Akce Soudný den

Sidney Sheldon

(1994)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Horory

Robert Bellamy má za úkol najít výpravu turistů, kteří byli svědky ztroskotání meteorologického balonu ve Švýcarsku. Každý vypátraný svědek naneštěstí zanedlouho za záhadných okolností zemře. Nakonec se na "černé listině" objeví také Bellamy a musí čelit rafinovaným nástrahám i ve svém nejbližším okolí...

Copyright © 1991 by Sheldon Literary Trust

Translation © 1994 by Pavel Medek

Cover © 1994 by Juraj Maxon

Všechna práva vyhrazena.

ISBN 80-85609-58-4

Věnováno Jerrymu Davisovi

Poděkování:

Chci touto cestou poděkovat

doktoru Jamesi J. Hurtakovi a jeho ženě Desiré za to,

že mi dali k dispozici své neocenitelné

odborné technické znalosti.

Prolog

Uetendorf, Švýcarsko

Neděle 14. října, 15:00

Svědkové stojící na okraji pole zírali v tichém zděšení, příliš šokováni na to, aby se zmohli na slovo. Pohled, který se naskýtal jejich očím, byl groteskní, byla to jakási prehistorická noční můra, vytažená z nějakých skrytých a temných hlubin kolektivního vědomí primitivního člověka. Každý ze svědků zareagoval jinak. Jeden z nich omdlel, jiný se pozvracel. Žena se neovladatelně třásla, zatímco další si pomyslel: Z tohohle budu mít infarkt! Postarší kněz pevně sevřel růženec a pokřižoval se. Pomoz mir Otce, Pomoz nám všem. Ochraň nás před tímto ztělesněním zla. Konečně jsme spatřili tvář satanovu. To je konec světa, přišel soudný den.

Armageddon je tady… Armageddon… Armageddon…

Kniha první

LOVEC

Neděle 14. října, 21:00

BLESKOVÁ DEPEŠE

PŘÍSNĚ TAJNÉ ZVLÁŠTNÍ DŮLEŽITOSTI

NSA PRO NÁMĚSTKA ŘEDITELE COMSEC

JEN DO VLASTNÍCH RUKOU

VĚC: OPERACE SOUDNÝ DEN

ZPRÁVA: AKTIVOVAT UVĚDOMTE NORAD; CIRVIS; GEPAN; DIS; GHG; VSAF;

INS.

KONEC ZPRÁVY

Neděle 14. října, 21:00

BLESKOVÁ DEPEŠE PŘÍSNĚ

TAJNÉ ZVLÁŠTNÍ DŮLEŽITOSTI

NSA PRO NÁMĚSTKA ŘEDITELE –

17. OKRUH NÁMOŘNÍ ZPRAVODAJSKÉ SLUŽBY

JEN DO VLASTNÍCH RUKOU

VĚC: KAPITÁN ROBERT BELLAMY

ZAŘIĎTE DOČASNÉ PŘELOŽENÍ K TÉTO AGENTUŘE

S OKAMŽITOU PLATNOSTÍ

POČÍTÁME S VAŠÍM SOUHLASEM S VÝŠE UVEDENÝM KONEC ZPRÁVY

1

První den

Pondělí 15. října

Byl zase v přeplněném nemocničním pokoji na vietnamské základně Cu Chi, nad jeho lůžkem se skláněla Susan, roztomilá ve své naškrobené bílé uniformě ošetřovatelky, a šeptala: „Probuď se, námořníku. Nechceš přece umřít.“

A když slyšel kouzlo jejího hlasu, dokázal téměř zapomenout na své bolesti. Tiše mu do ucha špitala ještě něco jiného, náhle ale začal vyzvánět jakýsi hlasitý zvon, takže jí zřetelně nerozuměl. Vztáhl ruce, aby si ji přitáhl blíž k sobě, nahmatal však pouze prázdnotu.

Bylo to teprve zvonění telefonu, které kapitána Roberta Bellamyho plně probudilo. Jen zdráhavě otevřel oči, neochoten rozloučit se se svým snem. Telefon u postele však byl neodbytný. Pohlédl na budík: čtyři ráno. Popadl sluchátko s pocitem vzteku, že byl jeho sen přerušen. „Víte sakra, kolik je hodin?“

„Kapitán Bellamy?“ Hluboký mužský hlas.

„Ano…“

„Mám pro vás zprávu, kapitáne. Máte se dnes v šest hodin ráno hlásit u generála Hilliarda na ústředí Agentury pro národní bezpečnost ve Fort Meade. Rozuměl jste, kapitáne?“

„Ano.“ A ne. Spíš ne.

Kapitán Robert Bellamy se zmateným výrazem ve tváři pomalu položil telefon. Co mu k čertu může Agentura pro národní bezpečnost NSA chtít? Je přece přidělen k ONI, k úřadu Námořní zpravodajské služby. A co může být tak urgentní, aby to vyžadovalo schůzku v šest hodin ráno? Znovu si lehl, zavřel oči a pokoušel se vrátit ke svému snu, který byl tak opravdový. Samozřejmě věděl, co ho přivolalo. Susan mu předchozího večera telefonovala. „Roberte…“

Její hlas na něj zapůsobil stejně jako vždycky. Roztřeseně se nadechl. „Nazdárek, Susan.“

„Jsi v pořádku, Roberte?“

„Jasně. Mám se báječně. Jak se daří strýčkovi Skrblíkovi?“

„Nech toho, prosím tě.“

„No dobře. Jak se má Monte Banks?“

Nedokázal se přimět k tomu, aby řekl „tvůj manžel“. Její manžel byl přece ON.

„Dobře. Chtěla jsem ti jen říct, že budeme nějakou dobu pryč. Nechtěla jsem, aby sis dělal starosti.“

To jí bylo tak podobné, celá Susan. Jen s námahou se ovládl, aby se mu neroztřásl hlas. „Kam máte tentokrát namířeno?“

„Letíme do Brazílie.“

V soukromém Boeingu 727 strýčka Skrblíka. Monte tam má nějaké obchodní zájmy. „Vážně? Já myslel, že mu celá ta země patří.“

„Nech toho, Roberte. Prosím tě.“

„Promiň.“

Chvíli bylo ticho. „Ráda bych tě slyšela veselejšího.“

„Byl bych veselejší, kdybys byla tady.“

„Chtěla bych, aby sis našel někoho báječného a abys byl šťastný.“

„Já už jsem si někoho báječného našel, Susan.“ Ten zatracený knedlík v hrdle mu ztěžoval mluvení. „A víš, co se stalo? Ztratil jsem ji.“

„Jestli budeš takhle mluvit, už ti nezavolám.“

Zaplavila ho náhlá panika. „To neříkej. Prosím tě.“ Byla jeho záchranným lanem. Nesnesl pomyšlení, že by s ní už nikdy v životě nepromluvil. Pokusil se o žoviální tón. „Někam si vyrazím, najdu si tam nějakou atraktivní blondýnku a potom se oba ušoustáme k smrti.“

„Chtěla bych, aby sis někoho našel.“

„Slibuju ti to.“

„Mám o tebe starost, miláčku.“

„To nemusíš. Vážně se mám báječně.“ Málem se mu při té lži zdvihl žaludek. Kdyby jen věděla, jak je na tom ve skutečnosti. To ale nebyla věc, o které by se dokázal přimět s někým mluvit. A zvlášť se Susan ne. Nesnesl pomyšlení na to, že by ho litovala.

„Zavolám ti z Brazílie,“ ozvala se Susan.

Následovala dlouhá chvíle ticha. Nedokázali se spolu rozloučit, protože bylo příliš mnoho věcí, které si potřebovali říct, příliš mnoho věcí, které raději nechávali nevyslovené, příliš mnoho věcí, o kterých prostě mluvit nedokázali.

„Už musím běžet, Roberte.“

„Susan?“

„Ano?“

„Miluju tě, lásko. Vždycky tě budu milovat.“

„Já vím. Taky tě miluju, Roberte.“

A to byla hořkosladká ironie celé té věci. Pořád ještě se tak strašně milovali.

Vy dva jste tak dokonalí manželé, říkávali všichni jejich přátelé. Co se vlastně zvrtlo?

Kapitán Robert Bellamy vylezl z postele a bosky prošel tichým obývacím pokojem. Celá místnost mu hlasitě dávala na vědomí Susaninu nepřítomnost. Porůznu rozmístěné tu byly tucty jeho fotografií se Susan, zvěčnělé okamžiky minulosti. Oba společně na rybách na Skotské vysočině, před sochou Buddhy poblíž thajského klongu, v kočáře projíždějícím za deště borgiovskými zahradami v Římě. A na každém snímku se usmívali a tulili se k sobě jako bláznivě zamilovaný párek.

Šel do kuchyně a postavil na vařič konvici kávy. Kuchyňské hodiny ukazovaly čtvrt na pět ráno. Chvíli zaváhal a pak vytočil číslo. Telefon šestkrát zazvonil, než konečně na druhém konci uslyšel hlas admirála Whittakera. „Haló?“

„Pane admirále…“

„Ano?“

„Tady je Robert. Moc se omlouvám, že vás budím, pane. Měl jsem právě takový dost zvláštní telefonát z Agentury pro národní bezpečnost.“

„Z NSA? O co šlo?“

„To nevím. Dostal jsem rozkaz hlásit se v šest ráno u generála Hilliarda.“

Zavládlo zamyšlené ticho. „Třeba tě tam překládají.“

„To určitě ne, to je přece hloupost. Proč by…“

„Evidentně je to něco urgentního, Roberte. Co kdybys mi po té schůzce zavolal?“

„Zavolám. A díky.“

Spojení se přerušilo. Neměl jsem chudáka starého otravovat, pomyslel si Robert. Admirál přede dvěma lety odešel na odpočinek z funkce náčelníka Námořní zpravodajské služby. Nebo lépe řečeno byl nucen odejít na odpočinek. Proslýchalo se, že námořnictvo ho chtělo ukonejšit tím, že mu dá nějakou zastrčenou malou kancelář a zaměstná ho kontrolou početního stavu námořníků nějaké flotily určené do starého železa nebo nějakou podobně zbytečnou prací. Bylo jasné, že o současné zpravodajské činnosti nebude mít sebemenší přehled. Byl to ale Robertův přítel a rádce. Byl Robertovi bližší než kdokoli jiný na celém světě, samozřejmě s výjimkou Susan. A Robert si potřeboval s někým promluvit. Poté, co odešla Susan, si připadal, jako by žil v nějaké pokřivené časové smyčce. Představoval si v duchu, že někde, v nějaké jiné dimenzi času a prostoru, jsou on a Susan stále ještě šťastně ženatí, rozesmátí, bezstarostní a zamilovaní. Nebo třeba ne, pomyslel si unaveně. Třeba prostě nevím, kdy přestat.

Káva byla uvařená. Chutnala hořce. Napadlo ho, že je možná z Brazílie.

Odnesl si šálek s kávou do koupelny a pečlivě si prohlížel svůj odraz v zrcadle. Díval se na muže těsně po čtyřicítce, vysokého, štíhlého a tělesně fit, s ostře řezaným obličejem, silnou bradou, tmavými vlasy a pronikavě inteligentníma tmavýma očima. Na prsou měl dlouhou hlubokou jizvu, památku na sestřelení svého letadla. To ale bylo včera, to znamenalo Susan. Teď byl dnešek a ten byl bez Susan. Oholil se a osprchoval a přešel k šatní skříni. Co si mám vzít na sebe, uvažoval, námořní uniformu nebo civil? A na druhé straně, co na tom kruci záleží? Vzal si tmavošedý oblek, bílou košili a šedou hedvábnou kravatu. O Agentuře pro národní bezpečnost měl jen minimální informace, věděl pouze, že Palác záhad, jak se jí přezdívalo, je nadřízen všem ostatním americkým zpravodajským agenturám a že je ze všech nejutajenější. Co mi chtějí? Brzy se to dozvím.

2

Agentura pro národní bezpečnost je diskrétně skrytá na rozlehlém dvaaosmdesátiakrovém pozemku v marylandském Fort Meade, ve dvou budovách, které spolu dosahují dvojnásobné velikosti komplexu CIA ve virginském Langley. Agentura, vytvořená za účelem poskytování technické podpory na ochranu komunikací Spojených států a získávání elektronických zpravodajských údajů z celého světa, zaměstnává tisíce lidí a její činnost produkuje tolik informací, že každodenně šrotuje přes čtyřicet tun dokumentů.

Když kapitán Robert Bellamy dojel k první bráně, byla ještě tma. Zastavil před dva a půl metru vysokým bezpečnostním plotem s ostnatým drátem nahoře. Stála tu strážní budka se dvěma ozbrojenými strážnými. Jeden zůstal uvnitř a pozoroval druhého, který přistoupil k autu. „Co pro vás můžu udělat?“

„Kapitán Bellamy. Jedu za generálem Hilliardem.“

„Můžete se mi legitimovat, kapitáne?“

Robert Bellamy vytáhl náprsní tašku a vyndal z ní svůj služební průkaz sedmnáctého okruhu Námořní zpravodajské služby. Strážný si ho pečlivě prohlédl a vrátil mu ho. „Děkuji, kapitáne.“

Kývl na kolegu v budce a brána se rozevřela. Strážný v budce zdvihl telefon. „Jede za vámi kapitán Bellamy.“

O minutu později dojel Robert Bellamy k zavřené elektrifikované bráně.

K autu přistoupil další ozbrojený strážný. „Kapitán Bellamy?“

„Ano.“

„Můžete se mi legitimovat, prosím?“

Už už chtěl protestovat, pak si ale pomyslel: K čertu s tím. Je to jejich cirkus. Vytáhl znovu náprsní tašku a ukázal strážnému průkaz.

„Děkuji, kapitáne.“ Strážný dal jakési neviditelné znamení a brána se otevřela.

Když se Robert Bellamy znovu rozjel, spatřil před sebou další bezpečnostní plot. Kristepane, pomyslel si, dostal jsem se do země Oz.

K autu přistoupil ještě jeden uniformovaný strážný. Když Robert Bellamy sahal pro náprsní tašku, pohlédl na poznávací značku auta a řekl: „Jeďte prosím rovně k administrativní budově, kapitáne. Někdo tam na vás bude čekat.“

„Díky.“

Brána se otevřela a Robert jel po příjezdové cestě k obrovité bílé budově. Čekal před ní muž v civilním obleku, roztřesený mrazivým říjnovým vzduchem. „Můžete nechat auto rovnou tady, kapitáne,“ zavolal na něj, „my už se o něj postaráme.“

Robert Bellamy nechal klíčky v autě a vystoupil. Muž, který ho čekal, vypadal asi na třicet let, byl vysoký, hubený a bledý. Působil dojmem, že už léta nebyl na slunci.

„Já jsem Harrison Keller. Doprovodím vás do kanceláře generála Hilliarda.“

Vešli do rozlehlé vstupní haly s vysokým stropem. Za stolem tam seděl muž v civilu. „Kapitáne Bellamy…“

Robert Bellamy se otočil. Zaslechl cvaknutí fotoaparátu.

„Děkuji, pane.“

Robert Bellamy se obrátil ke Kellerovi. „Co to má…“

„Zabere to jen minutku,“ ujistil ho Harrison Keller.

O šedesát sekund později dostal Robert Bellamy do ruky modrobílou identifikační kartu se svou fotografií.

„Noste ji prosím po celou dobu, co budete tady v budově, kapitáne.“

„Jistě.“ Zamířili do dlouhé bílé chodby. Robert Bellamy si všiml, že po obou stranách jsou v šestimetrových intervalech instalovány bezpečnostní kamery.

„Jak je tahle budova velká?“

„Něco přes dvacet tisíc čtverečních metrů, kapitáne.“

„Cože?“

„Je to tak. Tohle je nejdelší chodba na světě – měří dvě stě devadesát osm metrů. Jsme tady absolutně soběstační. Máme tu nákupní středisko, samoobslužnou restauraci, vojenskou kantýnu, osm bufetů s rychlým občerstvením, nemocnici i s operačním sálem, zubní ordinaci, pobočku Státní laurelské banky, chemickou čistírnu, obuvnictví, holičství a pár dalších různých potřebných zařízení.“

Všechno pohodlí domova, pomyslel si Robert. Zapůsobilo to na něj podivně depresivně.

Procházeli kolem obrovského otevřeného prostranství, zaplněného nekonečným mořem počítačů. Robert se ohromeně zastavil.

„Působivé, co? A to je jen jeden z našich počítačových sálů. V celém komplexu jsou dekodéry a počítače za tři miliardy dolarů.“

„Kolik tady pracuje lidí?“

„Kolem šestnácti tisíc.“

Tak k čemu sakra potřebují mě? napadlo Roberta Bellamyho.

Byl uveden k soukromému výtahu, který si Keller otevřel klíčem. Vyjeli jedno patro nahoru a vydali se na další cestu dlouhou chodbou, až došli ke kancelářskému komplexu na konci haly.

„Už jsme tady, kapitáne.“ Vešli do velké přijímací kanceláře se čtyřmi sekretářskými psacími stoly. Dvě sekretářky už dorazily do práce. Harrison Keller kývl na jednu z nich; zmáčkla jakési tlačítko a dveře do vnitřní kanceláře se s cvaknutím otevřely.

„Můžete jít dál, pánové. Generál už vás čeká.“

„Tudy prosím,“ ukázal Harrison Keller.

Robert Bellamy ho následoval do vnitřní svatyně. Ocitl se v prostorné kanceláři s masivní zvukotěsnou izolací na stropě i na stěnách. Místnost byla pohodlně zařízená, plná fotografií a různých osobních drobností. Muž sedící za psacím stolem v ní evidentně trávil hodně času.

Generál Mark Hilliard, náměstek ředitele NSA, vypadal přibližně na pětapadesát let, byl obzvlášť vysoký, s tváří jako vytesanou z křemene, ledově chladnýma ocelovýma očima a vojensky rovným držením těla. Měl na sobě šedý oblek, bílou košili a šedou kravatu. Odhadl jsem to správně, pomyslel si Robert.

„Generála Hilliarde,“ ozval se Harrison Keller, „tohle je kapitán Bellamy.“

„Jsem rád, že jste si na mě našel čas, kapitáne.“

Jako by šlo o pozvání na nějaký čajový dýchánek.

Oba muži si potřásli rukama.

„Posaďte se. Vsadím se, že by vám teď přišel vhod šálek kávy.“

Ten chlap vážně uměl číst myšlenky. „To ano, pane.“

„Harrisone?“

„Ne, díky.“ Posadil se na židli v koutě.

Generál stiskl bzučák, dveře se otevřely a vstoupil jakýsi orientálec v číšnické uniformě; na podnosu nesl kávu a zákusky. Robert si všiml, že nemá identifikační kartu. Škoda. Káva byla nalitá a nádherně voněla.

„Jak si ji dáte?“ zeptal se generál Hilliard.

„Bez cukru, prosím.“ Chutnala báječně.

Oba muži seděli proti sobě v kožených polstrovaných křeslech.

„Ředitel mě požádal, abych se s vámi sešel.“

Ředitel. Edward Sanderson. Legenda ve špionážních kruzích. Brilantní a bezohledný manipulátor, který byl podle všeobecného mínění duchovním otcem desítek odvážných akcí, provedených na celém světě. Muž, který se jen zřídkakdy ukazoval na veřejnosti a o němž se i v soukromí mluvilo šeptem.

„Jak dlouho už jste u sedmnáctého okruhu Námořní zpravodajské služby, kapitáne?“ zeptal se generál Hilliard. Robert přistoupil na jeho hru. „Patnáct let.“ Klidně by byl ochoten vsadit měsíční plat na to, že by mu generál mohl říct na hodinu přesně, kdy u ONI nastoupil.

„Předtím jste byl tuším velitelem eskadry námořního letectva ve Vietnamu.“

„Ano, pane.“

„Byl jste sestřelen. Nečekalo se, že to přežijete.“

„Na toho zapomeňte,“ říkal tehdy doktor. „Ten už se z toho nevykřeše.“ Chtělo se mu zemřít; bolest byla nesnesitelná. A pak se nad ním skláněla Susan. „Otevři oči, námořníku, nechceš přece umřít.“ Přinutil se zdvihnout víčka a skrze závoj bolesti se díval na nejkrásnější ženu, jakou kdy viděl. Měla hebký oválný obličej a husté černé vlasy, třpytivé hnědé oči a úsměv, který působil jako pohlazení. Pokusil se něco říct, ale bylo to příliš namáhavé.

Teď něco říkal generál Hilhard.

Robert Bellamy se znovu vrátil do přítomnosti. „Co jste říkal, pane?“

„Máme jistý problém, kapitáne. Potřebujeme vaši pomoc.“

„Ano, pane?“

Generál vstal a začal přecházet po kanceláři. „To, co vám teď řeknu, je nesmírně delikátní záležitost. Je to víc než přísně tajné.“

„Ano, pane.“

„Včera se ve švýcarských Alpách zřítil meteorologický balon NATO. Na jeho palubě bylo jisté experimentální vojenské zařízení vysoce tajného charakteru.“

Robert v duchu uvažoval o tom, k čemu to všechno vlastně směřuje.

„Švýcarská vláda nechala toto zařízení z balonu odstranit, bohužel se však na místě katastrofy zřejmě vyskytlo několik svědků. Je životně důležité, aby nikdo z nich nemluvil s nikým dalším o tom, co viděl. Mohlo by to poskytnout cenné informace jistým jiným státům. Je vám to jasné?“

„Myslím, že ano, pane. Chcete, abych si s těmi svědky promluvil a varoval je, aby o tom, co viděli, s nikým nemluvili.“

„Ne tak docela, kapitáne.“

„V tom případě nechá…“

„Chci po vás jen to, abyste zjistil, kde ti svědkové jsou. O nutnosti mlčení si s nimi promluví někdo jiný.“

„Rozumím. A všichni ti svědkové jsou ve Švýcarsku?“

Generál Hilliard se zastavil přímo před Robertem. „To je právě náš problém, kapitáne. Nemáme totiž sebemenší ponětí, kde jsou. Ani co jsou zač.“

Robert měl dojem, že mu muselo něco uniknout. „Jak prosím?“

„Máme pouze informaci, že ti svědkové byli ve výletním autobusu. Jeli právě náhodou okolo, když se ten meteorologický balon zřítil nedaleko vesničky jménem…“ Otočil se k Harrisonu Kellerovi.

„Uetendorf.“

Generál se obrátil zpět k Robertovi. „Cestující na několik minut z autobusu vystoupili, aby si místo katastrofy prohlédli, a potom pokračovali dál. Když výlet skončil, rozešli se.“

„Generále Hilliarde,“ ozval se pomalu Robert, „chcete říct, že neexistuje žádná informace o tom, kdo ti lidé byli ani kam se poděli?“

„Přesně tak.“

„A vy chcete, abych tam jel a našel je?“

„Právě to chci. Dostal jste velice dobré doporučení. Bylo mi řečeno, že plynně mluvíte půltuctem jazyků a že jste v terénu dosáhl vynikajících výsledků. Ředitel domluvil vaše dočasné přeložení k NSA.“

Báječné. „Předpokládám, že budu na tom případu spolupracovat se švýcarskou vládou.“

„Ne. Budete pracovat sám.“

„Sám. Ale…“

„Nesmíme do téhle operace zapojit nikoho jiného. Ani vám nedokážu říct, jak důležité je to, co bylo v tom balonu, kapitáne. Tlačí nás čas. Chci, abyste mi každodenně podával hlášení o svých výsledcích.“

Generál napsal na navštívenku jakési číslo a podal ji Robertovi. „Prostřednictvím tohohle čísla se se mnou můžete spojit ve dne i v noci. Už na vás čeká letadlo, které vás dopraví do Curychu. Budete dovezen k sobě domů, abyste si mohl sbalit, co potřebujete, a pak vás zavezeme na letiště.“

Tak takhle tedy vypadá to „Jsem rád, že jste si na mě našel čas.“ Robert byl v pokušení zeptat se: „Bude někdo krmit moje rybičky, až budu pryč?“ Měl však pocit, že odpověď by zněla: „Žádné rybičky nemáte.“

„Předpokládám, kapitáne, že ve své práci pro ONI jste získal zahraniční zpravodajské kontakty?“

„Jistě, pane. Mám poměrně dost přátel, kteří by mohli být užiteční…“

„Nesmíte nikoho z nich kontaktovat. Nemáte oprávnění k navazování vůbec žádných kontaktů. Svědkové, které hledáte, jsou nepochybně občany různých států.“ Generál se otočil ke Kellerovi. „Harrisone…“

Keller přešel k registratuře v koutě místnosti a odemkl ji. Vytáhl velikou obálku z tvrdého papíru a podal ji Robertovi.

„Tady je padesát tisíc dolarů v různých evropských měnách a dalších dvacet tisíc v amerických dolarech. Najdete tam také několik sad falešných osobních dokumentů, které by vám mohly přijít vhod.“

Generál Hilliard mu podal silnou lesklou kartu z černého plastu s bílým pruhem. „Tady máte úvěrovou kartu, která…“

„Tu nejspíš nebudu potřebovat, pane generále. Ta hotovost mi bude stačit a kromě toho mám úvěrovou kartu ONI.“

„Jen si ji vemte.“

„Jak myslíte.“ Robert si kartu prohlížel. Byla vystavena na banku, o které v životě neslyšel. U jejího spodního okraje bylo telefonní číslo. „Na té kartě není jméno,“ poznamenal.

„Je to něco jako bianko šek. Nemusíte se k ní prokazovat žádným dokumentem. Když budete něco kupovat, prostě jim řekněte, aby zavolali na to číslo. Je velice důležité, abyste ji měl pořád u sebe.“

„Dobře.“

„A kapitáne?“

„Ano, pane?“

„Musíte ty svědky najít. Všechny do jednoho. Oznámím řediteli, že jste začal na svém úkolu pracovat.“ Přijetí skončilo.

Harrison Keller vyšel s Robertem do vnější kanceláře, kde seděl uniformovaný příslušník námořní pěchoty. Když oba muži vešli, vstal.

„To je kapitán Dougherty. Odveze vás na letiště. Hodně štěstí.“

„Díky.“

Oba muži si potřásli rukama. Keller se otočil a vrátil se do kanceláře generála Hilliarda.

„Jste připraven, kapitáne?“ zeptal se kapitán Dougherty.

„Jistě.“ Jenže připraven na co? Zvládl už v minulosti různé obtížné zpravodajské úkoly, nikdy ale ještě neměl co do činění s něčím tak šíleným. Očekávalo se od něj, že vystopuje neznámý počet neznámých svědků z neznámých zemí. Jak malou mám asi pravděpodobnost úspěchu? uvažoval Robert. Připadám si jako Bílá královna z knihy Za zrcadlem. „Propána. A tak jsem někdy do snídaně uvěřila třeba v šest nemožností.“ Tohle tedy bylo všech šest dohromady.

„Mám rozkaz odvézt vás přímo k vám domů a pak na leteckou základnu Andrews,“ oznámil mu kapitán Dougherty. „Čeká tam letadlo, které…“

Robert zavrtěl hlavou. „Nejdřív se musím stavit u sebe v kanceláři.“

Dougherty zaváhal. „Tak dobře. Pojedu tam s vámi a počkám na vás.“

Vypadalo to, jako by mu nedůvěřovali a nechtěli ho spustit z očí. Protože ví, že došlo ke katastrofě meteorologického balonu? To nedávalo smysl. U recepčního stolu vrátil svou identifikační kartu a vyšel ven do chladného probouzejícího se rána. Jeho auto zmizelo. Na jeho místě stála luxusní limuzína.

„O vaše auto se postaráme, kapitáne,“ řekl mu kapitán Dougherty. „Pojedeme tímhle.“

V celém jeho chování byla jakási panovačnost, která Roberta nejasně znepokojovala.

„Dobře,“ přikývl.

Rozjeli se směrem k sídlu Námořní zpravodajské služby. Bledé ranní slunce se ztrácelo za dešťovými oblaky a slibovalo ošklivý den. Ve víc než jednom smyslu, pomyslel si Robert.

3

Ottawa, Kanada

24:00

Jeho krycí jméno bylo Janus. Mluvil ke dvanácti mužům v přísně střežené místnosti vojenského komplexu.

„Jak už jste byli všichni informováni, operace Soudný den byla aktivována. Existuje celá řada svědků, kteří musejí být co možná nejrychleji a nejdiskrétněji nalezeni. Vzhledem k nebezpečí úniku informací se nemůžeme pokusit vyhledat je prostřednictvím obvyklých bezpečnostních kanálů.“

„Koho používáme?“ Rus. Obrovitý. Cholerický.

„Jmenuje se kapitán Robert Bellamy.“

„Jak byl vybrán?“ Němec. Aristokratický. Bezohledný.

„Kapitán byl vybrán po důkladné počítačové prověrce osobních záznamů příslušníků CIA, FBI a půltuctu dalších bezpečnostních agentur.“

„Mohu se prosím zeptat, jaké má pro ten úkol předpoklady?“ Japonec. Zdvořilý. Vychytralý.

„Kapitán Bellamy je zkušený operativní agent, který plynně mluví šesti jazyky a těší se příkladné pověsti. Už mnohokrát se osvědčil jako nesmírně vynalézavý a schopný člověk. Nemá žádné žijící příbuzné.“

„Je si vědom naléhavosti svého úkolu?“ Angličan. Snobský. Nebezpečný.

„Je. Nepochybujeme o tom, že se mu podaří všechny svědky velice rychle lokalizovat.“

„Chápe skutečný účel operace?“ Francouz. Přesvědčivý. Umíněný.

„Ne.“

„A až ty svědky najde?“ Číňan. Chytrý. Trpělivý. „Dostane se mu přiměřené odměny.“

4

Ředitelství úřadu Námořní zpravodajské služby zabírá celé páté poschodí velké budovy Pentagonu a tvoří jakousi enklávu uprostřed největší administrativní budovy světa, která má sedmnáct mil chodeb a devětadvacet tisíc vojenských i civilních zaměstnanců.

Na vnitřním vybavení Námořní zpravodajské služby se odrážejí její mořeplavecké tradice. Pracovní stoly a registratury mají buď olivově zelenou barvu z dob druhé světové války, nebo šedivou barvu bitevních lodí z vietnamské éry. Stěny a stropy jsou vymalovány buď žlutohnědě, nebo béžově. Robertovi zpočátku tato spartánská výzdoba trochu vadila, dávno už si na ni ale zvykl.

Když teď vešel do budovy a blížil se k recepci, pozdravil ho známý strážný, sedící za stolem. „Dobré ráno, pane kapitáne. Ukázal byste mi propustku?“

Robert tady pracoval už sedm let, tenhle rituál se ale nikdy neměnil. Poslušně propustku vytáhl.

„Děkuji, pane kapitáne.“

Cestou do své kanceláře přemýšlel Robert o kapitánu Doughertym, který na něj čekal na parkovišti u vchodu od řeky. Čekal, aby ho doprovodil k letadlu, které ho dopraví do Švýcarska, kde má začít se svým nemožným lovem. Došel do kanceláře, kde už byla jeho sekretářka Barbara. „Dobré ráno, pane kapitáne. Náměstek ředitele chce, abyste za ním zašel do jeho kanceláře.“

„To počká. Zavolejte mi prosím admirála Whittakera.“

„Ano, pane.“

O minutu později už měl Robert admirála na drátě. „Předpokládám, že tvoje schůzka už skončila, Roberte?“

„Před několika minutami.“

„A jak to probíhalo?“

„Bylo to… zajímavé. Měl byste čas se mnou posnídat, pane admirále?“ Snažil se mluvit nenuceně.

Admirál ani na okamžik nezaváhal. „Jistě. Sejdeme se u vás?“

„Dobře. Nechám vám vystavit návštěvní propustku.“

„Výborně. Za hodinu tam budu.“

To je ale ironie, pomyslel si Robert, když pokládal sluchátko, že musím admirálovi nechat vystavit návštěvní propustku. Ještě před několika málo lety tady byl miláčkem všech a velel celé Námořní zpravodajské službě. Jak si asi teď musí připadat?

Robert zazvonil na interkomu sekretářce.

„Ano, pane kapitáne?“

„Čekám admirála Whittakera. Zařiďte mu propustku.“

„Hned se o to postarám.“

Byl čas ohlásit se u náměstka ředitele, u toho kreténa Dustina Thorntona.

5

Dustin Thornton zvaný „Dustry“, náměstek ředitele Námořní zpravodajské služby, si vysloužil svou slávu jako jeden z nejlepších sportovců, kteří kdy absolvovali námořní akademii v Annapolisu. Za své současné vysoké postavení vděčil Thornton jedinému fotbalovému zápasu. Konkrétně řečeno zápasu mezi armádou a námořnictvem. Thornton, rozložitý kolos studující poslední ročník akademie, hrál tehdy na postu obránce v zápase, který byl pro námořnictvo nejdůležitějším zápasem roku. Na počátku poslední čtvrtiny, když armáda vedla 13:00 po dvou položených šestkách a jedné otočce, se do hry vložil osud a změnil život Dustina Thorntona. Thornton totiž vystihl přihrávku armádního mužstva, otočil se na patě, prodral se sevřeným šikem armády a položil šestku. Následující bod navíc námořnictvo nevybojovalo, brzy ale dalo tříbodový gól ze hry. Při dalším výkopu se hráčům armády nepodařilo zmocnit se míče, takže ho volejem odkopli na polovinu soupeře. Skóre na ukazateli bylo 13:9 pro armádu a čas běžel.

Když byla znovu zahájena hra, dostal Thornton přihrávku a padl k zemi pod hromadou armádních uniforem. Trvalo mu dlouho, než se znovu postavil na nohy. Na hřiště vběhl lékař, ale Thornton ho vzteklým gestem vykázal ven.

Když už zbývalo pouhých několik sekund, dal trenér signál k příčné přihrávce. Thornton ji zachytil na vlastní desetimetrové lajně a rozběhl se kupředu. Nebylo možno ho zastavit. Razil si cestu mezi svými protivníky jako tank, srážel k zemi každého, kdo měl tu smůlu, že se mu připletl pod nohy. Dvě sekundy před závěrečným hvizdem přeběhl brankovou čáru a položil vítěznou šestku, která znamenala po čtyřech letech první výhru námořnictva nad armádou. To by ještě samo o sobě nebylo Thorntonův život nijak zvlášť poznamenalo. Zvláštní význam této události dodal fakt, že v lóži rezervované pro význačné osobnosti seděl Willard Stone a jeho dcera Eleanor. Když diváci vyskočili ze sedadel a extaticky aplaudovali hrdinovi námořního mužstva, otočila se Eleanor k otci a tiše řekla: „Chtěla bych se s ním seznámit.“

Eleanor Stoneová byla žena, která užívala života plnými doušky. Přestože ve tváři nebyla nijak pozoruhodná, měla dráždivou postavu a neukojitelné libido. Když viděla, jak si Dustin Thornton zuřivě razí cestu fotbalovým hřištěm, představovala si v duchu, jaký by asi byl v posteli. Jestli to má stejně velké jako všechno ostatní… Nebyla zklamaná.

O šest měsíců později měli Eleanor a Dustin Thornton svatbu. To byl začátek. Dustin Thornton dostal práci u svého tchána a byl uveden do tajemného světa, o jehož existenci se mu dosud ani nesnilo.

Thorntonův nový tchán Willard Stone byl člověk zahalený rouškou tajemství. Miliardář s vlivnými politickými konexemi a s tajemnou minulostí, šedá eminence manipulující mnoha jinými v hlavních městech celého světa. Bylo mu už skoro sedmdesát let a byl to metodický člověk, jehož každý pohyb byl přesný a promyšlený. Měl ostře řezané rysy a obezřetné oči, z nichž nebylo možno nic vyčíst. Willard Stone zásadně neplýtval slovy ani city, a chtěl-li získat něco, co ho zajímalo, počínal si naprosto bezohledně.

Bylo až neuvěřitelné, jaké zkazky o něm kolovaly. Říkalo se, že zavraždil jakéhosi svého konkurenta v Malajsii a že měl vášnivý milostný poměr s favoritkou mezi manželkami jistého emíra. Proslýchalo se, že byl sponzorem úspěšné revoluce v Nigérii. Stát proti němu vznesl půltucet obvinění, všechna však byla za záhadných okolností stažena. Mluvilo se o korupci, o podplacených senátorech, o ukradených obchodních tajemstvích a o svědcích, kteří prostě zmizeli. Stone byl poradcem prezidentů i králů. Byl ztělesněním moci v té nejzákladnější a nejkoncentrovanější podobě. K mnoha nemovitostem v jeho vlastnictví patřil i rozsáhlý pozemek v samotě coloradských hor, kam se na každoroční semináře sjížděli vědci, kapitáni průmyslu a přední světové osobnosti. Nežádoucím hostům bránily v přístupu ozbrojené stráže.

Willard Stone nejenže souhlasil se svatbou své dcery, ale aktivněji podporoval. Jeho nový zeť byl inteligentní, ambiciózní a – což bylo nejdůležitější – tvárný.

Dvanáct let po svatbě Stone zařídil, aby byl Dustin jmenován velvyslancem v jižní Koreji. O několik let později ho prezident ustanovil do funkce velvyslance při Organizaci spojených národů. Když byl z funkce úřadujícího ředitele ONI náhle odvolán admirál Ralph Whittaker, nastoupil na jeho místo Thornton.

Toho dne*si nechal Willard Stone svého zetě zavolat k sobě.

„Tohle je jen začátek,“ sliboval mu. „Mám s tebou větší plány, Dustine. Mnohem větší plány.“ A v následujícím hovoru mu je stručně vylíčil.

Robert měl svou první oficiální schůzku s novým úřadujícím ředitelem ONI přede dvěma lety.

„Posaďte se, kapitáne.“ Tón slov Dustina Thorntona nebyl ani trochu přátelský. „Podle vašich dosavadních záznamů bych řekl, že jste tak trochu nekonformní člověk.“

Co to má znamenat? pomyslel si Robert. Rozhodl se nic neříkat.

