z každého století a kontinentu, od primitivních bederních roušek po nejmodernější módní výstřelky. Jejich slepé oči mě znervózňovaly – měl jsem pocit, že mě sledují a jsou připravené na povel pana Sudda ožít.

Všiml jsem si spousty obrazů a soch, některé dokonce tak slavné, že i takový ignorant umění jako já je poznal – Mona Lisa, Myslitel, Poslední večeře. Sem tam byly vystavené mozky ve skleněných vitrínách jako nějaké vzácné exponáty. Přečetl jsem si pár cedulek – Beethoven, Mozart, Wagner, Mahler. (Při tom posledním jsem nadskočil – chodíval jsem do školy pojmenované po Mahlerovi!)

„Otec miluje hudbu,“ zašeptala Evanna. „Zatímco lidé sbírají noty nebo gramofonové desky

–„ Očividně ještě neslyšela o CD! „-otec sbírá mozky skladatelů. Když se jich dotkne, může si poslechnout jakoukoliv jejich skladbu, včetně nedokončených nebo nikdy nezveřejněných písní.“

„Ale jak je získal?“ zeptal jsem se.

„Cestuje do minulosti, kdy právě zemřeli, a vykrádá hroby,“ řekla, jako by to bylo úplně normální. Napadlo mě, že by se o tom dalo pořádně diskutovat, ale měli jsme důležitější věci na práci, tak jsem to nechal plavat.

„Chápu to tak, že má rád i výtvarné umění,“ řekl jsem a kývl jsem směrem k obrazu od Van Gogha.

„Přesně,“ řekla Evanna. „Tohle všechno jsou samozřejmě originály – kopiemi se vůbec nezaobírá.“

„Nesmysl,“ odsekl jsem. „Nemůžou být pravé. Máma s tátou -” vždycky jsem považoval svého lidského otce za pravého, a taky vždycky budu „-mě jednou vzali do Loo na Monu Lisu.”

„Do Louvru,” opravila mě Evanna. „Mají tam kopii. Někteří z otcových Lidiček jsou stvořeni z duší umělců. Vytvářejí kopie otcových nejoblíbenějších obrazů. Pak se přesune do minulosti a vymění kopii za originál. Ve většině případů dokonce ani sám autor nepozná rozdíl.”

„Takže mi tvrdíte, že Mona Lisa v Paříži je podvod?” zeptal jsem se skepticky.

„Ano.” Evanna se rozesmála při pohledu na můj výraz. „Náš otec je sobec. Vždycky chce mít to nejlepší. A co chce, to si vezme - a obvykle chce jen to nejlepší ze všech odvětví. Až na knihy.” Zase mluvila trochu jízlivým tónem jako předtím. „Osmond nikdy nečte vymyšlené příběhy. Homér, Chaucer, Shakespeare, Dickens, Tolstoj, Twain - těch si ani nevšiml. Je mu jedno, co chtěli říct světu. Nemá s literaturou nic společného. Jakoby existovala v úplně jiné dimenzi.”

Neviděl jsem jediný důvod, proč mi to říká, tak jsem se nechal upoutat něčím jiným. Nikdy jsem se nijak zvlášť nezajímal o umění, ale tahle sbírka mě ohromila. Byla to úžasná přehlídka všech uměleckých zázraků, které se kdy lidstvu povedly.

Žádný obyčejný člověk by tohle nedokázal shromáždit. Zbraně, šperky, hračky, nářadí, alba se známkami, lahve vína, velikonoční kraslice, hodiny po dědečkovi, nábytek, královské trůny. Spoustu věcí bylo vzácných, ale některé byly úplně obyčejné a jen pana Sudda něčím upoutaly, třeba víčka od lahví, různě tvarované balónky, digitální hodinky, prázdné kelímky od zmrzliny, tisíce píšťalek, stovky tisíc mincí (staré i nové) a tak dále. Aladinova jeskyně proti tomuhle vypadala jako odpadkový koš.

I když bylo v jeskyni neskutečné množství zázraků, vůbec nebyla nacpaná. Zbylo spoustu místa na procházení a zkoumání. Šli jsme dál a Evanna se občas zastavila, aby mi ukázala něco obzvláště zajímavého - hranice, na které byla upálená Johanka z Arcu, pistole, kterou byl zastřelen Lincoln, úplně první kolo.

„Historici by se tu asi zbláznili,” poznamenal jsem. „Vodí sem pan Sudd vůbec někoho?”

„Skoro nikdy,” řekla Evanna. „Tohle je jeho soukromí. Já sama jsem tu byla jen několikrát. Výjimkou jsou duše, které vytáhne z Jezera duší. Musí je vzít sem, aby z nich udělal Lidičky.”

Zastavil jsem se. Začínal jsem mít ošklivé tušení. „Evanno…” ozval jsem se, ale ona jen zavrtěla hlavou.

„Už žádné otázky,” řekla. „Osmond ti vysvětlí zbytek. Už to nebude dlouho trvat.”

O pár minut později jsme se dostali do jakéhosi centra jeskyně. Viděl jsem tam jezírko zelené tekutiny, hromádku modrých hábitů a vedle toho pana Sudda. Otráveně se na mě díval zpoza čoček tlustých brýlí.

„Ale ale.“ Protahoval každé slovo a zaháknul si palce za kšandy. „Jestlipak to není náš mladý mučedník. Potkal jsi v Jezeru duší někoho zajímavého?“

„Nevšímej si ho,“ zamumlala na mě Evanna koutkem úst.

*

Pan Sudd se vydal ke mně a zastavil se pár metrů přede mnou. Připadalo mi, jako by mu v očích hořel oheň. „Kdybych věděl, jaké problémy mi přineseš, nikdy bych tě nestvořil,“ zasyčel.

„Pozdě,“ ušklíbl jsem se.

„Ale kdepak,“ řekl. „Mohl bych se vrátit a vymazat tě z historie, jako bys nikdy nežil. Vesmír by tě nahradil. Někdo jiný by se stal nejmladším Upířím knížetem, jedním z lovců a tak dále – ale TY bys nikdy neexistoval. Tvá duše by nebyla jen zničena – byla by kompletně vymazána.“

„Otče,“ řekla Evanna varovně. „Ty moc dobře víš, že to neuděláš.“

„Ale mohl bych,“ stál si na svém pan Sudd.