Thornton k němu zdvihl oči. „Nevím sice, jak tenhle úřad vedl admirál Whittaker, když byl jeho náčelníkem, od nynějška budeme ale všechno dělat přesně podle předpisů. Očekávám, že všechny moje příkazy budou plněny do posledního puntíku. Je to jasné?“

Kristepane, pomyslel si Robert, co nás to proboha postihlo? „Je to jasné, kapitáne?“

„Jistě. Očekáváte, že všechny vaše příkazy budou plněny do posledního puntíku.“ Napadlo ho, jestli by neměl zasalutovat. „To je všechno.“ Jenže to nebylo všechno.

O měsíc později byl Robert vyslán do východního Německa, aby převedl přes hranici jistého vědce, který chtěl utéct na Západ. Byl to nebezpečný úkol, protože východoněmecká tajná policie Stasi se o chystaném útěku dozvěděla a držela vědce pod přísným dohledem, navzdory tomu se Robertovi podařilo toho člověka propašovat přes hranici a dopravit ho do bezpečného úkrytu. Právě když zařizoval vše potřebné, aby ho mohl odvézt do Washingtonu, zatelefonoval mu Dustin Thornton a oznámil mu, že se situace změnila a že má operaci přerušit.

„Nemůžu ho tady přece nechat samotného,“ protestoval Robert. „Zabijou ho.“

„To je jeho problém,“ odpověděl Thornton. „Přikazuju vám, abyste se vrátil domů.“ Trhni si nohou, pomyslel si Robert. Přece ho jen tak neopustím. Zavolal jednomu známému z britské zpravodajské služby MI6 a vysvětlil mu situaci.

„Když se vrátí do východního Německa, je s ním amen,“ prohlásil. „Ujmete se ho?“

„Podívám se, co se dá dělat, kamaráde. Přivez ho sem.“

A vědci se dostalo azylu v Anglii.

Dustin Thornton Robertovi nikdy nezapomněl, že se vzepřel jeho rozkazu. Mezi oběma muži od té doby panovalo otevřené nepřátelství. Thornton o zmíněném incidentu informoval tchána.

„Takoví hazardéři jako Bellamy jsou nebezpeční,“ varoval ho Willard Stone. „Ohrožují bezpečí nás všech. Bez chlapů, jako je on, se klidně obejdeme. Pamatuj si to.“

A Thornton si to zapamatoval.

Když teď Robert kráčel chodbou ke kanceláři Dustina Thorntona, přemýšlel mimoděk o rozdílu mezi Thorntonem a Whittakarem. Ve své práci musel nadřízeným bezpodmínečně důvěřovat. A Dustinu Thorntonovi nedůvěřoval.

Když Robert vešel do jeho kanceláře, seděl Thornton za svým pracovním stolem.

„Chtěl jste se mnou mluvit?“

„Ano. Posaďte se, kapitáne.“ Nikdy se nesblížili natolik, aby si tykali.

„Dozvěděl jsem se, že jste byl dočasně přeložen k Agentuře pro národní bezpečnost. Až se sem vrátíte, budu pro vás mít…“

„Nevrátím se. Tohle je moje poslední akce.“

„Cože?“

„Končím.“

Když o tom Robert později přemýšlel, nedokázal s jistotou říct, jakou reakci vlastně čekal. Nejspíš nějakou scénu. Dustin Thornton se mohl zatvářit překvapeně, mohl ho přemlouvat nebo dát najevo rozhořčení či úlevu. Místo toho prostě na Roberta pohlédl a přikývl. „Tak už je to tady, co?“

Když se Robert vrátil do své kanceláře, řekl sekretářce: „Budu nějakou dobu pryč. Odjíždím asi za hodinu.“

„Můžu se s vámi v případě potřeby nějak spojit?“

Robert si vzpomněl na pokyny generála Hilliarda. „Ne.“

„Máte nějaké schůzky, které…“

„Odvolejte je.“ Podíval se na hodinky. Bylo načase jít za admirálem Whittakerem.

Sešli se na snídani v ústředním nádvoří Pentagonu v restauraci nazvané Cíl číslo jedna, která si své jméno vysloužila díky tomu, že se Pentagon svého času považoval za pravděpodobný terč prvního nukleárního útoku proti Spojeným státům. Robert si zamluvil rohový stolek, kde mohli mít alespoň trochu soukromí. Admirál Whittaker byl přesný, a když ho Robert pozoroval, jak přichází ke stolku, zdálo se mu, že vypadá starší a menší, jako by mu onen částečný odchod na odpočinek přidal k věku a ubral na velikosti. Stále ještě to byl pozoruhodně působící muž s výraznými rysy, římským nosem, vystouplými lícními kostmi a hustými stříbrnými vlasy. Robert pod admirálem sloužil ve Vietnamu a později i v Námořní zpravodajské službě a nesmírně si ho vážil. Vlastně víc než vážil, přiznal si. Admirál Whittaker mu byl člověkem, nahrazujícím otce.

Admirál se posadil. „Dobré ráno, Roberte. Tak co, přeložili tě k NSA?“

„Dočasně,“ přikývl Robert.

Přistoupila k nim servírka a oba se ponořili do četby jídelního lístku.

„Už jsem zapomněl, jak mizerné je tady jídlo,“ poznamenal s úsměvem admirál Whittaker. Rozhlédl se po místnosti a tvář mu zaplavila nevýslovná nostalgie.

Chtěl by se sem zase vrátit, pomyslel si Robert. Amen.

Objednali si. Když servírka zmizela z doslechu, Robert se rozhovořil: „Pane admirále, generál Hilliard mě urgentně posílá tři tisíce mil daleko, abych našel jakési svědky, kteří viděli, jak se zřítil meteorologický balon. Připadá mi to zvláštní. A je tu ještě něco jiného, co je ještě podivnější. ‚Tlačí nás čas‘, abych citoval generála, přitom jsem ale dostal zákaz použít některého ze svých zahraničních zpravodajských kontaktů, které by mi mohly pomoci.“ Admirál Whittaker se tvářil rozpačitě. „Generál k tomu nejspíš musí mít nějaké důvody.“

„Nedokážu si ty důvody představit,“ zavrtěl hlavou Robert.

Admirál Whittaker si Roberta pozorně prohlížel. Kapitán Bellamy pod ním sloužil ve Vietnamu a byl nejlepším pilotem celé eskadry. Admirálův syn Edward byl Robertovým bombometčíkem a onoho hrůzného dne, kdy bylo jejich letadlo sestřeleno, přišel o život. Robert sám stěží přežil. Admirál ho zašel navštívit do nemocnice.

„Ten se z toho nevylíže,“ řekli mu tehdy lékaři. Robert, ležící na posteli ve strašlivých bolestech, zašeptal: „Moc se omlouvám za to, co se stalo Edwardovi… strašlivě mě to mrzí.“

Admirál Whittaker stiskl Robertovi ruku. „Vím, že jste udělal všechno, co bylo možno udělat. Teď se musíte uzdravit, budete zase v pořádku.“ Zoufale si přál, aby Robert zůstal naživu. V admirálově mysli byl Robert jeho synem, synem, který měl zaujmout Edwardovo místo.

A Robert se skutečně uzdravil.

„Roberte…“

„Ano, pane admirále?“

„Doufám, že tvoje akce ve Švýcarsku bude úspěšná.“

„Já taky. Je to moje poslední.“

„Takže jsi pořád rozhodnut odejít?“

Admirál byl jedinou osobou, které se Robert svěřil. „Už toho mám dost.“

„Kvůli Thorntonovi?“

„Není to jen on. Je to i ve mně. Už mě nebaví zasahovat do životů druhých.“ Unavují mě všechny ty lži a podvody, porušené sliby, které jsem od samého začátku neměl v úmyslu splnit. Unavuje mě manipulovat druhými a nechat manipulovat sebou. Unavuje mě celá ta hra, nebezpečí a zrady. Přišel jsem díky nim o všechno, na čem mi kdy záleželo.

„Máš nějakou představu, co budeš dělat?“

„Pokusím se se svým životem naložit nějak užitečně, nějak pozitivně.“

„A co když tě nenechají odejít?“

„Nemají přece na vybranou,“ prohlásil Robert, „nebo snad ano?“

6

Limuzína čekala na parkovišti u vchodu od řeky.

„Jste připraven, kapitáne?“ zeptal se kapitán Dougherty.

Připravenější už nebudu, pomyslel si Robert. „Ano.“

Kapitán Dougherty doprovodil Roberta do jeho bytu, aby se mohl sbalit. Robert neměl sebemenší ponětí, jak dlouho bude pryč. Kolik času asi zabere nesplnitelný úkol? Zabalil si dostatek šatstva na jeden týden a na poslední chvíli přibalil zarámovanou Susaninu fotografii. Dlouze si ji prohlížel a přemýšlel o tom, jestli se jí v Brazílii líbí. Doufám, že ne, pomyslel si. Doufám, že se má bídně. A okamžitě se zastyděl.

Když limuzína dorazila na leteckou základnu Andrews, letadlo už čekalo. Byl to proudový letoun vojenského letectva typu C20A.

Kapitán Dougherty k němu natáhl ruku. „Hodně štěstí, kapitáne.“

„Díky.“ Budu ho potřebovat. Robert vyšel po schůdkách do kabiny. Posádka už byla uvnitř a dokončovala předletovou přípravu. Byl tu pilot, druhý pilot, navigátor a stevard, všichni v uniformách vojenského letectva. Robert tenhle typ letadla dobře znal; bylo přímo přecpané elektronikou. U ocasu byla venku vysokofrekvenční anténa, která vypadala jako obrovský rybářský prut. Uvnitř kabiny bylo na stěnách dvanáct červených telefonů a jeden bílý, který nebyl zajištěn proti odposlechu. Rádiové vysílání bylo kódované a radar letadla fungoval na vojenské frekvenci. Převládající barvou uvnitř byla letecká modř a kabina byla vybavena pohodlnými křesly.

Robert zjistil, že je jediným cestujícím. „Vítejte na palubě, kapitáne,“ pozdravil ho pilot. „Zapněte si prosím pás, máme už povolení ke startu.“

Robert se přikurtoval ke křeslu a pohodlně se opřel, zatímco letadlo pojíždělo po startovací dráze. O minutu později pocítil povědomý tah gravitace, když se proudový letoun s řevem vznesl do vzduchu. Sám od svého sestřelení letadlo nepilotoval; řekli mu tehdy, že už nikdy nebude moci létat.

A co létat, k čertu, pomyslel si Robert, řekli mi, že nebudu žít. Byl to zázrak – ne byla to Susan…

Vietnam. Byl tam vyslán v hodnosti nadporučíka a přidělen na letadlovou loď Ranger jako taktický důstojník, zodpovědný za výcvik bojových pilotů a za plánování útočné strategie. Sám byl velitelem bombardovací eskadry letounů typu A-6A Intruder a měl jen velmi málo času, kdy se mohl odpoutat od bitevní vřavy. Jednou z mála volných chvil, které získal, byla týdenní dovolenka v Bangkoku a za celý ten týden ho ani nenapadlo spát. Tohle město bylo jakýmsi Disneylandem, vymyšleným pro potěchu člověčího samce. Během první hodiny pobytu ve městě našel překrásnou thajskou dívku, která po celou dobu zůstala s ním a naučila ho několika thajským frázím. Thajština mu připadala měkká a medově vláčná.

Dobré ráno. Arun sawasdi.

Odkud jsi? Khun na chak nai?

Kam máš teď namířeno? Khun kamrant chain pai?

Naučila ho i dalším frázím, odmítala mu ale prozradit, co znamenají, a když je vyslovil, tiše se chichotala.

Když se Robert vrátil na Rangera, připadal mu Bangkok jako pouhý vzdálený sen. Realitou byla válka a byla to realita příšerná. Kdosi mu ukázal jeden z letáků, které námořní pěchota shazovala nad severním Vietnamem. Stálo na něm:

Drazí občané,

Námořní pěchota Spojených států amerických bojuje po boku jihovietnamských ozbrojených sil v Duc Pho, aby poskytla vietnamskému lidu šanci žít svobodným a šťastným životem, bez obav z hladu a utrpení. Mnoho Vietnamců však už zaplatilo svým životem a jejich domovy byly zničeny, protože pomáhali Vietkongu.

Z tohoto důvodu byly vyhlazeny vesnice Hai Mon, Hai Tan, Sa Binh, Ta Binh a mnohé další. Nebudeme se rozpakovat zničit každou vesnici pomáhající Vietkongu, který není schopen odolat spojené síle jihovietnamských sil a jejich spojenců. Rozhodnout se můžete sami. Nedovolíte-li Vietkongu, aby vašich vesnic a obcí užíval jako svého bojiště, budou vaše domovy i vaše životy zachráněny.

Vážně ty ubožáky zachraňujeme, pomyslel si hořce Robert. A jenom přitom ničíme jejich zemi.

Letadlová loď Ranger byla vybavena veškerou nejmodernější technologií, kterou se do ní podařilo vměstnat. Plavidlo tvořilo domovskou základnu pro šestnáct letadel, čtyřicet důstojníků a tři sta padesát členů posádky. Harmonogramy letů se rozdávaly tři nebo čtyři hodiny před prvním startem dne.

V sekci letové přípravy zpravodajského střediska lodi dostávali bombometčíci nejnovější informace a průzkumové fotografie, na jejichž základě vypracovávali letové plány.

„Kristepane, dneska ráno jsme dostali přímo bonbónek,“ postěžoval si Robertův bombometčík Edward Whittaker.

Edward Whittaker vypadal jako mladší verze svého otce, přestože svým založením se od něj naprosto lišil. Zatímco admirál byl impozantní osobností, distingovanou a upjatou, jeho syn působil docela všedně, přátelsky a vstřícně. Vysloužil si své místo jako „jeden z našich hochů“. Ostatní příslušníci letového personálu mu nijak neměli za zlé, že je synem jejich velitele. Byl nejlepším bombometčíkem celé eskadry a s Robertem se rychle spřátelil.

„Kam máme namířeno?“ zajímal se Robert.

„Za svoje hříchy jsme vyfasovali šestou trasu.“

To byl vůbec nejnebezpečnější ze všech bojových letů. Znamenalo to letět na sever směrem na Hanoj, Haiphong a proti proudu delty Rudé řeky, kde byla nejsilnější protiletadlová palba. Vstupovalo tu do hry něco jako Hlava 22: nesměli bombardovat žádné strategické cíle, pokud bylo v jejich blízkosti civilní obyvatelstvo, a severovietnamská armáda, která rozhodně nebyla hloupá, okamžitě rozmístila civilisty kolem všech svých vojenských zařízení. Mezi spojeneckými ozbrojenými silami to vyvolalo značnou nevoli, jenže rozkazy vydával prezident Lyndon Johnson, sedící v bezpečí ve Washingtonu.

Oněch dvanáct let, kdy jednotky Spojených států bojovaly ve Vietnamu, představovalo nejdelší období v celé dosavadní historii, po které kdy tato země Eyla ve válečném stavu. Robert Bellamy se do války zapojil koncem roku 1972, kdy se válečné námořnictvo potýkalo se značnými problémy. Eskadry jeho letounů F-4 byly systematicky decimovány. Přestože byla jeho letadla dokonalejší než ruské Migy, ztrácelo válečné námořnictvo Spojených států jeden letoun F-4 na každé dva sestřelené Migy. To byl poměr, který nemohlo akceptovat.

Robert dostal rozkaz dostavit se na štáb admirála Ralpha Whittakera.

„Chtěl jste se mnou mluvit, pane admirále?“

„Máte pověst vynikajícího pilota, kapitáne. Potřebuji vaši pomoc.“

„Ano, pane?“

„Ten zatracený nepřítel z nás dělá fašírku. Nechal jsem si zpracovat důkladnou analýzu. Našim letadlům nic nechybí, problém je ve výcviku lidí, kteří je pilotují. Rozumíte mi?“

„Ano, pane.“

„Chci, abyste si vzal na starost skupinu pilotů a abyste jim dal nový výcvik v manévrování a používání zbraňových systémů…“

Tahle nová skupina dostala název Kanóni, a než jejich výcvik skončil, změnil se poměr sestřelených letadel z dvou ku jedné na dvanáct ku jedné. Za každé dva ztracené letouny F-4 bylo sestřeleno čtyřiadvacet Migů. Úkol si vyžádal osm týdnů intenzivního výcviku, po němž se kapitán Bellamy konečně vrátil na svou loď. Uvítal ho tam admirál Whittaker. „Odvedl jste zatraceně dobrou práci, kapitáne.“

„Děkuji, pane admirále.“

„A teď zpátky do boje.“

„Jsem připraven, pane admirále.“

Robert z paluby Rangera absolvoval bez úhony čtyřiatřicet bombardovacích letů.

Jeho pětatřicátým letem byla šestá trasa.

Minuli Hanoj a letěli severozápadně směrem na Phu Tho a Yen Bai. Intenzita protiletadlové palby neustále sílila. Edward Whittaker seděl po Robertově pravici, díval se na obrazovku radaru a naslouchal zlověstným basovým tónům nepřátelských pátracích radarů, prohledávajících oblohu.

Nebe přímo před nimi se podobalo oslavám čtvrtého července, bylo pokryto pruhy bílého kouře z nízkokaliberních kanónů dole, tmavošedými výbuchy pětapadesátimilimetrových granátů, černými mráčky stomilimetrových granátů a barevnými svítícími střelami z těžkých kulometů.

„Blížíme se k cíli,“ oznámil Edward. Jeho hlas reprodukovaný sluchátky zněl tajemně vzdáleně.

„Rozumím.“

Intruder A-6A létal rychlostí čtyři sta padesáti uzlů a při této rychlosti byl navzdory váze a aerodynamickému odporu bombové zátěže pozoruhodně lehce ovladatelný a pohyboval se příliš rychle na to, aby se na něj nepřítel stačil zaměřit.

Robert se natáhl a otočil hlavním spínačem bombardovacího mechanismu. Tucet pětisetliberních bomb byl teď připraven ke shození. Mířili přímo na cíl.

V jeho rádiu se ozval hlas: „Romeo – na čtyřech hodinách nad sebou máte nepřátelské letadlo.“

Robert se otočil a podíval se. Přímo ze slunce se k němu plnou rychlostí řítil Mig. Robert sklonil křídla a spustil letoun střemhlav k zemi. Mig se držel za jeho ocasem a vypálil protiletadlovou střelu. Robert zkontroloval přístrojovou desku. Střela se rychle přibližovala. Tři sta metrů od nich… dvě stě… sto padesát…

„Do prdele!“ zařval Edward. „Na co čekáme?“

Robert vyčkal až do poslední sekundy, potom vypustil proud falešného staniolového pazdeří a zdvihl letadlo do prudké stoupavé otáčky, takže střela dál sledovala staniolové pásky a neškodně se zaryla do země pod nimi.

„Díky ti, bože,“ pronesl Edward. „A taky tobě, kamaráde.“

Robert pokračoval ve stoupání a nalepil se na ocas Migu. Jeho pilot zahájil úhybný manévr, bylo už však příliš pozdě. Robert vypálil střelu Sidewinder a viděl, jak narazila do barometrické trubky Migu a explodovala. O chviličku později byla obloha poseta kovovými úlomky.

„Dobrá práce, Romeo,“ ozvalo se z interkomu.

Letadlo teď bylo přímo nad cílem. „Tak jdeme na to,“ poznamenal Edward, stiskl červené tlačítko, kterým se shazovaly bomby, a díval se, jak padají na svůj cíl. Úkol splněn. Robert zamířil zpět k letadlové lodi.

Přesně v tom okamžiku pocítili silný náraz. Pohyblivý a elegantní bombardér náhle začal jen líně reagovat na řízení.

„Koupili jsme to!“ zaječel Edward.

Obě požární kontrolky červeně blikaly. Letadlo se pohybovalo nevyrovnaně a neovladatelně.

„Romeo, tady je Tiger,“ ozvalo se z rádia. „Chcete, abychom vás kryli?“

Robert se rozhodl ve zlomku sekundy. „Ne, pokračujte ke svým cílům. Pokusím se dostat zpátky na základnu.“

Letadlo zpomalilo a jeho ovládání bylo ještě obtížnější.

„Rychleji,“ pobízel ho nervózně Edward, „nebo nám vystydne oběd.“

Robert pohlédl na výškoměr. Ručička rychle klesala. Zapnul mikrofon své vysílačky. „Romeo volá základnu. Dostali jsme zásah.“

„Základna volá Romeo. Jak to vypadá?“

„Nevím určitě. Myslím, že se dokážu dostat domů.“

„Zůstaňte na příjmu.“ Za okamžik se hlas znovu ozval. „Váš signál je ‚Charlie se vrací‘.“

To znamenalo, že mají povolení k okamžitému přistání na loď.

„Rozumím.“

„Hodně štěstí.“

Letadlo začalo padat do výkrutu. Robert se vší silou snažil vyrovnat je a nabrat znovu výšku. „No tak, moje drahá, ty to přece dokážeš.“ Svaly v obličeji měl sevřené; ztráceli výšku příliš rychle. „Kolik ještě?“

Edward pohlédl na navigační mapu. „Sedm minut.“

„Tak to bude oběd ještě teplý.“

Robert opatrně, s využitím veškerého svého pilotního umění letěl dál a pomocí škrticí klapky a směrového kormidla se snažil udržet na přímém kurzu. Výška stále ještě znepokojivě klesala. Konečně před sebou spatřil jiskřivě modré vody Tonkinského zálivu.

„Tak už jsme doma v bezpečí,“ oddechl si. „Zbývá nám jen pár mil.“

„Fantastické. Ani na chvilku jsem nepochyboval…“

A náhle, kde se vzaly tu se vzaly, se na jejich letadlo s hromovým řevem shora řítily dva Migy. Do trupu začaly bubnovat kulometné střely.

„Eddie! Vystřel se!“ Otočil se a podíval se na něj. Edward zhrouceně visel přes svůj bezpečnostní pás, pravý bok měl rozervaný a jeho krev stříkala po kokpitu.

„Ne!“ vydral se z něj výkřik.

O pouhou sekundu později pocítil Robert náhlý mučivě bolestivý náraz do prsou. Jeho pilotní kombinéza byla okamžitě nasáklá krví. Letadlo se začalo ve vývrtce propadat dolů a Robert cítil, že ztrácí vědomí. S vypětím posledního zbytku svých sil si rozepnul bezpečnostní pás. Otočil se a naposledy pohlédl na Edwarda. „Promiň,“ zašeptal. Pak ho pohltila temnota a později si vůbec nevzpomínal, jak se z letadla katapultoval a snesl se padákem do vody pod sebou. Rádio vyslalo nouzový signál a vrtulník typu Sikorski SH-3A, zvaný také Sea King, z lodi Yorktown už kroužil kolem a čekal, aby ho mohl vyzdvihnout. Jeho osádka viděla v dáli rychle se přibližující čínské džunky, pasoucí po kořisti, ty však nedorazily včas. Když Roberta naložili do vrtulníku, pohlédl jeden z lapiduchů na jeho rozervané tělo a zašeptal: „Ježíšikriste, toho nestačíme ani dostat do špitálu.“

Dali Robertovi injekci morfia, pevně mu stáhli hrudník kompresními obvazy a odletěli s ním do Dvanácté evakuační nemocnice na základně Cu Chi.

Dvanáctá evakuační nemocnice, která sloužila základnám Cu Chi, Tay Ninh a Dau Tieng, měla čtyři sta lůžek ve dvanácti odděleních, umístěných v plechových provizorních barácích rozestavených do tvaru podkovovitého komplexu a propojených krytými chodbami. Nemocnice měla dvě jednotky intenzivní péče, jednu pro chirurgické případy a druhou pro popáleniny, a obě tyto jednotky byly beznadějně přeplněné. Když přivezli Roberta, zanechával za sebou na nemocniční podlaze jasně rudou krvavou stopu.

Uštvaný lékař přestřihl obvazy na Robertově hrudníku, krátce na něj pohlédl a řekl: „Ten nemá naději. Odvezte ho dozadu a dejte ho k ledu.“

A pokračoval dál.

Robert, který neustále ztrácel a znovu nabýval vědomí, slyšel doktorův hlas z obrovské vzdálenosti. Tak je to tady, pomyslel si. Taková všivá smrt.

„Nechceš umřít, námořníku, že ne? Otevři oči. Tak dělej.“

Otevřel oči a viděl rozmazané obrysy bílé uniformy a ženské tváře. Žena mu ještě něco říkala, nedokázal však jejím slovům porozumět. Nemocniční oddělení bylo příliš hlučné, zaplněné kakofonií vzlykajících a sténajících pacientů, lékařů vykřikujících různé příkazy a ošetřovatelek zoufale pobíhajících sem a tam a pečujících o ta zmrzačená těla, která tam ležela.

Robertovy vzpomínky na následujících osmačtyřicet hodin byly zahaleny mlhou bolesti a deliria. Teprve později se dozvěděl, že ošetřovatelka, jejíž jméno bylo Susan Wardová, přesvědčila jednoho z lékařů, aby ho operoval, a darovala vlastní krev na transfuzi. V boji o Robertův život byli nuceni napojit na jeho zmučené tělo tři nitrožilní trubice a pumpovat všemi třemi současně do jeho organismu krev.

Když operace skončila, povzdechl si vrchní chirurg: „Tohle byla ztráta času. Nemá víc než desetiprocentní šanci, že se z toho vykřeše.“

Chirurg ale neznal Roberta Bellamyho. A neznal ani Susan Wardovou. Robertovi připadalo, že kdykoli otevřel oči, byla Susan u něj, držela ho za ruku, hladila ho po čele, ošetřovala jeho rány a silou vůle ho nutila žít. Většinu té doby byl v deliriu. Susan uprostřed oněch osamělých nocí tiše seděla u jeho postele ve tmě nemocničního oddělení a naslouchala jeho blouznění.

„… ministerstvo obrany nemá pravdu, nemůžete na cíl nalétávat v pravém úhlu, protože v tom případě se zřítíte do řeky… Řekněte jim, aby úhel náletu o pár stupňů změnili… Řekněte jim…“ mumlal.

„Já jim to povím,“ ujišťovala ho uklidňujícím hlasem Susan.

Robertovo tělo bylo zalité potem, který mu Susan otírala. „Musíte vytáhnout všech pět pojistných kolíků, protože jinak sedačka nekatapultuje… Zkontrolujte je…“

„Jistě. Tak už zase spěte.“

„… selhaly závěry uvolňovacího mechanismu… jen bůh ví, kam ty bomby vlastně dopadly…“

Polovinu celé doby Susan neměla ani ponětí, o čem její pacient vlastně mluví.

Susan Wardová byla hlavní sestrou pohotovostního operačního sálu. Pocházela z malého městečka v Idahu a vyrůstala společně s chlapcem ze sousedství, s Frankem Prescottem, který byl synem starosty. Všichni lidé ve městě předpokládali, že se jednoho dne vezmou.

Susan měla mladšího bratra Michaela, kterého prostě zbožňovala. V den svých osmnáctých narozenin vstoupil do armády, byl poslán do Vietnamu a Susan mu tam každodenně psala. Tři měsíce po jeho odvodu dostala Susanina rodina telegram; věděla, co v něm stojí, ještě než ho otevřeli.

Když se to dozvěděl Frank Prescott, okamžitě za ní běžel. „Je mi to vážně strašně líto, Susan. Měl jsem Michaela moc rád.“ A pak se dopustil omylu, když řekl: „Co kdybychom se hned teď vzali?“

Susan se na něj zadívala a dospěla k rozhodnutí. „Ne. Nejdřív musím udělat něco důležitého.“

„Prokristapána! Co může být důležitějšího než provdat se za mě?“

Odpovědí byl Vietnam.

Susan Wardová se zapsala na zdravotní školu.

Byla ve Vietnamu už jedenáct měsíců, které strávila neúnavnou prací, když byl na její oddělení přivezen kapitán Robert Bellamy a odsouzen k smrti. V pohotovostních evakuačních nemocnicích byla běžnou praxí takzvaná triáž. Podle této metody prohlédli lékaři dva nebo tři pacienty a na místě se dohodli na tom, kterého z nich se pokusí zachránit. Z důvodů, které jí nikdy nebyly úplně jasné, se Susan jednou podívala na rozervané tělo Roberta Bellamyho a uvědomila si, že ho nemůže nechat zemřít. Byl to snad její bratr, kterého se snažila zachránit? Nebo to bylo něco jiného? Byla vyčerpaná a přepracovaná, místo aby si však vzala volno, trávila všechen svůj volný čas péčí o něj.

Vyhledala si služební záznamy svého pacienta. Jako jeden z nejlepších pilotů a instruktorů si vysloužil Kříž válečného námořnictva. Narodil se v Harvey ve státě Illinois, v malém průmyslovém městečku jižně od Chicaga. K námořnictvu se přihlásil po absolvování vysoké školy a výcvikem prošel v Penascole. Byl svobodný.

Každý den, kdy se Robert Bellamy zotavoval a balancoval na onom tenoučkém rozhraní mezi životem a smrtí, mu Susan šeptala: „No tak, námořníku. Čekám na tebe.“

Jedné noci šest dnů poté, co byl přivezen do nemocnice, se Robert zmítal v blouznivém deliriu; náhle se však posadil na posteli, pohlédl na Susan a zcela jasně prohlásil: „Tohle není sen. Vy jste skutečná.“

Susan cítila, jak jí poskočilo srdce. „Ano,“ přisvědčila tiše. „Jsem skutečná.“

„Myslel jsem, že se mi to zdá. Myslel jsem, že už jsem se dostal do nebe a že mi vás přidělil bůh.“

Zadívala se Robertovi do očí a vážně řekla: „Kdybyste umřel, zabila bych vás.“

Rozhlédl se po přeplněném nemocničním oddělení. „Kde… kde to jsem?“

„Ve dvanácté evakuační nemocnici v Cu Chi.“

„Jak dlouho už jsem tady?“

„Šest dnů.“

„Eddie… co s ním…“

„Je mi líto.“

„Musím to říct admirálovi.“

Vzala ho za ruku a jemně řekla: „Už to ví. Byl se tu na vás podívat.“

Robertovy oči se zalily slzami. „Nenávidím tuhle zatracenou válku. Ani vám nedokážu říct, jak strašněji nenávidím.“

Od tohoto okamžiku se Robert vzpamatovával tak rychle, že lékaři žasli. Všechny jeho životně důležité funkce se stabilizovaly.

„Brzy už ho pošleme domů,“ řekli Susan. A Susan v nitru pocítila bolestné bodnutí.

Robert si nebyl zcela jist, kdy přesně se do Susan Wardové zamiloval. Snad to bylo v tom okamžiku, kdy mu převazovala rány a zpovzdáli slyšeli rachot dopadajících bomb. „To hrají naši písničku,“ zamumlala.

Nebo to možná bylo tehdy, když Robertovi řekli, že se natolik zotavil, aby ho mohli poslat do nemocnice Waltera Reeda ve Washingtonu, kde měl dokončit svou rekonvalescenci, a Susan prohlásila: „Myslíš si snad, že zůstanu tady a nechám tohle báječné tělo nějaké jiné ošetřovatelce? Ani náhodou. Využiju všech svých konexí, abych tam mohla jet s tebou.“

O dva týdny později se vzali. Robertovi trvalo celý rok, než se kompletně uzdravil, a Susan se o něj dnem i nocí nepřetržitě starala. Nikdy předtím nepoznal nikoho, kdo by se jí podobal, a ani ve snu ho nenapadlo, že by někoho dokázal tak hrozně milovat. Miloval její soucitnou a citlivou povahu, miloval její vášnivost a vitalitu. Miloval její krásu i její smysl pro humor.

V den prvního výročí svatby jí řekl: „Jsi ta nejkrásnější, nejbáječnější a nejobětavější osoba na světě. Nikdo na zemi se ti nevyrovná laskavostí, důvtipem a inteligencí.“

A Susan se k němu pevně přitiskla a zašeptala nosovým hlasem divadelní sboristky: „Určitě to platí i naopak.“

Sdíleli spolu víc než jen lásku. Doopravdy se vzájemně respektovali a obdivovali. Všichni jejich přátelé jim záviděli a měli pro svou závist velice dobrý důvod. Kdykoli přišla řeč na dokonalé manželství, byli to vždy Robert a Susan, koho uváděli jako příklad. Vyhovovali si ve všech směrech a byli ukázkou dokonalého souznění duší. Susan byla nejsmyslnější ženou, jakou kdy Robert poznal, a oba dokázali toho druhého maximálně vzrušit jediným dotykem či slovem. Jednoho večera, kdy měli jít na jakousi oficiální recepci, měl Robert zpoždění. Právě se sprchoval, když do koupelny vešla Susan pečlivě nalíčená a oblečená v půvabných večerních šatech bez ramínek.

„Bože můj, ty jsi ale sexy,“ vydechl Robert. „Věčná škoda, že nemáme víc času.“

„S tím si nedělej hlavu,“ zamumlala Susan. A o chviličku později už měla šaty vysvlečené a stála s Robertem pod sprchou.

Na recepci vůbec nešli.

Susan dokázala Robertovy potřeby vycítit ještě předtím, než si jich byl sám vědom, a postarat se o to, aby byly dokonale uspokojeny. A Robert se k ní choval stejně pozorně. Susan nacházela milostná psaníčka na toaletním stolku nebo v botách, když začínala s oblékáním. Květiny a drobné dárečky dostávala donáškou například na Hromnice, na výročí narození prezidenta Polska nebo na oslavu výročí expedice Lewise a Clarka.

A toho smíchu, co si spolu užili. Toho báječného smíchu…

Z interkomu se chraptivě ozval pilotův hlas: „Za deset minut přistaneme v Curychu, kapitáne.“

Myšlenky Roberta Bellamyho se bleskově vrátily k současnosti a k jeho úkolu. Za patnáct let práce pro Námořní zpravodajskou službu už byl nucen řešit celé tucty náročných případů, tenhle ale sliboval, že bude nejbizarnější ze všech. Byl na cestě do Švýcarska, kde měl najít plný autobus anonymních svědků, kteří se prostě vypařili. Co je proti tomu hledání jehly v kupce sena? Nevím ani, kde ta příslušná kupka sena je. Kdepak je Sherlock Holmes, když bych ho nejvíc potřeboval?

„Připoutejte se, prosím.“

Letoun C20A přelétal nad tmavými lesy a o chviličku později se snesl na dráhu mezinárodního letiště v Curychu, lemovanou přistávacími světly. Dojel na východní stranu letiště a zamířil k malé budově všeobecných letištních služeb, stojící stranou od hlavního terminálu. Na makadamové letištní ploše byly ještě kaluže z předchozích dešťových přeháněk, obloha však byla čistá.

„Bláznivé počasí,“ poznamenal pilot. „V neděli tu bylo slunečno, dneska celý den pršelo a teď večer se to zase čistí. Tady nepotřebujete hodinky, ale spíš barometr. Chcete, abych vám zavolal auto, kapitáne?“

„Ne, díky.“ Od tohoto okamžiku se musel Robert spoléhat sám na sebe. Počkal, dokud letadlo nedojelo, a pak nastoupil do mikrobusu, který ho odvezl do letištního hotelu, kde upadl v bezesný spánek.

7

Druhý den

08:00

Druhého dne ráno přistoupil Robert k úředníkovi za přepážkou půjčovny aut Eurocar. „Guten Tag.“

Připomínka, že je v německy mluvící části Švýcarska. „Guten Tag. Máte nějaké volné auto?“

„Jistě, pane. Na jak dlouho ho budete potřebovat?“

Dobrá otázka. Na měsíc? Nebo snad na rok či na dua? „Ještě přesně nevím.“

„Budete ho vracet zase tady na letišti?“

„Možná.“

Úředník na něj zkoumavě pohlédl. „No prosím. Vyplnil byste laskavě tyhle papíry?“

Robert za auto zaplatil onou zvláštní černou úvěrovou kartou, kterou mu dal generál Hilliard. Úředník si ji zmateně prohlížel. „Omluvte mě, prosím,“ vyhrkl pak a zmizel do kanceláře. „Nějaké problémy?“ zeptal se ho Robert, když se vrátil.

„Ne, pane. Absolutně žádné.“

Dostal šedý Opel Omega. Vyjel na dálnici vedoucí k letišti a zamířil do centra Curychu. Švýcarsko se mu zamlouvalo, byla to jedna z nejkrásnějších zemí na celém světě. Před mnoha lety tu byl lyžovat a v nedávnější době tu byl několikrát služebně, přičemž byl ve styku se švýcarskou zpravodajskou agenturou Espionage Abteilung. V době druhé světové války byla tato agentura rozdělena na tři sekce, označené písmeny D, P a I, které měly v uvedeném pořadí na starosti Německo, Francii a Itálii. Dnes bylo hlavním účelem její existence odhalování tajných špionážních operací, prováděných v rámci různých organizací OSN v Ženevě. Robert měl v Espionage Abteilung několik známých, vzpomněl si však na slova generála Hilliarda: „Nesmíte nikoho z nich kontaktovat.“

Jízda do města trvala pětadvacet minut. Robert dojel k bendorfskému výjezdu z dálnice směrem do centra a zamířil ke grandhotelu Dolder. Grandhotel vypadal přesně tak, jak si na něj vzpomínal: gigantický švýcarský zámeček ozdobený věžičkami, majestátní a impozantní, obklopený zelení a poskytující výhled na Curyšské jezero. Zaparkoval auto a vešel do vstupní haly. Po levé ruce měl recepci.

„Guten Tag.“

„Guten Tag. Haben Sie ein Zimmer für eine Nacht?“

„Ja. Wie möchten Sie bezahlen?“

„Mit Kreditkarte.“

Tou černobílou úvěrovou kartou, kterou mu dal generál Hilliard. Robert si vyžádal mapu Švýcarska a byl uveden do komfortního pokoje v novém křídle hotelu. Byl u něj malý balkon s výhledem na jezero. Robert na něm stál, vdechoval svěží podzimní vzduch a přemýšlel o úkolu, který ho čekal.

Neměl nic, od čeho by mohl začít. Veškeré faktory, které by mohly vyřešit rovnici jeho poslání, byly dokonale neznámé. Jméno cestovní kanceláře. Počet cestujících. Jejich jména a adresy bydliště. „A všichni ti svědkové jsou ve Švýcarsku?“

„To je právě náš problém. Nemáme totiž sebemenší ponětí, kde jsou ani co jsou zač.“ A nestačilo najít pouze některé z těch svědků. „Musíte najít všechny do jednoho.“ Jedinou informací, kterou měl k dispozici, bylo místo a datum: Uetendorf, neděle 14. října.