„Jistě,“ pošklebovala se, „ ale neuděláš to. Máme domluvu. Já dodržela svou část. Teď jsi na řadě ty.“

Pan Sudd si něco zamumlal a pak se přinutil k úsměvu. „Dobře. Vždycky držím slovo. Tak jdeme na to. Darrene, můj milý hochu, shoď ze sebe tu deku a skoč do toho jezírka.“ Kývl směrem k zelené tekutině.

„Proč?“ zeptal jsem se úsečně.

„Je načase tě trochu změnit.“

O pár minut dříve bych nechápal, o čem to mluví. Ale Evannina poznámka mě na to připravila. „Chcete ze mě udělat Lidičku, že jo?“ zeptal jsem se.

Pan Sudd sebou trhnul. Zuřivě se podíval na Evannu, ale ta jen nevinně pokrčila rameny.

„Nějaký malý vševěda, nezdá se ti?“ zafuněl znechuceně, protože jsem mu zkazil jeho velké překvapení.

„Jak to funguje?“ zeptal jsem se.

Pan Sudd došel k jezírku a kleknul si vedle něj. „Tohle je tvořící tekutina,“ řekl a vnořil prst do husté zelené tekutiny. „Stane se tvou krví, pohonem tvého těla. Až vstoupíš, tvé kosti budou odhaleny. Zmizí ti svaly, mozek, orgány i duše. Budu to muset zamíchat a vytvořit z toho nové tělo.“ Zakřenil se. „Ti, kteří to zažili, mi tvrdili, že je to vůbec nejbolestivější proces, co kdy zažili.“

„A proč myslíte, že do toho půjdu?“ odsekl jsem. „Viděl jsem, jak vaši Lidičkové žijí, bez rozumu, řeči, ani si nepamatují na minulost, slouží vašim požadavkům a jedí mrtvoly – dokonce i lidské! Proč bych to měl podstoupit?“

„Když to neuděláš, dohoda s mou dcerou neplatí,“ řekl pan Sudd jednoduše.

Tvrdohlavě jsem zavrtěl hlavou. Věděl jsem, že se ho snaží Evanna přelstít, ale v tomhle jsem neviděl žádný smysl. Jak bych mohl napomoci míru mezi upíry a vampýry tím, že podstoupím tu bolest a stanu se Lidičkou? Nechápal jsem to.

Evanna tiše promluvila, jako by mi četla myšlenky. „Tohle je výhodné pro tebe, Darrene. Nemá to nic společného s tím, co se děje v přítomnosti, ani s Válkou jizev. Tohle je tvoje jediná šance, jak uniknout Jezeru a dostat se do Ráje. Můžeš žít normální život v této pustině, a po smrti se vrátit do Jezera. Nebo nám můžeš věřit a podvolit se otci.“

„Budu věřit jenom vám,“ řekl jsem Evanně a podíval jsem se na pana Sudda.

„Chlapče, kdybys tak věděl, jak jsi mě tím zranil,“řekl pan Sudd a pak se rozesmál. „Dost bylo zdržování. Buď do toho půjdeš nebo ne. Ale dávej pozor, dcero – tímhle krokem plním svou část dohody. Jestli to ten kluk odmítne, může si za to sám. Já doufám, že ty své slovo dodržíš.“

Evanna se na mě tázavě podívala, ale nijak na mě netlačila. Dlouho jsem nad tím přemýšlel. Příčila se mi myšlenka, že ze mě bude Lidička. Nejvíc mi na tom vadilo to, že budu sluha pana Sudda. A co když Evanna lže? Řekl jsem, že jí věřím, ale když jsem se nad tím zamyslel, neměl jsem k tomu moc důvodů. Nikdy předtím svého otce nezradila, ani neudělala nic pro jakéhokoliv smrtelníka. Proč by měla teď? Co když mě jen chtěla dostat pod vedení pana Sudda, nebo jí k tomu nějak přemluvil? Celé mi to začalo připadat jako past.

Ale jakou jsem měl jinou možnost? Otočit se k Evanně zády, odmítnout vstoupit do Jezírka a odejít? Za předpokladu, že mě pan Sudd nechá jít a příšery v tunelu mě nechytí, na co jsem se mohl těšit? Život ve světě plném draků a po něm věčnost v Jezeře duší – to nebyla zrovna růžová představa! Nakonec jsem se rozhodl to risknout a doufat v nejlepší.

„Fajn,“ řekl jsem váhavě. „Ale pod jednou podmínkou.“

„Nejsi v pozici, kdy by sis mohl klást podmínky,“ zavrčel pan Sudd.

„Možná ne,“ řekl jsem, „ale stejně jednu mám. Udělám to jen v případě, že mi necháte mojí mysl. Nechci skončit jako Harkat, který nevěděl, kdo byl, a poslouchat vás, protože nebudu mít vlastní rozum. Nevím, co si ode mě představujete, ale jestli chcete, abych vám sloužil jako jeden z nemyslících otroků…“

„To nechci,“ přerušil mě pan Sudd. „Přiznávám, že by mi nevadilo mít tě tu na dalších milion let, ale má dcera si na svých podmínkách trvá. Nebudeš moct mluvit, ale to je jediné omezení.“

„Proč nebudu moct mluvit?“ zamračil jsem se.

„Protože už mě nebaví tě poslouchat,“ štěknul. „Kromě toho to nebudeš potřebovat. Stejně jako většina mých Lidiček. Němost ještě nikomu neublížila, a tobě taky ne.“

„OK?“ zamumlal jsem. Nelíbilo se mi to, ale nemohl jsem nic namítnout. Došel jsem k okraji jezírka a setřásl jsem z ramen deku, kterou na mě Lidičkové hodili. Zadíval jsem se do zelené tekutiny. Neviděl jsem v ní svůj odraz. „Jak –„ ozval jsem se.

„Na to není čas,“ odsekl pan Sudd a strčil do mě loktem. Na chvíli jsem se zapotácel, máchnul jsem rukama, a pak jsem spadnul do něčeho, co mi připadalo jako plameny pekelné.

Nekončící agonie a žár. Postupně se mi roztekly svaly. Chtěl jsem zaječet, ale rty i jazyk už jsem měl pryč. Přišel jsem o uši i oči. Nezbyl mi žádný pocit kromě bolesti.

Tekutina mi strhla maso z kostí, a pak se pustila do dřeně. Pak mi spálila vnitřní orgány, jako by mě chtěla sníst zevnitř. V hlavě se mi roztékal mozek jako máslo na pánvi. Levá ruka – teď už jen kost – se mi oddělila od těla a někam zmizela. Pravá noha ji brzo následovala. Pak

jsem se rozpadl úplně, končetiny, orgány, útržky svalů, kousky kostí. Zůstala mi jen nekončící bolest, která se ani trochu nezmenšila.

Uprostřed těch muk nastala chvilka duševního klidu. Uvědomil jsem si, že se mi něco oddělilo z toho zbytečku mozku. V jezírku se mnou bylo ještě něco. Nejdřív mě to zmátlo, ale pak jsem

si uvědomil, že to je zbytek duše Sama Gresta, kterou jsem v sobě nosil od chvíle, když jsem pil jeho krev. Sam odešel do Ráje už před mnoha let, a ta poslední část teď odcházela taky. Měl jsem pocit, že vidím v tekutině obličej, mladý a bezstarostný, který se navzdory bolesti usmívá a dává si do pusy nakládanou cibulku. Sam na mě mrknul. Ruka ducha mávla. Pak už byl pryč a já zůstal naprosto sám.

Konečně bolest ustala. Už jsem úplně zmizel. Nezbyly mi žádné nervy, které by přenášely bolest, a žádné mozkové buňky, které by na to odpověděly. Nastal podivný mír. Sloučil jsem se s jezírkem. Moje atomy se smíchaly s tekutinou a byli jsme jedno stvoření. Byla ze mě ta zelená tekutina. Cítil jsem, jak mé kosti klesají až na dno.

Později se něčí ruce – pana Sudda – ponořily do tekutiny. Zahýbal prsty a mně přejel mráz po zádech. Sebral ze dna kosti – dával si pozor, aby na žádnou nezapomněl – a hodil je na zem jeskyně. Byly pokryté molekulami tekutiny – mými molekulami! – a tak jsem cítil, jak je skládá dohromady, láme na menší kousky, některé rozpouští, jiné kroutí a tvoří kostru naprosto odlišnou od mé původní.

Pan Sudd pracoval celé hodiny. Když měl všechny kosti na místě, nacpal mezi ně orgány – mozek, srdce, játra, ledviny - a pokryl je slizkými šedými svaly, aby to celé držely pohromadě. Nejsem si jistý, kde to všechno vzal. Možná si je nějak vypěstoval, ale pravděpodobně je získal z mrtvých tvorů – lidí.

Pan Sudd dokončil oči. Cítil jsem, jak je propojuje s mozkem. Prsty se mu míhaly neskutečnou rychlostí a pracoval s přesností nejlepšího chirurga. Bylo to úžasné představení, kterému se nemohl rovnat skoro ani Frankenstein.

Když měl tělo hotové, znovu ponořil prsty do tekutiny. Tentokrát byly studené a každým okamžikem ještě chladly. Tekutina se začala zahušťovat. Necítil jsem žádnou bolest, ale bylo to divné.

Když se tekutina dostala do podoby hustého mléčného koktejlu, pan Sudd vytáhl ruce a vsunul tam nějaké trubičky.Chvíli se nic nedělo, a pak jsem cítil nějaké nasávání z trubiček, a už jsem postupoval skrz, ven z jezírka do…čeho?… ne do trubiček, jaké byly strčené do jezírka, ale podobné…

No jasně – žíly! Pan Sudd mi řekl, že ta tekutina mě bude napájet – jako krev. Nechával jsem jezírko za sebou a nořil jsem se do svého nového těla.

Vyplňoval jsem mezery, dostával jsem se skrz žíly a tepny – pomalu, ale jistě.

Když se tekutina dostala k mozku a nasála se dovnitř, mé smysly se znovu probudily k životu. Nejdřív jsem si všiml tlukotu svého srdce, pomalejšího a silnějšího než dříve. Ucítil jsem mrazení, nejdříve na nohou a rukou, pak na nové páteři. Zkroutil jsem prsty na rukou i nohou. Trochu se mi zachvěla noha. Moje končetiny neodpovídaly tak rychle jako dřív, ale možná jen proto, že jsem na ně nebyl zvyklý.

Další se mi vrátil sluch, nejdřív hlasité hučení, které postupně odeznělo. Neslyšel jsem tak perfektně jako dřív, protože jako ostatní Lidičkové jsem měl uši zašité pod kůží. Po sluchu se mi začal vracet zrak – ale žádná chuť nebo čich, protože jsem vůbec neměl nos.

Zrak se mi zlepšoval, čím víc krve se mi dostávalo do mozku. Viděl jsem svět úplně jinýma očima. Měl jsem větší úhel pohledu, protože jsem měl kulatější a větší oči. Viděl jsem toho sice víc, ale přes světle zelenou mlhu, jako bych se díval skrz nějaký filtr.

Jako prvního jsem viděl pana Sudda, jak stále pracuje na mém těle, dává pozor na trubičky, šije poslední stehy a zkouší mé reflexy. Měl ve tváři výraz milujícího rodiče.

Vedle něj stála Evanna a dávala na něj dobrý pozor, aby jí nějak nepodvedl. Podávala mu jehly a nitě, které potřeboval; úplně jako zdravotní sestřička. Ve tváři měla něco mezi podezřením a pýchou. Evanna věděla o podrazech pana Sudda, ale pořád byla jeho dcera, a přes to všechno ho milovala – svým způsobem.

Nakonec byla proměna dokončená. Pan Sudd odstranil trubičky – měl jsem je všude, v rukou, nohách, těle, hlavě – a zašil všechny rány. Naposledy si mě prohlédl, přišel na poslední místo, kde jsem „krvácel“, něco mi upravil na očích a zkontroloval tlukot mého srdce. Pak odstoupil a prohlásil: „Další perfektní stvoření, můžu-li se pochválit.“

„Posaď se, Darrene,“ řekla Evanna. „Ale pomalu. Nespěchej.“

Poslechl jsem ji. Když jsem zvedl hlavu, ucítil jsem závrať, ale brzo mě to přešlo. Zvedal jsem se pomalu a zastavil jsem se pokaždé, když jsem cítil závrať, nebo když se mi zvedal žaludek. Konečně jsem seděl rovně. Mohl jsem si prohlédnout své tělo, tlusté ruce a nohy, tmavě šedou kůži. Všiml jsem si, že stejně jako Harkat nejsem samec ani samice, jen něco mezi. Červenal bych se, kdybych mohl!