Potřeboval něco, čeho by se mohl zachytit.

Pokud si správně vzpomínal, odjížděly autobusy na celodenní zájezdy pouze ze dvou velkých měst: z Curychu a z Ženevy. Robert otevřel zásuvku psacího stolu a vytáhl z ní objemný Telefonbuch. Měl bych si najít Z jako zázraky, pomyslel si. V seznamu bylo přes půl tuctu cestovních kanceláří: Sunshine Tours, Swisstours, Tour Service, Transalpino, Tourisma Reisen… Bude muset prověřit každou z nich. Opsal si všechny jejich názvy a rozjel se do kanceláře té, která byla nejblíž hotelu.

Za přepážkou byli dva úředníci vyřizující žádost turistů. Když se jeden z nich uvolnil, Robert ho oslovil: „Promiňte. Manželka byla minulou neděli na jednom z vašich zájezdů a zapomněla si v autobuse peněženku. Nejspíš ji rozrušilo, když viděla ten meteorologický balon, co havaroval u Uetendorfu.“

Úředník svraštil obočí. „Es tut mir viel leid. To jste se určitě spletl. Žádné zájezdy do okolí Uetendorfu totiž nemáme.“

„Aha. Tak promiňte.“ Škrtnout další firmu.

Další zastávka vypadala slibněji.

„Jezdíte do Uetendorfu?“

„Ach, ja,“ usmál se úředník. „Naše zájezdy pokrývají celé území Švýcarska. Máme ty nejkrásnější vyhlídkové trasy. Jeden z našich zájezdů je do Zermattu – říkáme mu trasa Viléma Telia. Pak je tady ještě Ledovcový expres a Palmový expres. Naše velká okružní jízda začíná za patnáct…“

„Měli jste v neděli nějaký zájezd, který zastavil, aby se podíval na ten havarovaný meteorologický balon? Manželka se totiž vrátila do hotelu pozdě a…“

„Velice si zakládáme na tom,“ přerušil ho rozhořčeně úředník za přepážkou, „že naše zájezdy nemají nikdy zpoždění. Žádné neplánované zastávky neděláme.“

„Takže žádný z vašich autobusů nezastavil, aby se podíval na ten meteorologický balon?“

„To určitě ne.“

„Tak díky.“ Škrtnout druhou firmu.

Třetí cestovní kancelář, kterou Robert navštívil, byla na náměstí Bahnhofplatz a na venkovním vývěsním štítu byl název Sunshine Tours. Robert přistoupil k přepážce. „Dobré odpoledne. Rád bych se vás přeptal na jeden z vašich autobusů. Slyšel jsem, že někde u Uetendorfu se zřítil meteorologický balon a že váš řidič tam na půl hodiny zastavil, aby si ho cestující mohli prohlédnout.“

„To určitě ne. Zastavil jen na patnáct minut. Rozpis jízd je velice přísný.“

A je to!

„Proč se o to vlastně zajímáte?“

Robert vytáhl jeden z průkazů, které dostal. „Jsem novinář,“ vysvětloval s vážnou tváří, „a píšu právě pro časopis Cestování a volný čas článek o tom, jak dobře funguje autobusová doprava ve Švýcarsku v porovnání s jinými zeměmi. Moc rád bych si s tím vaším řidičem promluvil.“

„To by mohl být ohromně zajímavý článek. Opravdu ohromně zajímavý. My Švýcaři si na své přesnosti zakládáme.“

„A naprosto zaslouženě,“ ujistil ho Robert. „Bylo by tam uvedeno jméno naší firmy?“

„Velice výrazně.“

„V tom případě na tom nevidím nic špatného,“ usmál se úředník.

„Můžu si s ním promluvit hned teď?“

„Má dnes volno.“ Napsal na papírek jméno. Robert Bellamy si je přečetl vzhůru nohama. Hans Beckerman.

Úředník ke jménu připsal i adresu. „Bydlí v Kappelu. To je vesnička asi tak čtyřicet kilometrů od Curychu. Teď byste ho nejspíš našel doma.“

Robert Bellamy si papírek vzal. „Velice vám děkuji. A mimochodem,“ pokračoval, „jen abychom měli pro ten článek všechno úplně jasné, máte nějaký záznam o tom, kolik jste na tenhle konkrétní zájezd prodali lístků?“

„Samozřejmě. Zakládáme si záznamy o všech zájezdech. Počkejte chviličku.“ Vytáhl šanon uložený pod přepážkou a rychle v něm zalistoval. „Tady to máme. Neděle, Hans Beckerman. Bylo tam sedm cestujících. Jel ten den s malým mikrobusem Iveco.“

Sedm neznámých cestujících a řidič. Robert se rozhodl vystřelit naslepo. „Jména těch cestujících byste náhodou neměl?“

„Ale pane, lidé sem prostě přijdou z ulice, koupí si lístek a jedou na zájezd. Nevyžadujeme, aby nám prokazovali svou totožnost.“

Báječné. „Ještě jednou díky.“ Robert zamířil ke dveřím. „Doufám, že nám pošlete jeden výtisk toho článku,“ zavolal za ním úředník.

„To určitě,“ ujistil ho Robert.

První část celé té záhadné skládačky byla ve výletním autobusu a Robert se rozjel na Talstrasse, odkud autobusy odjížděly, jako by tam mohl narazit na nějakou skrytou stopu. Autobus značky Iveco byl hnědostříbrný, dostatečně malý na to, aby dokázal manévrovat na příkře se svažujících alpských silnicích, a měl sedadla pro čtrnáct cestujících. Co je těch sedm lidí zač a kam asi zmizeli? Robert znovu nasedl do svého auta. Podíval se na mapu a poznačil si ji. Vyjel z města po Lavessneralle do alpského podhůří Albis a zamířil směrem k vesničce Kappel. Směřoval na jih, projížděl kolem nízkých návrší obklopujících Curych ze všech stran a začal stoupat k majestátnímu horskému řetězu Alp. Projel Adliswil, Langnau a Hausen a další bezejmenné vesničky s horskými chatami a barvitou pohlednicovou scenerií, až téměř po hodině dorazil do Kappelu. Vesnička se skládala z restaurace, hotelu, pošty a přibližně tuctu domů roztroušených mezi kopci. Robert zaparkoval auto a vešel do restaurace. Servírka právě sklízela stůl poblíž dveří.

„Entschuldigen Sie Bitte, Fraülein. Welche Richtung ist das Haus von Herr Beckerman?“

„Ja.“ Ukázala směrem dolů po silnici. „An der Kirche rechts.“

„Danke.“

Robert zabočil u kostela doprava a vyjel vzhůru ke skromnému jednopatrovému domku se střechou z pálených tašek. Vystoupil a přešel ke dveřím. Neviděl nikde zvonek, takže zaklepal.

Dveře otevřela podsaditá žena s jemným náznakem knírku pod nosem. „Ja?“

„Promiňte, že vás obtěžuji. Je doma pan Beckerman?“

Podezřívavě na něj hleděla. „Co mu chcete?“

Robert se na ni podmanivě usmál. „Vy jste určitě paní Beckermanová.“ Vytáhl svůj novinářský průkaz. „Píšu právě pro jeden časopis článek o švýcarských řidičích autobusů a vašeho manžela nám doporučili jako jednoho z těch, kteří mají v celé zemi nejmenší nehodovost.“

Viditelně se rozjasnila a hrdě prohlásila: „Hans je vynikající řidič.“

„To mi říká každý, paní Beckermanová. Rád bych s ním udělal interview.“

„Interview s Hansem pro časopis?“ Úplně ji to vyvedlo z míry. „To je ohromné. Pojďte prosím dál.“

Zavedla Roberta do malého a úzkostlivě upraveného obývacího pokoje. „Počkejte tady, bitte. Přivedu Hanse.“

Dům měl nízký strop podepřený trámy, tmavé dřevěné podlahy a byl vybaven obyčejným dřevěným nábytkem. Byl tu malý kamenný krb a na oknech krajkové záclony.

Robert stál v pokoji a přemýšlel. Tohle nebyla jen jeho nejlepší stopa, byla to jeho stopa jediná. „Lidé sem prostě přijdou z ulice, koupí si lístek a jedou na zájezd. Nevyžadujeme, aby nám prokazovali svou totožnost.“ Odtud už nemám kam dál jít, pomyslel si zachmuřeně Robert. Jestli tohle nevyjde, můžu ještě pořád dát do novin inzerát: Prosím sedm cestujících autobusu, kteří v neděli viděli havárii meteorologického balonu, aby se zítra ve dvanáct hodin laskavě shromáždili v mém hotelovém pokoji. Bude se podávat občerstvení.

Objevil se hubený plešatý muž. Měl bledou pleť a pod nosem hustý černý knír, který s celým jeho ostatním vzezřením překvapivě neladil. „Dobré odpoledne, Herr…?“

„Smith, dobré odpoledne,“ odpověděl srdečně Robert. „Doopravdy jsem se těšil na to, až se s vámi budu moci seznámit, pane Beckermane.“

„Manželka říkala, že píšete nějaký článek o řidičích autobusů.“ Mluvil s výrazným německým přízvukem.

Robert se přívětivě usmál. „Přesně tak. Můj časopis se zajímá o vaše dlouholeté beznehodové řidičské umění a chtěl bych s vámi…“

„Scheissdreck!“ přerušil ho hrubě Beckerman. „Zajímáte se o tu věc, která tady předevčírem odpoledne spadla, že?“

Robertovi se podařilo zatvářit se zahanbeně. „Abych řekl pravdu, tak ano, o tom bych si taky rád promluvil.“

„Tak proč to neřeknete rovnou? Posaďte se.“

„Díky.“ Robert se posadil na pohovku.

„Je mi líto, že vám nemůžu nabídnout nic k pití,“ omlouval se Beckerman, „ale my už kořalku doma nemáme.“ Poklepal si na žaludek. „Vředy. Doktoři mi ani nemůžou dát žádné utišující léky, protože jsem na ně na všechny alergický.“ Sedl si proti Robertovi. „Jenže vy jste sem nejspíš nepřijel povídat si o mém zdraví. Tak copak byste chtěl vědět?“

„Chci si s vámi promluvit o cestujících, které jste vezl v autobusu, když jste zastavil poblíž Uetendorfu na místě, kde se zřítil ten meteorologický balon.“

Hans Beckerman na něj nechápavě hleděl. „Meteorologický balon? Jaký meteorologický balon? O čem to mluvíte?“

„Ten balon, co…“

„Chcete říct ta kosmická loď?“

Teď byla řada na Robertovi, aby se zatvářil nechápavě. „Kosmická… loď?“

„Ja, ten létající talíř.“

Chvíli trvalo, než si Robert uvědomil plný dopad jeho slov. Náhle ho zamrazilo. „Chcete říct, že jste viděl létající talíř?“

„Ja. A v něm mrtvoly.“

„Včera se ve švýcarských Alpách zřítil meteorologický balon NATO. Na jeho palubě bylo jisté vojenské experimentální zařízení vysoce tajného charakteru.“

Robert se usilovně snažil mluvit klidně. „Pane Beckermane, jste si jistý, že to, co jste viděl, byl doopravdy létající talíř?“

„Samozřejmě. To, čemu se říká UFO.“

„A uvnitř byli mrtví lidé?“

„To ne, lidi to nebyli. Bytosti. Dost těžko bych je popisoval.“ Nepatrně se otřásl. „Byly hrozně malé a měly velké podivné oči. Oblečené byly v nějakých stříbřitě kovových šatech. Bylo to dost strašidelné.“

Robert poslouchal a hlavou se mu divoce honily nejrůznější myšlenky. „Viděli to i vaši cestující?“

„No jistě. Všichni jsme to viděli. Zastavil jsem tak asi na patnáct minut. Chtěli po mně, abych ještě počkal, ale naše firma hrozně přísně trvá na dodržování jízdního řádu.“ Robertovi bylo jasné, že jeho příští otázka je zbytečná, přesto mu ji položil. „Pane Beckermane, nevíte čirou náhodou, jak se někdo z těch cestujících jmenoval?“

„Vážený pane, já jen řídím autobus. Cestující si koupí v Curychu lístek a pak jedeme jihozápadně do Interlakenu a dál zase severozápadně do Bernu. Můžou buď vystoupit v Bernu, nebo se vrátit do Curychu. Jméno nikdo neuvádí.“

„Takže neexistuje žádný způsob, jak byste mohl některého z nich identifikovat?“ naléhal na něj zoufale Robert.

Řidič se na chvíli zamyslel. „No, můžu vám říct, že na téhle jízdě nebyly žádné děti. Jen dospělí chlapi.“

„Samí muži.“

Beckerman se znovu zamyslel. „Ne, to ne. Byla tam taky jedna ženská.“

Vynikající. Tím se to doopravdy zužuje, pomyslel si Robert. Další otázka: Proč jsem kruci vlastně souhlasil s tím, že se tohohle úkolu ujmu? „Chcete tedy říct, pane Beckermane, že v Curychu do vašeho autobusu nastoupila skupina turistů, a že když zájezd skončil, prostě se rozešli?“

„Přesně tak, pane Smith.“

Takže nemám ani tu kupku sena. „Nevzpomínáte si na cokoli, co byste mi o těch cestujících mohl povědět? Na něco, co říkali nebo dělali?“

Beckerman zavrtěl hlavou. „Vážený pane, v téhle práci si zvyknete vůbec si jich nevšímat. Pokud nedělají problémy. Jako ten Němec.“

Robert bez pohnutí seděl. „Jaký Němec?“ zeptal se tiše.

„Affenarsch! Všichni ostatní cestující byli celí pryč z toho, že vidí UFO a v něm ty mrtvoly, ale tenhle dědek si v jednom kuse stěžoval a mlel něco o tom, že musíme honem jet do Bernu, protože si musí připravit nějakou přednášku, kterou má ráno mít na univerzitě…“

Začátek. „Ještě něco si o něm pamatujete?“

„Ne.“

„Vůbec nic?“

„Měl černý kabát.“

Báječné. „Rád bych vás požádal o laskavost, pane Beckermane. Nevadilo by vám, kdybyste se mnou zajel do Uetendorfu?“

„Mám dneska volný den. A mám spoustu práce…“

„Rád vám zaplatím.“

„Dvě stě marek.“

„Nemyslím, že…“

„Tak řekněme čtyři sta marek.“

Beckerman chvíli přemýšlel. „Proč ne?“ Je docela hezký den na projížďku, nicht?“

Zamířili na jih, minuli Luzern a malebné vesnice Immensee a Meggen. Okolní scenerie byla tak nádherná, že se nad ní tajil dech, Robert však měl na mysli jiné věci.

Projeli Engelbergem s jeho prastarým benediktinským klášterem a Brunigem a zabočili směrem na Interlaken. Rychle minuli Leissingen a Faulesee s překrásným modrým jezerem posetým bílými tečkami plachetnic.

„Je to ještě daleko?“ zeptal se Robert.

„Už tam budeme,“ sliboval Beckerman.

Měli za sebou už hodinu jízdy, když dorazili do Spiezu. „Už to není daleko,“ prohlásil Hans Beckerman. „Hned za Thunem.“

Robert cítil, jak se mu rychleji rozbušilo srdce. Už brzy se měl stát svědkem něčeho, co dalece přesahovalo lidskou představivost, měl spatřit návštěvníky z hvězd. Projeli malou vesničkou Thun a o několik minut později, když se blížili k lesíku na druhé straně dálnice, Hans Beckerman ukázal prstem a řekl: „Támhle!“

Robert zabrzdil a zajel na krajnici.

„Támhle za dálnicí. Za těmi stromy.“

Robert cítil, jak se ho zmocňuje vzrušení. „Tak dobře. Půjdeme se tam podívat.“

Řítilo se kolem nich nákladní auto. Když projelo, přešli Robert s Hansem Beckermanem vozovku. Robert šoféra následoval do mírného kopce k malému lesíku.

Dálnice jim zcela zmizela z očí. Ocitli se na mýtině a Beckerman prohlásil: „Přesně tady to bylo.“

Na zemi před nimi ležely potrhané pozůstatky meteorologického balonu.

8

Už na tuhle práci začínám být moc starý, pomyslel si unaveně Robert. Vážně už jsem té jeho pohádce o létajícím talíři začínal věřit.

Hans Beckerman zíral na předmět ležící na zemi a ve tváři se mu zračilo zmatené překvapení. „Verfalschen! Tohle přece není on.“

„Ne, to není,“ povzdechl si Robert.

Beckerman zavrtěl hlavou. „Předevčírem tady ještě byl.“

„Vaši malí zelení mužíčci s ním nejspíš odletěli.“

„Ne, to ne,“ trval Beckerman tvrdohlavě na svém. „Byli oba tot – mrtví.“

Tot – mrtví. To je docela dobré shrnutí výsledku mého poslání. Mou jedinou stopou je starý šílenec, který vidí kosmické lodě.

Robert zamířil k balonu, aby si ho mohl důkladněji prohlédnout. Byl to velký aluminiový plášť o průměru asi čtyři a půl metru; na místě, kde se roztrhl, když se zřítil na zem, byl otvor s roztřepenými okraji. Veškeré přístrojové vybavení bylo pryč – přesně tak, jak řekl generál Hilliard. „Ani vám nedokážu říct, jak důležité je to, co bylo v tom balonu.“

Robert pomalu obcházel splasklý balon, boty mu v mokré trávě hlasitě čvachtaly, a pátral po čemkoli, co by mu poskytlo sebemenší stopu. Nic. Byl přesně stejný jako tucet jiných meteorologických balonů, které Robert v průběhu let viděl.

Starý šofér, plný německé umíněnosti, se stále ještě nevzdával. „To ty cizí potvory… Ty to takhle narafičily. Ty totiž dokážou všechno.“

Tady už nic nenadělám, pomyslel si Robert. Ponožky měl promočené chůzí ve vysoké trávě. Už už se chtěl otočit, pak však zaváhal, když ho náhle něco napadlo. Přešel zpět k balonu. „Zdvihl byste prosím roh toho pláště?“

Beckerman na něj chvíli překvapeně zíral. „Chcete, abych to nadzdvihl?“

„Bitte.“

Beckerman pokrčil rameny. Uchopil roh odlehčeného materiálu a nadzdvihl ho; Robert se zatím chopil druhého rohu. Přidržoval si aluminiový plášť nad hlavou a kráčel pod balonem k jeho středu. Nohy se mu bořily do trávy. „Je tady mokro,“ zavolal.

„Samozřejmě.“ Přídomek Dummkopf zůstal nevysloven. „Včera přece celý den pršelo. Půda je důkladně promočená.“

Robert vylezl zpod balonu. „Mělo by tam být sucho.“

„Bláznivé počasí,“ poznamenal pilot. „V neděli tu bylo slunečno.“ Tedy v den, kdy se balon zřítil. „Dneska celý den pršelo a teď večer se to zase čistí. Tady nepotřebujete hodinky, ale spíš barometr.“

„Cože?“

„Jaké bylo počasí, když jste to UFO viděli?“

Beckerman se na okamžik zamyslel. „Bylo to docela hezké odpoledne.“

„Slunečné?“

„Ja. Slunečné.“

„Včera ale celý den pršelo?“

Beckerman na něj nechápavě hleděl. „No a?“

„Takže pokud tu ten balon ležel celou noc, měla by být půda pod ním suchá – nebo nanejvýš vlhká tím, co tam prosáklo. Je ale úplně promočená jako všude kolem.“

Beckerman na něj dál zíral. „Nerozumím. Co to má znamenat?“

„Mohlo by to znamenat,“ vysvětloval pomalu Robert, „že sem někdo tenhle balon dal až včera, když už pršelo, a odklidil přitom to, co jste viděli.“ Nebo snad existovalo nějaké rozumnější vysvětlení, které ho nenapadalo?

„Kdo by dělal takovou pitomost?“

Ne až takovou pitomost, pomyslel si Robert. Švýcarská vláda sem mohla tohle podvrhnout, aby oklamala případné zvědavé návštěvníky. První zásadou každého kamuflážního manévru jsou dezinformace. Robert se brouzdal mokrou trávou, prohledával půdu pod nohama a v duchu si nadával, že se zachoval jako naivní pitomec.

Hans Beckerman Roberta nedůvěřivě pozoroval. „Pro který časopis jste říkal, že píšete, pane?“

„Cestování a volný čas.“

Tvář Hanse Beckermana se rozjasnila. „Ach tak. V tom případě si mě počítám budete chtít vyfotografovat jako ten druhý chlápek.“

„Cože?“

„Ten fotograf, co si nás fotil.“ Robert ztuhl. „O kom to mluvíte?“

„No přece o tom fotografovi. O tom, co si nás fotil u toho vraku. Sliboval, že nám každému jednu fotku pošle. A pár cestujících taky mělo foťáky.“

„Tak moment,“ vybídl ho pomalu Robert. „Chcete mi snad říct, že tady někdo cestující před tím létajícím talířem vyfotografoval?“

„Přesně to se vám snažím říct.“

„A slíbil, že vám každému jeden snímek pošle?“

„Ano.“

„To znamená, že si musel zapsat vaše jména a adresy?“

„No jistě. Jak by jinak věděl, kam je má poslat?“

Robert nepohnutě stál a cítil, jak se v něm rozlévá pocit euforie. Zatraceně, Roberte, ty máš ale kliku! Ze zdánlivě nesplnitelného poslání se náhle stala dětská hračka. Nehledal už sedm neznámých cestujících, stačilo mu najít jednoho fotografa. „Proč jste mi o něm neřekl dřív, pane Beckermane?“

„Ptal jste se mě jen na cestující.“

„Chcete říct, že nepatřil k cestujícím?“

Hans Beckerman zavrtěl hlavou. „Nein.“ Ukázal prstem. „Támhle na druhé straně dálnice se mu porouchal vůz. Právě ho začalo nakládat odtahové auto, když se ozvala ta hlasitá rána, a on se běžel přes silnici podívat, co se stalo. Když viděl, o co jde, rozběhl se ten chlap zpátky do auta, popadl všechny svoje foťáky a zase se vrátil. Potom nás požádal, jestli by si nás nemohl všechny před tím talířem vyfotit.“

„Řekl vám, jak se jmenuje?“

„To ne.“

„Vzpomínáte si na něco, co byste mi o něm pověděl?“ Hans Beckerman se usilovně zamyslel. „Hmm, byl to nějaký cizinec, Američan nebo Angličan.“

„Říkal jste, že se už odtahové auto chystalo naložit jeho vůz?“

„Správně.“

„Vzpomínáte si, kterým směrem stálo?“

„Na jih. Říkal jsem si, že ho odtahují do Bernu. Thun je sice blíž, ale v neděli jsou všechny autoservisy v Thunu zavřené.“

„Díky,“ rozzářil se Robert. „Moc jste mi pomohl.“

„Nezapomenete mi poslat ten svůj článek, až ho budete mít dopsaný?“

„Kdepak. Tady jsou ty peníze a ještě sto marek navíc za to, jak jste mi pomohl. Odvezu vás domů.“ Přešli k autu. Když Beckerman otevíral dvířka, zarazil se a otočil se k Robertovi.

„Zaplatil jste mi velice štědře.“ Vytáhl z kapsy malý hranatý kousek kovu velikosti zapalovače, v němž byl zasazen drobounký bílý krystal.

„Co to je?“

„Našel jsem to tady v neděli na zemi, než jsme se vrátili do autobusu.“

Robert si tu zvláštní věcičku prohlížel. Byla lehká jako papír a pískově žlutá. Nerovná hrana na jednom konci naznačovala, že by to mohla být součást nějakého jiného dílu. Třeba dílu nějakého zařízení z toho, které bylo v meteorologickém balonu? Nebo snad dílu z UFO?

„Třeba vám přinese štěstí,“ řekl Beckerman a ukládal si do náprsní tašky bankovky, které dostal od Roberta. „Mně ho tedy rozhodně přinesla.“ Široce se usmál a nastoupil do auta.

Bylo na čase položit si nesnadnou otázku: Věřím doopravdy v existenci UFO? Četl už v novinách spoustu fantastických historek o lidech, kteří tvrdili, že byli pomocí nějakých paprsků vtaženi do kosmických korábů a prožili v nich nejrůznější neuvěřitelné příhody, odjakživa ale tyhle zprávy připisoval lidem, kteří se buď snažili získat publicitu, nebo kteří by se měli svěřit do péče nějakého dobrého psychiatra. V posledních několika letech se však začaly objevovat zprávy, které nebylo možno tak jednoduše ignorovat. Byly to zprávy o pozorovaných UFO, které podávali astronauti, piloti vojenského letectva a policejní úředníci, tedy lidé hodnověrní, kteří rozhodně po publicitě nijak netoužili. A navíc tu byla i ta znepokojující zpráva o havárii UFO v Roswellu ve státě New Mexico, kde byla údajně objevena těla mimozemšťanů. Tvrdilo se, že vláda celou záležitost ututlala a odstranila veškeré důkazy. Za druhé světové války podávali piloti hlášení o podivných strojích, kterým říkali stíhačky Foo, o neidentifikovatelných objektech, které kolem nich prosvištěly a pak zmizely. Kolovaly pověsti o městech navštívených nevysvětlitelnými objekty, které se velkou rychlostí přiřítily z oblohy, Co když skutečně existují UFO s mimozemšťany z jiné galaxie? přemítal Robert. Jaké důsledky by to mělo pro náš svět? Znamenalo by to mír? Nebo válku? Konec civilizace v té podobě, v jaké ji dnes známe? Uvědomil si, že napůl doufá, že je Hans Beckerman nepříčetný šílenec a že to, co se u Uetendorfu zřítilo na zem, byl skutečně meteorologický balon. Bude muset najít nějakého dalšího svědka, který by Beckermanovu historku buď potvrdil, nebo vyvrátil. Celá ta historka byla zdánlivě neuvěřitelná, přesto však na ní Roberta něco znepokojovalo. Jestli to doopravdy byl jen meteorologický balon, který se tady zřítil, tak proč, i pokud měl na palubě nějaké zvláštní zařízení, jsem byl předvolán na schůzku v Agentuře pro národní bezpečnost na šest hodin ráno a proč mi bylo řečeno, že je nezbytně nutné, abych rychle našel všechny svědky té události? Jde snad o nějaký komplot? A pokud ano… jaký je důvod?

9

Později téhož dne se v Ženevě, ve stroze vybavených kancelářích švýcarského ministerstva vnitra, konala tisková konference. V místnosti bylo namačkáno přes padesát reportérů a množství dalších se tlačilo venku na chodbě. Byli tu zástupci televize, rozhlasu a tisku z více než tuctu různých zemí, mnozí z nich ověšeni mikrofony a televizními kamerami. Vypadalo to, jako by mluvili všichni najednou.

„Slyšeli jsme zprávy o tom, že to nebyl meteorologický balon…“

„Je to pravda, že to byl létající talíř?“

„Proslýchá se, že na palubě té lodi byla těla mimozemšťanů…“

„Byl jeden z těch mimozemšťanů naživu?“

„Snaží se vláda zatajit před lidmi pravdu…“

Tiskový mluvčí zvýšil hlas, aby překřičel ostatní. „Dámy a pánové, došlo k obyčejnému nedorozumění. Lidé nám volají v jednom kuse, vídají satelity, létavice… Nepřipadá vám zajímavé, že zprávy o spatření UFO jsou vždycky podávány anonymně? Možná že ten, kdo tentokrát volal, doopravdy věřil, že viděl UFO, ve skutečnosti se tam však zřítil k zemi meteorologický balon. Objednali jsme autobusy, které vás k němu dovezou. Pojďte laskavě za mnou…“

O patnáct minut později už byly dva autobusy plné reportérů a televizních kamer na cestě k Uetendorfu, kde si měli všichni přítomní prohlédnout pozůstatky havárie meteorologického balonu. Když dorazili na místo, stáli reportéři v mokré trávě a prohlíželi si potrhaný kovový plášť. „Tady je ten váš záhadný létající talíř,“ prohlásil tiskový mluvčí. „Byl vypuštěn z naší letištní základny ve Vevey. Podle veškerých našich informací, dámy a pánové, nejsou žádné neidentifikovatelné létající objekty, jejichž existenci by naše vláda nedokázala uspokojivě vysvětlit, a nejsme si vědomí ani žádných mimozemských návštěvníků. Naše vláda se řídí jasnou zásadou, že kdybychom někdy na nějaká podobná fakta narazili, okamžitě bychom příslušné informace zpřístupnili veřejnosti. Nemáte-li další otázky…“

10

Hangár číslo sedmnáct na virginské základně vojenského letectva v Langley byl uzamčen a zajištěn přísnými bezpečnostními opatřeními. Venku byli po obvodu budovy rozmístěni čtyři ozbrojení příslušníci námořní pěchoty a uvnitř drželi střídavé osmihodinové hlídky tři vysocí armádní důstojníci, střežící zapečetěnou místnost. Ani jeden z těchto důstojníků nevěděl, co vlastně hlídá. Kromě vědců a lékařů, kteří pracovali uvnitř, byli do uzavřeného prostoru vpuštěni pouze tři návštěvníci.

V tomto okamžiku právě přijížděl čtvrtý návštěvník. Uvítal ho brigádní generál Paxton, který měl na starosti bezpečnost objektu. „Vítejte v našem zvěřinci.“

„Už jsem se na to těšil.“

„Nezklameme vás. Pojďte tudy, prosím.“

Přede dveřmi zapečetěné místnosti byl regál se čtyřmi bílými sterilními obleky, zakrývajícími celé tělo.

„Navlékl byste si prosím tohle?“ požádal generál.

„Jistě.“ Janus vklouzl do jednoho z obleků. Za skleněným průzorem zůstal viditelný pouze jeho obličej. Na boty si natáhl velké bílé střevíce a generál ho zavedl ke vchodu do zapečetěné místnosti. Příslušník námořní pěchoty, který tu držel stráž, ustoupil a generál dveře otevřel. „Tak prosím.“

Janus vešel dovnitř a rozhlédl se kolem sebe. Uprostřed místnosti spočívala kosmická loď. Na bílých pitevních stolech na druhé straně ležela těla dvou mimozemšťanů. Jednoho z nich měl právě v práci patolog.

Generál Paxton návštěvníka nejprve zavedl ke kosmické lodi.

„Považujeme tuhle loď jen za průzkumný člun,“ vysvětloval. „Jsme si jistí, že má nějakou možnost přímé komunikace s mateřskou lodí.“

Oba muži přistoupili blíž, aby si mohli kosmické plavidlo důkladněji prohlédnout. Měřilo v průměru přibližně deset metrů. Vnitřní prostor měl kapkovitý tvar, roztažitelný strop a obsahoval tři lůžka připomínající pohovky bez opěradel. Stěny byly pokryty panely plnými vibrujících kovových disků.

„Je tu spousta různých věcí, na jejichž účel jsme zatím nepřišli,“ přiznal generál Paxton. „Už ale jen to, co jsme doposud zjistili, je úžasné.“ Ukázal na řadu různých zařízení zasazených v malých panelech. „Je tu integrovaný širokoúhlý optický systém, pak systém určený zřejmě pro monitorování životních funkcí, komunikační systém se schopností syntézy řeči a navigační systém, se kterým si upřímně řečeno nevíme rady. Myslíme si, že funguje na bázi nějakých elektromagnetických pulzů.“

„Jsou na palubě nějaké zbraně?“ zajímal se Janus.

Generál Paxton rozhodil ruce v poraženeckém gestu. „Tím si nejsme jistí. Je tady spousta všelijakého zařízení, kterému jsme ještě vůbec nepřišli na kloub.“

„Jaký to má energetický zdroj?“

„Pokud to dokážeme posoudit, používá tenhle člun monoatomického vodíku v uzavřené smyčce, takže lze odpadní produkt, kterým je voda, průběžně recyklovat na vodík, který znovu slouží jako energetický zdroj. Se vší touhle nepřetržitě získávanou energií se může v meziplanetárním prostoru pohybovat, jak se mu zachce. Bude to možná trvat celá léta, než vyřešíme všechny záhady, které tu máme. A je tu ještě něco dalšího, s čím si lámeme hlavu. Těla obou těch mimozemšťanů byla připoutána k lůžkům. Otisky těla na třetím lůžku ale nasvědčují tomu, že na něm taky někdo ležel.“

„Chcete říct,“ zeptal se pomalu Janus, „že jeden z nich mohl zmizet?“

„Rozhodně to tak vypadá.“

Janus chvíli stál se svraštělým obočím. „Tak se podívejme na naše nezvané hosty.“

Oba muži přešli ke stolům, na nichž leželi dva mimozemšťané. Janus stál a upřeně se díval na podivné postavy. Bylo až neuvěřitelné, že by tvorové tak naprosto se vymykající všemu lidskému mohli existovat jako inteligentní bytosti. Cela mimozemšťanů byla větší, než čekal. Bytosti byly kompletně holohlavé, neměly oční víčka ani obočí. Oči samotné se podobaly pingpongovým míčkům.

Doktor provádějící pitvu vzhlédl, když k němu oba muži přistoupili. „Je to úplně fantastické,“ prohlásil. „Odřízli jsme jednomu z těch mimozemšťanů ruku. Není v ní ani stopa po krvi, je tam ale něco, co vypadá jako žíly, a v nich zelená kapalina. Většina z ní už byla vyteklá.“

„Zelená kapalina?“ opakoval po něm Janus.

„Ano.“ Doktor zaváhal. „Domníváme se, že ty bytosti jsou jakousi rostlinnou životní formou.“

„Inteligentní rostliny? To myslíte vážně?“

„Podívejte se na tohle.“ Doktor zdvihl zalévací konvičku a postříkal vodou paži mimozemšťana s odříznutou rukou. Chvíli se nic nedělo. Pak náhle z pahýlu paže začala vytékat jakási zelená hmota a vytvářet novou ruku.

Oba muži šokovaně přihlíželi. „Ježíšikriste! Jsou ty potvory mrtvé, nebo ne?“

„To je zajímavá otázka. Tahle dvě těla nejsou živá, alespoň ne v lidském smyslu toho slova, neodpovídají ale ani naší definici smrti. Řekl bych, že jsou latentně naživu.“

Janus stále ještě hleděl na nově utvořenou ruku.

„Mnohé rostliny vykazují různé druhy inteligence.“

„Inteligence?“

„Ale ano. Existují rostliny, které mění svou podobu a chrání se tak. Právě v tomhle okamžiku provádíme některé neuvěřitelné experimenty týkající se rostlinného života.“

„Ty experimenty bych rád viděl,“ prohlásil Janus.

„Samozřejmě. S radostí to zařídím.“

Obrovská skleníková laboratoř se nacházela v komplexu vládních budov pětačtyřicet kilometrů od Washingtonu. Na jedné stěně visela tabulka s nápisem:

Javory a kapradiny dosud nejsou zkažené, přitom však není pochyb o tom, že až nabudou vědomí, budou i ony nadávat a klít.

– Ralph Waldo Emerson, Příroda, 1836

Profesor Rachman, který byl pověřen řízením celého komplexu, byl malý vážně se tvářící mužík překypující nadšením pro svou profesi. „Byl to Charles Darwin, který jako první přišel na to, že jsou rostliny schopny myšlení. Po něm přišel Luther Burbank, který s nimi komunikoval.“

„Vy si vážně myslíte, že je to možné?“

„Víme, že je to možné. George Washington Carver byl ve spojení s rostlinami a ty mu daly celé stovky nových produktů. ‚Když se dotýkám květiny,‘ řekl Carver, dotýkám se nekonečna. Květiny na této Zemi existovaly dávno před příchodem lidí a budou na ní existovat ještě miliony let po jejich zániku. Prostřednictvím květiny mluvím s nekonečnem.‘“

Janus se rozhlédl po obrovském skleníku, v němž stáli. Byl přeplněn rostlinami a exotickými květy zářícími všemi barvami duhy. Směs jejich vůní byla neuvěřitelně opojná.

„Všechno v této místnosti je naživu,“ vysvětloval profesor Rachman. „Tyhle rostliny cítí lásku, nenávist, bolest a vzrušení… zrovna tak jako zvířata. Sir Jaga dis Chandra Bose dokázal, že reagují na tón hlasu.“

„Jak je možné něco takového dokázat?“ vyptával se Janus.

„S radostí vám to předvedu.“ Rachman přešel ke stolu pokrytému rostlinami. Vedle stolu stál polygrafický přístroj. Rachman vzal elektrodu a připojil ji na jednu z rostlin. Ručička na ciferníku polygrafu byla nehybná. „Teď se dívejte,“ řekl.

Naklonil se blíž k rostlině a zašeptal: „Myslím si, že jsi strašně krásná. Jsi krásnější než všechny ostatní rostliny, které tady máme…“

Janus viděl, jak se ručička téměř nepostřehnutelně zachvěla.

Profesor Rachman znenadání na rostlinu zaječel: „Jsi odporná! Umřeš! Slyšíš mě? Umřeš!“

Ručička se roztřásla a pak prudce vyletěla nahoru.

„Ach můj bože,“ hlesl Janus. „Nechce se mi tomu věřit.“

„To, co vidíte,“ vysvětloval Rachman, Je ekvivalent lidského bolestného výkřiku. Články o těchhle experimentech byly publikovány v několika časopisech s celonárodním nákladem. Jedním z nejzajímavějších byl jistý naslepo konaný experiment, který provedlo šest studentů. Jeden z nich byl bez vědomí ostatních vybrán a poslán do místnosti, kde byly dvě rostliny, z nichž jedna byla napojená na polygraf. Tu druhou úplně zničil. Později byli studenti jeden po druhém vysláni do téže místnosti, kde museli kolem těch rostlin projít. Když vešli dovnitř nevinní studenti, polygraf nic nezaznamenal. Jakmile se ale objevil viník, vystřelila ručička polygrafu nahoru.