„Postav se sem“ řekl pan Sudd, plivnul si na ruce a očistil si je. „Projdi se. Vyzkoušej si své hranice. Nebude ti to trvat dlouho, než si zvykneš. Mám Lidičky vymyšlené tak, aby byli hned připravení do práce.“

S Evanninou pomocí jsem si stoupnul. Zavrávoral jsem, ale brzo jsem našel rovnováhu. Byl jsem baculatější a těžší než dřív. Jak už jsem si všimnul dřív, moje nohy nereagovaly tak rychle. Musel jsem se mnohem víc soustředit, když jsem chtěl pohnout prsty nebo posunout nohu dopředu.

*

„Klid,“ řekla Evanna, když jsem se pokusil otočit a málem spadl do prázdného jezírka. Chytila mě a přidržovala, než jsem se zase ustálil. „Pomalu, kousek po kousku. Nebude to trvat dlouho – pět nebo deset minut.“ Chtěl jsem se na něco zeptat, ale nemohl jsem.

„Nemůžeš mluvit,“ připomněla mi Evanna. „Nemáš jazyk.“

Pomalu jsem zvedl šedou ruku a ukázal jsem prstem na svou hlavu. Díval jsem se na Evannu a snažil jsem se jí zeptat pomocí myšlenek. „Chceš vědět, jestli můžeme komunikovat telepaticky,“ řekla Evanna. Kývl jsem. „Ne. Tuhle schopnost nemáš.“

„Jsi jen základní model,“ skočil do toho pan Sudd. „Nebudeš tu moc dlouho, takže bylo zbytečné tě vybavit nějakými nepotřebnými možnostmi. Můžeš se hýbat a myslet, a nic víc nepotřebuješ.“

Dalších pár minut jsem poznával své nové tělo. V dohledu nebylo žádné zrcadlo, ale všiml jsem si velkého stříbrného podnosu, kde jsem si mohl prohlédnout svůj odraz. Dopotácel jsem se k němu a kriticky jsem se na sebe díval. Měl jsem tak metr třicet na výšku a osmdesát centimetrů na šířku. Nebyl jsem tak pečlivě sešitý jako Harkat a neměl jsem oči přesně vedle sebe, ale jinak jsem se od něj moc nelišil. Když jsem otevřel pusu, zjistil jsem, že mi chybí nejen jazyk, ale i zuby. Opatrně jsem se otočil na Evannu a ukázal jsem na své dásně.

„Nebudeš muset jíst,“ řekla.

„Nebudeš žít tak dlouho, abys to potřeboval,“dodal pan Sudd.

Stáhl se mi nový žaludek. Byl jsem podveden! Vážně to byla past a já se nechal nachytat! Kdybych mohl mluvit, proklínal bych se, že jsem byl takový hlupák.

Ale když jsem se začal ohlížet po nějaké pěkné zbrani, kterou bych se mohl ubránit, Evanna se usmála. „Uvědom si, proč to děláme, Darrene – chceme osvobodit tvou duši. Mohli bychom ti dát nový život v podobě Lidičky, ale tím by se to jen zkomplikovalo. Takhle je to jednodušší. Musíš nám věřit.“

Moc se mi nechtělo jim věřit, ale už jsem neměl na vybranou. A Evanna nevypadala jako někdo, kdo byl podveden, nebo má radost, že podvedl mě. Zkusil jsem vypudit z hlavy strach ze zrady a myšlenky na boj. Rozhodl jsem se zůstat v klidu a počkat, co si pro mě ti dva připravili.

Evanna sebrala ze země hromádku modrých hábitů a přešla ke mně. „Už jsem je pro tebe připravila předem,“ řekla. „Pomůžu ti s nimi.“ Chtěl jsem jí naznačit, že to zvládnu sám, ale Evanna po mně střelila takový pohled, že jsem si to zase rozmyslel. Stála zády k panu Suddovi, který si prohlížel zbytky jezírka. Když se nedíval, rychle mi přehodila hábit přes hlavu a ramena. Uvědomil jsem si, že do látky jsou zašité nějaké věci.

Evanna se mi podívala do očí a zavládlo mezi námi zvláštní porozumění – naznačovala mi, ať se chovám, jakoby tam nic nebylo. Měla v plánu něco, o čem se pan Sudd nesměl dozvědět.

Netušil jsem, co by to mohlo být, ale muselo to být něco důležitého. Když jsem měl na sobě celý hábit, snažil jsem se nemyslet na věci zašité uvnitř, abych neprobudil podezření pana Sudda.

Evanna si mě ještě naposledy prohlédla a zavolala: „Je připravený, otče.“

Pan Sudd došel k nám. Prohlédl si mě od hlavy až k patě a hodil mi malou masku. „Radši si ji nasaď,“ řekl. „Asi jí nebudeš potřebovat, ale lepší, než později litovat.“

Zatímco jsem si nasazoval masku, pan Sudd se sehnul a nakreslil na zem čáru. Pak odstoupil a sevřel své hodinky. Začaly žhnout a brzy se rozzářila i jeho ruka a tvář. O chvilku později se ze země objevily otevřené dveře. Mezi futry bylo cosi šedého. Už jsem něco podobného viděl, když nás pan Sudd poslal s Harkatem do možné budoucnosti (klidně ještě mohla nastat, kdyby Evannin plán selhal).

Když byly dveře hotové, pan Sudd kývl. „Čas jít.“

Podíval jsem se na Evannu – půjde se mnou? „Ne,“ odpověděla na mou nezodpovězenou otázku. „Vrátím se jinými dveřmi do přítomnosti. Tyhle vedou dál.“ Sehnula se, aby se mi mohla dívat do očí. „Sbohem, Darrene. Nenamlouvám si, že bych se někdy dostala do Ráje – tam stvoření jako jsem já nepatří – takže už se pravděpodobně nikdy neuvidíme.“

„Možná se do Ráje nedostane ani on,“ ušklíbl se pan Sudd. „Možná jeho duši čekají pekelné ohně.“

Evanna se usmála. „Neznáme sice všechna tajemství, ale nikdy jsme ještě neviděli důkaz něčeho jako je peklo. Vypadá to, že jediné místo, kde končí duše zatracených, je Jezero duší, a když náš plán vyjde, tak tam neskončíš. Neboj – tvá duše bude zase volná.“

„No tak,“ štěkl pan Sudd. „Už mě začíná unavovat. Čas dostat ho ze svých životů jednou provždy.“ Odstrčil Evannu, popadl mě za rameno a strkal ke dveřím. „Nesnaž se mě nějak přechytračit,“ zavrčel. „Minulost změnit nemůžeš, tak se o to ani nepokoušej. Prostě udělej, co máš – smůla, jestli nepřijdeš na to, co to mělo být – a vesmír se postará o zbytek.“

Otočil jsem se na něj – nevěděl jsem, co tím myslel; chtěl jsem víc odpovědí. Ale pan Sudd mě ignoroval, zvedl nohu, a pak – bez pozdravu, jako bych pro něj nic neznamenal – mě kopnul do dveří na schůzku s minulostí.

„Pánové a dámy, vítejte v Circo Mostruoso, v domově nejvýjimečnějších lidských stvoření.“

Neměl jsem oční víčka, takže jsem nemohl mrkat, ale čelist mi klesla snad o sto metrů. Stál jsem v jednom křídle rozlehlého divadla a na pódiu stála nezaměnitelná postava – Hibernius Topol, který by měl být dávno po smrti. Až na to, že byl živý. Byl nepochybně živý, a pravě uváděl jedno ze slavných představení panoptika.

„Ukážeme vám děsivou a zároveň vzrušující podívanou, kterou nikde jinde na světě neuvidíte. Ti, kteří se snadno vyděsí, by měli okamžitě opustit divadlo. Jsem si jistý, že se tu najdou lidé, kteří…“

Objevily se u mě dvě nádherné ženy a připravovaly se na výstup. Ještě si kontrolovaly třpytivé kostýmy, jestli je mají dobře oblečené. Obě jsem se poznal – Davina a Shirley. Když jsem přišel do panoptika, ještě byly součástí týmu, ale po pár letech si odešly sehnat normální práci. Život na cestách každému nesedne.

„… je jedinečný. A žádný není tak úplně bezpečný,“ dokončil pan Topol a odešel. Davina a Shirley vyrazily a já uviděl, kam míří – ke kleci Vlčího muže, která stála uprostřed pódia.

Když odešly, stoupnul si vedle mě nějaký Lidička. Měl zakrytou tvář pod modrou kapucí, ale otočil hlavu mým směrem. Chvíli se nic nedělo, pak se natáhl a stáhnul mi kapucu, aby mi taky nebylo vidět do tváře.

Pan Topol se objevil vedle nás se svou pověstnou rychlostí a nenápadností. Beze slova každému z nás podal jehlu a spoustu oranžových nití. Druhý Lidička si to všechno strčil pod hábit, tak jsem ho napodobil, abych nevzbudil pozornost.

Davina a Shirley pustily Vlčího muže a procházely s ním publikem. Nechávaly obecenstvo, aby si ho pohladilo. Měl jsem čas prohlédnout si divadlo pečlivěji. Poznal jsem v něm staré opuštěné divadlo v mém rodném městě, kde Steve zabil Shancuse a kde jsem – o mnoho let dříve – poprvé narazil na pana Hroozleyho.

Přemýšlel jsem, proč tu vlastně jsem – měl jsem jisté podezření – když se ozvala hlasitá rána. Vlčí muž úplně zdivočel, jako se mu to často stávalo na začátku představení – jenže to byl vždycky v kleci. Vrhnul se po ječící ženě a ukousnul ji ruku. V okamžiku vedle ní stál pan Topol. Odtáhl od ní Vlčího muže a odvedl ho do klece, zatímco Davina a Shirley se snažily uklidnit dav.

Pan Topol se vrátil k ječící ženě, sebral její ukousnutou ruku a hlasitě hvízdnul. To byl signál pro mě a mého kolegu. Přiběhli jsme k panu Topolovi a dávali jsme si pozor, aby nám nebylo vidět do tváře. Pan Topol tu ženu posadil a něco jí zašeptal. Když ztichla, posypal jí krvácející zápěstí třpytivým růžovým práškem a přiložil k tomu zbytek ruky. Kývl na nás, tak jsme vytáhli jehly a nitě a začali jsme ruku přišívat.

Cítil jsem při tom divnou závrať. Ještě nikdy jsem nezažil tak silné déja vu! Věděl jsem, co přijde; věděl jsem to naprosto přesně. Pan Sudd mě poslal zpátky do noci, která se mi nesmazatelně zapsala do paměti. Častokrát jsem si přál, abych se mohl vrátit v čase a změnit svůj osud. A teď, za nejnepravděpodobnějších okolností, ta chvíle nastala.

Došili jsme ruku a vrátili jsme se do zákulisí. Chtěl jsem zůstat ve stínech a sledovat představení – pokud jsem si dobře pamatoval, další byl na řadě Alexandr Lunt a Ramus Pupkeduo – ale ten druhý Lidička byl jiného názoru. Strkal mě před sebou až dozadu, kde čekal mladý Jekkus Flang. Později se z něj stane úspěšný vrhač nožů, a dokonce bude vystupovat. Ale teď se teprve připojil k panoptiku a pomáhal s přípravami.

Jekkus nám oběma podal tácy plné suvenýrů jako gumové figurky Alexandra Lunta, ústřižky chlupů Vlčího muže a různé čokoládičky a oříšky. Ke každé přiložil lístek s cenou. Nemluvil

s námi – to bylo ještě v dobách před Harkatem Muldsem, kdy si všichni mysleli, že Lidičkové jsou jen němé stroje bez vlastní vůle.

Když dokončil svůj výstup Ramus Pupkeduo, Jekkus nás poslal prodávat do publika. Procházeli jsme davem, lidé si prohlíželi naši nabídku a kupovali, co se jim zalíbilo. Můj spolupracující se vydal dozadu a já se měl postarat o přední část. A po pár minutách se stalo to, co jsem vlastně čekal. Potkal jsem dva mladé kluky, jediné děti v celém divadle. Jeden byl divoký, ten typ dítěte, co matce krade peníze a kupuje si za ně hororové komiksy, a jeho největší sen je stát se upírem. Ten druhý byl tichý, ale v podstatě stejně zlotřilý – takový kluk, který se nezastaví ani před krádeží pavouka upírovi.