„To je neuvěřitelné.“

„Ale je to tak. Zjistili jsme také, že rostliny reagují na různé druhy hudby.“

„Na různé druhy?“

„Ano. Jeden takový experiment podnikli na vysoké škole Temple Buell v Denveru. Do tří oddělených skleněných vitrín tam umístili zdravé rostliny. Do jedné z nich pouštěli psychedelickou rockovou hudbu, do druhé pouštěli něžnou východoindickou sitárovou hudbu a třetí nechali neozvučenou. Kameramani společnosti CBS celý ten pokus natáčeli pomocí fázovaných snímků. Když uplynuly dva týdny, byly květiny naslouchající rockové hudbě mrtvé, ta skupina, které žádnou hudbu nepouštěli, normálně rostla a ty, které naslouchaly sitárové hudbě, překrásně rozkvetly a jejich stonky i květy se natáčely směrem ke zdroji zvuku. Ten film běžel ve zpravodajském pořadu Waltera Cronkitea. Pokud si to chcete ověřit, bylo to šestadvacátého října v sedmdesátém roce.“

„Chcete říct, že jsou rostliny obdařeny inteligencí?“

„Dýchají, přijímají potravu a rozmnožují se. Cítí bolest a umějí užívat obranných prostředků proti svým nepřátelům. Tak například některé rostliny užívají terpenů k tomu, aby otrávily okolní půdu a zabránily tak růstu konkurence. Jiné zase vylučují alkaloidy, které působí na hmyz odpudivou chutí. Dokázali jsme už, že spolu rostliny vzájemně komunikují prostřednictvím feromonů.“

„Ano,“ přikývl Janus. „O tom už jsem slyšel.“

Existují také masožravé rostliny, jako například mucholapka obecná. Některé orchideje vypadají a zapáchají jako včelí samičky, aby na sebe nalákaly samečky. Jiné se podobají vosím samičkám a lákají samečky k tomu, aby na ně přilétli a sebrali z nich pyl. Ještě jiný druh orchideje vydává zápach podobný zahnívajícímu masu, který na ni z celého okolí přivolává masařky.

Janus pozorně naslouchal každému slovu.

„Růžový střevíčník pantoflíček má sklopný horní pysk, který se uzavře, když do něj dosedne včela, a uvězní ji. Jediná úniková cesta je pro ni úzkou chodbičkou vzadu, a když se včela prodírá na svobodu, nabere přitom dávku pylu. Na severovýchodě Spojených států najdete pět tisíc druhů různých kvetoucích rostlin a každá z nich se vyznačuje svými charakteristickými znaky. O tom není sebemenších pochyb. Znovu a znovu už bylo dokázáno, že rostlinný život má svou inteligenci.“

A někde tam venku je ten uprchlý chybějící mimozemšťan, pomyslel si Janus.

11

Třetí den Bern,

Švýcarsko Středa

17. října

Bern byl jedním z Robertových oblíbených měst. Bylo to město elegantní, plné překrásných památek a nádherných starých kamenných budov postavených někdy v osmnáctém století. Bylo to hlavní město Švýcarska a zároveň jedno z jeho nejvíce prosperujících měst a Robert přemýšlel o tom, jestli skutečnost, že jeho tramvaje jsou zelené, nějak souvisí s barvou peněz. Zjistil, že obyvatelé Bernu se chovají přátelštěji než obyvatelé jiných částí Švýcarska. Pohybovali se uvážlivěji, mluvili rozvážněji a celkově vzato si počínali klidněji. Robert už několikrát v minulosti v Bernu spolupracoval se švýcarskou tajnou službou, která měla své ústředí na náměstí Waisenhausplatz. Měl tam přátele, kteří by mu mohli být nápomocní, jeho instrukce však byly jasné. Podivné, ale jasné.

Robert potřeboval patnáct telefonátů na to, aby zjistil, který servis nechal odtáhnout fotografovo auto. Byl to malý servis na Fribourgstrasse a jeho mechanik Fritz Mandel byl zároveň jeho majitelem. Mandelovi bylo zřejmě něco kolem čtyřiceti let, jeho vychrtlý obličej byl posetý jamkami po akné a jeho hubené postavě kralovalo obrovské pivní břicho. Když k němu Robert přišel, byl právě v jámě mazací linky.

„Dobré odpoledne,“ zavolal Robert.

Mandel pohlédl nahoru. „Guten Tag. Co pro vás můžu udělat?“

„Zajímám se o to auto, které jste sem v neděli odtáhl.“

„Počkejte chviličku, než to tady dodělám.“

O deset minut později vylezl Mandel z jámy a otřel si zaolejované ruce do špinavého hadru.

„Vy jste ten člověk, co mi dopoledne telefonoval. Někdo má snad v souvislosti s tím odtahem nějakou reklamaci?“ zajímal se. „Nezodpovídám za…“

„Ale ne,“ ujistil ho Robert. „To vůbec ne. Provádím takový průzkum a zajímám se o řidiče toho auta.“

„Tak pojďte do kanceláře.“

Vešli oba do malé kancelářičky a Mandel otevřel registraturu. „Říkal jste tuhle neděli?“

„Přesně tak.“

Mandel vytáhl kartu. „Ja. To byl ten Arschficker, co si nás fotografoval před tím UFO.“

Robertovi se náhle zpotily dlaně. „Vy jste viděl UFO?“

„Já. Málem jsem brachte aus.“

„Můžete mi ho popsat?“

Mandel pokrčil rameny. „Vypadalo… jako by bylo naživu.“

„Prosím?“

„Chci říct… bylo obklopené takovým světlem. Pořád měnilo barvu. Vypadalo modré… pak zelené… Já nevím, těžko se to popisuje. A vevnitř byli ti tvorečkové. Nebyli to lidi, ale…“ Odmlčel se.

„Kolik jich bylo?“

„Dva.“

„Byli naživu?“

„Mně připadali mrtví.“ Otřel si čelo. „Jsem rád, že mi věříte. Zkoušel jsem o tom vyprávět kamarádům a vysmáli se mi. Dokonce i žena si myslí, že jsem měl vypito. Jenže já vím, co jsem viděl.“

„A co to auto, co jste odtahoval…“ vyptával se Robert.

„Já. Ten renault. Tekl mu olej, takže spálil ložisko. To odtažení ho přišlo na sto pětadvacet franků. V neděli si účtuju dvojnásobnou sazbu.“

„Zaplatil vám ten řidič šekem nebo úvěrovou kartou?“

„Seky neberu a úvěrové karty taky ne. Zaplatil hotově.“

„Ve švýcarských francích?“

„V librách.“

„Víte to určitě?“

„Jasně. Pamatuju se, že jsem se musel podívat na kurz.“

„Pane Mandele, nemáte náhodou zaznamenanou poznávací značku toho auta?“

„To samozřejmě mám,“ přisvědčil Mandel. Podíval se na kartu. „Bylo to auto z půjčovny. Od Avise. Půjčil si ho v Ženevě.“

„Mohl byste mi to číslo dát?“

„No jistě, proč ne?“ Napsal číslo na kousek papíru, který podal Robertovi. „O co vám vlastně vůbec jde? O ten létající talíř?“

„Ale ne,“ prohlásil Robert svým nejupřímnějším hlasem. Vytáhl náprsní tašku a vyndal z ní navštívenku. „Pracuju pro IAC, to je Mezinárodní automobilistický klub. Moje firma dělá průzkum týkající se odtahových aut.“

„Ach tak.“

Robert vyšel ze servisu. Vypadá to, pomyslel si ohromeně, že máme co dělat se zatraceným létajícím talířem se dvěma mrtvými mimozemšťany na palubě. Tak proč mu ale generál Hilliard lhal, když mu muselo být jasné, že Robert přijde na to, že to byl létající talíř, který havaroval?

Existovalo jen jediné vysvětlení a Robert se roztřásl náhlým zamrazením.

12

Obrovská mateřská loď se nehlučně vznášela v temném prázdnu, zdánlivě nehybná, ve skutečnosti však cestující rychlostí pětatřiceti tisíc kilometrů za hodinu v přesné synchronizaci s oběžnou dráhou Země. Šest mimozemšťanů, kteří byli na palubě, upřeně pozorovalo širokoúhlou trojrozměrnou obrazovku, která pokrývala celou jednu stěnu kosmické lodi. Sledovali otáčející se planetu Zemi a holografické výjevy toho, co leželo pod nimi, zatímco elektronický spektrograf analyzoval chemické složení všeho, co se na monitoru objevovalo. Atmosféra kontinentů, nad nimiž přelétali, byla silně znečištěná. Obrovské továrny špinily vzduch těžkými černými jedovatými zplodinami a biologicky nerozložitelný odpad se sypal na skládky i do moří.

Mimozemšťané hleděli dolů na oceány, kdysi tak panensky modré a dnes zčernalé ropou a zhnědlé šlemem. Korály Velké útesové bariéry byly už odbarveny téměř doběla a ryby hynuly po miliardách. V místech, kde byly vykáceny stromy amazonského deštného pralesa, zel obrovský holý kráter. Přístroje kosmické lodi ukazovaly, že teplota zemského povrchu se od posledního pozorování před třemi lety zvýšila. Na planetě pod sebou viděli zuřit války, které do atmosféry chrlily nové jedy.

Mimozemšťané spolu komunikovali telepaticky.

Ti pozemšťané se ani v nejmenším nezměnili.

To je ale smůla. Vůbec se nepoučili. Poučíme je sami.

Pokusili jste se spojit s ostatními?

Ano. Něco není v pořádku. Neodpovídají.

Zkoušejte to dál. Musíme najít jejich loď.

Dole na Zemi, tisíce metrů pod oběžnou dráhou kosmické lodi, volal Robert z bezpečného telefonu generálu Hilliardovi. Generál se ozval prakticky okamžitě.

„Dobré odpoledne, kapitáne. Máte pro mne nějaké zprávy?“

Jistě. Chtěl bych vám sdělit, že jste mizerný lhář. „Pokud jde o ten meteorologický balon, pane generále… vypadá to, že se z něj vyklubalo UFO.“ Čekal.

„Ano, já vím. Z velice vážných bezpečnostních důvodů jsem vám to všechno nemohl říct dřív.“

Byrokratická fráze. Následovala chvíle ticha.

„Něco vám velice důvěrně prozradím, kapitáne,“ ozval se pak generál Hilliard. „Naše vláda navázala před třemi lety kontakt s mimozemšťany. Přistáli tehdy na jedné z našich leteckých základen NATO. Byli jsme schopni s nimi komunikovat.“

Robert cítil, jak mu srdce začíná rychleji bušit. „A co… co říkali?“

„Že mají v úmyslu nás zničit.“ Otřásl jím šok. „Zničit nás?“

„Přesně tak. Oznámili, že se hodlají vrátit, zmocnit se celé planety a zotročit si nás a že jim v tom nijak nedokážeme zabránit. Zatím ještě nedokážeme. Pracujeme už ale na metodách, kterými bychom je mohli zastavit. Proto je tak strašně důležité, abychom zabránili panice veřejnosti a získali ještě nějaký čas. Teď už asi chápete, proč nám tak záleží na tom, aby byli svědkové varováni a nemluvili s nikým o tom, co viděli. Pokud zprávy o identech, jak jim říkáme, proniknou na veřejnost, bude to celosvětová katastrofa.“

„Nemyslíte, že by bylo lepší lidi na to připravit a…“

„Kapitáne, roku 1938 jistý mladý herec jménem Orson Welles nastudoval rozhlasovou hru s názvem Válka světů, která pojednávala o invazi mimozemšťanů na Zemi. Během několika minut se měst na celém území Ameriky zmocnila panika. Hysterické obyvatelstvo se snažilo uprchnout z dosahu těch imaginárních útočníků. Telefonní linky byly zablokované, dálnice ucpané. Někteří z těch lidí přišli o život. Zavládl naprostý chaos. Ne. Musíme být na ty mimozemšťany připraveni, než o jejich existenci informujeme veřejnost. Chceme, abyste ty svědky našel pro jejich vlastní bezpečí, abychom celou tu záležitost udrželi pod kontrolou.“

Robert si uvědomil, že se potí. „Ano. Hmm… rozumím.“

„Dobře. Takže už jste s jedním z těch svědků mluvil?“

„Našel jsem už dva.“

„Jak se jmenují?“

„Hans Beckerman – to je řidič toho výletního autobusu. Bydlí vKappelu…“

„A ten druhý?“

„Fritz Mandel. Majitel jednoho bernského autoservisu. Mechanik, který odtáhl auto třetího svědka.“

„A jak se jmenuje ten třetí svědek?“

„To zatím nevím. Pracuju na tom. Chcete, abych si s nimi promluvil a řekl jim, že o celé té záležitosti s UFO nemají nikomu říkat?“

„To ne. Vaším úkolem je prostě svědky najít. Pak už další necháme na vládách jejich příslušných zemí. Zjistil jste, kolik jich je celkem?“

„Ano. Sedm cestujících, řidič, ten mechanik a jeden projíždějící automobilista.“

„Musíte je všechny najít. Do jednoho všechny svědky, kteří tu havárii viděli. Rozumíte?“

„Ano, pane generále.“

Když Robert pokládal sluchátko, vířily mu hlavou tisíce myšlenek. UFO jsou skutečností a mimozemšťané jsou jejich nepřátelé. To bylo strašlivé pomyšlení.

Náhle se ho znovu plnou silou zmocnil onen pocit neklidu, který zakusil už dřív. Generál Hilliard ho pověřil tímhle posláním, neřekl mu ale všechno. Co dalšího si nechávají pro sebe?

Půjčovna aut Avis je v centru Ženevy na adrese Rue de Lausanne 44. Robert se vřítil do kanceláře a přistoupil k ženě stojící za pultem.

„Co si přejete?“

Robert vztekle práskl na pult papírem, na kterém byla napsaná poznávací značka renaultu. „Tohle auto jste někomu půjčili minulý týden. Chci vědět, kdo to byl.“ Mluvil rozčileně.

Úřednice se bázlivě stáhla zpátky. „Je mi líto, ale nemáme povolení poskytovat informace tohoto druhu.“

„To je ovšem smůla,“ odsekl Robert, „protože v tom případě budu muset na vaši firmu podat žalobu a žádat vysoké peněžité odškodnění.“

„Tomu nerozumím. O co vám jde?“

„Hned vám povím, o co mi jde, vážená. Minulou neděli do mě tohle auto na dálnici narazilo a pořádně mě nabouralo. Stihl jsem si zapsat jeho poznávací značku, než jsem ale stačil toho řidiče zastavit, tak mi ujel.“

„Ach tak.“ Úřednice si Roberta chvíli prohlížela. „Omluvte mne, prosím.“ Zmizela do kanceláře vzadu. Po několika minutách se vrátila a v ruce nesla složku papírů. „Podle našich záznamů mělo to auto nějaké problémy s motorem; žádnou nehodu nám ale nikdo nehlásil.“

„Tak vám ji hlásím teď. A budu za ni vaši firmu volat k zodpovědnosti. Budete muset zaplatit opravu mého auta… Je to úplně nový porsche a přijde vás to na pěkné peníze…“

„Je mi to velice líto, pane, ale vzhledem k tomu, že ta nehoda nebyla oficiálně ohlášená, neneseme za ni sebemenší odpovědnost.“

„Tak podívejte,“ pokračoval Robert mírnějším hlasem, „nerad bych dělal zbytečné problémy a nechtěl bych dávat vinu vaší firmě. Jde mi jen o to, aby mi ten chlap zaplatil za škodu, kterou na mém autě nadělal. Naboural mě a pak ujel. Budu se možná dokonce muset obrátit na policii. Jestli mi dáte jméno a adresu toho chlapa, promluvím si s ním přímo, vyřídíme si to mezi sebou a vaši firmu do toho nebudeme zatahovat. Připadá vám to fér?“

Úřednice stála proti němu a přemýšlela. „Ano, to by nám velice vyhovovalo.“ Podívala se na složku, kterou držela v rukou. „Ten člověk, který si to auto půjčil, se jmenuje Leslie Mothershed.“

„A máte jeho adresu?“

„Grove Road 213 A, Whitechapel, Londýn, třetí východní obvod.“ Zdvihla k němu oči. „Můžete mi slíbit, že naše firma nebude zatažena do žádného soudního sporu?“

„Máte moje slovo,“ ujistil ji Robert. „Tohle je soukromá záležitost mezi Lesliem Mothershedem a mnou.“

Kapitán Robert Bellamy odletěl prvním spojení Swissairu do Londýna.

Seděl o samotě potmě, soustřeďoval se, metodicky v duchu procházel každou fázi celého plánu a přesvědčoval se o tom, že v něm nejsou žádné mezery a že se nic nemůže zvrtnout. Jeho myšlenky přerušilo tiché zvonění telefonu. „Tady Janus.“

„Tady je generál Hilliard, Janusi.“

„Mluvte.“

„Kapitán Bellamy nalezl první dva svědky.“

„Výborně. Okamžitě se o ně postarejte.“

„Ano, pane.“

„Kde je kapitán teď?“

„Na cestě do Londýna. Brzy by měl potvrdit totožnost třetího svědka.“

„Budu o jeho postupu informovat naši komisi. Vy zase nadále informujte mě. Statut této operace musí zůstat maximálně urgentní.“

„Rozumím, pane. Navrhuji, abychom…“

Telefon byl hluchý.

BLESKOVÁ DEPEŠE

PŘÍSNĚ TAJNÉ ZVLÁŠTNÍ DŮLEŽITOSTI

NSA PRO NÁMĚSTKA ŘEDITELE BUNDESANWALTSCHAFT

JEN DO VLASTNÍCH RUKOU

VÝTISK PRVNÍ Z CELKOVÉHO POČTU (JEDNOHO) VÝTISKŮ

VĚC: OPERACE SOUDNÝ DEN

1. HANS BECKERMAN – KAPPEL

2. FRITZ MANDEL – BERN

KONEC ZPRÁVY

13

O půlnoci byla na malém statku dvacet kilometrů od Uetendorfu rodina Lagenfeldova vyrušena sérií podivných událostí. Staršího syna probudilo jakési blikotavé žluté světlo, které mu zářilo do okna ložnice. Když vstal a šel se podívat, co se děje, světlo zmizelo.

Na dvoře se jejich německý ovčák Tozzi rozštěkal tak zuřivě, že probudil starého Lagenfelda. Statkář se rozmrzele vyštrachal z postele, aby psa utišil, a když vyšel ven, zaslechl, jak ovce vyděšeně narážejí na stěny ovčína a pokoušejí se uprchnout. Když procházel kolem koryta, které bylo až po okraj naplněné nedávnými dešti, všiml si, že je suché jako troud.

Tozzi k němu se zakňučením přiběhl. Lagenfeld ho roztržitě pohladil po hlavě. „Nic se neděje, kamaráde. Všechno je v pořádku.“

V tom okamžiku zhasla v domě všechna světla. Když se statkář vrátil domů a zdvihl telefon, aby zavolal na elektrárenskou společnost, bylo sluchátko hluché.

Kdyby byla zůstala světla rozsvícená jen o chviličku déle, mohl statkář spatřit podivně krásnou ženu, která vyšla ze dvora u stodoly a zamířila do pole za ní.

14

Bundesanwaltschaft – Ženeva

13:00

Vládní ministr sedící ve vnitřní svatyni ředitelství švýcarské zpravodajské služby pozoroval náměstka ředitele, který právě dočítal depeši. Položil ji do desek s nápisem Přísně tajné, desky zastrčil do zásuvky svého psacího stolu a zásuvku zamkl.

„Hans Beckerman und Fritz Mandel.“

„Ja.“

„Žádný problém, Herr Minister. Postarám se o to.“

„Gut.“

„Wann?“

„Sofort. Okamžitě.“

Druhý den ráno trápily cestou do práce Hanse Beckermana žaludeční vředy. Měl jsem toho reportéra přitlačit, aby mi zaplatil za tu věc, co jsem našel tam na zemi. Všechny tyhle časopisy mají spoustu peněz. Nejspíš jsem z něj mohl vyrazit pár set marek. Potom jsem mohl jít ke slušnému doktorovi a nechat si s těmi vředy něco udělat.

Míjel právě jezero Turler, když před sebou na kraji vozovky spatřil ženu, která tu stopovala. Beckerman zpomalil, aby si ji lépe prohlédl; byla mladá a přitažlivá. Hans zajel na krajnici a žena došla k autu.

„Guten Tag,“ pozdravil ji Beckerman. „Můžu vám pomoct?“ Zblízka byla dokonce ještě hezčí.

„Danke.“ Mluvila se švýcarským přízvukem. „Pohádala jsem se s přítelem a on mě tady v téhle pustině vysadil.“

„Ale ale. To je hrůza.“

„Mohl byste mě odvézt do Curychu?“

„Ale samozřejmě. Jen si nastupte.“

Stopařka otevřela dveře a nasedla si vedle něj. „To je od vás moc laskavé,“ prohlásila. „Jmenuju se Karen.“

„Já jsem Hans.“ Rozjel se.

„Vůbec nevím, co bych si počala, kdybyste se tu neobjevil, Hansi.“

„Ale jděte. Takovou hezkou ženskou by určitě svezl někdo jiný.“

Přisedla si blíž k němu. „Vsadím se ale, že by to nebyl nikdo tak pěkný jako vy.“

Pohlédl na ni. „Ja?“

„Myslím, že jste moc velký fešák.“

Usmál se. „To byste měla říct mé ženě.“

„Ach, tak vy jste ženatý.“ V hlase jí zaznělo zklamání. „Čím to je, že jsou všichni báječní chlapi ženatí? A vypadáte i inteligentně.“

Posadil se víc zpříma.

„Abych řekla pravdu, teď lituju, že jsem si s tím svým přítelem vůbec něco začínala.“ Zavrtěla se na sedadle a sukně jí na stehně vylezla o kousek výš. Pokoušel se tam nedívat. „Mám ráda starší a zralejší muže, Hansi. Myslím si, že jsou mnohem víc sexy než ti mladí kluci.“ Přitiskla se k němu. „Máš rád sex, Hansi?“

Odkašlal si. „Jestli mám… no, totiž… jsem přece chlap…“

„To je vidět,“ přikývla a pohladila ho po stehně. „Můžu ti něco říct? Jsem z té hádky s přítelem celá rozrajcovaná. Chtěl by ses se mnou pomilovat?“

Nechtělo se mu věřit vlastnímu štěstí. Byla to krasavice a podle toho, co viděl, měla i nádhernou postavu. Polkl. „To bych chtěl, jenže jedu do práce a…“

„To bude trvat jen pár minut,“ usmála se. „Támhle vepředu je odbočka do lesa. Tak co kdybychom tam zastavili?“

Cítil, jak se ho zmocňuje vzrušení. Sicher. Páni, až budu tohle vykládat chlapům v práci! Vůbec mi to nebudou věřit.

„Jasně. Proč ne?“ Hans odbočil z dálnice a rozjel se po malé prašné silničce, která vedla k lesíku, kde se mohli schovat z dohledu projíždějících motoristů.

Pomalu mu přejela rukou po stehně. „Mein Gott, ty máš ale svalnaté nohy.“

„Když jsem byl mladší, tak jsem závodně běhal,“ vychloubal se Beckerman.

„Tak dolů s těmi kalhotami.“ Rozepjala mu opasek a pomohla mu stáhnout kalhoty. Byl už viditelně vzrušen. „Ach! Ein Grosser!“ Začala ho hladit. Zasténal. „Leck mich doch am Schwanz.“

„Ty si ho rád necháváš kouřit?“

„Ja.“ To pro něj manželka nikdy neudělala. „Gut. Tak se uvolni.“

Beckerman povzdechl a zavřel oči. Její hebké ruce mu laskaly varlata. Ucítil na stehně píchnutí ostré jehly a prudce rozevřel oči. „Wie…“

Tělo mu ztuhlo a oči vylezly z důlků. Dusil se a přitom se nedokázal nadechnout. Žena se dívala, jak se Beckerman zhroutil na volant. Vystoupila z auta a přetáhla jeho tělo na sedadlo spolujezdce, potom se posadila za volant a rozjela se po prašné silnici zpět na dálnici. Na okraji příkré horské silničky počkala, až nebyl nikdo v dohledu, potom otevřela dvířka, sešlápla plyn, a když se auto dalo do pohybu, vyskočila ven. Stála a dívala se, jak auto padá z vysokého útesu. O pět minut později vedle ní zastavila černá limuzína.

„Irgendwelche Problém?“

„Keine.“

Fritz Mandel seděl v kanceláři a chystal se servis zavřít, když se objevili dva muži.

„Je mi líto,“ omlouval se, „ale už zavírám. Nemůžu…“

Jeden z mužů mu skočil do řeči. „Naše auto nám zůstalo stát na dálnici. Kaputt! Potřebujeme odtáhnout.“

„Čeká mě manželka, máme večer hosty. Můžu vám dát jméno jiného…“

„Zaplatíme vám dvě stě dolarů. Spěcháme.“

„Dvě stě dolarů?“

„Ano. A naše auto je pořádně rozhašené. Byli bychom rádi, kdybyste se na to podíval. To by nejspíš dělalo další dvě nebo tři stovky.“

To už Mandela začínalo zajímat. „Ja?“

„Je to rolls royce,“ řekl jeden z mužů. „Podíváme se, jak to tady máte vybavené.“ Došli společně do dílny a zastavili se na okraji velké montážní jámy. „To je opravdu velice slušné zařízení.“

„Jistě, pane,“ přisvědčil hrdě Mandel. „Jen to nejlepší.“

Cizinec vytáhl náprsní tašku. „Tady máte. Můžeme vám dát nějakou zálohu.“ Vyndal několik bankovek a podal je Mandelovi. Jak se k němu natahoval, vyklouzla mu taška z ruky a spadla do jámy. „Verflucht!“

„To nic,“ řekl Mandel, „podám vám ji.“

Slezl dolů do jámy. Jeden z mužů v tomtéž okamžiku přistoupil k tlačítku ovládání hydraulického heveru a stiskl je. Hever začal klesat.

Mandel zdvihl hlavu. „Dávejte pozor! Co to děláte?“

Začal se škrábat po straně ven. Když se jeho prsty dotkly venkovního okraje, druhý muž mu dupl na ruku tak prudce, až mu v ní roztříštil kosti a Mandel se s bolestným výkřikem zřítil zpět do jámy. Těžký hydraulický hever na něj neodvratně klesal.

„Pusťte mě odtud!“ zařval. „Hilfe!“

Hever ho zachytil za rameno a začal ho tlačit dolů na betonovou podlahu. O několik minut později, když utichl strašlivý jek, zmáčkl jeden z mužů tlačítko, kterým se hever zdvihal. Jeho společník vlezl do jámy a sebral svou náprsní tašku, přičemž pečlivě dbal na to, aby si nepotřísnil oděv krví. Pak se oba vrátili do svého auta a odjeli do tichého večera.

BLESKOVÁ DEPEŠE

PŘÍSNĚ TAJNÉ ZVLÁŠTNÍ DŮLEŽITOSTI

ESPIONAGE ABTEILUNG PRO NÁMĚSTKA

ŘEDITELE NSA

JEN DO VLASTNÍCH RUKOU

VÝTISK PRVNÍ Z CELKOVÉHO POČTU (JEDNOHO) VÝTISKŮ

VĚC: OPERACE SOUDNÝ DEN

1. HANS BECKERMAN – ELIMINOVÁN

2. FRITZ MANDEL – ELIMINOVÁN

KONEC ZPRÁVY

Ottawa, Kanada

24:00

Janus promlouval ke shromážděné dvanáctce.

„Zaznamenali jsme uspokojivý pokrok. Dva ze svědků už byli umlčeni. Třetímu je kapitán Bellamy na stopě.“

„Je něco nového ve věci SDI?“ Ital. Impulzivní. Náladový.

„Ještě ne, ale jsme si jistí, že technologie hvězdných válek bude už velice brzy nahoře a že bude fungovat.“

„Musíme udělat všechno, co je v našich silách, abychom to uspíšili. Jestli je to otázka peněz…“ Saud. Záhadný. Uzavřený.

„Ne. Zbývá prostě dokončit několik testů.“

„Kdy se bude konat příští test?“ Australan. Srdečný. Chytrý.

„Za týden. Sejdeme se tu znovu za osmačtyřicet hodin.“

15

Čtvrtý den – Londýn

Čtvrtek 18. října

Modelem, do jehož podoby se Leslie Mothershed stylizoval, byl Robin Leach. Mothershed s oblibou v televizi sledoval pořad „Životní styl bohatých a slavných“ a pečlivě přitom studoval, jak hosté Robina Leache chodí a mluví i jak se oblékají, protože mu bylo jasné, že jednoho dne se v tomhle pořadu objeví i on. Už od samého dětství měl pocit, že je mu souzeno stát se někým, že bude bohatý a slavný. „Jsi naprosto výjimečný,“ říkávala mu matka. „Můj chlapeček bude jednou slavný na celém světě.“

Tak dlouho tahle věta chlapci při usínání zněla v uších, až jí doopravdy uvěřil. S přibývajícím věkem si začal uvědomovat, že je v tom jistý problém. Neměl totiž sebemenší ponětí, jak vlastně bohatství a slávu získá. Nějakou dobu si pohrával s myšlenkou, že by se mohl stát filmovou hvězdou, byl však neobvykle plachý při styku s lidmi. Krátce přemýšlel i o kariéře fotbalové hvězdy, nebyl však sportovně založen. Napadlo ho, že by se mohl stát slavným vědcem či významným právníkem a shrabovat obrovské honoráře. Ve škole však dosahoval jen průměrného prospěchu, a když z ní před dokončením odešel, nebyl slávě ani o krok blíž. Život prostě nebyl fér. Tělesně nebyl nijak zvlášť zajímavý, měl bledou nezdravě vyhlížející pleť a byl malý, měřil přesně sto šedesát šest a půl centimetru. Toho půl f centimetru navíc nikdy Mothershed neopomněl zdůraznit. Utěšoval se tím, že mnozí slavní muži jsou malí: Dudley Moore, Dustin Hoffman, Peter Falk…

Jedinou profesí, která Leslieho Mothersheda skutečně zaujala, byla fotografie. Fotografování bylo přece tak směšně jednoduché, že to svedlo i malé dítě. Stačilo prostě stisknout spoušť. Matka mu koupila fotoaparát k jeho šestým narozeninám a všechny jeho snímky zahrnovala nadšenou chválou. V deseti letech byl už Mothershed pevně přesvědčen, že je vynikajícím fotografem. Říkal si, že je právě tak dobrý jako Ansel Adams, Richard Avedon nebo Margaret Bourke-Whitéová. Za peníze, které si vypůjčil od matky, si Leslie Mothershed ve svém bytě ve Whitechapelu zřídil vlastní fotografickou firmu.

„Začni v malém,“ radila mu matka, „ale mysli ve velkém.“ A Leslie Mothershed se přesně řídil jejími slovy. Začal doopravdy v malém a hlavou se mu honily přímo kolosální plány, naneštěstí však neměl pro fotografii nadání. Fotografoval průvody, zvířata i květiny a sebejistě své snímky rozesílal novinám a časopisům; pokaždé se však vrátily zpět. Mothershed se utěšoval pomyšlením na všechny ty geniální osobnosti, kterým se dostávalo odmítání, než byly jejich schopnosti plně doceněny. Považoval se za mučedníka šosácké přízemnosti.

A pak, jako blesk z čistého nebe, přišla jeho velká příležitost. Bratranec jeho matky, který pracoval pro britskou nakladatelskou firmu Harper Collins, mu důvěrně sdělil, že se chystají zadat práci na luxusní knize fotografií velkého formátu ze Švýcarska.

„Fotografie zatím ještě nevybrali, Leslie, takže kdyby ses hned sebral, vyrazil do Švýcarska a přivezl odtamtud nějaké senzační snímky, mohla by ta knížka být tvoje.“

Leslie Mothershed si urychleně sbalil svoje fotografické nádobíčko a zamířil do Švýcarska. Věděl – doopravdy to věděl – že je to přesně ona příležitost, na kterou čeká. Konečně ti idioti uznají jeho nadání. V Ženevě si půjčil auto, jezdil sem a tam po celé zemi a fotografoval švýcarské horské chaty, vodopády a zasněžené horské štíty. Fotografoval východy slunce, fotografoval západy slunce, fotografoval zemědělce hospodařící na polích. A pak, uprostřed toho všeho, zasáhl osud a změnil jeho život. Byl právě na cestě do Bernu, když mu vysadil motor. Vztekle zajel na krajnici dálnice. Proč zrovna já? zasténal v duchu. Proč se tyhle věci musejí vždycky stávat právě mně? Rozčileně tam seděl a přemýšlel o tom, kolik ztratí drahocenného času a jak drahé bude nechat si odtáhnout auto. Patnáct kilometrů za ním byla vesnička Thun. Tam seženu někoho, kdo mě odtáhne, pomyslel si. To by nemělo být tak drahé.

Zamával na cisternu s benzinem, která jela kolem. „Potřebuju odtahové auto,“ vysvětloval. „Mohl byste se stavit v nějakém servisu v Thunu a říct jim, aby pro mě přijeli?“

Řidič cisterny zavrtěl hlavou. „Je neděle, pane. Nejbližší otevřený servis bude v Bernu.“

„V Bernu? To je odtud padesát kilometrů. To bude stát balík!“

Řidič se ušklíbl. „Ja. Tam z vás v neděli sedřou kůži.“ Chystal se odjet.

„Počkejte.“ Jen s námahou se k těm slovům přinutil. „Já… zaplatím za odtažení do Bernu.“

„Gut. Řeknu jim, aby někoho poslali.“

Leslie Mothershed seděl ve svém nepojízdném autě a proklínal celý svět. „Ještě tohle jsem potřeboval,“ pomyslel si hořce. Utratil už až příliš mnoho peněz za filmy a teď ještě bude muset zaplatit nějakému zatracenému lupiči za odtažení do servisu. Trvalo téměř dvě nekonečné hodiny, než se objevilo odtahové auto. Když začal mechanik k jeho automobilu připevňovat lano, vytrysklo na protější straně dálnice oslnivé světlo, následované hlasitým výbuchem, a když Mothershed vzhlédl, spatřil z oblohy padat jakýsi zářivý předmět. Jediným dalším vozidlem na dálnici byl výletní autobus, který zastavil za jeho autem. Cestující z autobusu se hrnuli ke scéně havárie. Mothershed zaváhal; byl sice zvědavý, zároveň ale chtěl co nejdřív vyrazit. Otočil se a vyrazil přes vozovku za cestujícími z autobusu. Když dorazil na místo katastrofy, zůstal stát jako opařený. Kristepane, pomyslel si, to je neskutečné. Díval se na létající talíř. Leslie Mothershed už o létajících talířích slyšel a četl, nikdy však nevěřil v jejich existenci. Ohromeně na něj zíral, naplněn posvátnou hrůzou z toho tajemného předmětu. Skořepina talíře praskla a uvnitř viděl dvě malá těla s velkými lebkami, zapadlýma očima, bez uší a téměř bez brady; oblečená byla v jakýchsi kovově stříbřitých oděvech.

Skupina z výletního autobusu stála kolem něj a beze slova vyděšeně přihlížela. Muž vedle Leslieho omdlel. Jiný muž se odvrátil a zvracel. Postarší kněz svíral růženec a něco nesouvisle drmolil.

„Bože můj,“ ozval se někdo. „To je létající talíř!“

A právě v tomto okamžiku měl Mothershed své vnuknutí. Právě mu přímo do klína spadl hotový zázrak. On – Leslie Mothershed – je na místě i se svými fotoaparáty a může vyfotografovat senzaci století! Ani jediný časopis, ani jediné noviny na celém světě neodmítnou fotografie, které teď udělá. Kniha fotografií ze Švýcarska? Málem ho to pomyšlení rozesmálo. Ohromí celý svět. Všechny televizní publicistické pořady o něj budou škemrat, ale on jako první přijme pozvání Robina Leache. Jeho fotografie si koupí London Times, Sun, Mail, Mirror – všechny anglické noviny a taky všechny zahraniční noviny a časopisy – Le Figaro a Paris-Match, Oggi a Der Tag, Time a USA Today. Média na celém světě budou žebronit o jeho fotografie. Japonsko a Jižní Amerika, Rusko a Čína a… seznam byl nekonečný. Mothershedovo srdce vzrušeně poskakovalo. Exkluzivní práva nikomu nedám. Každý z nich mi bude muset zaplatit zvlášť. Začnu na sto tisících liber za snímek. Nebo možná na dvou stech tisících. A budu je prodávat dalším a dalším zájemcům. Horečně začal počítat, kolik vydělá peněz.

Leslie Mothershed měl tak napilno s počítáním svého bohatství, že málem zapomněl fotografovat. „Ach bože! Omluvte mě!“ řekl k nikomu konkrétnímu a rozběhl se zpět přes dálnici pro své fotopotřeby.

Mechanik už měl předek nepojízdného vozu zdvižený ve vzduchu a chystal se ho naložit.

„Co se to tam děje?“ zajímal se.

Mothershed sbíral svoje nádobíčko. „Pojďte se podívat.“

Oba muži přešli vozovku k malému lesíku a Mothershed si klestil cestu kroužkem turistů.

„S dovolením,“ odstrkoval je. „S dovolením.“

Zaostřil a začal cvakat snímky UFO a jeho tajemných pasažérů. Fotografoval černobíle i barevně. Pokaždé, když cvakla spoušť, pomyslel si, milion liber… a další milion liber… a další milion liber.

„To je tvář satanova,“ prohlásil kněz a pokřižoval se.

Houby satanova, pomyslel si triumfálně Mothershed. To je tvář peněz. Tohle budou první snímky jasně dokazující, že létající talíře skutečně existují. A pak ho náhle napadla strašlivá myšlenka. Co když budou časopisy ty snímky považovat za podvod? Už přece byla spousta podvržených fotografií UFO. Jeho euforie ho opustila. Co když mi nebudou věřit? A pak měl Leslie Mothershed svou druhou inspiraci.

Postávalo kolem něj devět svědků. Ještě si to neuvědomovali, ale měli mu posloužit k potvrzení autentičnosti jeho objevu.

Mothershed se otočil ke skupince. „Dámy a pánové,“ zavolal, „pokud se tady taky chcete vyfotografovat, postavte se sem a já vám každému rád pošlu jeden snímek zdarma.“

Ozvaly se vzrušené výkřiky. Během kratičké chvilky stáli všichni cestující z autobusu s výjimkou kněze u trosek UFO.