„Kolik stojí tahle soška?“ zeptal se mě neuvěřitelně mladý a nevinný Steve Leopard a ukázal na sošku na mém tácu, která se dala sníst. Musel jsem se hodně přemáhat, aby se mi netřásly ruce, když jsem mu ukazoval na cenovku. „Neumím číst,“řekl Steve. „Řeknete mi, kolik to stojí?“

Všiml jsem si překvapeného výrazu na Darrenově – u Charny! – na své tváři. Steve okamžitě poznal, že na Lidičkách není něco v pořádku, ale mně to jen tak nedocházelo. Moje mladší verze nechápala, proč Steve lže.

Rychle jsem zavrtěl hlavou a vzdálil jsem se. Steve mezitím vysvětloval mému mladšímu já, proč zalhal. Jestli jsem předtím trpěl závratí, teď se mi ta závrať docela líbila. Je to neskutečné, podívat se do svých mladých očí, vidět sám sebe jako nevinného a naivního.

Myslím, že nikdo si nepamatuje, jakým v dětství byl. Dospělí si to namlouvají, ale pletou se. Fotky a nahrávky nemůžou zachytit osobnost, nebo oživit člověka, kterým jsme bývali. Jedinou možností je vrátit se do minulosti.

Prodali jsme, co se dalo, a vrátili jsme se do zákulisí pro nové tácy se suvenýry na motivy dalších vystupujících – Trusky, Rudyho von Ruky, a pak se jako fantom ze stínů noci objevil pan Hroozley a jeho tarantule Madam Okta.

Nemohl jsem propásnout jeho vystoupení. Když se Jekkus nedíval, odplížil jsem se a sledoval jsem vystoupení. Srdce jsem měl až v krku, když na scénu přišel můj starý přítel a učitel v rudém plášti s bledou kůží, oranžovým ježkem a klasickou jizvou. Chtělo se mi vyběhnout a obejmout ho, říct mu, jak moc mi schází a kolik pro mě znamenal. Chtěl jsem mu říct, jak jsem ho miloval, a že pro mě byl jako druhý otec. Chtěl jsem ho popichovat kvůli upjatosti, suchému smyslu pro humor a přehnané hrdosti. Chtěl jsem mu vyprávět, jak ho Steve oklamal a trochu ho naštvat tím, že jsem zemřel v podstatě zbytečně. Byl jsem si jistý, že by to pochopil, až by se přestal vztekat!

Ale neměl jsem jak mu to říct. I kdybych měl jazyk, pan Hroozley by nevěděl, kdo jsem. Tu noc ještě žádného Darrena Shana nepotkal. Nic jsem pro něj neznamenal.

Tak jsem tam jen stál a díval se. Poslední pohled na upíra, který mi v mnoha ohledech změnil život. Poslední představení, kdy vystupoval s Madam Oktou a dav šílel. Když promluvil poprvé, zachvěl jsem se – zapomněl jsem, jak měl hluboký hlas – a hltal jsem každé jeho slovo. Čas pomalu plynul, ale ne dost pomalu – chtěl jsem, aby to nikdy neskončilo.

Nějaký Lidička mu přivedl na pódium kozu. Nebyl to ten samý, co se mnou prodával – muselo jich tu být víc. Madam Okta zabila kozu, a pak předvedla pár dalších triků, lezla mu po těle a po obličeji, hrála si s drobným nádobíčkem. V davu se právě mladý Darren Shan zamiloval

do té pavoučice – myslel si, že je úžasná. Starší Darren si jí mezitím smutně prohlížel. Jednu dobu jsem jí nenáviděl – všechny mé problémy vedly k té osminohé zrůdě – ale už ne. Za nic nemohla. Byl to osud. Celou dobu to byl O Sudd.

Klíčové události se změnit nemohou ale lidé ano. Evanna mi tvrdila, že kdyby se vrátila do minulosti a zabila Adolfa Hitlera, vesmír by ho někým nahradil. Hlavní události Druhé světové války by se nijak nezměnily, jen by se do historie zapsal někdo jiný. To by samozřejmě vytvořilo nějaké dočasné rozdíly, ale nic, s čím by si vyšší síla neporadila.

Nemohl jsem změnit svou historii – ale mohl jsem se z ní odstranit. A přesně to jsem udělal vystrašením mladého Darrena. Všechno poběží svou cestou. Nějaké dítě bude zasvěceno, vydá se do Upíří hory, odmaskuje Kurdu Smolta, stane se Upířím knížetem a vydá se na lov Pána vampýrů. Ale nebude to kluk, kterého jsem dnes v noci vyděsil. Někdo jiný – jiné dítě – bude muset jít ve stopách Darrena Shana.

Bylo mi líto toho dítěte, které bude muset podstoupit můj tvrdý život, ale aspoň jsem věděl, že na konci – ve smrti – bude vítězem. Ta osoba půjde v mých stopách, zabije Pána vampýrů a

v té bitvě zemře, a z její smrti snad vzejde mír. A protože to dítě nebude odpovědné za své činy, po smrti půjde rovnou do Ráje – vesmír, jak jsem doufal, byl tvrdý, ale férový.

A možná to ani nebude kluk. Klidně by mě mohla nahradit dívka! Nový Darren Shan nemusí být přesná kopie toho starého. Může pocházet z jakékoliv rodiny nebo země. Stačí, když bude zvědavé a ochotné porušovat zákazy. Každý, kdo má nervy vyplížit se v noci z domu a jít na vystoupení panoptika, má možnost stát se pomocníkem pana Hroozleyho.

Protože moje role se změní, možná se změní i role ostatních. Možná nějaká jiná dívka – nebo chlapec – nahradí Debbie, někdo jiný Sama Gresta. Možná Kurda nezabije zrovna Gavnera Zurče, a dokonce i místo Steva přijde někdo jiný. Třeba pan Hroozley nezemře v Jeskyni odplaty a dožije se úctyhodného věku jako jeho učitel, Seba Nil. Hodně částí mého příběhu – mojí Ságy - se může změnit, když budou obsahovat jinou hlavní postavu.

Ale to byly jen mé spekulace. Najisto jsem věděl jen to, že kluk, kterým jsem kdysi býval, teď povede normální život. Bude chodit do školy, vyroste jako kdokoliv jiný, sežene si práci a možná jednoho dne založí rodinu. Všechny věci, které starému Darrenovi chyběly, si bude nový Darren užívat. Můžu se jen modlit k Upířím bohům, aby se mu to všechno povedlo.

Věci zašité do mého hábitu byly mé deníky. Vždycky jsem si psal deník, pokud si dobře pamatuju. Zapsal jsem si tam všechno – cestu do panoptika, zasvěcení, pobyt v Upíří hoře, Válku jizev a hon na Pána vampýrů, až do poslední noci, kdy jsem se naposled utkal se Stevem. Všechno to tam bylo, všechno důležité, spolu s naprosto obyčejnými zápisy.

Nevím, co napsala na posledních pár stránek. Tak daleko jsem se nezačetl. Radši zjistím své myšlenky a činy sám, než abych si je někde přečetl!

Když Steve odešel a pan Hroozley se vrátil do sklepa ke své rakvi, vydal jsem se hledat pana Topola. Našel jsem ho ve své dodávce, jak pročítal dnešní stvrzenky. Dělával to pravidelně. Myslím, že ho to uklidňovalo. Zaťukal jsem a čekal jsem na jeho odpověď.

„Co chceš?“ zeptal se podezíravě, když mě uviděl. Pan Topol nebyl na překvapení zvyklý, hlavně ne na ta v podobě Lidiček.

Podal jsem mu deníky. Váhavě se na ně podíval a ani se jich nedotknul.

„Nějaká zpráva od Osmonda?“ zeptal se. Zavrtěl jsem hlavou. „Tak co…?“ Vytřeštil oči.

„Ne!“ zalapal po dechu. „To přece nejde!“ Sundal mi kapuci – nasadil jsem si ji, když jsem viděl své mladší já – a prohlížel si mě.

Po chvíli se jeho starostlivý pohled změnil na úsměv. „Za tohle je odpovědná má sestra?“ vyzvídal. Rychle jsem kývl. „Nikdy bych nečekal, že se do toho vloží,“ zamumlal. „Myslím, že

je v tom něco víc než jen osvobození tvé duše, ale nebudu na tebe naléhat – pro všechny bude lepší, když to vědět nebudu.“

Natáhl jsem k němu ruce s deníky, ale on se jich stejně ani nedotkl. „Nevím, jestli ti dobře rozumím,“ řekl.

Ukázal jsem na jméno – Darren Shan – naškrábané na vrchním deníku, a pak na sebe. Otevřel jsem ho, ukázal jsem mu datum a prvních pár řádků, a pak jsem nalistoval návštěvu panoptika. Když si přečetl část o tom, jak jsem sledoval Steva z balkonu, ukázal jsem nahoru a zavrtěl jsem hlavou.

„Tak takhle,“ zasmál se pan Topol tiše. „Už to chápu. Nejen, že Evanna zachránila tvou duši

– vrátila ti tvůj starý život.“

Usmál jsem se. Měl jsem radost, že to konečně pochopil. Zavřel jsem deník, poklepal jsem na něj a zase jsem mu ho nabídl. Tentokrát si je všechny vzal.

„Teď už tě chápu,“řekl tiše. „Chceš, aby se o tom svět dozvěděl, ale ještě ne. Máš pravdu – teď by to mohlo vypustit psy pekelné. Ale když se o něm někdo dozví přibližně v době, kdy jsi zemřel, ovlivní to jen přítomnost a budoucnost.“

Pan Topol udělal rychlý pohyb a deníky zmizely. „Schovám je, dokud nenastane správný čas,“ řekl. „A pak je pošlu…komu? Nějakému spisovateli? Nakladateli? Člověku, kterým se staneš?“

Při posledních slovech jsem kývl hlavou.

„Dobře,“ řekl. „Nemůžu ti zaručit, co s nimi udělá – může je pokládat za kravinu, nebo nepochopí, co po něm chceš – ale udělám, co po mně žádáš.“ Začal zavírat dveře, ale zarazil se. „V tomhle čase tě samozřejmě neznám, a když ses odstranil z minulosti, ani nikdy nebudu, Ale cítím, že jsme byli přátelé.“ Natáhl ruku a já mu s ní potřásl. Pan Topol si potřásá rukou s málokým. „Hodně štěstí, příteli,“ zašeptal. „Hodně štěstí nám všem.“ Pak rychle přerušil oční kontakt a zavřel dveře. Já už si musel jen najít místo, kde budu moct být sám – a zemřít.

*

Už vím, proč Evanna utrousila poznámku, že pan Sudd nečte. Nemá s knihami nic společného. Nevěnuje pozornost žádným románům. Pokud za mnoho let dospělý Darren Shan vydá knihy o upírech, pan Sudd se o nich nedozví. Bude se starat o něco jiného. Tahle kniha vyjde, a i když nejsou upíři nadšení čtenáři, snad se jim nějak dostane do rukou.

Až Válka jizev dospěje k příměří a obě strany se rozhodnou vykročit po cestě míru, mé deníky se – s trochou upířího štěstí – objeví na pultech knihkupectví. Upíři i vampýři si to budou moct přečíst (nebo nechat přečíst, pokud budou negramotní). Zjistí o panu Suddovi víc, než si

vůbec uměli představit. Pochopí, co je to za šejdíře, a jaké má plány na zničení světa. A s těmi vědomostmi a Evanninými dětmi se určitě semknout k sobě a budou se ho snažit zastavit ze všech sil.

Pan Topol pošle mé deníky dospělému Darrenu Shanovi. Neumím si představit že by si sám přidal nějaké poznámky nebo dodatky – takhle by si s minulostí nepohrával. Možná, že mé

budoucí já se těm deníkům vysměje, vyhodí je jako nějaký poťouchlý příběh, a nebude si jich všímat. Ale jak se znám (dobře, to zní divně), až si je přečte, bude jim věnovat nějakou pozornost. Vždycky jsem si myslel, že jsem otevřený novým nápadům.