Kněz se zdráhal. „To nemohu,“ protestoval. „Je to dílo zla.“

Mothershed kněze potřeboval. Jako svědek bude ze všech nejpřesvědčivější.

„Právě proto,“ prohlásil vemlouvavě. „Copak to nechápete? Tohle bude vaše svědectví o existenci zlých duchů.“

A kněz se konečně nechal přesvědčit.

„Rozestupte se trochu,“ nařizoval Mothershed, „aby bylo vidět ten létající talíř.“

Svědkové se přeskupili.

„To je ono. Dobře. Výborně. Teď se prosím nehýbejte.“

Udělal půl tuctu dalších snímků a vytáhl tužku a papír.

„Pokud mi sem napíšete svoje jména a adresy, postarám se o to, aby každý z vás jeden snímek dostal.“

Naprosto neměl v úmyslu nějaké snímky rozesílat. Chtěl pouze svědky, kteří by potvrdili autentičnost UFO. Teď ať se ho ty zatracené noviny a časopisy pokusí nějak převézt!

A pak si náhle všiml, že několik lidí ve skupině má vlastní aparáty. Nemohl připustit existenci žádných, jiných fotografií kromě svých vlastních! Existovat směly jen snímky s podtitulkem: „Fotografoval Leslie Mothershed.“

„Promiňte,“ oslovil skupinu. „Ti, kdo mají vlastní aparáty, mi je mohou podat; udělám vám pár snímků, abyste měli také něco vyfotografovaného vlastním aparátem.“

Aparáty se rychle shromáždily u Leslieho Mothersheda. Když poklekl, aby zaměřil první snímek, nikdo si nevšiml, že palcem otevřel přihrádku s filmem a přidržel ji otevřenou. Tak, trocha hezky jasného slunečního svitu těm snímkům nesmírně prospěje. Máte smůlu, přátelé, ale zachytit historické chvíle smějí jen profesionálové.

O deset minut později už Mothershed měl všechna jména a adresy. Naposledy pohlédl na létající talíř a triumfálně si pomyslel, matka měla pravdu, budu bohatý a slavný.

Už se nemohl dočkat, až se vrátí do Anglie a své neocenitelné fotografie vyvolá.

„Co se to k čertu děje?“

Policejní stanice v okolí Uetendorfu byly celý večer zaplaveny telefonáty.

„Někdo se potuluje kolem našeho domu…“

„Venku jsou nějaká záhadná světla…“

„Můj dobytek úplně šílí. Venku jsou určitě vlci…“

„Někdo vypustil moje zavlažovací koryto…“

A telefonát ze všech nejnevysvětlitelnější. „Šéfe, měl byste okamžitě vyslat k hlavní dálnici všechny odtahové vozy, které máte k dispozici. Je to hotové boží dopuštění. Všechen provoz stojí.“

„Cože? Proč?“

„To nikdo neví. Všem autům prostě najednou chcíply motory.“

Byl to večer, na který do smrti nezapomněli.

16

Jak dlouho mi tohle poslání zabere? uvažoval Robert, když si zapínal pás na sedadle první třídy společnosti Swissair. Když se letadlo řítilo po rozjezdové dráze a jeho obrovské motory značky Rolls Royce hladově polykaly večerní vzduch, Robert se uvolnil a zavřel oči. Je to opravdu teprve několik let, co jsem stejnou linkou letěl do Londýna se Susan? Kdepak. Připadalo mu to spíš jako v nějakém minulém životě. Letadlo přistálo na letišti v Heathrow přesně na čas, v šest dvacet devět večer. Robert se vypletl z letištního labyrintu a odjel taxíkem do velkého města. Projel kolem stovky dobře známých míst a přímo vedle sebe slyšel Susanin hlas, jak je vzrušeně komentuje. V oněch zlatých dobách nikdy nezáleželo na tom, kde právě jsou. Stačilo prostě, že tam byli spolu. Přiváželi si s sebou své vlastní štěstí, své vlastní speciální vzrušení jeden druhým. Bylo to manželství, které nemohlo skončit jinak než šťastně. Skoro jejich problémy začaly naprosto nevinně mezistátním telefonátem od admirála Whittakera, který je zastihl, když cestovali po Thajsku. Bylo to šest měsíců po Robertově propuštění z námořnictva a Robert za celou dobu s admirálem nemluvil. Telefonát, který je našel v hotelu Oriental v Bangkoku, byl proto překvapením.

„Roberte. Admirál Whittaker.“

„Pane admirále! Rád vás slyším.“

„Nebylo zrovna jednoduché vystopovat tě. Co tam prosím tě děláš?“

„Nic zvláštního. Lenoším a užívám si dlouhé líbánky.“

„Jak se má Susan? Jmenuje se Susan, viď?“

„Ano. Má se dobře, díky za optání.“

„Jak rychle se můžete vrátit do Washingtonu?“

„Cože?“

„Ještě to nebylo oficiálně oznámeno, Roberte, ale byl jsem pověřen novou funkcí. Udělali mě náměstkem ředitele sedmnáctého okruhu Námořní zpravodajské služby. Byl bych rád, kdyby ses dal ke mně.“

Roberta to zarazilo. „Námořní zpravodajské služby? Pane admirále, já nevím vůbec nic o…“

„Můžeš se to naučit. Prokázal bys tím významnou službu své zemi, Roberte. Přijedeš a promluvíš si o tom se mnou?“

„No…“

„Výborně. Budu tě v pondělí v devět nula nula čekat ve své kanceláři. Pozdravuj ode mne Susan.“

Robert celý rozhovor Susan zopakoval.

„Námořní zpravodajská služba? To zní moc zajímavě.“

„Možná,“ zabručel Robert pochybovačně. „Nemám ponětí, co by to znamenalo.“

„Musíme to zjistit.“

Chvíli si ji prohlížel. „Ty bys chtěla, abych to vzal, co?“

Objala ho. „Chtěla bych, abys dělal to, co budeš sám chtít. Myslím, že už je načase, abys něco dělat zase začal. Všímám si, jak jsi v posledních týdnech roztěkaný.“

„Mám takový dojem, že se mě chceš zbavit,“ škádlil ji Robert. „Je po líbánkách.“

Susan našpulila rty a naklonila se k němu. „Nikdy nebude po líbánkách. Už jsem ti říkala, jak jsem do tebe zblázněná, námořníku? Ukážu ti to…“

Když o tom později – příliš pozdě – Robert přemýšlel, dospěl k názoru, že tam byl počátek konce jejich manželství. Nabídka admirála Whittakera zněla v tom okamžiku báječně a Robert se vrátil do Washingtonu, aby si s ním promluvil.

„Tahle práce vyžaduje inteligenci, odvahu a iniciativu, Roberte, a to ty všechno máš. Naše země se stala terčem kdejaké diktatury každého malého darebáka, který dokáže dát dohromady teroristickou bandu nebo postavit továrnu na chemické zbraně. Řada těch zemí v současné době pracuje na vývoji atomové bomby, aby nás mohly vydírat. Mým úkolem je vybudovat zpravodajskou síť, která přesně zjistí, co chystají, a pokusí se je zastavit. Chci, abys nám přitom pomohl.“

Robert nakonec práci pro Námořní zpravodajskou službu přijal a ke svému překvapení zjistil, že se mu líbí a že i on pro ni má předpoklady. Susan našla hezoučký byt v Rosslynu ve Virginii, nedaleko místa Robertova pracoviště, a nadšeně se věnovala jeho zařizování. Roberta poslali na Farmu, jak se říká výcvikovému středisku CIA pro agenty tajných služeb.

Farma, která se nachází v přísně střeženém komplexu na virginském venkově, zabírá území o rozloze asi padesáti čtverečných kilometrů, porostlé většinou vysokým borovým lesem; centrální budovy stojí na desetiakrové mýtině tři kilometry od hlavní brány. Do lesa se na všechny strany rozbíhají prašné cesty s uzamčenými otočnými závorami a nápisy Vstup zakázán. Na malém letišti několikrát denně přistávají a startují neoznačené letouny. Farma je zasazena v klamně bukolickém okolí plném listnatých stromů, vysoké zvěře přebíhající po polích a kolem dokola nevinně rozesetých malých domků. Uvnitř komplexu je však jiný svět.

Robert předpokládal, že absolvuje výcvik spolu s dalším personálem válečného námořnictva, avšak studenti byli směsicí lidí zrekrutovaných k CIA, příslušníků námořních pěchot a armádního, námořního i leteckého personálu. Každý student dostal přidělené číslo a byl ubytován v jedné z několika spartánských jednopatrových cihlových budov v místnosti připomínající společnou ložnici studentské koleje. Na důstojnické svobodárně, kde bydlel Robert, měl každý vlastní místnost a o koupelnu se dělil ještě s jedním. Jídelna byla přes ulici od důstojnické svobodárny. V den, kdy Robert dorazil, byl spolu s třiceti dalšími nováčky uveden do posluchárny. Ke skupině promluvil vysoký a mocně stavěný černý plukovník v uniformě vojenského letectva. Mohlo mu být něco kolem pětapadesáti let a působil dojmem pohotové a chladné inteligence. Mluvil zřetelně a úsečně a neplýtval slovy.

„Jsem plukovník Frank Johnson a chci vás tu uvítat. Během svého pobytu se budete oslovovat pouze křestními jmény. Od tohoto okamžiku budou vaše životy uzavřenou knihou. Všichni jste zavázáni přísahou mlčenlivosti. Radím vám, abyste tuto přísahu brali velice, velice vážně. O své práci nesmíte nikdy s nikým mluvit – s manželkami, s rodinami ani s přáteli. Byli jste vybráni a posláni sem, protože všichni máte určité předpoklady. Čeká vás spousta tvrdé práce, abyste tyto předpoklady dál rozvinuli, a ne všichni budete úspěšní. Budete zasvěceni do věcí, o jejichž existenci jste v životě ani neslyšeli. Není ani možné dostatečně zdůraznit důležitost práce, kterou budete vykonávat, až tady skončíte. V jistých liberálních kruzích se dnes stalo módou útočit proti našim zpravodajským službám, ať už proti CIA, armádě, válečnému námořnictvu, či vojenskému letectvu, můžu vás ale ubezpečit, pánové, že nebýt obětavých lidí, jako jste vy, tahle země by měla zatracené problémy. Vaším úkolem bude napomáhat jejich předcházení. Ti z vás, kteří výcvik úspěšně absolvují, se stanou operačními důstojníky. Řečeno bez obalu, operační důstojník je špion. Pracuje tajně.

Při vašem zdejším pobytu se vám dostane toho nejlepšího výcviku na světě. Budete vyškoleni ve sledování a proti sledování. Absolvujete kurzy radiokomunikace, kódování, zacházení se zbraněmi a orientace v mapách. Budete chodit do kurzu interpersonálních vztahů. Naučíte se navazovat vztah vzájemného porozumění, přimět druhého, aby vám prozradil své motivace, a vyvolávat ve svém cíli pocit klidu.“

Třída s napětím sledovala každé jeho slovo.

„Naučíte se navázat kontakt s agentem a získat ho do svých služeb. Naučíte se, jak se přesvědčit, že jsou místa vašich schůzek bezpečná.

Budete se učit o ‚mrtvých schránkách‘, kterými budete tajně komunikovat se svými kontakty. Budete-li svou práci provádět úspěšně, splníte své úkoly nezpozorováni a neidentifikováni.“

Robert přímo cítil, jak je vzduch nabit vzrušením.

„Někteří z vás budou pracovat pod pláštíkem oficiálních krycích funkcí. Mohou to být funkce diplomatické nebo vojenské. Jiní budou pracovat na neoficiálních krycích postech jako soukromé osoby – jako obchodníci, archeologové nebo spisovatelé – v jakékoli profesi, která jim umožní přístup k místům a k lidem toho typu, kteří by pravděpodobně mohli mít informace, jaké hledáte. A teď vás předám vašim instruktorům. Hodně štěstí.“

Roberta výcvik přímo fascinoval. Instruktory byli zkušení profesionálové, ostřílení v práci v terénu. Technické informace vstřebával Robert bez problémů. Kromě kurzů, o nichž mluvil plukovník Johnson, tady byl také opakovači jazykový kurz a kurz kryptografie.

Plukovník Johnson byl pro Roberta záhadou. Kolovaly o něm zkazky, že má velice dobré konexe v Bílém domě a že je zapojen do různých utajovaných operací na vysoké úrovni. Několikrát z Farmy na pár dnů zmizel a pak se znovu náhle objevil.

Přednášel jim agent jménem Ron.

„Proces realizace utajované operace má šest fází. První z nich je lokalizace objektu. Když zjistíte, jaké informace potřebujete, je prvním úkolem, se kterým si musíte poradit, identifikace a zaměření na ty jednotlivce, kteří mají k těmto informacím přístup. Druhou fází je vyhodnocování. Když lokalizujete svůj cíl, musíte se rozhodnout, zda skutečně požadované informace má a zda by mohl být příznivě nakloněn aktivní spolupráci s námi. Co ho motivuje? Je v práci spokojený? Má pifku na svého šéfa? Má finanční problémy? Je-li potenciální cíl přístupný a má-li nějakou motivaci, které lze využít, přejděte k třetí fázi.

Třetí fází je rozpracování. Vybudujete si s perspektivním cílem vzájemný vztah. Musí se vám podařit setkávat se s ním co nejčastěji a získat jeho důvěru. Následující fází je získání pro aktivní spolupráci. Když se domníváte, že je připraven, začnete ho zpracovávat psychologicky. Použijete všech existujících psychologických zbraní – pomsty na šéfovi, peněz, nadšení ze vzrušivosti celé akce. Pokud operační důstojník odvede dobrou práci, potenciální cíl obvykle souhlasí.

Zatím tedy všechno proběhlo dobře. Máte špiona, který pro vás pracuje. Dalším krokem je manipulace s ním. Musíte Chránit nejen sami sebe, ale také jeho. Dohodnete se na nepozorovaných schůzkách, naučíte ho zacházet s mikrofilmem a tam, kde je to možné, i s tajnou vysílačkou. Naučíte ho, jak si všimne, že je sledován, co má říkat, bude-li podroben výslechu, a tak dál.

Poslední fází je rozvázání vztahu. Po nějaké době se může stát, že vašeho rekruta přeloží na jinou práci, takže už nebude mít k příslušným informacím přístup, nebo už třeba nebudete potřebovat informace, ke kterým přístup má. V obou případech je vztah ukončen, je však důležité ukončit ho takovým způsobem, aby rekrut neměl pocit, že byl nespravedlivě využit, a nechtěl se pomstít…“

Plukovník Johnson měl pravdu. Všem se nepodařilo kurz dokončit. Známé tváře jedna po druhé mizely. Prostě se ztrácely. Nikdo nevěděl proč a nikdo se neptal.

Jednoho dne, když se skupina připravovala na odjezd do Richmondu na praktické cvičení sledování, řekl Robertův instruktor: „Teď se přesvědčíme, jak jsi dobrý, Roberte. Pošlu za tebou někoho, kdo tě bude stínovat, a chci, aby ses ho zbavil. Myslíš, že to dokážeš?“

„Ano, pane.“

„Hodně štěstí.“ Robert odjel autobusem do Richmondu a začal se nedbale procházet po ulicích. Během pěti minut své hlídače identifikoval. Byli dva, jeden šel pěšky a druhý měl auto. Robert se pokoušel nenadále zahýbat do restaurací a obchodů a rychle mizet zadními východy, setřást je však nedokázal. Měli příliš dobrý výcvik. Konečně byl už pomalu čas vrátit se na Farmu a Robert se od nich stále nedokázal odpoutat; nalepili se na něj moc blízko. Vešel do obchodního domu a oba muži zaujali postavení na místech, odkud mohli sledovat všechny vchody a východy. Robert vyjel na eskalátoru do oddělení pánské konfekce. Když o třicet minut později sjížděl dolů, měl na sobě jiný oblek, svrchník a klobouk, mluvil s nějakou ženou a v náručí nesl dítě. Nepoznán prošel kolem svých pronásledovatelů.

Byl ten den jediný, kdo úspěšně sledování unikl.

Žargon, který se na Farmě vyučoval, byl sám o sobě jazykovým kurzem.

„Nebudete pravděpodobně všech těch termínů používat,“ řekl instruktor třídě, „ale pro všechny případy byste je měli znát. Existují dva různé druhy agentů: ,vlivný agent‘ a ‚agent provokatér‘. Vlivný agent se pokouší v zemi, kde působí, změnit veřejný názor. Agent provokatér je vyslán, aby tam vyvolával problémy a vytvářel chaos. ‚Biografické působení‘ je kód CIA pro vydírání. Existují také ‚kufříkové operace‘, k nimž může patřit ledacos od úplatků až po vloupání. Aféra Watergate byla kufříkovou operací.“

Rozhlédl se, aby se přesvědčil, že třída dává pozor. Všichni byli jako očarováni.

„Čas od času budou možná někteří z vás potřebovat ‚fušera‘ – to je člověk, který falšuje pasy.“

Robert přemýšlel o tom, zda někdy také použije služeb fušera.

„Výraz maximálně degradovat je dost ošklivý. Znamená najít a pozabíjet. Totéž znamená slovo eliminovat. Bude-li někdo mluvit o Firmě, je to přezdívka, které používáme k označení britské tajné služby. Budete-li požádáni o dezinfekci kanceláře, nebudete v ní hledat termity, ale odposlouchávací přístroje.“

Ty tajemné výrazy Roberta fascinovaly.

„‚Dámička‘ je eufemismus pro ženskou agentku, která má kompromitovat opozici. ‚Legenda‘ znamená falešný životopis špiona, který mu má poskytnout krycí zajištění. ‚Dát se k soukromníkům‘ znamená odejít ze služby.“

Instruktor přelétl očima třídu. „Ví někdo z vás, kdo je to ‚krotitel lvů‘?“

Čekal na odpověď. Ticho.

„Když se zbavíme nějakého agenta, stává se občas, že se rozčilí a vyhrožuje, že prozradí, co ví. V tom případě je povolán silný muž neboli krotitel lvů, aby ho zklidnil. Nikdo z vás ale jistě s žádným nebude mít tu čest.“

To vyvolalo nervózní smích.

„Potom je tady výraz spalničky. Jestliže nějaký cíl zemře na spalničky, znamená to, že byl zavražděn tak efektivně, že se jeho smrt zdála být výsledkem nehody nebo přirozených příčin. Jednou z metod nakažení spalničkami je použití tabunu. To je bezbarvá nebo nahnědlá kapalná sloučenina, která působí nervově paralyticky, je-li vstřebána kůží. Když vám někdo nabídne ‚hrací skříňku‘, znamená to, že vám nabízejí bezdrátovou vysílačku. Vysílajícímu operátorovi se říká muzikant. Někteří z vás půjdou v budoucnosti do akce ‚nazí‘. Ne abyste ze sebe honem strhali šaty; znamená to prostě, že jste sami a bez jakékoli podpory.

A ještě o jedné věci bych si s vámi chtěl dnes promluvit. O shodě okolností. V naší práci nic takového neexistuje. Shoda okolností bývá obvykle známkou nebezpečí. Jestliže znovu a znovu potkáváte tutéž osobu nebo v terénu opakovaně vidíte tentýž automobil, dávejte si velký pozor. Jste nejspíš v maléru.

Myslím, že to pro dnešek stačí, pánové. Zítra budeme pokračovat tam, kde jsme přestali.“

Čas od času si plukovník Johnson zavolal Roberta do své kanceláře, aby – jak tomu sám říkal – „si popovídali“. Jejich rozhovory byly klamně nezávazné, Robert si však byl vědom, že pod jejich povrchem je podrobován přísnému zkoumání.

„Slyšel jsem, že jsi šťastně ženatý, Roberte.“

„To je pravda.“

Následující hodinu strávili diskusí o manželství, věrnosti a důvěře.

Jindy zase: „Admirál Whittaker se na tebe dívá jako na vlastního syna, Roberte. Víš o tom?“

„Ano.“ Bolest z Edwardovy smrti byla něčím, co ho nikdy nemělo opustit.

Mluvili o loajalitě, povinnosti a smrti.

„Tys už byl nejednou tváří v tvář smrti, Roberte. Bojíš se zemřít?“

„Ne.“ Ale zemřít z dobrého důvodu, pomyslel si Robert. Ne zbytečně.

Tyto schůzky byly Robertovi nepříjemné, protože se podobaly pohledu do falešného zrcadla. Plukovník Johnson ho viděl jasně, sám však zůstával neviditelnou záhadou, obklopenou tajemstvím.

Kurz trval šestnáct týdnů a po celou tu dobu nebyla žádnému z mužů povolena komunikace s vnějším světem. Robertovi se zoufale stýskalo po Susan. Byla to nejdelší doba, po kterou kdy byli rozděleni. Po skončení čtyř měsíců si plukovník Johnson znovu Roberta zavolal do své kanceláře.

„Chci se rozloučit. Odvedl jste vynikající práci, kapitáne. Myslím, že vás čeká nesmírně zajímavá budoucnost.“

„Díky, pane. To doufám.“

„Hodně štěstí.“

Plukovník Johnson se díval za odcházejícím Robertem. Pět minut nehybně seděl a pak dospěl k rozhodnutí. Přešel ke dveřím, zamkl je, potom zdvihl telefon a někam zavolal.

Susan na něj čekala. Otevřela dveře jejich bytu v průhledném negližé, které nic neskrývalo. Vrhla se mu do náruče a přitiskla ho k sobě. „Nazdar, námořníku. Chceš si užít?“

„Už si užívám,“ vydechl šťastně Robert. „Stačí, že tě držím.“

„Bože můj, mně se tak stýskalo!“ Susan se odtáhla a ohnivě prohlásila: „Kdyby se ti někdy něco stalo, asi bych to nepřežila.“

„Nikdy se mi nic nestane.“

„Slibuješ?“

„Slibuju.“

Chvíli si ho ustaraně prohlížela. „Vypadáš hrozně unaveně.“

„Byl to dost intenzivní kurz,“ připustil Robert. Což bylo velice zdrženlivě vyjádřeno. Se všemi těmi texty a příručkami, které museli nastudovat navíc k praktickým lekcím, nezbývalo žádnému z rekrutů na spánek víc než několik hodin denně. Nikdo si nijak zvlášť nestěžoval z velice prostého důvodu: všichni si byli vědomi faktu, že to, čemu se učí, by jim jednoho dne mohlo zachránit život.

„Já vím přesně, co potřebuješ,“ řekla rozhodně Susan.

„To se vsadím, že víš,“ ušklíbl se Robert a natáhl se po ní.

„Počkej. Dej mi pět minut a zatím se svleč.“

Zatraceně, může chlap vůbec mít takové štěstí? pomyslel si, když za ní hleděl. Začal se svlékat.

Susan se za několik minut vrátila. „Hmm, líbíš se mi nahý,“ ozvala se tiše.

Slyšel hlas svého instruktora: „Někteří z vás půjdou v budoucnosti do akce ‚nazí.‘ Znamená to, že jste sami a bez jakékoli podpory.“ Do čeho jsem se to zapletl? A do čeho jsem to zatáhl Susan?

Odvedla ho do koupelny. Vana byla plná teplé parfémované vody a místnost osvětlovaly pouze čtyři svíčky, plápolající na umyvadle.

„Vítej doma, miláčku.“ Vyklouzla z negližé a vkročila do vany. Následoval ji. „Susan…“

„Nemluv. Opři se o mě.“

Cítil, jak ho její ruce něžně laskají na zádech a na ramenou, cítil hebké křivky jejího těla přitisknuté ke svému a zapomněl na únavu. Pomilovali se v teplé vodě, a když se osušili, řekla Susan: „Jako předehra by to stačilo. Teď se do toho dáme vážně.“

Znovu se pomilovali, a když potom Robert usínal se Susan v náručí, pomyslel si: a takhle to bude pořád. Navždycky.

17

Příští pondělí ráno se Robert hlásil ke svému prvnímu dni práce v kanceláři sedmnáctého okruhu Námořní zpravodajské služby v Pentagonu.

„Buď zdráv zase doma, Roberte,“ přivítal ho vřele admirál Whittaker. „Na plukovníka Johnsona jsi evidentně udělal náramný dojem.“

„On sám je pěkně impozantní osobnost,“ usmál se Robert.

U kávy se ho admirál zeptal: „Jsi připraven do práce?“

„Nemůžu se dočkat.“

„To je dobře. Máme takový malý problém v Rhodésii…“

Práce pro Námořní zpravodajskou službu byla dokonce ještě zajímavější, než Robert očekával. Každé poslání bylo jiné a Robertovi byla přidělována ta, která byla kvalifikována jako výjimečně ožehavá. Převedl do Spojených států dezertéra, který vypověděl vše o Noriegově organizovaném obchodu s narkotiky v Panamě, odhalil nepřátelského agenta, který pracoval pro Marcose na americkém konzulátu v Manile, a pomohl instalovat tajnou odposlouchávací stanici v Maroku. Byl vysílán na některé mise do Jižní Ameriky a do Východní Indie. Jediné, co mu vadilo, byly dlouhé doby odloučení od Susan. Nenáviděl každé loučení s ní a strašlivě se mu po ní stýskalo. Jeho život naplňovalo vzrušení z práce, ale Susan neměla nic. Počet Robertových případů neustále narůstal. Trávil doma čím dál méně času a právě tehdy začal jeho problém se Susan nabývat vážných rozměrů.

Kdykoli se vrátil domů, hladově si se Susan padli do náruče a vášnivě se milovali. Jenže tyto okamžiky byly stále vzdálenější. Susan připadalo, že sotva se Robert vrátí z jedné cesty, je okamžitě vyslán na další.

Celou záležitost ještě zhoršovalo, že si s ní Robert nemohl o své práci promluvit. Susan nikdy neměla sebemenší ponětí, kam vlastně jede a co tam dělá. Věděla jen to, že ať dělá cokoli, je to nebezpečné, a měla strašlivý strach, že jednoho dne odjede a už se nevrátí. Neodvažovala se ho na nic vyptávat. Připadala si jako cizí osoba, dokonale vyloučená z jedné důležité součásti jeho života. Jejich života. Takhle už to dál nesnesu, rozhodla se.

Když se Robert vrátil ze čtyřtýdenní cesty do Střední Ameriky, vyzvala ho Susan: „Myslím, že bychom si měli promluvit, Roberte.“

„O co jde?“ zeptal se Robert. Věděl dobře, o co jde. „Mám strach. Vzdalujeme se jeden druhému a já nechci, abychom o sebe přišli. Nesnesla bych to.“

„Susan…“

„Počkej, nech mě domluvit. Víš, kolik času jsme spolu strávili za poslední čtyři měsíce? Necelé dva týdny. Vždycky, když přijdeš domů, připadám si, jako bych tu měla hosta, a ne manžela.“

Popadl Susan do náruče a pevněji stiskl. „Víš přece, jak moc tě miluju.“

Položila mu hlavu na rameno. „Nedovol prosím, aby se nám něco přihodilo.“

„Nedovolím,“ slíbil. „Promluvím si s admirálem Whittakerem.“

„Kdy?“

„Hned teď.“

„Admirál vás přijme, kapitáne.“

„Děkuji.“

Admirál Whittaker seděl za svým stolem a podepisoval nějaké dokumenty. Když Robert vstoupil, vzhlédl a usmál se. „Vítej doma, Roberte, a gratuluju. Odvedl jsi v Salvadoru vynikající práci.“

„Děkuji, pane.“

„Posaď se. Dáš si kávu?“

„Ne, díky, pane admirále.“

„Chtěl jsi se mnou mluvit? Sekretářka říkala, že je to naléhavé. Co pro tebe můžu udělat?“

Bylo těžké začít. „Totiž, pane, jde o soukromou záležitost. Jsem ženatý necelé dva roky a…“

„Vybral sis moc dobře, Roberte. Susan je báječná žena.“

„Jistě, to souhlasím. Problém je v tom, že jsem většinu času pryč a ona je z toho nešťastná. A úplně právem,“ dodal honem. „Není to normální.“

Admirál Whittaker se v křesle pohodlně opřel a zamyšleně pronesl. „To, co děláš, taky samozřejmě není normální práce. Občas je třeba přinášet oběti.“

„To já vím,“ odpověděl tvrdohlavě Robert, „nejsem ale ochoten obětovat svoje manželství. To má pro mě příliš velkou cenu.“

Admirál si ho hloubavě prohlížel. „Rozumím. Tak co bys chtěl?“

„Doufal jsem, že byste mi mohl najít nějaké jiné úkoly, při kterých bych nebyl tak často mimo domov. Tohle je tak velká organizace, že v ní jsou určitě stovky věcí, které bych mohl dělat blíž domovu.“

„Blíž domovu?“

„Ano.“

„Rozhodně by sis to zasloužil,“ pronesl zamyšleně admirál. „Nevidím, proč by něco takového nešlo zařídit.“

Robert se s úlevou usmál. „To je od vás velice laskavé, pane admirále. Rozhodně bych to ocenil.“

„Ano, myslím, že to určitě půjde zařídit. Vyřiď ode mne Susan, že jsme její problém vyřešili.“

Robert rozzářeně vstal. „Ani nevím, jak vám mám poděkovat.“

Admirál Whittaker odmítavě mávl rukou. „Jsi pro mě moc cenný zaměstnanec, než abych dovolil, aby se ti něco stalo. Tak běž domů za nevěstou.“

Když to Robert Susan oznámil, byla nadšená. „Ach, miláčku, to je báječné,“ objala ho.

„Požádám ho o pár týdnů volna, abychom si mohli někam vyrazit. Budou to druhé líbánky.“

„Už jsem zapomněla, jak takové líbánky vypadají,“ zamumlala Susan. „Předveď mi to.“

Robert ji poslechl.

Druhý den ráno poslal admirál Whittaker pro Roberta. „Chtěl jsem jen, abys věděl, že už podnikám určité kroky v té záležitosti, o které jsme včera mluvili.“

„Děkuji vám, pane admirále.“ Teď přišel ten pravý čas zmínit se o dovolené. „A pane…“

„Něco do toho ale přišlo, Roberte,“ pokračoval admirál Whittaker. Vstal a začal přecházet po kanceláři. Když znovu promluvil, zaznívaly v jeho hlase hluboké obavy. „Dostal jsem právě informaci, že CIA byla infiltrována. Zdá se, že už nějakou dobu dochází k trvalému úniku přísně tajných informací. Nevědí o tom špionovi nic jiného než to, že jeho krycí jméno je Fox. Teď momentálně je v Argentině. Potřebují pomoc někoho, kdo nepatří k jejich agentuře, aby tu operaci zvládli. Ředitel CIA požádal o tebe. Byli by rádi, kdybys toho chlapa našel a dopravil ho zpátky sem. Řekl jsem jim, že rozhodnutí nechám na tobě. Chceš se toho ujmout?“

Robert zaváhal. „Obávám se, že tohohle úkolu se budu muset vzdát, pane.“

„Respektuji tvoje rozhodnutí, Roberte. V jednom kuse jsi cestoval a nikdy jsi žádný úkol neodmítl. Vím, že pro tvoje manželství to nebylo snadné.“

„Rád bych se té práce ujal, pane. Jde ale o to, že…“

„Nemusíš mi nic vysvětlovat, Roberte. Můj názor na tvou práci a obětavost se nikdy nezmění. Chtěl bych tě jen požádat o jednu laskavost.“

„O jakou, pane?“

„Náměstek ředitele CIA vyjádřil přání setkat se s tebou bez ohledu na tvoje rozhodnutí. Jako zdvořilostní návštěvu. Nebude ti to vadit, viď?“

„To samozřejmě ne, pane.“

Příštího dne jel Robert do Langley na svou schůzku s náměstkem ředitele CIA.

„Posaďte se, kapitáne,“ vyzval ho náměstek, když vstoupil do jeho velké rohové kanceláře. „Už jsem o vás hodně slyšel. Samozřejmě samou chválu.“

„Děkuji, pane.“

Náměstkovi bylo něco málo přes šedesát let, byl hubený jako tyčka a měl jemné bílé vlasy a malý kartáčovitý knírek, který mu poskakoval nahoru a dolů, když bafal z dýmky. Jako absolvent Yaleovy univerzity vstoupil za druhé světové války do OSS a na jejím konci přešel do CIA. Neustále stoupal ve funkci až do svého současného postavení v jedné z největších a nejmocnějších zpravodajských agentur světa.

„Chci, abyste věděl, že respektuji vaše rozhodnutí, kapitáne.“

Bellamy při náměstkových slovech přikývl. „Je tu ovšem jedna skutečnost, na kterou bych vás měl podle svého názoru upozornit.“

„O co jde, pane?“

„O operaci odhalení Foxe se osobně zajímá prezident.“

„To jsem nevěděl, pane.“

„Považuje ji – a já ostatně taky – za jeden z nejdůležitějších úkolů, které tato agentura měla od svého založení. Vím o vaší rodinné situaci a jsem si jist, že prezidenta to taky mrzí. Je to velice rodinně založený člověk. Skutečnost, že jste se toho úkolu odmítl ujmout, by ovšem mohla – jak bych to řekl – vrhnout určité špatné světlo na ONI i na admirála Whittakera osobně.“

„Admirál neměl s mým rozhodnutím nic společného, pane,“ protestoval Robert.

„Já to chápu, kapitáne, ale bude to tak chápat i prezident?“

Líbánky se budou muset odložit, pomyslel si Robert.

Když to Robert oznámil Susan, jemně ji ujistil: „Tohle je moje poslední zahraniční poslání. Až to skončí, budu doma tak často, že ti polezu na nervy.“

Usmála se na něj. „Tolik času není na celém světě. Zůstaneme spolu navěky.“

Z pátrání po Foxovi se vyklubal jeden z nejzapeklitějších úkolů, jakými byl kdy Robert pověřen. Narazil na jeho stopu v Argentině, o jeden jediný den však svou kořist minul. Stopa ho zavedla do Tokia, do Číny a pak do Malajsie. Ať byl Fox kdokoli, zanechával za sebou právě tolik stop, aby ho zavedl na místa, kde byl dřív, nikdy ale tam, kde se právě nacházel.

Dny se změnily v týdny a týdny se změnily v měsíce a celou tu dobu Robert dýchal Foxovi na záda. Volal Susan prakticky každý den. Zpočátku říkával: „Za pár dní budu doma, drahoušku.“ Potom to bylo: „Snad se vrátím příští týden.“ A konečně: „Vážně nevím, kdy se vrátím.“ Nakonec byl Robert nucen pátrání vzdát. Byl na Foxově stopě dva a půl měsíce bez jakéhokoli výsledku.

Když se vrátil, připadala mu Susan jiná. O trochu chladnější.

„Je mi to moc líto, drahoušku,“ omlouval se Robert. „Netušil jsem, že to bude trvat tak dlouho. Bylo to prostě…“

„Oni tě nikdy nenechají na pokoji, viď, Roberte?“

„Cože? Ale ano, to víš, že ano.“

Zavrtěla hlavou. „Já myslím, že ne. Našla jsem si práci ve Washingtonově nemocnici.“

„Co že sis našla?“ zarazil se.

„Budu tam pracovat jako zdravotní sestra. Nemůžu pořád jen vysedávat doma, čekat, až se ke mně vrátíš, a nevědět, kde jsi a co děláš, nevědět, jestli jsi živý, nebo mrtvý.“

„Susan, já…“

„Je to v pořádku, lásko moje. Alespoň budu dělat něco užitečného, když ty budeš pryč. Usnadní mi to čekání.“ Na to Robert nedokázal odpovědět.

Podal admirálu Whittakerovi zprávu o svém neúspěchu. Admirál s ním cítil.

„To jsem zavinil já, když jsem souhlasil, že se toho ujmeš. Od nynějška necháme CIA, aby si svoje zatracené problémy řešila sama. Omlouvám se, Roberte.“

Robert mu sdělil, že si Susan našla práci jako ošetřovatelka.

„To je nejspíš dobrý nápad,“ prohlásil zamyšleně admirál. „Vaše manželství aspoň nebude pod takovým tlakem. Pokud si sem a tam vezmeš nějaké případy v zahraničí, určitě už to nebude takový problém.“ Ono „sem a tam“ se ukázalo být téměř nepřetržité. A v té době se jejich manželství začalo doopravdy rozpadat.

Susan pracovala ve Washingtonově nemocnici jako sestra na operačním sále, a kdykoli byl Robert doma, snažila se brát si volno, aby mohla být s ním, práce ji však začínala čím dál víc zaneprazdňovat.

„Vážně mě to moc baví, miláčku. Mám pocit, že dělám něco užitečného.“

Povídala si s Robertem o svých pacientech a Robert si vzpomínal, s jakou něžností se starala o něho samotného, jak mu svou laskavou péčí navrátila zdraví a život. Těšilo ho, že dělá důležitou práci, kterou miluje, faktem ale zůstávalo, že se vídali stále méně. Emocionální odstup mezi nimi se rozšiřoval. Objevovala se v něm jakási rozpačitost, kterou dřív neznali. Podobali se dvěma cizím lidem, kteří se zoufale snaží pokračovat v navázaném rozhovoru.

Když se Robert vrátil do Washingtonu z šestinedělní cesty do Turecka, vzal Susan na večeři do Sans Souci.

„Máme v nemocnici nového pacienta,“ vyprávěla Susan. „Měl ošklivou leteckou havárii a doktoři si mysleli, že to nepřežije; já už se ale postarám o to, aby přežil.“ Oči jí zářily.

Přesně takhle vypadala, když se starala o mě, pomyslel si Robert. A napadlo ho, jestli se nad novým pacientem sklání a šeptá: „Uzdrav se. Čekám na tebe.“ Rychle tu myšlenku zahnal.

„On je tak fajn, Roberte. Všechny sestry jsou do něj úplně udělané.“

Všechny sestry? podivil se.

Kdesi v koutku mysli se objevila malá hlodavá pochybnost, podařilo se mu ale zbavit se jí. Objednali si večeři.

Následující sobotu odletěl Robert do Portugalska, a když se po třech týdnech vrátil, Susan ho vzrušeně uvítala.

„Monte se dnes poprvé postavil na nohy!“ Políbila ho jen letmo.

„Monte?“

„Monte Banks. Tak se jmenuje. Bude zase v pořádku. Doktoři tomu nechtěli věřit, ale my jsme to prostě nevzdali.“ My. „Povídej mi o něm.“

„Je vážně báječný. Pořád nám dává nějaké dárečky. Je hrozně bohatý, pilotuje svoje vlastní letadlo a měl ošklivou havárii a…“

„Jaké dárečky?“

„No, vždyť to znáš, jen takové drobnosti – sladkosti a květiny, knížky a desky. Chtěl nám všem dát drahé náramkové hodinky, ale to jsme pochopitelně musely odmítnout.“

„Pochopitelně.“

„Má jachtu, poníky na pólo…“

Toho dne mu Robert začal říkat strýček Skrblík.

Susan o něm mluvila pokaždé, když se vrátila z nemocnice domů.

„Je vážně báječný, Roberte.“ Báječný rovná se nebezpečný.

„A je tak pozorný. Víš, co dneska udělal? Nechal všem sestrám na patře poslat oběd z Žokejského klubu.“

Z toho chlapa se mi zdvihá žaludek. Robert cítil, jak se ho zmocňuje iracionální vztek. „Je ten tvůj báječný pacient ženatý?“

„Ne, miláčku. Pročpak?“

„Jen mě to tak zajímalo.“

Rozesmála se. „Prokristapána, snad nežárlíš?“

„Na nějakého starouška, který se zrovna učí chodit? To tedy ne.“ Zatraceně, to víš, že žárlím. Nechtěl dát ale Susan to zadostiučinění a říct to nahlas.

Když byl Robert doma, snažila se Susan o svém pacientovi nemluvit, pokud na něj však nezavedla řeč sama, udělal to Robert.

„Jak se daň‘ strýčku Skrblíkovi?“

„Není to žádný strýček Skrblík,“ napomenula ho. „Jmenuje se Monte Banks.“

„To je jedno.“ Zatracená smůla, že se ten parchant při té havárii nezabil.

Následujícího dne měla Susan narozeniny.

„Povím ti, co uděláme,“ plánoval Robert nadšeně, „pořádně to oslavíme. Vyrazíme si do města, dáme si někde báječnou věčen a…“

„Do osmi musím zůstat v nemocnici.“

„Tak dobře, vyzvednu tě tam.“

„Fajn. Monte už se nemůže dočkat, až se s tebou seznámí. Všechno jsem mu o tobě vyprávěla.“

„Taky už se těším, až toho starouška poznám,“ ujistil ji Robert.

Když Robert dorazil do nemocnice, recepčního uvítala: „Dobrý večer, kapitáne. Susan je ve třetím patře na ortopedii. Už na vás čeká.“ Zdvihla telefon.

Když Robert vystupoval z výtahu, čekala Susan u dveří v bílé naškrobené uniformě a jemu se na chvíli zastavilo srdce. Byla tak zatraceně krásná.

„Nazdárek, krasavice.“

Susan se podivně nervózně usmála. „Ahoj, Roberte. Za pár minut mi končí služba. Tak pojď, představím tě Montemu.“ Nemůžu se dočkat.

Zavedla ho do velkého soukromého pokoje, přeplněného knihami, květinami a košíky s ovocem, a řekla: „Monte, tohle je můj manžel Robert.“

Robert stál a pozorně si prohlížel muže na posteli. Byl asi o tři nebo o čtyři roky starší než on a podobal se Paulu Newmanovi. Robertovi byl na první pohled protivný.

„Jsem doopravdy moc rád, že vás poznávám, kapitáne. Susan mi o vás všechno vyprávěla.“

Povídají si snad o mně, když uprostřed noci sedí u jeho postele?

„Je na vás moc pyšná.“

To je ono, kamaráde, hoď mi pár drobečků.

Susan se na Roberta dívala, jako by ho chtěla pohledem přimět ke zdvořilosti. Pokusil se o ni.

„Slyšel jsem, že už vás odtud brzy pustí.“

„Ano, a to z větší míry díky vaší ženě. Umí doopravdy dělat zázraky.“

„No tak, námořníku. Myslíš si snad, že nechám tohle báječné tělo nějaké jiné ošetřovatelce?“

„Ano, na to ona je specialistka.“ Robert nedokázal potlačit hořkost v hlase.

Večeře na oslavu narozenin skončila fiaskem. Susan nechtěla mluvit o ničem jiném než o svém pacientovi. „Nepřipomínal ti někoho, miláčku?“

„Borise Karloffa.“

„Musels na něj být tak hrubý?“

„Měl jsem dojem, že se chovám velice zdvořile,“ odsekl chladně. „Prostě se mi ten člověk nelíbí.“

Susan na něj upřeně hleděla. „Vždyť ho vůbec neznáš. Co se ti na něm nelíbí?“

Nelíbí se mi, jak se na tebe dívá. Nelíbí se mi, jak se díváš ty na něj. Nelíbí se mi, jak to s naším manželstvím jde od deseti k pěti. Bože můj, já tě nechci ztratit. „Promiň, nejspíš jsem prostě unavený.“

Večeři dokončili mlčky.

Když se druhého dne Robert chystal do kanceláře, Susan se ozvala: „Musím ti něco říct, Roberte…“

A bylo to, jako by ho někdo udeřil pěstí do žaludku. Nesnesl pomyšlení na to, že by to, co se s nimi děje, formulovala slovy.

„Susan…“

„Víš, že tě miluju a vždycky tě budu milovat. Jsi ten nejdražší a nejbáječnější člověk, jakého jsem kdy poznala.“

„Prosím tě…“

„Ne, nech mě domluvit. Tohle je pro mě hrozně těžké. Za poslední rok jsme spolu strávili sotva pár minut. Už se tomu vůbec nedá říkat manželství, odcizili jsme se.“

Každé slovo bylo jako rána nožem.

„Máš pravdu,“ vydechl zoufale. „Já se ale změním. Odejdu od agentury. Hned teď, dnes. Někam spolu odjedeme a…“

Zavrtěla hlavou. „Ne, Roberte. Oba víme, že by to nebylo nic platné. Děláš práci, kterou dělat chceš. Kdybys s ní kvůli mně přestal, nikdy by sis to nepřestal vyčítat. Není to ničí chyba, prostě… prostě se to stalo. Chci rozvod.“ Zdálo se mu, že se na něj zřítil celý svět. Náhle cítil, že je mu špatně od žaludku.

„To nemůžeš myslet vážně, Susan. Najdeme nějaký způsob, jak to…“

„Na to už je pozdě. Hrozně dlouho jsem o tom přemýšlela. Celou tu dobu, cos byl pryč a já jsem vysedávala sama doma a čekala na tebe, až se vrátíš, jsem o tom přemýšlela. Žijeme každý svůj život a já potřebuju víc než to. Potřebuju něco, co ty mi už nemůžeš dát.“

Stál tam a násilím se snažil ovládnout své city. „Má to… souvisí to nějak se strýčkem Skrblíkem?“

Susan zaváhala. „Monte mě požádal, abych se za něj provdala.“

Cítil, jak se mu vnitřnosti mění ve vodu. „A uděláš to?“

„Ano.“

Byla to jakási šílená noční můra. Tohle přece není pravda, pomyslel si. To nemůže být pravda. Oči se mu zalily slzami.

Susan ho objala a pevně ho k sobě přitiskla. „Nikdy už k žádnému jinému muži nebudu cítit to, co jsem cítila k tobě. Milovala jsem tě celým svým srdcem a celou svou duší a budu tě milovat vždycky. Jsi můj nejdražší přítel.“ Odtáhla se od něj a pohlédla mu do očí. „Jenže to nestačí. Dokážeš to pochopit?“

Chápal jen to, že ho rozdírá na kusy. „Mohli bychom to ještě zkusit. Začneme znova a…“

„Je mi líto, Roberte,“ potlačovala slzy. „Je mi to strašně líto, ale je konec.“

Susan odletěla do Rena kvůli rozvodu a kapitán Bellamy si udělal čtrnáctidenní opilecký flám.

Zvyk je železná košile. Robert zatelefonoval jednomu svému příteli z FBI. S Alem Traynorem už se v minulosti několikrát setkal a důvěřoval mu.

„Nazdar, Trayi, potřebuju jednu službičku.“

„Službičku? Ty potřebuješ psychiatra. Jak jsi kruci mohl nechat Susan, aby ti utekla?“

Povídalo se o tom nejspíš v celém městě. „To je dlouhá a smutná historka.“

„Je mi to vážně líto, Roberte. Byla to báječná ženská. Já… no nic. Co pro tebe můžu udělat?“

„Rád bych, kdybys mi nechal někoho sjet na počítači.“

„Jako by se stalo. Řekni mi, jak se jmenuje.“

„Monte Banks. Je to jen rutinní vyšetřování.“

„Jasně. Co chceš vědět?“

„Nejspíš ho vůbec nebudete mít v záznamech, Trayi, ale jestli tam je – chci vědět, jestli někdy dostal pokutu za nesprávné parkování, jestli bije svého psa, jestli jezdí na červenou. Prostě jako obvykle.“

„Jasně.“

„A zajímalo by mě, jak přišel k penězům. Rád bych se dozvěděl něco o jeho minulosti.“

„Hmm, takže prostě rutina, co?“

„A Trayi, zůstane to jen mezi námi. Tohle je moje osobní záležitost. Ano?“

„Bez problémů. Ráno ti zavolám.“

„Díky. Máš u mě oběd.“

„Večeři.“

„Tak večeři.“

Robert položil sluchátko a pomyslel si: dokonalý příklad tonoucího, který se chytá stébla. V co vlastně doufám – že je to Jack Rozparovač a že se Susan úprkem vrátí do mé náruče?

Následujícího dne si brzy ráno nechal Roberta zavolat Dustin Thornton. „Na čem právě pracujete, kapitáne?“

Víš zatraceně dobře, na čem právě pracuju, pomyslel si Robert. „Uzavírám zrovna případ toho diplomata ze Singapuru a…“

„Zdá se, že tím nejste dostatečně vytížený.“

„Prosím?“

„Pokud jste náhodou zapomněl, kapitáne, Námořní zpravodajská služba nemá pověření k tomu, aby prošetřovala americké občany.“

Robert na něj zmateně hleděl. „Co tím chcete…“

„Dostal jsem zprávu od FBI, že se pokoušíte získat jisté informace, které v žádném případě nespadají do kompetence této agentury.“

Robert pocítil náhlý příval vzteku. Ten zkurvysyn Traynor ho zradil. Takhle se může člověk spolehnout na přítele. „Byla to osobní záležitost,“ vysvětloval. „Já…“

„FBI svoje počítače nemá pro vaše osobní pohodlí ani proto, aby vám pomáhaly pronásledovat soukromé občany. Vyjadřuji se jasně?“

„Naprosto jasně.“

„To je všechno.“

Robert doběhl zpět do své kanceláře. Když vytáčel číslo 202-324-3000, třásly se mu prsty. „FBI,“ ozvalo se ve sluchátku. „Ala Traynora.“

„Okamžik, prosím.“

O chviličku později se ozval mužský hlas. „Haló. Přejete si něco?“

„Ano. Volám Ala Traynora.“

„Je mi líto, ale agent Traynor už tady nepracuje.“

Robert cítil, jak jím projel šok. „Cože?“

„Agent Traynor byl přeložen.“

„Přeložen?“

„Ano.“

„A kam?“

„Do Boise. Teď tam ale nějakou dobu nebude. Obávám se, že dlouhou dobu.“

„Jak to myslíte?“

„Když si byl včera večer zaběhat v Rock Creek Parku, porazilo ho nějaké auto a pak z místa nehody ujelo. Věřil byste tomu? Nějaký kretén musel být namol opilý, protože vyjel až na běžeckou pěšinku. Traynorovo tělo bylo odhozeno přes deset metrů daleko. Možná to vůbec nepřežije.“

Robert položil sluchátko. V hlavě se mu rojily zmatené myšlenky. Co se to kruci děje? Monte Banks, ten modrooký vzor všech řádných Američanů, je pod ochranou. Před čím ho chrání a kdo ho chrání? Kristepane, pomyslel si Robert, do čeho se to Susan zapletla?

Toho odpoledne ji zašel navštívit.

Byla ve svém novém bytě, v nádherném dvojdomku na ulici M. Bylo by ho zajímalo, jestli za něj platí strýček Skrblík. Neviděl Susan už několik týdnů a pohled na ni mu vyrazil dech.

„Promiň mi, že jsem sem takhle vpadl, Susan. Vím, že jsem slíbil, že to neudělám.“

„Říkals, že jde o něco vážného.“

„Taky že ano.“ Když teď byl tady, nevěděl, jak začít. Přišel jsem, abych tě zachránil, Susan? To by se mu vysmála. „Co se stalo?“

„Jde o Monteho.“ Zamračila se. „Co je s ním?“

Tohle bylo ze všeho nejtěžší. Jak jí může vysvětlit něco, co sám pořádně neví? Věděl jen, že je něco strašlivě v nepořádku. Monte Banks v počítači FBI rozhodně byl a byl tam s poznámkou: Nevydávat žádné informace bez řádného zplnomocnění. A jeho dotaz se jako bumerang okamžitě dostal zpět na ONI. Proč?

„Myslím si, že… že není tím, čím se zdá být.“

„Nerozumím.“

„Susan – kde bere peníze?“

Tahle otázka ji zřejmě překvapila. „Monte má velice úspěšnou vývozní a dovozní firmu.“ Ta nejstarší zástěrka na světě.

Mělo ho napadnout, že nemá smysl přiletět sem s takovou nedopečenou teorií. Připadal si jako hlupák. Susan čekala na odpověď a on žádnou neměl.

„Proč se ptáš?“

„Chtěl jsem… jen jsem se chtěl ujistit, že je to pro tebe ten správný člověk,“ zamumlal nepřesvědčivě.

„Ach, Roberte.“ Její hlas byl naplněn zklamáním.

„Asi jsem sem neměl chodit.“ Tos uhodil hřebíček na hlavičku, kamaráde. „Promiň.“

Susan k němu přistoupila a lehce ho objala. „Já to chápu,“ řekla tiše.

Jenže nic nechápala. Nechápala, že naprosto nevinný dotaz na Monteho Bankse narazil na kamennou stěnu mlčení, byl předán úřadu Námořní zpravodajské služby a že muž, který se pokusil příslušné informace získat, byl přeložen někam, kde dávají lišky dobrou noc.

Existovaly i jiné metody, jak získat informace, a Robert jich začal nesmírně obezřetně využívat. Zatelefonoval jistému příteli, který pracoval pro časopis Forbes.

„Roberte! Už jsem tě dávno neviděl. Co pro tebe můžu udělat?“

Robert mu to vyložil.

„Monte Banks? To je zvláštní, že mluvíš zrovna o něm. Myslíme si, že by ho náš časopis měl zařadit do seznamu čtyř set nejbohatších lidí Ameriky, nemůžeme o něm ale sehnat žádné pořádné informace. Ty bys pro nás něco měl?“ Nula.

Robert si zašel do veřejné knihovny a hledal Monteho Bankse v publikaci Kdo je kdo. Nebyl tam uveden.

Obrátil se k mikrofiším a vyhledal si staré výtisky listu Washington Post z doby, kdy měl Monte Banks svou leteckou havárii. Našel krátkou noticku o zřícení letadla. O Banksovi se zmiňovala jako o podnikateli.

Všechno to vypadalo docela nevinně. Třeba se mýlím, pomyslel si Robert. Třeba je Monte Banks hrdina v bílém stetsonu. Naše vláda by mu přece neposkytovala ochranu, kdyby to byl špion, zločinec, kdyby obchodoval s drogami. Pravda je taková, že se pořád ještě snažím udržet si Susan.

Být znovu starým mládencem znamenalo osamělost, prázdnotu, koloběh prací naplněných dnů a bezesných nocí. Bez varování se ho zmocňovaly vlny zoufalství a v těch chvílích se dával do pláče. Plakal nad sebou, nad Susan a nad vším, o co přišli. Susanina přítomnost byla zřetelná na každém kroku; celý byt se přímo hemžil věcmi, které mu ji připomínaly. Robert měl tu smůlu, že měl dokonalou paměť, takže ho každá místnost mučila vzpomínkami na Susanin hlas, na její smích, na její teplo. Vzpomínal si na hebká návrší a údolí jejího těla, když na něj nahá čekala v posteli, a bolest v jeho nitru byla nesnesitelná.

Jeho přátelům to dělalo starosti.

„Neměl bys zůstávat sám, Roberte.“

A heslem dne se stalo: „Mám pro tebe úplně báječné děvče.“

Byly to dívky vysoké a krásné, nebo naopak drobné a sexy. Byly to modelky a sekretářky, vedoucí pracovnice reklamních agentur, rozvedené mladé paničky a advokátky. Ani jedna z nich se však nevyrovnala Susan. S žádnou z nich neměl nic společného, a když se pokoušel udržovat nezávaznou konverzaci s cizími ženami, které ho naprosto nezajímaly, jen to prohlubovalo jeho pocit osamění. Naprosto netoužil vyspat se s některou z nich; chtěl být prostě sám. Chtěl celý ten film přetočit zpět na začátek a od základu přepsat scénář. V retrospektivním pohledu snadno viděl svoje omyly a bylo mu zcela jasné, jak měla proběhnout scéna s admirálem Whittakerem.

CIA byla infiltrována mužem jménem Fox. Náměstek ředitele vyjádřil přání, abys ho našel.

TO NEJDE, PANE ADMIRÁLE. JE MI LÍTO. ODJÍŽDÍM S MANŽELKOU NA DRUHÉ LÍBÁNKY.

Chtěl svůj život znovu sestříhat a dát mu šťastný konec. Příliš pozdě. Život nikomu nedává druhou šanci. Zůstal sám.

Sám si obstarával nákupy, sám si vařil, a když byl doma, chodíval jednou týdně do samoobslužné čistírny v sousedství.

Bylo to osamělé a nešťastné období Robertova života. To nejhorší však teprve mělo přijít. Několikrát mu telefonovala jistá krásná módní návrhářka, s níž se seznámil ve Washingtonu, a zvala ho k sobě na večeři. Robert se nejprve zdráhal, nakonec však pozvání přijal. Připravila báječnou večeři pro dva při svíčkách.

„Jsi vynikající kuchařka,“ pochválil ji Robert.

„Jsem vynikající ve všem.“ A nebylo pochyb, jak to myslí. Přisedla si blíž k němu. „Chtěla bych ti to dokázat.“ Položila mu ruce na stehna a přejela mu jazykem rty.

Už je to dlouho, pomyslel si Robert. Možná až příliš dlouho.

Šli spolu do postele a k Robertovu ohromení to skončilo fiaskem. Poprvé v životě byl impotentní. Cítil se nesmírně zahanbeně.

„Nedělej si s tím hlavu, miláčku,“ uklidňovala ho. „To bude v pořádku.“ Nebylo.

Robert se vracel domů s pocitem trapnosti a připadal si jako mrzák. Bylo mu jasné, že jakousi šílenou a zvrácenou logikou na něj milování s jinou ženou působí, jako by podváděl Susan. Jsem to ale idiot.

O několik týdnů později to zkusil znovu s jednou inteligentní sekretářkou z ONI. V posteli si počínala nespoutané vášnivě, hladila ho po celém těle a brala si ho do horkých úst; nebylo to nic platné. Chtěl jenom Susan. Po tomhle zážitku už to víckrát nezkoušel. Přemýšlel o tom, že by se poradil s lékařem, příliš se však styděl. Znal odpověď na svůj problém a ta neměla s lékařskými radami nic společného. Vložil veškerou svou energii do práce.

Susan mu volala nejméně jednou týdně. „Nezapomeň si vyzdvihnout košile z prádelny,“ připomínala mu. Nebo: „Posílám ti tam děvče na úklid. Vsadím se, že tam máš strašný nepořádek.“

Každé její zavolání zvyšovalo nesnesitelnost jeho osamění. Zavolala mu večer před svatbou.

„Chci ti říct, že se zítra vdávám, Roberte.“

Cítil potíže s dechem a začalo se mu nedostávat kyslíku.

„Susan…“

„Miluju Monteho,“ prohlásila, „ale tebe taky miluju. Budu tě milovat až do nejdelší smrti a byla bych ráda, kdybys na to nikdy nezapomněl.“

Co na to mohl říct?

„Jsi v pořádku, Roberte?“

Jasně. Mám se báječně. Až na to, že je ze mě dojebanej eunuch. Vlastně dojebanej ne. „Roberte?“

Nedokázal se přimět k tomu, aby ji svým problémem obtěžoval. „Je mi fajn. Jen pro mě prosím udělej jednu maličkost, miláčku.“

„Cokoli, co bude v mých silách.“

„Nenech… nenech ho, aby tě o líbánkách vzal někam, kde jsme byli spolu.“

Zavěsil a vyrazil se znovu opít.

To bylo před rokem, to byla minulost. Tehdy byl nucen konečně se smířit s realitou a připustit, že Susan teď patří někomu jinému. Teď však bylo třeba žít v přítomnosti; čekala ho práce. Bylo na čase popovídat si s Lesliem Mothershedem, s tím fotografem, který měl snímky a jména svědků, jejichž hledáním byl Robert pověřen v tomhle poslání, které mělo být jeho posledním.

18

Leslie Mothershed byl ve stavu přesahujícím pouhou euforii. Jakmile se vrátil do Londýna, spěchal honem se svými drahocennými filmy v ruce do maličké špižírny, ve které si zařídil temnou komoru, a zkontroloval, že má po ruce vše potřebné: vývojnici na filmy, teploměr, prádelní kolíčky, čtyři velké kádinky, časovači zařízení a vývojku, přerušovací roztoky i ustalovač. Zhasl stropní světlo a rozsvítil malou červenou závěsnou lampičku. Třásly se mu ruce, když otevíral kazety a vytahoval z nich filmy. Několikrát se zhluboka nadechl, aby se uklidnil. Tentokrát nesmím nic zkazit, pomyslel si. Vůbec nic. Tohle dělám pro tebe, mami.

Opatrně navinul film na cívky. Cívky vložil do vývojnice, kterou naplnil vývojkou, první z tekutin, kterých se chystal použít. Bylo třeba zachovávat konstantní teplotu dvaceti stupňů Celsia a pravidelně vývojku protřepávat. Po jedenácti minutách obsah vývojnice vylil a zalil cívky ustalovačem.

Zase už se ho začala zmocňovat nervozita; měl strašlivý strach, že se dopustí nějakého omylu. Vylil ustalovač, aby mohl provést první oplach, a potom nechal filmy deset minut ve vývojnici plné vody. Pak následovaly dvě minuty nepřetržitého protřepávání v konečném ustalovači a dalších dvanáct minut ve vodě. Třicet minut ve stabilizačním roztoku mělo zajistit, že na negativech nebudou žádné šmouhy a defekty. Konečně pak s neuvěřitelnou opatrností filmy vytáhl, rozvěsil je na kolíčky a gumovým válečkem je otřel do poslední kapky. Netrpělivě čekal, až negativy oschnou.

Bylo načase podívat se na ně. Se zatajeným dechem a s rozbušeným srdcem zdvihl Mothershed první pás negativů a přidržel si ho proti světlu. Dokonalé! Absolutně dokonalé!

Každý z těch snímků byl naprostý klenot, obrázek, na jaký by mohl být hrdý kterýkoli fotograf na světě. Byla na nich vykreslená každá podrobnost toho podivného kosmického plavidla včetně těl dvou mimozemšťanů ležících uvnitř.

Mothershedovu pozornost upoutaly dvě věci, kterých si až do onoho okamžiku nevšiml, takže se na snímky zadíval pozorněji. V místě, kde se kosmická loď rozlomila, byly v jejím interiéru vidět tři úzké pohovky – přitom tam však byli jen dva mimozemšťané. Další podivnou věcí byla skutečnost, že jedna z rukou těch mimozemšťanů jako by byla useknutá, na fotografii ji však nebylo nikde vidět. Možná že ti tvorové měli jen jednu ruku, napadlo Mothersheda. Bože můj, že to ale jsou mistrovské obrázky! Matka měla pravdu, jsem génius. Rozhlédl se po maličké místnůstce a pomyslel si: Až budu příště vyvolávat filmy, bude to už v nádherné velké temné komoře v mém sídle na Eaton Square.

Stál tam a ohmatával svoje poklady jako lakomec, který se mazlí se svým zlatem. Na celém světě by člověk nenašel časopis nebo noviny, které by nebyly ochotny pro tyhle snímky třeba vraždit. Celé roky ti hajzlové jeho fotografie odmítali a posílali mu je zpátky s urážlivými komentáři. „Děkujeme za zaslání snímků, které vám přiložené vracíme. Neodpovídají našim momentálním potřebám.“ A pak zase: „Děkujeme za zaslaný materiál. Příliš se podobá snímkům, které jsme již dříve otiskli.“ Nebo prostě: „Vracíme fotografie, které jste nám zaslal.“

Celá léta u těch debilů škemral o práci a teď se budou oni plazit před ním; přinutí je, aby mu to všechno zaplatili i s úroky.

Už se nemohl dočkat, musel se do toho pustit okamžitě. Protože ti pitomci od British Telecom mu odpojili telefon jen proto, že se se svou poslední čtvrtletní platbou náhodou o pár týdnů zpozdil, musel si jít Mothershed zatelefonovat někam ven. Z náhlého popudu se rozhodl zajít k Langanovi, kam měly ve zvyku chodit všechny možné slavné osobnosti, a dopřát si tam zasloužený oběd. Langanova restaurace byla vysoko nad jeho poměry, pokud ale někdy měl příležitost k oslavě, bylo to právě dnes. Nestál snad už na prahu bohatství a slávy?

V restauraci usadil vrchní číšník Mothersheda k rohovému stolku; v boxu necelé tři metry od sebe tam spatřil dvě povědomé tváře. Náhle si uvědomil, koho vlastně vidí, a projel jím záchvěv vzrušení. Michael Caine a Roger Moore osobně! Zalitoval, že už není naživu jeho matka a že jí o tom nebude moci vyprávět. Hrozně ráda si čítávala o filmových hvězdách. Oba muži se něčemu smáli a dobře se bavili, jako by na celém světě neměli jedinou starost, a Mothershed od nich nedokázal odtrhnout oči. Pohlédli na něj a lhostejně se odvrátili. Hajzlové nafoukaní, pomyslel si rozčileně Leslie Mothershed. Nejspíš čekají, že k nim přijdu a poprosím je o autogram. Jenže za pár dnů budou o autogram prosit oni mě. Div se nepřetrhnou, aby mě mohli představit svým přátelům. „Leslie, chtěl bych tě seznámit s Charlesem a s Di a tady jsou Fergie a Andres. Tohle je Leslie, však víte, ten, co udělal ty slavné snímky UFO.“

Když se Mothershed naobědval, prošel kolem obou slavných herců a vyšel po schodech k telefonní budce. Na informacích mu dali číslo novin Sun.

„Chtěl bych mluvit s redaktorem, který má na starosti uveřejňování fotografií.“

V telefonu se ozval mužský hlas. „Tady Chapman.“

„Co byste dali za fotografie UFO s těly dvou mimozemšťanů?“

„Kdyby ty obrázky byly dost kvalitní,“ odpověděl muž na druhém konci linky, „možná bychom je otiskli jako příklad chytrého kanadského žertíku a…“

„V tomhle případě náhodou o žádný kanadský žertík nejde,“ přerušil ho kousavě Mothershed. „Mám jména devíti hodnověrných svědků včetně jednoho kněze, kteří potvrdí, že jsou ty snímky pravé.“

Muž změnil tón. „Vážně? A odkudpak ty snímky jsou?“

„Na tom teď nezáleží,“ odsekl vypočítavě. Neměl v úmyslu nechat ze sebe nějakým trikem vylákat žádné informace. „Máte zájem?“

„Pokud můžete dokázat, že jsou to autentické snímky,“ pokračoval hlas opatrně, „tak ano, v tom případě bychom měli velký zájem.“

Aby ne, pomyslel si Mothershed triumfálně. „Ještě se s vámi spojím.“ Zavěsil.

Druhé dva telefonáty byly právě tak uspokojivé. Mothershed si musel přiznat, že zapsat si jména a adresy svědků byl naprosto geniální nápad. Neexistovala jediná možnost, jak by ho někdo mohl obvinit, že se pokouší o nějaký podvod. Ty snímky se objeví na prvních stranách všech významných novin a časopisů celého světa. A bude u nich moje jméno: Fotografoval Leslie Mothershed.

Když Mothershed odcházel z restaurace, nedokázal odolat nutkání a přešel k boxu, kde seděli oba slavní herci. „Promiňte, nerad vás obtěžuji, ale nedali byste mi autogram?“

Roger Moore a Michael Caine se na něj zdvořile usmáli. Naškrábali svá jména na kousky papíru a podali mu je.

„Děkuji.“

Když Leslie Mothershed vyšel na ulici, vztekle autogramy roztrhal a útržky zahodil.

Ať se jdou vycpat! pomyslel si. Jsem důležitější než oni.

19

Robert odjel taxíkem do Whitechapelu. Projížděli City, londýnskou obchodní čtvrtí, a mířili na východ, až dorazili na Whitechapel Road, jejíž okolí získalo před sto lety nechvalnou proslulost díky Jacku Rozparovači. Podél Whitechapel Road byly tucty venkovních stánků, kde se prodávalo všechno možné od oděvů přes čerstvou zeleninu až po koberce. Když se taxík blížil k Mothershedově adrese, nabývala okolní zástavba stále zchátralejšího vzhledu. Budovy s odlupující se pískovcovou fasádou byly celé počmárané různými nápisy. Projeli kolem hospůdky jménem Weaver’s Arms. Sem nejspíš chodí Mothershed na pivo, napadlo Roberta. Na dalších dveřích byl nápis: Walterova sázková kancelář… Tady asi sází na koníčky.

Konečně dojeli na adresu Grove Road 213 A. Robert poslal taxík pryč a pozorně si prohlížel budovu před sebou. Byl to ošklivý jednopatrový dům, který byl kdysi rozdělen na malé byty. Uvnitř byl muž, v jehož držení byl kompletní seznam svědků, které byl Robert vyslán vypátrat.

Když se ozval zvonek u dveří, byl Leslie Mothershed právě v obývacím pokoji a přemýšlel o svém neočekávaném štěstí. Překvapeně vzhlédl, naplněn náhlým nevysvětlitelným strachem. Zazvonění se ozvalo znovu. Mothershed chvatně posbíral své drahocenné fotografie a pospíchal s nimi do přestavěné temné komory. Zastrčil je do hromady starých snímků, pak se vrátil do obývacího pokoje a otevřel vstupní dveře. Pohlédl na cizince, který stál na prahu.

„Přejete si?“

„Leslie Mothershed?“

„Ano. Co pro vás mohu udělat?“

„Můžu dál?“

„To nevím. O co jde?“

Robert vytáhl průkazku ministerstva obrany a krátce mu ji ukázal. „Přišel jsem v jisté oficiální záležitosti, pane Mothershede. Můžeme si promluvit buď tady, nebo na ministerstvu.“ Byl to jen bluf, viděl však, jak se ve fotografově tváři náhle objevil strach.

Leslie Mothershed polkl. „Nevím sice, o čem mluvíte, ale… pojďte dál.“

Robert vešel do nevýrazně zařízeného pokoje. Byla to jakási bezútěšná směsice ošumělosti a viktoriánské elegance, místnost, v jaké by nikdo nebydlel dobrovolně.

„Vysvětlil byste mi laskavě, co tu děláte?“ Mothershed do svého hlasu vložil přesně ten správný odstín nevinného rozčilení.

„Přišel jsem vám položit pár otázek ohledně jistých fotografií, které jste pořídil.“

Věděl to! Věděl to od okamžiku, kdy zaslechl zvonek. Ti hajzlové se mě pokusí obrat o moje bohatství. Tak to se jim tedy nepovede. „O jakých fotografiích to mluvíte?“

„O těch, které jste pořídil na místě nehody toho létajícího talíře,“ pokračoval trpělivě Robert.

Mothershed na Roberta chvíli hleděl, jako by ho jeho slova překvapila, a pak se nuceně zasmál. „Ach tak, o těch! Kéž bych je doopravdy měl a mohl vám je dát.“

„Pořídil jste přece ty snímky?“

„Zkoušel jsem to.“

„Jak to myslíte – zkoušel?“

„Vůbec mi ty zatracené fotky nevyšly.“ Mothershed si nervózně odkašlal. „Zapotil se mi fotoaparát. To už je podruhé, co se mi něco takového stalo.“ Slova se teď z něj jen hrnula. „Dokonce jsem musel vyhodit negativy, nestály za nic. Byla to úplná ztráta filmu. A víte, jak jsou dnes filmy drahé.“

Neumí lhát, pomyslel si Robert. Je na pokraji paniky. „To je ovšem smůla,“ prohlásil účastně. „Ty fotografie by nám byly velice pomohly.“ O seznamu cestujících se ani slovem nezmínil. Když Mothershed popíral existenci fotografií, popřel by i existenci seznamu. Robert se rozhlédl kolem sebe. Fotografie i seznam musely být ukryté někde tady. Nemělo by být těžké najít je. Byt se skládal z malého obývacího pokoje, ložnice, koupelny a měl ještě jedny dveře, které pravděpodobně vedly do nějakého pracovního přístěnku. Nemohl toho člověka nijak přinutit, aby mu ty materiály vydal, protože neměl žádnou skutečnou pravomoc. Chtěl ale ty fotografie a seznam svědků dřív, než je přijde zabavit SIS. Potřeboval seznam pro sebe.

„Ano,“ povzdechl si Mothershed. „Ty fotky by mi byly vynesly balík.“

„Povězte mi něco o té kosmické lodi,“ vyzval ho Robert.

Mothershed se mimoděk otřásl; měl tu strašidelnou scénu navždy vrytou do paměti. „Nikdy na to nezapomenu,“ prohlásil. „Zdálo se, jako by ta loď… jako by pulzovala, jako by byla naživu. Bylo v ní něco zlého. A uvnitř byli dva mrtví mimozemšťané.“

„Můžete mi něco říct o cestujících z toho autobusu?“

No jasně, že můžu, usmál se v duchu škodolibě Mothershed. Mám všechna jejich jména i s adresami. „Ne, to bohužel nemůžu.“ Mluvil dál, aby zakryl svou nervozitu. „Nemůžu vám s těmi cestujícími pomoci z toho důvodu, že já sám jsem tím autobusem nejel. Nikoho z nich jsem neznal.“

„Rozumím. Tak dobrá, pane Mothershede, děkuji vám za spolupráci. Jsem vám velice vděčný a je mi líto, že to tak dopadlo s těmi snímky.“

„To mě taky,“ přikývl Mothershed. Díval se, jak se za neznámým mužem zavírají dveře, a spokojeně si pomyslel: Povedlo se mi to! Povedlo se mi ty zkurvy syny převézt!

Venku na chodbě si Robert prohlížel dveřní zámek. Byl to starý model Chubb, který mohl mít otevřený za pár sekund. Rozhodl se, že začne byt sledovat uprostřed noci a počká si, až fotograf ráno odejde. Jakmile budu mít v ruce ten seznam, bude už zbytek mého úkolu jednoduchý.

Robert se ubytoval v malém hotelu nedaleko Mothershedova bytu a zavolal generálu Hilliardovi.

„Mám jméno toho anglického svědka, pane generále.“

„Výborně. Zařídím, aby s ním promluvily britské úřady.“

O seznamu cestujících ani o fotografiích se Robert nezmínil. To byly trumfy, které si nechával v rukávu.

Reggieho krámek, kde se prodávaly smažené ryby a hranolky, byl v úzké slepé uličce odbočující z Brompton Road. Byl to malý podnik, jehož klientelu tvořili většinou úředníci a sekretářky pracující v sousedství. Stěny uvnitř byly polepené fotbalovými plakáty a ta místa, která mezi nimi prosvítala, neviděla čerstvou malbu od dob suezského konfliktu.

Telefon za pultem dvakrát zazvonil, než ho zdvihl rozložitý muž v umaštěném vlněném svetru. Vypadal jako typický obyvatel East Endu až na monokl se zlatým rámečkem, který měl pevně zasazený v levém očním důlku. Každému, kdo se na něj pozorně podíval, bylo ihned jasné, proč nosí právě monokl: druhé oko bylo totiž skleněné a mělo modrou barvu toho odstínu, který se obvykle vyskytuje na prospektech cestovních kanceláří.

„Tady Reggie.“

„Tady je biskup.“

„Ano, pane,“ přikývl Reggie a ztišil hlas v šepot.

„Náš klient se jmenuje Mothershed. Křestní jméno Leslie. Bydlí v Grove Road číslo 213 A. Potřebujeme tuhle objednávku splnit spěšně. Je to jasné?“

„Jako by se už stalo, pane.“

20

Leslie Mothershed byl zcela ztracen v překrásné krajině snů. Novináři z celého světa s ním právě dělali interview. Vyptávali se na ten obrovský zámek, který právě koupil ve Skotsku, na jeho lovecký zámeček v jižní Francii a na jeho ohromnou jachtu. „A je pravda, že vám královna nabídla, abyste se stal oficiálním fotografem královské rodiny?“

„Je to pravda. Řekl jsem jí, že si to ještě rozmyslím. A teď, dámy a pánové, pokud mě všichni omluvíte, mám už zpoždění na svou show v BBC…“

Z blaženého rozjímání ho vyrušil zvuk zvonku u dveří. Pohlédl na hodinky – bylo jedenáct. Že by se ten chlap vrátil? Přešel ke dveřím a opatrně je otevřel. Na prahu stál muž menší postavy než Mothershed (to bylo první, čeho si na něm všiml), se silnými brýlemi a hubeným bledým obličejem.

„Promiňte,“ oslovil ho muž ostýchavě. „Omlouvám se, že vás ruším v tuhle hodinu. Bydlím kousek odtud. Na té ceduli venku stojí, že jste fotograf.“

„No a?“

„Děláte pasové fotografie?“

Leslie Mothershed jestli dělá pasové fotografie? Člověk, kterému bude zakrátko patřit svět? To je jako chtít po Michalangelovi, aby vám vymaloval koupelnu.