Když si mé dospělé já přečte deníky až do konce a uvěří jim, bude vědět, co dělat. Přepíše je, pozmění jména, aby nepřitahovala nechtěnou pozornost, přepíše fakta, vyškrtá nudné pasáže, trochu si něco přimyslí, vytvoří akcí nabité dobrodružství. A až to udělá – tak tu knihu prodá! Najde si nějakého vydavatele. Bude předstírat, že je to pouhá smyšlenina. Podaří se mu ji vydat. Udělá jí reklamu. Prodá ji do co nejvíc zemí, aby zvýšil šanci, že se dostane do rukou upírům nebo vampýrům.

Jsem vůbec realista? Mezi románem a deníkem je velký rozdíl. Dokáže člověk Darren Shan přitáhnout čtenáře? Dokáže napsat tak dobrý román, aby přilákal pozornost dětí noci?

Nevím. Jako mladšímu mi psaní vždycky šlo, ale nevím, jak to bude, až vyrostu. Možná už vůbec nebudu číst. Možná nebudu chtít dál psát.

Ale budu doufat v nejlepší. Budu doufat, že ten mladý muž, který se zachránil od temného osudu, bude dál číst a psát. Pokud bude štěstí upírů se mnou (s námi), možná se ten Darren stane spisovatelem ještě předtím, než ho najde pan Topol s balíčkem. Bylo by perfektní, kdyby už byl spisovatel. Mohl by vydat příběh jako další ze svých smyšlených knih, a pak si psát dál, a nikdo – až na stvoření zasvěcená ve Válce jizev – nepozná rozdíl.

Možná jen sním. Ale klidně by se to stát mohlo. Jsem důkaz toho, jak divné věci se mohou stát. A říkám: Jdi do toho, Darrene! Následuj své sny. Chyť se svých nápadů. Stůj si za nimi. Nauč se dobře psát. Budu na tebe čekat s tím nejzamotanějším a nepodivnějším příběhem, který jsi kdy četl. Slova mají schopnost ovlivnit budoucnost a změnit svět. Myslím, že spolu najdeme ta správná slova. A když nad tím tak přemýšlím, mohl bych ti navrhnout první větu, jak se správně vydat na tu dlouho a zamotanou cestu. Možná něco jako: „Vždycky mě fascinovali pavouci…“

Ležím na zádech na střeše starého divadla a prohlížím si nádhernou oblohu. Blíží se úsvit. Mraky se líně převalují přes světlý obzor. Cítím, jak pomalu mizím. Nebude to trvat dlouho.

Nevím, jak přesně to bude probíhat, ale myslím, že jsem toho zjistil dost, abych věděl, co se bude dít. Harkat byl stvořen z ostatků Kurdy Smolta. Pan Sudd stvořil Lidičku z jeho mrtvoly. Pak vrátil Harkata do minulosti. Harkat s Kurdou namohli existovat současně. Duše nemůže přežívat ve dvou tělech naráz. Jeden musel zemřít pro toho druhého. Kurda měl automaticky právo žít jakožto původní stvoření, takže Harkatovo tělo se mělo začít rozpadat stejně jako ve chvíli, kdy jsme o mnoho let později vytáhli Kurdu z Jezera duší.

Ale bylo to celé jinak. Harkat žil několik let ve stejné době jako Kurda. Takže předpokládám, že pan Sudd má moc chránit Lidičky, aspoň na chvíli, pokud je pošle do doby, kdy jejich originální nositelé ještě žijí.

Ale neobtěžoval se tím, že by ochránil mě. Takže jedno tělo musí pryč – tohle. Ale já si nestěžuju. Jsem smířený s krátkým životem Lidičky. Vlastně je to účel! Takhle mě Evanna osvobodila.

Když Kurda čelil smrti podruhé, pan Sudd mu řekl, že se jeho duše nevrátí do Jezera – odejde dál. Když teď umírám, má duše – stejně jako Kurdova – se okamžitě dostane do Ráje.

Přirovnal bych to k tomu, když neprojedete ve hře Monopoly políčko „Go“ a jdete do vězení, ale tady je „Go“ Jezero stínů a vězení posmrtný život.

Cítím se zvláštně lehký, jako bych nic nevážil. Každým okamžikem se to stupňuje. Mé tělo mizí. Ale ne jako zelená tekutina v tom jezírku. Tohle je mírné, bezbolestné mizení, jako by mě rozpárávala nějaká vyšší síla a pomocí nějakých magických pletacích jehlic mi oddělovala svaly od kostí, vlákno po vlákně, uzel po uzlu.

Jak to bude vypadat v Ráji? Na to nemám odpověď. Neodvažuju se ani hádat. Představuju si to jako místo bez času, kde se pohybují všechny mrtvé duše, obnovují se stará přátelství a navazují nová. Prostor tam neexistuje, dokonce ani těla, jen myšlenky a představivost. Ale nemám pro to důkaz. Jen si to takhle představuju.

Pomocí zbylé energie zvedám ruku. Vidím skrz šedou kůži, skrz svaly a kosti třpytící se hvězdy. Usmívám se a koutky mých úst se natahují dál, až formují nekončící úsměv.

Hábit se sesune, když ho nedrží žádné tělo. Atomy zmizí jako pára, nejdřív jako šlahouny a pak jako duhová mlha; míří ke hvězdám a do dalšího světa.

Už ze mě skoro nic nezbylo. Hábit teď leží na zemi. Poslední zbytky mého ducha visí nad hábitem a střechou. Přemýšlím nad svou rodinou, Debbie, panem Hroozleym, Stevem, panem Suddem, nad všemi, které jsem znal, miloval, bál se jich a nenáviděl je. Moje poslední myšlenka je kupodivu na Madam Oktu – zajímalo by mě, jestli mají v Ráji pavouky?

A už je konec. Tenhle svět je za mnou. Moje poslední atomy stoupají rychlostí světla, opouští střechu, divadlo, město, svět daleko, daleko pryč. Mířím do jiného vesmíru, za novými dobrodružstvími, za novým způsobem života. Sbohem, světe! Sbohem, Darrene Shana! Tak zatím, přátelé a spojenci! A je to. Hvězdy mě táhnout k sobě. Výbuch času a prostoru.

Prolamuju se hranicí divné reality. Rozpadám se, zase se skládám a putuju dál. Dech na rtech vesmíru. Všechny věci, všechny světy, všechny životy. Všechno najednou a nikdy.

Pan Hroozley čeká. Smích přede mnou. Jdu… já… jdu.. já… jsem pryč.