„Ne,“ odsekl hrubě a chystal se zavřít dveře.

„Opravdu mě hrozně mrzí, že vás takhle obtěžuji, ale jsem ve strašlivém maléru. V osm ráno mi odlétá letadlo do Tokia, a když jsem si před chviličkou vytáhl pas, zjistil jsem, že se mi z něj nějak uvolnila fotografie. Je pryč. Všude jsem ji hledal. Bez fotografie v pasu mě nepustí do letadla.“ Mužík se div nerozplakal.

„Je mi líto,“ odbyl ho Mothershed. „Já vám nepomůžu.“

„Byl bych ochoten zaplatit vám sto liber.“

Sto liber? Člověku se zámkem, loveckým zámečkem a jachtou? To je urážka.

„Mohl bych vám zaplatit i víc,“ pokračoval žalostně se tvářící mužík. „Dvě nebo tři stovky. Já totiž vážně musím to letadlo chytit, protože jinak přijdu o místo.“

Tři sta liber za pasovou fotografii? Odhlédne-li se od vyvolávání, trvalo by to asi deset sekund. Mothershed začal v duchu počítat. To znamenalo 1800 liber za minutu. Osmnáct set liber za minutu dělalo 10 800 liber za hodinu. Kdyby pracoval osm hodin denně, dělalo by to za den 94 400 liber. Za týden by to bylo…

„Uděláte to pro mě?“

Mothershedova domýšlivost soupeřila s jeho hrabivostí a hrabivost zvítězila. Malé kapesné se mi bude hodit.

„Tak pojďte dál,“ vyzval mužíka. „Postavte se támhle k té stěně.“

„Děkuji. Jsem vám vážně hrozně vděčný.“

Mothershed litoval, že nemá polaroid. S tím by to bylo tak jednoduché. Zdvihl fotoaparát značky Vivitar a přikázal: „Nehýbejte se.“

O deset sekund později to bylo hotové.

„Bude chvíli trvat, než to vyvolám,“ vysvětloval Mothershed. „Můžete přijít za…“

„Pokud vám to nebude vadit, počkám si.“

„Jak chcete.“

Mothershed odnesl fotoaparát do temné komory, uložil ho do černého pytle, zhasl stropní lampu, rozsvítil červené světélko a vytáhl z aparátu film. Měl v úmyslu rychle to odbýt; pasové fotografie stejně vždycky vypadají příšerně. O patnáct minut později, zatímco film byl ve vývojnici a Mothershed sledoval čas, ucítil pach kouře. Zarazil se. Že by se mu to jen zdálo? Ale ne, pach kouře sílil. Otočil se a chtěl otevřít dveře, ty však jako by byly zaseklé. Mothershed se do nich opřel, ale dveře nepovolily.

„Haló,“ zavolal. „Co se to tam děje?“ Odpovědi se nedočkal.

„Haló?“ Zatlačil do dveří ramenem, na druhé straně však jako by k nim bylo přistrčeno něco těžkého, co je drželo zavřené. „Haló, pane?“

Opět žádná odpověď. Jediným zvukem, který slyšel, byl hlasitý praskot. Pach kouře už začínal být nesnesitelný. V bytě zuřil požár. Proto tam pravděpodobně není. Určitě běžel pro pomoc. Leslie Mothershed vrážel ramenem do dveří, ty se ale ani nepohnuly. „Pomoc!“ zaječel. „Pomozte mi odtud!“

Pode dveřmi se začal dovnitř valit kouř a Mothershed cítil žár plamenů, které je olizovaly. Dýchalo se mu čím dál hůř a začínal se dusit. Horečně si uvolnil límeček a lapal po dechu. Plíce měl v jednom ohni a pomalu ztrácel vědomí. Klesl na kolena. „Ach, bože, nenech mě teď prosím zemřít. Ne teď, když už brzo budu bohatý a slavný…“

„Tady Reggie.“

„Objednávka splněná?“

„Ano, pane. Trochu připálená, ale dodaná včas.“

„Výborně.“

Když Robert ve dvě hodiny ráno přijel do Grove Street, aby zahájil pozorování Mothershedova bytu, narazil na obrovskou dopravní zácpu. Ulice byla přeplněná různými služebními vozidly, stála tu požární stříkačka, několik sanitek a tři policejní auta. Robert se protlačil davem přihlížejících a spěšně zamířil k centru všeho dění. Celá budova byla v plamenech. Zvenčí viděl, že přízemní byt, v němž bydlel fotograf, byl ohněm dokonale zničen.

„Jak se to stalo?“ vyptával se jednoho z požárníků.

„To ještě nevíme. Ustupte, prosím.“

„V tom bytě bydlí můj bratranec. Je v pořádku?“

„To bohužel není,“ odpověděl soucitně požárník. „Zrovna ho vynášejí z domu.“

Robert viděl, jak dva zřízenci zasunují do sanitky nosítka s tělem.

„Zrovna jsem u něj přespával,“ vysvětloval. „Mám tam všechno svoje šatstvo. Chtěl bych jít dovnitř a…“

Požárník zavrtěl hlavou. „To by vám k ničemu nebylo, pane. V tom bytě všechno lehlo popelem.“

Všechno lehlo popelem. Včetně fotografií a toho drahocenného seznamu cestujících se jmény a adresami.

A to jsem si kruci říkal, jakou mám kliku, pomyslel si Robert hořce.

Ve Washingtonu Dustin Thornton obědval se svým tchánem v přepychové soukromé jídelně kanceláří Willarda Stonea. Dustin Thornton byl nervózní. V přítomnosti svého mocného tchána byl nervózní vždycky.

Willard Stone měl dobrou náladu. „Včera jsem večeřel s prezidentem, Dustine. Říkal mi, že je s tvou prací velice spokojen.“

„To mě moc těší.“

„Odvádíš dobrou práci. Pomáháš chránit nás před tou chátrou.“

„Před jakou chátrou?“

„Před těmi, kdo se pokoušejí srazit tuhle velkolepou zemi na kolena. Nejsou to ale jenom nepřátelé za našimi hradbami, před kterými se musíme mít na pozoru. Jsou to i ti, kteří předstírají, že slouží naší vlasti, kteří však zanedbávají své povinnosti. Ti, kteří neplní rozkazy.“

„Nekonformní jedinci.“

„Přesně tak, Dustine, nekonformní jedinci. Ti musejí být potrestáni. Kdyby…“

Do jídelny vešel jakýsi muž. „Promiňte, pane Stone, ale ti pánové už dorazili. Čekají na vás.“

„Ano.“ Stone se otočil ke svému ze ti. „Klidně dojez, Dustine, já musím zařídit něco důležitého. Jednoho dne ti to snad budu moci všechno povědět.“

21

Ulice Curychu byly přeplněné groteskně vyhlížejícími tvory podivného tvaru, nestvůrnými obry s velkými pitvornými těly a malýma očkama, s kůží barvy vařených ryb. Byli to požírači masa a odporné pachy, vylučované spolu s potem z jejich těl, se jí hnusily. Některé ze samic byly oblečené ve zvířecích kůžích, v pozůstatcích tvorů, které zavraždily. Byla stále ještě v šoku z té příšerné katastrofy, která připravila její společníky o životní podstatu.

Byla už na Zemi po dobu čtyř cyklů onoho tělesa, kterému ty podivně vyhlížející bytosti říkaly luna, a za celou tu dobu nic nejedla. Žízeň měla takovou, že se jí dělalo mdlo. Jedinou vodou, kterou dokázala vypít, byla čerstvá dešťová voda v sedlákově zavlažovacím korytu a od oné noci, kdy sem dorazila, už nezapršelo. Zbytek vody na Zemi se nedal pít. Zašla do jednoho z podniků, v nichž se ty cizí bytosti krmily, nevydržela však jeho zápach. Pokoušela se jíst jejich syrovou zeleninu a ovoce, všechno však bylo naprosto bez chuti, ne jako její domovská lahodná strava.

Říkali jí Půvabná a byla vysoká, vznešená a krásná, se zářivě zelenýma očima. Poté, co odešla z místa katastrofy, na sebe vzala podobu pozemšťanky a nepozorována procházela davem.

Seděla u stolu na tvrdé, nepohodlné židli, která byla vyrobena pro lidské tělo, a četla v myšlenkách tvorů, kteří ji obklopovali. Dvě z těch bytostí seděly u stolu nedaleko ní. Jedna z nich mluvila nahlas: „Je to životní šance, Franzi! Za padesát tisíc franků se do toho můžeš zapojit hned od začátku. Máš přece padesát tisíc franků, ne?“ Četla myšlenky v jeho hlavě. No tak, ty svině. Potřebuju tu provizi.

„No jistě, nevím ale…“ Budu si muset vypůjčit od manželky.

„Už jsem ti někdy poradil špatnou investici?“ Tak už se rozhodni.

„Je to spousta peněz.“ Nikdy mi je nedá. „Víš ale, co by ti mohly vynést? Máš šanci nadělat miliony.“ Řekni ano.

„Tak dobře, jdu do toho.“ Třeba bych mohl prodat nějaké její šperky.

A mám ho! „Určitě toho nebudeš litovat, Franzi.“ Vždycky může tu ztrátu odepsat z daní.

Půvabná neměla sebemenší ponětí, o čem si to vlastně povídají.

Na vzdáleném konci restaurace seděli u stolu muž se ženou a tlumeným hlasem spolu rozmlouvali. Vyslala k nim svou mysl, aby si je poslechla.

„Kristepane!“ říkal právě muž. „Jak jsi kruci mohla přijít do jiného stavu?“ Ty čubko pitomá!

„Jak si asi myslíš, že jsem přišla do jiného stavu?“ Zeptej se svého ptáka!

Jiný stav byl označením stavu, kdy tyhle bytosti nosily v těle plod; kopulovaly neobratně svými genitáliemi jako jejich zvířata na polích.

„Co s tím uděláš, Tino?“ Musíš si to nechat vzít.

„Co si myslíš, že bych s tím měla udělat? Tvrdils, že o mně řekneš své ženě.“ Ty sráči prolhaná.

„Podívej, drahoušku, samozřejmě to udělám, ale teď na to není ta pravá chvíle.“ Byl jsem idiot, že jsem si s tebou vůbec začínal. Měl jsem vědět, že z toho kouká průšvih.

„Pro mě to taky není snadná chvíle, Paule. Mám takový dojem, že mě ani nemiluješ.“ Řekni mi prosím tě, že mě miluješ.

„Samozřejmě, že tě miluju. Jde jen o to, že moje žena teď právě prodělává takové dost složité období.“ Nehodlám o ni přijít.

„Jenže já teď právě prodělávám taky dost složité období. Copak to nechápeš? Nosím v sobě tvoje dítě.“ A to si piš, že se se mnou oženíš. Z očí jí vytékala voda.

„Tak se uklidni, kočičko. Říkám ti, že bude všechno v pořádku. Já to děťátko chci zrovna tak jako ty.“ Musím ji přesvědčit, aby si to nechala vzít.

U stolu vedle nich seděl o samotě nějaký samec.

Slíbili mi to. Tvrdili, že ten dostih mají zmanipulovaný, že nemůžu prohrát, a já jim jako pitomec dal všechny svoje prachy. Musím vymyslet, jak je zase vrátit, než přijdou auditoři. Nevydržel bych to, kdyby mě poslali do vězení. To bych se raději zabil. Přísahám při bohu všemohoucím, že se zabiju.

A u dalšího stolu byli zabráni do hovoru samec se samicí.

„… nic takového v tom není. Jde jen o to, že mám na horách překrásnou chatu, a napadlo mě, že by ti prospělo, kdybys tam na víkend zajela a odpočinula si.“ Strávíme spoustu času odpočíváním v mé posteli, chérie.

„Když já nevím, Claude. Ještě nikdy jsem takhle s žádným mužem nikam nejela.“ Zajímalo by mě, jestli tomu věří.

„Oui, jenže tady přece nejde o sex. Vzpomněl jsem si na tu chatu jen proto, žes říkala, že si potřebuješ odpočinout. Můžeš se na mě dívat jako na bratra.“ A vyzkoušíme si trochu starého dobrého incestu.

Půvabná si nebyla vědoma toho, že různí lidé mluví různými jazyky, protože si je všechny dokázala přefiltrovat svým vědomím a porozumět tomu, co říkali.

Musím něco vymyslet a spojit se s mateřskou lodí, pomyslela si. Vytáhla svou malou příruční vysílačku stříbřité barvy. Byla založena na systému dělené neurosíte, polovinu tvořil živý organický materiál a druhá polovina byla vyrobena z jisté kovové sloučeniny pocházející z jiné galaxie. Organický materiál se skládal z tisíců jednotlivých buněk, takže zatímco některé z nich odumíraly, jiné se naopak rozmnožovaly a spoje zůstávaly konstantní. Krystal dilithia, který vysílačku aktivoval, se bohužel ulomil a ztratil. Snažila se už navázat spojení se svou lodí bez krystalu, ale vysílačka byla k ničemu. Pokusila se sníst další list hlávkového salátu, ale zápach už na ni byl příliš silný. Vstala a zamířila ke dveřím. „Počkejte, slečno,“ zavolala za ní pokladní, „zapomněla jste zaplatit.“

„Je mi líto. Nemám vaše prostředky směny.“

„To můžete říct policii.“

Půvabná pohlédla pokladní do očí a sledovala, jak ztrácí vědomí. Otočila se a vyšla z oné místnosti na krmení.

Musím ten krystal najít. Čekají, že se jim ozvu. Musela se soustředit, aby zaostřila své smysly, všechno jí však připadalo rozmazané a zkreslené. Věděla, že bez vody brzo zemře.

22

Pátý den

Bern, Švýcarsko

Robert dospěl do slepé uličky. Sám si do té doby neuvědomoval, jak velice spoléhal na to, že získá Mothershedův jmenný seznam. Rozplynul se v dým, pomyslel si Robert. Doslova. Stopa vychladla. Měl jsem se toho seznamu zmocnit hned, když jsem byl v Mothershedově bytě. Aspoň mě to naučí… naučí. Samozřejmě! Myšlenka, kterou měl až do onoho okamžiku zasutou kdesi hluboko v hlavě, náhle jasně vyplula na povrch. Hans Beckerman říkal: „Affenarsch! Všichni ostatní cestující byli celí pryč z toho, že vidí UFO a v něm ty mrtvoly, ale tenhle dědek si v jednom kuse stěžoval a mlel něco o tom, že musíme honem jet do Bernu, protože si musí připravit nějakou přednášku, kterou má mít na univerzitě.“ Byla to sice jen chabá naděje, ale nic lepšího Robert neměl.

Na letišti v Bernu si vypůjčil auto a zamířil směrem k univerzitě. Odbočil z Rathausgasse, která je hlavní bernskou ulicí, a dojel na Lánggassestrasse, kde je sídlo bernské univerzity. Univerzitu tvoří několik budov; hlavní z nich je rozlehlá čtyřpodlažní kamenná budova se dvěma křídly a s masivními kamennými chrliči zdobícími střechu. Na obou koncích nádvoří před budovou jsou skleněná střešní okna nad posluchárnami a vzadu za univerzitou je rozsáhlý park s výhledem na řeku Aaru.

Robert vyšel po předním schodišti administrativní budovy a vešel do vstupní haly. Beckerman mu řekl pouze to, že ten cestující byl Němec a že si na pondělí připravoval přednášku.

Jeden ze studentů mu ukázal cestu ke správní kanceláři. Žena, která tam seděla za stolem, působila impozantním dojmem. Měla na sobě oblek střízlivého střihu, na očích brýle s černými obroučkami a vlasy měla stažené do drdolu. Když Robert vešel do kanceláře, vzhlédla.

„Bitte?“

Robert vytáhl jednu ze svých průkazek. „Interpol. Vedu jisté vyšetřování a velice bych ocenil vaši spolupráci, slečno…“

„Frau. Frau Schreiberová. Jaké vyšetřování?“

„Hledám jistého profesora.“ Zamračila se. „Jak se jmenuje?“

„To nevím.“

„Vy nevíte, jak se jmenuje?“

„Nevím. Je to hostující profesor. Před několika dny tady přednášel. Montag“

„Sem chodí denně přednášet spousta hostujících profesorů. Jaký je jeho obor?“

„Prosím?“

„Co učí?“ Do hlasu se jí vkrádala netrpělivost. „Na jaké téma přednášel?“

„To taky nevím.“

Dala průchod svému podráždění. „Tut mir leid. Tak to vám nepomůžu. Mám spoustu práce a nemám čas na takovéhle pošetilé dotazy…“ Začala se od něj odvracet.

„Ale kdepak, to není vůbec nic pošetilého,“ ujišťoval ji Robert. „Es ist sehr dringend.“ Naklonil se k ní a tichým hlasem řekl: „Něco vám důvěrně prozradím. Ten profesor, kterého hledáme, je zapletený do organizované prostituce.“

Ústa Frau Schreiberové utvořila malé překvapené „o“.

„Interpol už mu je na stopě několik měsíců. Víme o něm momentálně to, že je to Němec a že patnáctého tohoto měsíce tady měl přednášku.“ Narovnal se. „Pokud mi nejste ochotna pomoci, můžeme nařídit oficiální vyšetřování celé univerzity. Publicita by ovšem…“

„Nein, nein!“ přerušila ho. „Do něčeho takového nesmí být univerzita zatažená.“ Tvářila se ustaraně. „Říkáte, že tady přednášel – kdy že to bylo?“

„Patnáctého. V pondělí.“

Frau Schreiberová vstala a přešla k registratuře. Otevřela ji a listovala v nějakých papírech; potom vytáhla ze složky několik listů. „Tady to je. Patnáctého tady přednášeli tři hostující profesoři.“

„Ten, kterého hledám, je Němec.“

„Všichni tři jsou Němci,“ řekla upjatě Frau Schreiberová. Zašustila papíry v ruce. „Jedna z těch přednášek byla z ekonomie, druhá z chemie a třetí z psychologie.“

„Můžu se na to podívat?“

Neochotně mu papíry podala.

Pozorně si všechny tři listy prohlížel. Na každém z nich bylo napsané jméno s adresou bydliště a telefonním číslem.

„Jestli chcete, můžu vám je nechat okopírovat.“

„Ne, děkuji.“ Měl už jména i čísla vrytá v paměti. „Ani jeden z nich není ten muž, kterého hledáme.“

Frau Schreiberová si ulehčeně vydechla. „Díky bohu za to. Prostituce! Do něčeho takového bychom se tady nikdy nezapletli.“

„Omlouvám se, že jsem vás zbytečně obtěžoval.“ Robert odešel a zamířil k telefonní budce ve městě.

Nejdřív zavolal do Berlína. „Profesor Streubel?“

„Ja.“

„Tady je cestovní kancelář Sunshine Tours. Když jste byl tuhle neděli ve Švýcarsku na zájezdu s naší kanceláří, zapomněl jste si v autobuse brýle a…“

„Nevím, o čem to mluvíte,“ ozvalo se podrážděně.

„Čtrnáctého jste přece byl ve Švýcarsku, ne, pane profesore?“

„Ne. Byl jsem tam patnáctého. Měl jsem přednášku na Bernské univerzitě.“

„A nebyl jste na našem autobusovém zájezdu?“

„Na takové pitomosti nemám čas, jsem zaměstnaný člověk.“ Profesor zavěsil.

Druhý telefonát směřoval do Hamburku. „Profesor Heinrich?“

„U telefonu.“

„Tady je cestovní kancelář Sunshine Tours. Byl jste čtrnáctého tohoto měsíce ve Švýcarsku?“

„Proč to chcete vědět?“

„Protože jsme našli vaši aktovku v jednom z našich autobusů, pane profesore, a…“

„To jste si mě s někým spletli. Žádným výletním autobusem jsem nejel.“

„Vy jste nebyl na našem zájezdu na Jungfrau?“

„Vždyť vám říkám, že ne.“

„Promiňte, že jsem vás obtěžoval.“

Třetí telefonát směřoval do Mnichova. „Profesor Otto Schmidt?“

„Ano.“

„Pane profesore, tady je cestovní kancelář Sunshine Tours. Máme tady vaše brýle, které jste si před několika dny zapomněl v našem autobuse a…“

„To musí být nějaký omyl.“

Roberta se zmocnila beznaděj. To byl konec. Neměl už, kam by se dál obrátil.

„Moje brýle jsou tady,“ pokračoval hlas. „Neztratil jsem je.“ Beznaděj se změnila v euforii. „Víte to určitě, pane profesore? Byl jste přece čtrnáctého na našem výletě na Jungfrau, nemám pravdu?“

„Ano, to jsem byl, ale říkám vám, že jsem nic neztratil.“

„Mnohokrát vám děkuji, pane profesore.“ Robert položil sluchátko. Trefa do černého!

Robert vytočil další číslo a během dvou minut mluvil s generálem Hilliardem.

„Chci ohlásit dvě věci,“ řekl. „Víte o tom svědkovi z Londýna, o kterém jsem vám říkal?“

„Co je s ním?“

„Včera večer uhořel při požáru.“

„Vážně? To je smůla.“

„Ano, pane. Myslím ale, že jsem našel dalšího. Ozvu se vám, jakmile si ho prověřím.“

„Budu čekat na vaše zavolání, kapitáne.“

Generál Hilliard podával zprávu Janusovi.

„Kapitán Bellamy našel dalšího svědka.“

„To je dobře. Skupina už začíná být znepokojená. Všichni se obávají, že se ta historka dostane na veřejnost dřív, než bude SDI uvedena do provozu.“

„Brzy pro vás budu mít další informace.“

„Nechci informace, chci výsledky.“

„Ano, Janusi.“

Mnichovská Platterstrasse je tichá ulička v obytné čtvrti s nevýraznými budovami s pískovcovou fasádou natlačenými k sobě, jako by si navzájem poskytovaly ochranu. Číslo pět bylo zcela stejné jako sousední domy. Ve vestibulu byla řada poštovních schránek; na malém štítku pod jednou z nich stálo: „Profesor Otto Schmidt“. Robert stiskl zvonek.

Dveře bytu otevřel vysoký hubený muž s rozcuchanou kšticí bílých vlasů. Měl na sobě potrhaný svetr a kouřil dýmku. Robert přemýšlel o tom, zda to byl on, kdo vytvořil představu typického vysokoškolského profesora, nebo zda naopak tato představa vytvořila jeho.

„Profesor Schmidt?“

„Ano.“

„Rád bych si s vámi chvíli promluvil. Jsem od…“

„My už jsme spolu přece mluvili,“ přerušil ho profesor Schmidt. „Vy jste ten člověk, co mi dnes ráno telefonoval. Na rozeznání hlasů jsem odborník. Pojďte dál.“

„Děkuji.“ Robert vešel do obývacího pokoje, přeplněného knihami. U všech stěn, od podlahy až do stropu, byly police naplněné stovkami svazků. Knihy byly narovnané úplně všude: na stolech, na podlaze i na židlích. Ta trocha nábytku, kterou byl pokoj zařízen, jako by tam byla přidána dodatečně.

„Vy nepracujete pro žádnou švýcarskou cestovní kancelář, co?“

„No totiž, já…“

„Jste Američan.“

„Ano.“

„A tahle návštěva nemá nic společného s mými ztracenými brýlemi, které se neztratily.“

„Hmm… ne, pane profesore.“

„Zajímá vás ten létající talíř, který jsem viděl. Ten zážitek mě nesmírně rozrušil. Vždycky jsem věřil, že by mohly existovat, ale nemyslel jsem si, že jeden z nich uvidím na vlastní oči.“

„Musel to být strašlivý šok.“

„To tedy byl.“

„Můžete mi o něm něco říct?“

„Byl… skoro jako by byl živý. Byl obklopen takovým blikotavým světlem. Modrým. Nebo ne, možná spíš šedým. Ne… nevím to jistě.“

Robert si vzpomněl na Mandelův popis: „Pořád měnilo barvu. Vypadalo modré… pak zelené.“

„Rozlomil se a vevnitř jsem viděl dvě těla. Malá… s velkýma očima. Na sobě měli nějaký stříbrný oblek.“

„Můžete mi něco říct o svých spolucestujících?“

„Myslíte mé spolucestující z autobusu?“

„Ano.“

Profesor pokrčil rameny. „Nic o nich nevím, všichni to byli cizí lidé. Soustředil jsem se na přednášku, kterou jsem měl druhý den ráno, a ostatním cestujícím jsem prakticky nevěnoval pozornost.“

Robert mu hleděl do očí a čekal.

„Pokud vám to pomůže,“ pokračoval profesor, „můžu vám říct země, ze kterých někteří z nich pocházeli. Učím sice chemii, ale mým koníčkem je fonetika.“

„Budu vám vděčný za všechno, na co si vzpomenete.“

„Byl tam jeden starý kněz, jeden Maďar, pak nějaký Američan s texaským přízvukem, Angličan, nějaké ruské děvče…“

„Ruské?“

„Ano. Nebyla ale z Moskvy. Podle přízvuku bych řekl, že byla z Kyjeva nebo z jeho bezprostředního okolí.“

Robert čekal, následovalo však pouze ticho. „Neslyšel jste, že by někdo z nich řekl svoje jméno nebo že by mluvil o své profesi?“

„Je mi líto. Jak jsem vám říkal, přemýšlel jsem o své přednášce. Nebylo snadné se na ni soustředit. Ten Texasan a ten kněz seděli spolu a Texasan v jednom kuse něco mlel. Strašně mě to rušilo. Vůbec nevím, kolik toho ten kněz rozuměl.“

„A ten kněz…“

„Mluvil s římským přízvukem.“

„Můžete mi o některém z nich říct ještě něco?“

„Obávám se, že ne,“ pokrčil profesor rameny. Potáhl znovu z dýmky. „Je mi líto, že vám nepomůžu.“

Roberta náhle něco napadlo. „Říkal jste, že jste chemik?“

„Ano.“

„Nebyl byste tak laskav a nepodíval se na něco, pane profesore?“ Robert sáhl do kapsy a vytáhl kousek kovu, který dostal od Beckermana. „Můžete mi říct, co to je?“

Profesor Schmidt uchopil předmět do ruky, a když si ho prohlížel, jeho výraz se změnil. „Kde… kde jste to vzal?“

„To vám bohužel nemůžu říct. Víte, co to je?“

„Řekl bych, že je to součást nějakého vysílacího přístroje.“

„Víte to jistě?“

Profesor předmět otočil v ruce. „Ten krystal je z dilithia, a to je nesmírně vzácný kov. A vidíte tady ty vruby? Podle nich by se zdálo, že to patří do nějaké větší jednotky. Kov samotný je… bože můj, nikdy jsem nic podobného neviděl!“ Hlas se mu chvěl vzrušením. „Mohl byste mi to tady na pár dnů nechat? Rád bych na tom provedl pár spektrografických studií.“

„To asi bohužel nepůjde,“ zavrtěl hlavou Robert.

„Ale…“

„Je mi líto.“ Robert si kus kovu zase vzal.

Profesor se snažil skrýt své zklamání. „Možná byste mi to mohl přinést později. Co kdybyste mi dal vizitku? Jestli si ještě na něco vzpomenu, zavolám vám.“

Robert se chvíli hrabal v kapsách. „Vypadá to, že s sebou zrovna žádnou vizitku nemám.“

„Ano, myslel jsem, že ji nebudete mít,“ řekl pomalu profesor Schmidt.

„Máte na drátě kapitána Bellamyho.“

Generál Hilliard zdvihl telefon. „Ano, kapitáne?“

„Naším nejnovějším svědkem je profesor Schmidt. Bydlí v Mnichově, adresa Plattenstrasse 5.“

„Díky, kapitáne. Okamžitě dám zprávu německým úřadům.“

„Obávám se, že to je poslední svědek, kterého se mi podaří najít,“ chystal se už už říct Robert, na poslední chvíli ho však něco zadrželo. Strašně nerad přiznával neúspěch. Jenže stopa už byla vychladlá. Texasan a kněz. Kněz byl z Říma. Tečka. Spolu s milionem dalších kněží. A neměl nic, podle čeho by ho identifikoval. Můžu si vybrat, přemýšlel Robert. Můžu to vzdát a vrátit se do Washingtonu nebo můžu jet do Říma a ještě to naposledy zkusit…

Bundesverfassungsschutzamt, ředitelství Úřadu na ochranu ústavy, je v Neumarkterstrasse v centru Berlína. Je to velká šedivá těžko popsatelná budova, naprosto nerozeznatelná od budov, které ji obklopují. V jejím nitru si v zasedací místnosti prvního patra náčelník oddělení inspektor Otto Joachim četl depeši. Přečetl ji dvakrát a pak sáhl po červeném telefonu na svém psacím stole.

Šestý den

Mnichov, Německo

Když druhého dne ráno profesor Otto Schmidt mířil do své chemické laboratoře, přemýšlel o rozhovoru, který měl předchozího večera s tím Američanem. Odkud se vzal ten kus kovu? Bylo to něco úžasného a naprosto se to vymykalo všem jeho dosavadním zkušenostem. A ten Američan pro něj byl taky záhadou. Tvrdil, že se zajímá o cestující z toho autobusu. Ale proč? Protože jsou to všichni svědkové, kteří viděli létající talíř? Má se jim snad dostat varování, aby o tom nikde nemluvili? Jenže jestli je to tak, proč ten Američan nevaroval jeho? Děje se tady něco podivného, pomyslel si profesor. Vešel do své laboratoře, svlékl si sako a pověsil je na věšák. Natáhl si zástěru, aby si nezašpinil oblečení, a přešel ke stolu, kde už mnoho týdnů pracoval na jistém chemickém experimentu. Jestli to vyjde, pomyslel si, mohlo by to znamenat Nobelovu cenu. Zdvihl kádinku se sterilní vodou a začal ji lít do nádoby naplněné žlutou tekutinou. To je zvláštní. Nepamatuju se, že by byla tak jasně žlutá.

Ozvala se ohlušující exploze. Laboratoří otřásl obrovitý výbuch, rozhazující po stěnách skleněné střepy a kousky lidské tkáně.

BLESKOVÁ DEPEŠE

PŘÍSNĚ TAJNÉ ZVLÁŠTNÍ DŮLEŽITOSTI

BFV PRO NÁMĚSTKA ŘEDITELE NSA

JEN DO VLASTNÍCH RUKOU

VÝTISK PRVNÍ Z CELKOVÉHO POČTU (JEDNOHO) VÝTISKŮ

VĚC: OPERACE SOUDNÝ DEN

4. OTTO SCHMIDT – ELIMINOVÁN

KONEC ZPRÁVY

Roberta už zpráva o profesorově smrti nezastihla. Byl na palubě letadla společnosti Alitalia a měl namířeno do Říma.

23

Dustina Thorntona se začínala zmocňovat nedočkavost. Měl teď moc a moc byla jako droga; chtěl stále víc. Jeho tchán Willard Stone mu neustále sliboval, že ho uvede do jakéhosi tajemného vnitřního kruhu zasvěcenců, až doposud však tento svůj slib nesplnil.

Jen čirou náhodou se Thornton dozvěděl, že jeho tchán pravidelně každý pátek mizí neznámo kam. Zavolal mu jednou s pozváním na oběd.

„Bohužel,“ omlouval se osobní tajemník Willarda Stonea, „pan Stone bude celý den pryč.“

„To je ovšem smůla. A co takhle příští pátek?“

„Je mi líto, pane Thorntone. Příští pátek tu pan Stone také nebude.“

To je zvláštní. A bylo to čím dál zvláštnější, protože když Thornton po dvou týdnech zavolal znovu, dostalo se mu stejné odpovědi. Kampak asi ten starouš každý pátek mizí? Golf nehrál a neměl ani žádné jiné koníčky.

Evidentním vysvětlením byla nějaká žena. Manželka Willarda Stonea byla velice společensky angažovaná a velice bohatá. Byla to panovačná žena, svým způsobem stejně silná jako její manžel. Nebyla to žena, která by byla ochotna tolerovat manželovi nějaké milostné avantýry. Jestli opravdu nějaký milostný poměr má, pomyslel si Thornton, mám ho v hrsti. Bylo mu jasné, že to musí zjistit. Se vším vybavením, které měl Dustin Thornton k dispozici, si mohl velice rychle ověřit, co vlastně jeho tchán podniká. Thornton však nebyl hlupák; velice dobře si uvědomoval, že dopustí-li se jen jediného omylu, bude ve velkém maléru. Willard Stone nebyl člověk, který by připustil jakékoli zasahování do svého života. Thornton se rozhodl, že si celou věc prošetří osobně.

Následující pátek v pět hodin ráno seděl Dustin Thornton hluboce zasunut do sedadla za volantem nenápadného Fordu Taurus půl bloku od impozantního sídla Willarda Stonea. Bylo chladné a ošklivé ráno a Thornton se neustále ptal sám sebe, co tam vlastně dělá. Pro Stoneovo zvláštní chování pravděpodobně existovalo nějaké naprosto logické vysvětlení. Ztrácím tady čas, pomyslel si Thornton. Něco ho však přesto drželo na místě.

V sedm hodin se otevřela brána před příjezdovou cestou a objevil se automobil. Za volantem seděl Willard Stone. Místo své obvyklé limuzíny řídil malou černou dodávku, které jindy užívalo jeho domácí služebnictvo. Thorntona zaplavil pocit triumfu; bylo mu jasné, že je něčemu na stopě. Lidé se v životě přidržují zaběhaných schémat a Stone právě z tohoto schématu vybočil. Určitě v tom byla jiná žena.

Zůstával v opatrné vzdálenosti za dodávkou a sledoval svého tchána washingtonskými ulicemi až na výpadovku vedoucí do Arlingtonu.

Budu v téhle věci muset postupovat nesmírně obezřetně, uvažoval Thornton. Nemělo by smysl tlačit na něj příliš tvrdě. Získám o jeho milence veškeré dostupné informace a pak ho s nimi zkonfrontuju. Řeknu mu, že mi nejde o nic jiného než o to, jak ho chránit. Bude už vědět, jak to myslím. Veřejný skandál je to poslední, o co by stál.

Dustin Thornton byl tak pohroužen do svých úvah, že mu málem uniklo, když Willard Stone odbočil. Byli v luxusní obytné čtvrti. Černá dodávka náhle zmizela na dlouhé příjezdové cestě stíněné stromy.

Dustin Thornton zastavil a uvažoval, co by měl podniknout dál. Měl by Willardu Stoneovi rovnou vmést do tváře jeho nevěru? Nebo by měl raději počkat, až Stone odjede, a pak si nejprve promluvit s tou ženou? Nebo by měl nenápadně shromáždit všechny potřebné informace a teprve pak si popovídat s tchánem? Rozhodl se prozkoumat terén.

Zaparkoval automobil v postranní uličce a došel pěšky do ulice na zadní straně dvoupodlažního domu. Dvůr byl vzadu obehnán dřevěným plotem, to však nebyl žádný problém. Thornton otevřel vrátka a vešel dovnitř. Stál na obrovském překrásně pěstěném pozemku, na jehož vzdáleném konci byl dům.

Tiše se pohyboval ve stínu stromů lemujících trávník, zastavil se u zadního vchodu a přemýšlel, co dál. Potřeboval nějaký důkaz toho, co se dělo uvnitř. Bez důkazu by se mu starý pán vysmál. Ať se v tomto okamžiku uvnitř dělo cokoli, mohlo to být klíčem k jeho budoucnosti. Musel to zjistit.

Thornton velice opatrně stiskl kliku zadního vchodu; bylo otevřeno. Vklouzl dovnitř a zjistil, že se nachází ve velké staromódní kuchyni. Místnost byla zcela opuštěná. Thornton přešel ke dveřím pro zaměstnance, zatlačil na ně a nepatrně je pootevřel. Díval se do rozlehlé přijímací haly. Na jejím protějším konci byly zavřené dveře vedoucí možná do knihovny. Thornton k nim tichým krokem zamířil, zastavil se a naslouchal. Dům nejevil žádné známky života. Staroušek bude nejspíš nahoře v ložnicí.

Thornton došel k zavřeným dveřím a otevřel je. Zůstal stát s vyvalenýma očima na prahu. Kolem velkého stolu seděl uvnitř tucet mužů.

„Pojď dál, Dustine,“ vyzval ho Willard Stone. „Už na tebe čekáme.“

24

Z Říma se pro Roberta vyklubal nesnadný oříšek, tvrdá emocionální zkouška, která ho zcela vyčerpala. Kdysi tu trávil se Susan líbánky a vzpomínky ho zasypaly jako lavina. Řím byl Roberto, který pro svou matku zajišťoval správu hotelu Hassler a který byl sice poněkud nahluchlý, zato však uměl odečítat ze rtů v pěti jazycích. Řím znamenal zahrady Villa d’Esté v Tivoli, Ristorante Sibilla a Susan rozplývající se nadšením nad stovkou fontán, které nechal vystavět syn Lucrezie Borgie. Řím znamenal Othella u úpatí Španělských schodů, Řím znamenal Vatikán a Koloseum, Forum Romanům a Michelangelova Mojžíše. Řím znamenal společné tartufo v podniku Tre Scalini, cinkot Susanina smíchu a její hlas říkající: „Slib mi prosím, že budeme vždycky takhle šťastní, Roberte.“

Co tady vlastně kruci dělám? uvažoval Robert. Nemám sebemenší představu o tom, co je ten kněz zač nebo jestli je vůbec v Římě. Je načase vykašlat se na to, vrátit se domů a na všechno zapomenout.

Něco v jeho nitru, jakási paličatost zděděná po nějakém dávno mrtvém předkovi, mu v tom však bránilo. Obětuju na to ještě jeden den, rozhodl se. Jen jeden den.

Letiště Leonarda da Vinciho bylo přeplněné lidmi a Robertovi se zdálo, že každý druhý z nich je kněz. Hledal jednoho určitého kněze ve městě, kde jich mohlo být… kolik? Padesát tisíc? Sto tisíc? V taxíku na cestě do hotelu Hassler si všímal obrovského množství kněží, kteří ve svých hábitech procházeli ulicemi. To je úplně nemožné, napadlo ho. Nejspíš mi přeskočilo.

V hale hotelu Hassler ho uvítal zástupce ředitele.

„Kapitán Bellamy! Moc mě těší, že vás zase vidím.“

„Díky, Pietro. Máte pro mě pokoj na jednu noc?“

„Pro vás – samozřejmě. Kdykoli!“

Robert byl zaveden do pokoje, ve kterém už kdysi bydlel. „Kdybyste cokoli potřeboval, pane kapitáne, tak prosím jen…“

Potřeboval bych zatracený zázrak, pomyslel si Robert. Posadil se na postel, potom si lehl a pokoušel se v duchu si ujasnit svou situaci.

Proč asi kněz z Říma cestoval do Švýcarska? Existovalo několik možností. Mohl tam trávit dovolenou nebo se tam třeba konalo nějaké církevní shromáždění. V tom výletním autobuse to byl jediný kněz. O čem to svědčilo? O ničem. Snad jen o tom, že necestoval s žádnou organizovanou skupinou. Takže tam možná byl na návštěvě u přátel či příbuzných. Nebo třeba byl s nějakou skupinou, jenže ta měla na ten den jiné plány. Robertovy myšlenky se točily v bludném kruhu.

Tak znovu od začátku. Jak se ten kněz do Švýcarska dostal? Je poměrně pravděpodobné, že nemá vlastní auto. Někdo ho sice mohl svézt, pravděpodobnější ale je, že cestoval letadlem či vlakem nebo že přijel autobusem. Pokud tam trávil dovolenou, neměl nejspíš času nazbyt. Tak tedy předpokládejme, že přiletěl letadlem. Tenhle směr úvah nikam nevedl. Letecké společnosti nevedou záznamy o povolání svých cestujících. Na seznamu by kněz figuroval prostě jako jedno z mnoha jmen. Kdyby ale byl členem nějaké skupiny…

Vatikán, který je oficiálním sídlem papeže, se majestátně tyčí na Vatikánském pahorku na západním břehu Tibery v severozápadní části Říma. Kupole baziliky svatého Petra, jejímž architektem byl Michelangelo, vévodí obrovskému náměstí, dnem i nocí přeplněnému památekchtivými turisty všech možných vyznání.

Náměstí je obklopeno dvěma polokruhovými kolonádami, jejichž výstavbu dokončil Bernini roku 1667, se dvěma sty čtyřiaosmdesáti sloupy z travertinového mramoru, uspořádanými ve čtyřech řadách a zastřešenými balustrádou, na níž stojí sto čtyřicet soch. Robert tu byl už půltuctukrát, při tom pohledu se mu však pokaždé znovu tajil dech.

Vnitřní prostory Vatikánu jsou samozřejmě ještě honosnější. Sixtinská kaple, muzeum a Sala Rotonda jsou nepopsatelně nádherné.

Robert se sem však dnes nepřišel obdivovat uměleckým památkám.

V křídle budovy věnovaném světským záležitostem našel vatikánskou kancelář pro styk s veřejností. Za stolem seděl zdvořilý mladík.

„Mohu pro vás něco udělat?“

Robert mu mávl před očima průkazkou. „Pracuji pro časopis Time. Píšu právě článek o několika knězích, kteří se v minulém týdnu nebo čtrnácti dnech zúčastnili jednoho církevního shromáždění ve Švýcarsku. Chtěl bych získat nějaké doplňující informace.“

Mladík si ho chvíli prohlížel a pak svraštil obočí. „Několik našich kněží se minulý měsíc zúčastnilo církevního synodu v Benátkách, ale ve Švýcarsku poslední dobou nikdo nebyl. Je mi líto, ale asi vám nepomůžu.“

„Je to vážně moc důležité,“ přesvědčoval ho Robert. „Jak bych mohl takovou informaci získat?“

„Ta skupina, kterou hledáte – který církevní řád zastupovali?“

„Prosím?“

„Existuje spousta římskokatolických řádů. Františkánský řád, mariánský a benediktinský řád, jezuité, dominikáni a několik dalších. Radil bych vám, abyste si zašel na řád, ke kterému patří, a zeptal se tam.“

Jenže kde je kruci „tam“? zaklel v duchu Robert. „Máte ještě nějaký jiný nápad?“

„To bohužel nemám.“

A já taky ne, pomyslel si Robert. Našel jsem kupku sena, ale jehlu v ní najít nemůžu.

Odešel z Vatikánu a potuloval se ulicemi Říma, nevnímal lidi kolem sebe a soustřeďoval se na svůj problém. Na náměstí Piazza del Popolo se posadil ve venkovní kavárně a objednal si cinzano. Stálo před ním nedotčené.

Bylo docela dobře možné, že je kněz ještě ve Švýcarsku.

K jakému řádu patří? Nevím. A mám jen profesorovo slovo na to, že byl z Říma. Usrkl cinzana.

Navečer odlétalo letadlo do Washingtonu. Poletím s ním, rozhodl se Robert. Vzdávám to. To pomyšlení ho rozčilovalo. Nezmizím ze scény triumfálně, ale s poraženeckým zakňučením. Bylo načase jít.

„Il conto, per favore.“

„Si, signore.“

Robertovy oči lenivě přelétly po náměstí. Naproti kavárně nastupovali cestující do městského autobusu. V seřazené frontě stáli i dva kněží. Robert pozoroval, jak cestující platí jízdné a pak postupují do zadní části autobusu. Když k průvodčímu došli oba kněží, usmáli se na něj a bez placení se posadili.

„Váš účet, signore,“ oslovil ho číšník.

Robert ho vůbec neslyšel. Horečně přemýšlel. Tady, v samotném srdci katolické církve, měli kněží určitá privilegia. Bylo možné, s trochou štěstí bylo možné…

Kanceláře společnosti Swissair jsou na Via Po číslo deset, pouhých pět minut chůze od Via Veneto. Když Robert vešel, muž za pultem ho pozdravil.

„Můžu si promluvit s ředitelem, prosím?“

„To jsem já. Co si přejete?“

Robert vytáhl průkazku. „Michael Hudson. Interpol.“

„Co pro vás můžu udělat, pane Hudsone?“

„Někteří mezinárodní přepravci si stěžují na nezákonné slevy poskytované v Evropě – a to zejména v Římě. Podle mezinárodních dohod…“

„Promiňte, pane Hudsone, ale Swissair žádné slevy neposkytuje. Všichni platí nominální sazby.“

„Všichni?“

„Samozřejmě s výjimkou zaměstnanců naší společnosti.“

„Kněží u vás slevu nemají?“

„Ne. U naší společnosti platí plnou sazbu.“

U naší společnosti. „Díky za váš čas.“ A Robert zmizel.

Jeho příští zastávkou – a jeho poslední nadějí – byla společnost Alitalia. „Nezákonné slevy?“ Ředitel na Roberta zmateně hleděl. „My poskytujeme slevy jenom svým zaměstnancům.“

„A kněžím slevy neposkytujete?“

Ředitelův obličej se rozjasnil. „Ach tak, ano. To ale není nic nezákonného. Máme s katolickou církví uzavřenou dohodu.“

Robertovi poskočilo srdce. „Takže kdyby chtěl nějaký kněz letět z Říma řekněme do Švýcarska, použil by služeb vaší společnosti?“

„No, vyšlo by ho to levněji. To ano.“

„Abychom mohli aktualizovat svoje počítače,“ pokračoval Robert, „velice by nám pomohlo, kdybyste mi řekl, kolik kněží letělo v posledních čtrnácti dnech do Švýcarska. To budete mít v záznamech, že?“

„Ano, samozřejmě. Kvůli daním.“

„Byl bych vám za tu informaci skutečně vděčný.“

„Chcete vědět, kolik kněží letělo v posledních čtrnácti dnech do Švýcarska?“

„Ano. Do Curychu nebo do Ženevy.“

„Tak chviličku počkejte. Podívám se do počítače.“

O pět minut později se ředitel vrátil s výpisem z počítače. „V posledních čtrnácti dnech letěl s Alitalií do Švýcarska jen jeden kněz.“ Podíval se na počítačový výpis. „Odlétal z Říma sedmého a letěl do Curychu. Zpáteční let měl rezervovaný předevčírem.“

Robert se zhluboka nadechl. „Jak se jmenuje?“

„Otec Romero Patrini.“

„A jeho adresa?“

Ředitel znovu pohlédl na papír. „Bydlí v Orvietu. Pokud potřebujete nějaké další…“ Vzhlédl. Robert už byl pryč.

25

Sedmý den

Orvieto, Itálie

Zastavil automobil v ostré serpentin ovité zatáčce na silnici

S-71 a na druhé straně údolí se mu naskytl překrásný pohled na městečko položené na vysokém výběžku vulkanické skály. Bylo to prastaré středisko etruského osídlení se světově proslulou katedrálou, s půltuctem kostelů a s knězem, který byl svědkem havárie UFO. Městečko bylo nedotčené časem; pyšnilo se ulicemi s hrbolatými dlažebními kameny, rozkošnými starými domy a tržištěm pod širým nebem, kam přijížděli zemědělci prodávat čerstvou zeleninu a drůbež.

Robert našel místo k zaparkování na náměstí Piazza del Duomo. Přešel ke katedrále a vstoupil dovnitř. Obrovitý chrám byl uvnitř liduprázdný až na postaršího kněze, který právě odcházel od oltáře.

„Promiňte, otče,“ oslovil ho Robert. „Hledám jednoho kněze z vašeho města, který byl minulý týden ve Švýcarsku. Možná byste…“

Kněz s nepřátelským výrazem ve tváři o krok ustoupil. „O tom nemohu mluvit.“

Robert na něj překvapeně pohlédl. „Nerozumím vám. Chtěl jsem jen najít…“

„Nepatří k tomuto chrámu. Je z chrámu svatého Giovenala.“ A kněz spěšně prošel kolem Roberta. Proč se chová tak nepřístupně?

Chrám svatého Giovenala byl v Quartiere Vecchio, v malebné čtvrti plné středověkých věžiček a kostelů. Na zahradě vedle něj pracoval mladý kněz. Když se k němu Robert blížil, vzhlédl.

„Buon giorno, signore.“

„Dobré ráno. Hledám jednoho z vašich kněží, který byl minulý týden ve Švýcarsku. Je to…“

„Ach ano, jistě. Ubohý otec Patrini. Byla to strašná, příšerná věc, která se mu přihodila.“

„Nerozumím. Jaká příšerná věc?“

„Že spatřil ten ďáblův vůz. Bylo toho na něj moc. Úplně se, chudák, nervově zhroutil.“

„To je mi líto,“ prohlásil Robert. „A kde je teď? Rád bych si s ním promluvil.“

„Je v nemocnici nedaleko Piazza di San Patrizio, pochybuji ale, že k němu lékaři někoho pustí.“

Robert stál a hlavou se mu honily neradostné myšlenky. Člověk, který se nervově zhroutil, mu asi nebude moc platný. „Rozumím. Mnohokrát děkuji.“

Nemocnice byla v neokázalé přízemní budově na okraji města. Zaparkoval auto a vešel do malé vstupní haly. Za recepčním pultem seděla ošetřovatelka.

„Dobré ráno,“ pozdravil Robert. „Rád bych navštívil otce Patriniho.“

„Mi scusa, ma – to nejde. Nemůže s nikým mluvit.“

Robert byl pevně odhodlán nenechat se teď ničím zastavit. Musel jít po stopě, kterou mu poskytl profesor Schmidt. „Vy mi nerozumíte,“ prohlásil přesvědčivě. „Otec Patrini mě požádal, abych za ním zašel. Přijel jsem do Orvieta na jeho žádost.“

„Požádal vás, abyste za ním zašel?“

„Ano. Napsal mi do Ameriky. Přijel jsem až odtamtud jen proto, abych si s ním promluvil.“

„Nevím, co vám na to mám říct,“ zaváhala ošetřovatelka. „Je těžce nemocný. Molto.“

„Určitě by ho potěšilo, kdyby mě viděl.“

„Doktor tady není…“ Náhle dospěla k rozhodnutí. „Tak dobře. Můžete jít do jeho pokoje, signore, ale smíte tam zůstat jen pár minut.“

„To mi bude stačit,“ ujistil ji Robert. „Tudy, per piacere“

Prošli společně krátkou chodbou s malými úhlednými pokojíky po obou stranách. Ošetřovatelka Roberta zavedla ke dveřím.

„Jen pár minut, signor.“

„Grazie.“

Robert vešel do pokojíku. Muž na posteli vypadal jako bledý stín ležící na bílém prostěradle. Robert k němu přistoupil a tiše ho oslovil. „Otče…“

Kněz se otočil a vzhlédl k němu; Robert ještě nikdy v ničích očích nespatřil takové utrpení.

„Otče, jmenuji se…“

Kněz popadl Roberta za paži. „Pomozte mi,“ zamumlal. „Musíte mi pomoct. Moje víra je pryč. Celý život jsem kázal o Bohu a Duchu svatém a teď vím, že Bůh není. Je jen ďábel a ten si pro nás přišel…“

„Otče, jestli…“

„Viděl jsem to na vlastní oči. V tom ďáblově voze byli dva, ale přijdou další! Jen počkejte a uvidíte, že přijdou další! Všem je nám souzeno peklo!“

„Otče – poslouchejte mě. To, co jste viděl, nebyl ďábel. Bylo to kosmické plavidlo, které…“

Kněz Roberta pustil a vrhl na něj náhle jasný pohled. „Co jste zač? Co chcete?“

„Jsem váš přítel,“ odpověděl Robert. „Přijel jsem se vás sem přeptat na ten autobusový výlet, co jste podnikl ve Švýcarsku.“

„Ten autobus. Kéž bych se k němu vůbec nebyl přiblížil.“ Kněze už se zase začínalo zmocňovat rozčilení.

Robert na něj jen velice nerad naléhal, neměl však na vybranou.

„Seděl jste v tom autobuse vedle jednoho muže. Vedle nějakého Texasana. Vedli jste spolu dlouhý rozhovor, vzpomínáte si?“

„Rozhovor. S Texasanem. Ano, vzpomínám si.“

„Neříkal, kde v Texasu bydlí?“

„Ano, vzpomínám si na něj. Byl z Ameriky.“

„Jistě, z Texasu. Řekl vám, kde bydlí?“

„Ano, ano. Řekl mi to.“

„A kde, otče? Kde bydlí?“

„V Texasu. Mluvil o Texasu.“ Robert povzbudivě přikývl. „To souhlasí.“

„Viděl jsem je na vlastní oči. Kéž by měl byl Bůh oslepil! Viděl jsem…“

„Otče – ten muž z Texasu. Řekl vám, odkud přesně je? Uvedl nějaké jméno?“

„Ano, z Texasu. Ranč Ponderosa.“

„To je z televize, otče,“ zkoušel to znovu Robert. „Tohle byl ale skutečný muž. Seděl vedle vás v…“

Kněz už zase začínal upadat do deliria. „Už přicházejí! Armageddon je tady. Bible lže! Je to ďábel, který se chystá napadnout zemi!“ začal křičet nahlas. „Pohleďte! Pohleďte! Vidím je!“

Ošetřovatelka spěšně vrazila dovnitř a káravě na Roberta pohlédla. „Už budete muset jít, signore“

„Potřebuju jen ještě minutku…“

„No, signore. Adesso!“

Robert naposledy pohlédl na kněze, který něco nesrozumitelně hulákal, a otočil se k odchodu. Nebylo už nic, co by tu ještě mohl udělat. Vsadil na to, že mu kněz poskytne nějakou stopu, která by vedla k Texasanovi, a prohrál.

Vrátil se k autu a zamířil zpět k Římu. Konečně bylo po všem. Jedinými stopami, které mu ještě zbývaly – pokud se jim ovšem vůbec dalo říkat stopy – byly zmínky o Rusce, o Texasanovi a o Maďarovi. Neměl však sebemenší možnost tyto stopy dál sledovat. Šach a mat. Bylo to k vzteku, dospět takhle daleko a pak se muset zastavit. Kdyby jen byl ten kněz vydržel souvisle mluvit dost dlouho na to, aby mu poskytl informaci, kterou potřeboval! Byl už tak blízko. Co že to vlastně kněz říkal? Ponderosa. Chudák stará se moc často díval na televizi a ve svém horečnatém stavu si Texas evidentně dal do souvislosti s kdysi nesmírně oblíbeným televizním seriálem Bonanza. S rančem Ponderosa, kde žila imaginární rodina Cartwrightů. Ponderosa. Robert zpomalil a zajel na kraj silnice; v hlavě mu vířily myšlenky. Pak otočil auto do protisměru a rychle vyrazil zpět k Orvietu.

O půl hodiny později už rozmlouval s barmanem v malé trattorii na Piazza della Republica. „Máte tu překrásné městečko,“ pochvaloval si. „Je tu náramný klid.“

„Ach, si, signore, jsme tady moc spokojení. Byl jste už někdy v Itálii?“

„Strávil jsem v Římě část líbánek.“

„Díky tobě se splnily všechny moje sny, Roberte. Už jako malá holka jsem chtěla vidět Řím.“

„Ach, Řím. Ten je moc velký a hlučný.“

„To souhlasím.“

„My tady žijeme prostě, ale jsme šťastní.“

„Na mnoha střechách jsem si tady všiml televizních antén,“ poznamenal nenuceně Robert.

„Jistě, to ano. V tomhle ohledu naprosto držíme krok s dobou.“

„To je vidět. Kolik tady ve městě máte televizních kanálů?“

„Jen jeden.“

„Počítám, že tu jde spousta amerických pořadů, co?“

„No, no. To je státní kanál. Na tom dávají jen italské pořady.“

A je to tady! „Děkuji.“

Robert zavolal admirálu Whittakerovi. Telefon zdvihla jeho sekretářka. „Kancelář admirála Whittakera.“

Robert si tu kancelář dovedl představit. Určitě to byl anonymní kumbál toho druhu, jaký se rezervuje pro lidi, kteří už nic neznamenají a pro které už stát nemá použití.

„Můžu mluvit s admirálem, prosím? Tady je kapitán Bellamy.“

„Hned vás spojím, kapitáne.“

Roberta by bylo zajímalo, jestli někdo ještě s admirálem udržuje kontakt, když byla tato kdysi mocná osobnost uložena k ledu. Nejspíš ne.

„Roberte, to jsem rád, že tě slyším.“ Starcův hlas zněl unaveně. „Odkud voláš?“

„To vám nemůžu říct, pane.“

Následovala chvíle ticha. „Rozumím. Můžu pro tebe snad něco udělat?“

„Ano, pane. Je to tak trochu delikátní, protože jsem dostal rozkaz s nikým nekomunikovat. Potřebuju ale, aby mi někdo pomohl. Napadlo mě, jestli byste mi nemohl něco prověřit.“

„Každopádně to můžu zkusit. Co bys chtěl vědět?“

„Potřebuju vědět, jestli je někde v Texasu ranč, který by se jmenoval Ponderosa.“

„Jako v Bonanze?“

„Ano, pane.“

„To ti můžu zjistit. Jak se s tebou spojím?“

„Myslím, že by bylo lepší, kdybych zavolal já vám, pane admirále.“

„Tak dobře. Dej mi hodinu nebo dvě. Zůstane to jen mezi námi dvěma.“

„Děkuju vám.“

Robertovi připadalo, jako by únava ze starcova hlasu zmizela. Konečně ho někdo požádal, aby něco udělal, i když šlo jen o tak triviální věc jako najít nějaký ranč.

O dvě hodiny později mu Robert zavolal znovu.

„Už čekám, kdy se ozveš,“ prohlásil admirál. V hlase mu zazníval tón uspokojení. „Mám pro tebe tu informaci, cos chtěl.“

„No a?“ Robert zatajil dech.

„V Texasu vážně existuje ranč jménem Ponderosa. Je to kousek od Waca a jeho majitelem je nějaký Dan Wayne.“

Robert si zhluboka, ulehčeně oddechl. „Tisíceré díky, pane admirále,“ ozval se. „Máte u mě večeři, až se vrátím.“

„Budu se na to těšit, Roberte.“

Další Robertův telefonát patřil generálu Hilliardovi. „Našel jsem v Itálii dalšího svědka. Otce Patriniho.“

„To je kněz?“

„Ano. V Orvietu. Je v nemocnici a jeho stav je vážný. Obávám se, že italské úřady se s ním nedomluví.“

„Vyřídím to. Děkuji vám, kapitáne.“

O dvě minuty později už generál Hilliard měl na drátě Januse. „Ozval se mi zase kapitán Bellamy. Nejnovějším svědkem je kněz. Nějaký otec Patrini v Orvietu.“

„Postarejte se o něj.“

BLESKOVÁ DEPEŠE

PŘÍSNĚ TAJNÉ ZVLÁŠTNÍ DŮLEŽITOSTI

NSA PRO NÁMĚSTKA ŘEDITELE SIFAR

JEN DO VLASTNÍCH RUKOU

VÝTISK PRVNÍ Z CELKOVÉHO POČTU (JEDNOHO) VÝTISKŮ

VĚC: OPERACE SOUDNÝ DEN

5. OTEC PATRINI – ORVIETO

KONEC ZPRÁVY

Ředitelství agentury SIFAR je na Via della Pineta, až na samotném jižním okraji Říma, v oblasti obklopené zemědělskými usedlostmi. Jedinou věcí, která by kolemjdoucího mohla přimět k tomu, aby se ještě jednou podíval na ony nevinně vyhlížející kamenné budovy sloužící evidentně nějakým průmyslovým účelům a zabírající plochu dvou bloků, je vysoká zeď obklopující celý komplex, na jejímž vrcholu je ostnatý drát a v jejímž každém rohu je strážní stanoviště. Skrytá na pozemku vojenské základny je SIFAR jednou z nejutajenějších a nejméně známých bezpečnostních agentur na světě. Pozemek je obklopen nápisy: Vietate Passare Oltre i Limiti.

Ve své spartánsky zařízené kanceláři v přízemí hlavní budovy si plukovník Francesco César prohlížel bleskovou depeši, kterou právě dostal. Plukovníkovi bylo něco málo přes padesát, měl svalnatou postavu a poďobanou buldočí tvář. Přečetl si depeši potřetí.

Tak tedy operace Soudný den se konečně realizuje. E una bella fregatura. Ještě štěstí, že jsme se na to připravili, pomyslel si César. Ještě jednou pohlédl na depeši. Kněz.

Bylo už po půlnoci, když kolem stolu ošetřovatelek noční směny v malé nemocnici v Orvietu prošla jeptiška.

„Počítám, že jde za paní Fillipiovou,“ poznamenala sestra Tomasinová.

„Buď za ní, nebo za starým Riganem. Oba už mají na kahánku.“ Jeptiška tiše proklouzla za roh a vešla přímo do knězova pokoje. Kněz klidně spal a ruce měl sepnuté na prsou téměř jako v modlitbě. Žaluziemi pronikal paprsek měsíčního světla a vrhal na jeho tvář zlatistý pruh.

Jeptiška vytáhla zpod svého hábitu malou krabičku. Opatrně z ní vyndala překrásný růženec z broušeného skla a vtiskla ho do rukou starého kněze. Když narovnávala korálky, přejela mu jedním z nich rychle přes palec. Objevila se tenká krvavá čára. Jeptiška z krabičky vyjmula drobounkou lahvičku a kapátkem do otevřené rány jemně vymačkala tři kapky.

Trvalo jen několik minut, než rychle účinkující smrtelný jed zabral. Jeptiška si povzdechla a udělala nad mrtvým mužem znamení kříže. Odešla právě tak tiše, jako přišla.

BLESKOVÁ DEPEŠE

PŘÍSNĚ TAJNÉ ZVLÁŠTNÍ DŮLEŽITOSTI

SIFAR PRO NÁMĚSTKA ŘEDITELE NSA

JEN DO VLASTNÍCH RUKOU

VÝTISK PRVNÍ Z CELKOVÉHO POČTU (JEDNOHO) VÝTISKŮ

VĚC: OPERACE SOUDNÝ DEN

5. OTEC PATRINI – ORVIETO – ELIMINOVÁN

KONEC ZPRÁVY

26

Frank Johnson byl zrekrutován, protože ve Vietnamu sloužil u zelených baretů a mezi svými spolubojovníky byl tehdy znám pod přezdívkou Smrtící stroj. Miloval zabíjení. Byl motivovaný a velice inteligentní.

„Dokonale se nám hodí,“ prohlásil Janus. „Kontaktujte ho opatrně, nechci o něj přijít.“

První setkání se uskutečnilo v kasárnách. S Frankem Johnsonem hovořil jistý kapitán.

„Nedělá vám náš státní aparát starosti?“ vyptával se kapitán. „Řídí ho banda zatracených dobrodějů, kteří by se nejraději zadarmo rozdali. Tahle země potřebuje jadernou energii, ale ti mizerní politikové nám nedovolují stavět nové elektrárny. V ropě jsme závislí na těch arabských hajzlech, ale nechá nás vláda těžit ropu z vlastních mořských vrtů? Ani náhodou. Víc než o nás se starají o ryby. Chápete, co mám na mysli?“

„Já vám rozumím,“ přikývl Frank Johnson.

„Věděl jsem, že mi budete rozumět, protože jste inteligentní člověk.“ Pozoroval při těch slovech Johnsonův obličej. „Když není Kongres ochoten nic udělat na záchranu naší země, budou něco muset podniknout někteří z nás.“

„Někteří z nás?“ zatvářil se udiveně Frank Johnson.

„Jo.“ To by zatím stačilo, pomyslel si kapitán. „Ještě si o tom promluvíme.“

Další rozhovor byl už konkrétnější. „Existuje jistá skupina vlastenecky smýšlejících lidí, které leží na srdci ochrana našeho světa, Franku. Jsou to muži ve velice vysokých funkcích, kteří utvořili takový výbor. Tenhle výbor sice možná čas od času musí obejít některé zákony, aby dosáhl svého cíle, ale v konečném výsledku to bude stát za to. Měl bys o to zájem?“

„Měl bych velký zájem,“ ušklíbl se Frank Johnson.

Tak to začalo. Další schůzka se konala v kanadské Ottavě a Frank Johnson se tam seznámil s několika členy výboru. Zastupovali vlivné zájmy z tuctu různých zemí.

„Máme dobrou organizaci,“ vysvětloval Franku Johnsonovi jeden z členů výboru. „Máme velice přísnou velitelskou strukturu. Existuje oddělení propagandy, náborové oddělení, taktické oddělení, styčné oddělení… a také likvidační četa. Součástí naší organizace,“ pokračoval, „je prakticky každá zpravodajská agentura na celém světě.“

„Myslíte šéfy…“

„Ne, šéfy ne. Náměstky. Lidi, kteří přicházejí bezprostředně do styku s realitou, kteří vědí, co se děje a v jakém nebezpečí jsou naše země.“

Schůzky se konaly na nejrůznějších místech světa – ve Švýcarsku, v Maroku, v Číně – a Johnson se jich všech zúčastnil.

Trvalo šest měsíců, než se plukovník Johnson setkal s Janusem. Janus si ho nechal zavolat.

„Hlášení, která o vás dostávám, vás nesmírně chválí, plukovníku.“

„Moje práce mě těší,“ ušklíbl se Frank Johnson. „Ano, říkali mi to. Jste v postavení, kde nám můžete výrazně přispět.“

Frank Johnson se na židli ještě víc vzpřímil. „Udělám všechno, co bude v mých silách.“

„Výborně. Na Farmě jste pověřen vedením výcviku tajných agentů různých služeb.“

„Ano, pane.“

„A máte možnost seznámit se s nimi a s jejich schopnostmi.“

„Velice důvěrně.“

„Chtěl bych,“ vysvětloval Janus, „abyste pro nás zrekrutoval ty, kteří by podle vašeho názoru mohli být naší organizaci nejprospěšnější. Máme zájem jen o ty nejlepší.“

„To bude snadné,“ prohlásil plukovník Johnson. „Bez problémů.“ Na okamžik zaváhal. „Zajímalo by mě…“

„Ano?“

„Tohle dokážu zařídit levou rukou. Chtěl bych ale dělat něco víc, pracovat na něčem větším.“ Naklonil se dopředu. „Slyšel jsem o operaci Soudný den. Soudný den je přesně moje parketa. Rád bych do něj byl zapojen, pane.“

Janus seděl a chvíli si ho pozorně prohlížel. Pak přikývl. „Tak dobře, beru vás.“

„Díky,“ usmál se Johnson. „Nebudete toho litovat.“ Plukovník Frank Johnson ze schůzky odcházel s pocitem hlubokého uspokojení. Teď bude mít možnost ukázat jim, co dokáže.

27

Osmý den

Waco, Texas

Dnešní den se Danu Waynovi nijak zvlášť nevyvedl. Po pravdě řečeno to pro něj byl den přímo otřesný. Právě se vrátil od okresního soudu ve Wacu, kde byl jeho ranč předmětem konkurzního řízení. Jeho manželka, která měla poměr se svým mladým lékařem, se s ním rozváděla a byla odhodlána vysoudit si polovinu veškerého jeho majetku (což také mohlo znamenat polovinu z ničeho, jak ujistil jejího právního zástupce). A jeden z jeho výstavních býků musel na porážku. Dan Wayne měl pocit, že ho osud nakopl do koulí. Neudělal nic, čím by si tohle všechno zasloužil; byl přece dobrý manžel a dobrý rančer. Seděl ve své pracovně a přemýšlel o chmurné budoucnosti.

Dan Wayne měl svou hrdost. Byl si velice dobře vědom všech vtipů, v nichž Texasané figurovali jako přímo legendární velkohubí chvastouni, naprosto upřímně se však domníval, že se doopravdy má čím pochlubit. Narodil se ve Wacu, v bohatém zemědělském kraji údolí řeky Brazos. Waco bylo moderní město, stále ještě si však uchovávalo nádech minulosti, kdy jeho prosperita spočívala na pěti základních pilířích: na dobytku, bavlně, kukuřici, vysokoškolských studentech a na kultuře. Wayne Waco miloval celým svým srdcem a celou svou duší, a když se tehdy ve švýcarském výletním autobuse setkal s tím italským knězem, strávil vyprávěním o svém rodném městě té měř pět hodin. Kněz mu řekl, že by se chtěl pocvičit v angličtině, když si na to ale teď Dan vzpomínal, uvědomoval si, že celou tu dobu mluvil prakticky jen on sám.

„Waco má úplně všechno,“ svěřoval se knězi. „Klimatické podmínky jsou tam báječné. Nepřipustíme ani moc velké horko, ani moc velkou zimu. Ve školní čtvrti máme třiadvacet různých škol a Baylorovu univerzitu. Vycházejí u nás čtvery noviny, máme deset rozhlasových a pět televizních stanic. Máme dvoranu slávy texaských rangerů, která by vám úplně vyrazila dech. Chci říct, že to je prostě historie. Pokud rád rybaříte, otče, tak řeka Brazos je zážitek, na jaký se do smrti nezapomíná. Pak máme ještě ranč se safari a velké kulturní středisko. Říkám vám, že Waco patří k jedinečným městům světa. Musíte nás přijet navštívit.“

A drobný starý kněz se usmíval, přikyvoval a Wayne přemýšlel o tom, nakolik doopravdy rozumí anglicky.

Otec Danu Waynovi zanechal tisíc akrů pastvin a Dan jeho stádo dobytka rozmnožil ze dvou tisíc na deset tisíc kusů. Měl také prvotřídního hřebce, který mohl mít v budoucnosti nesmírnou cenu. A teď se ho ti hajzlové snažili o tohle všechno obrat. Nebyla to přece jeho chyba, že se trh s dobytkem úplně položil, a nemohl ani za to, že se trochu zpozdil se splátkami na hypotéku. Banky se chystaly zasadit mu smrtící ránu a jedinou jeho šancí na záchranu bylo najít někoho, kdo by ranč koupil, vyplatil jeho věřitele a jemu samotnému nechal alespoň5 malý zisk.

Wayne se doslechl o nějakém zazobaném Švýcarovi, který se poohlížel po ranči v Texasu, takže zaletěl do Curychu, aby si s ním promluvil. Nakonec se ukázalo, že tam letěl úplně zbytečně. Ten paďour si pod pojmem ranč představoval jeden nebo dva akry půdy s hezkou malou zeleninovou zahrádkou. Kurva!

A tak se stalo, že Dan Wayne seděl ve výletním autobusu, když se přihodila ta neobyčejná věc. Četl už o létajících talířích, nikdy ale v jejich existenci nevěřil. Teď už v ni ale rozhodně věřil, hrome! Jakmile se vrátil domů, zavolal vydavateli místních novin.

„Johnny, právě jsem viděl opravdový létající talíř a v něm nějaké podivné mrtvé lidičky.“

„Vážně? A udělals nějaké fotky, Dane?“

„Ne. Něco jsem nafotil, ale nevyšlo to.“

„To nevadí, pošleme tam svého fotografa. Je na tvém ranči?“

„Ale ne. Totiž, bylo to ve Švýcarsku.“

Zavládlo ticho.

„Ach tak. No dobře, Dane, kdybys náhodou na nějaký narazil na svém ranči, tak mi zase zavolej.“

„Počkej! Jeden chlápek, co to viděl, mi pošle snímek.“ Johny už ale zavěsil.

A tím to skončilo.

Wayne si skoro přál, aby doopravdy došlo k invazi mimozemšťanů. Možná by pozabíjeli ty jeho zatracené věřitele. Zaslechl motor auta, přijíždějícího po cestě nahoru k ranči, vstal a přešel k oknu. Vypadalo to na někoho z východu. Nejspíš další věřitel. Poslední dobou si tady podávali ruce.

Dan Wayne otevřel hlavní dveře.

„Zdravíčko.“

„Daniel Wayne?“

„Známí mi říkají Dan. Co pro vás můžu udělat?“

Dan Wayne ani v nejmenším neodpovídal Robertovým představám. Robert očekával typického texaského hromotluka, zatímco Dan Wayne byl útlý, vyhlížel aristokraticky a choval se téměř plaše. Jediné, co prozrazovalo jeho původ, byl přízvuk jeho řeči.

„Byl bych rád, kdybyste mi mohl věnovat pár minut.“

„To je prakticky to poslední, co mi ještě zbývá,“ přikývl Wayne. „Mimochodem, nejste náhodou věřitel, co?“

„Věřitel? Ne.“

„To je dobře. Pojďte dál.“

Oba muži vešli do obývacího pokoje. Byla to velká místnost, pohodlně zařízená nábytkem ve westernovém stylu.

„Máte to tu moc hezké,“ poznamenal Robert.

„Jo. V tomhle domě jsem se narodil. Můžu vám něco nabídnout? Třeba něco studeného k pití?“

„Ne, díky. Nic nepotřebuju.“

„Posaďte se.“

Robert se usadil na měkkou koženou pohovku. „Tak o co vám jde?“

„Jestli se nemýlím, byl jste minulý týden ve Švýcarsku na autobusovém zájezdu.“

„Přesně tak. Nechává mě moje bývalá žena sledovat? Nepracujete náhodou pro ni?“

„Ne, pane.“

„Aha.“ Náhle mu to došlo. „Vás zajímá to UFO. Nejzpropadenější věc, jakou jsem v životě viděl. V jednom kuse měnilo barvu. A ti mrtví mimozemšťané!“ Otřásl se. „Pořád se mi o nich v noci zdá.“

„Pane Wayne, mohl byste mi něco říct o ostatních cestujících z toho autobusu?“

„Je mi líto, ale v tom vám nepomůžu. Cestoval jsem sám.“

„Já vím, ale s některými jinými cestujícími jste přece mluvil, ne?“

„Abych řekl pravdu, měl jsem dost svých starostí. Nikoho jiného jsem si zvlášť nevšímal.“

„Vzpomínáte si na něco, co byste mi o někom z nich mohl říct?“

Dan Wayne chvíli mlčel. „No, byl tam jeden italský kněz, s tím jsem poměrně dlouho mluvil. Připadal mi jako docela příjemný chlapík. Něco vám povím, ten létající talíř s ním pořádně zacloumal. V jednom kuse mluvil o ďáblu.“

„A mluvil jste ještě s někým?“

Dan Wayne pokrčil rameny. „Ani ne… počkejte chviličku. Krátce jsem si povídal s nějakým chlapem, co je majitelem banky v Kanadě.“ Přejel si jazykem po rtech. „Abych řekl pravdu, mám tady s tím rančem takový malý finanční problém; vypadá to, že o něj přijdu. Nenávidím všechny zatracené bankéře, jsou to pijavice, jeden jako druhý. Myslel jsem si, že tenhle chlap by mohl být jiný. Když jsem zjistil, že je to bankéř, chtěl jsem si š ním promluvit o tom, jestli by tady pro ranč nešla vymyslet nějaká půjčka. Byl ale jako všichni ostatní; ani trochu ho to nezajímalo.“

„Říkáte, že byl z Kanady?“

„Jo, z Fort Smithu tam nahoře v Severozápadním teritoriu. Víc už vám o něm bohužel neřeknu.“

Robert se snažil skrýt vzrušení. „Děkuji vám, pane Wayne, moc jste mi pomohl.“ Vstal.

„To je všechno?“

„To je všechno.“

„Nechcete zůstat na večeři?“

„Ne, díky. Musím už jet. Hodně štěstí s vaším rančem.“

„Díky.“

Forth Smith, Kanada

Severozápadní teritorium

Robert čekal, dokud se v telefonu neozval generál Hilliard. „Ano, kapitáne?“

„Našel jsem dalšího svědka. Dan Wayne. Je majitelem ranče Ponderosa nedaleko Waca v Texasu.“

„Výborně. Řeknu naší pobočce v Dallasu, aby si s ním promluvila.“

BLESKOVÁ DEPEŠE

PŘÍSNĚ TAJNÉ ZVLÁŠTNÍ DŮLEŽITOSTI

NSA PRO NÁMĚSTKA ŘEDITELE DCI

JEN DO VLASTNÍCH RUKOU

VÝTISK PRVNÍ Z CELKOVÉHO POČTU (JEDNOHO) VÝTISKŮ

VĚC: OPERACE SOUDNÝ DEN

6. DANIEL WAYNE – WACO

KONEC ZPRÁVY

V Langley ve státě Virginia si náměstek ředitele Ústřední zpravodajské služby CIA zamyšleně prohlížel depeši. Číslo šest. Situace se vyvíjela uspokojivě. Kapitán Bellamy odváděl neobyčejně dobrou práci. Rozhodnutí zvolit pro ni právě jeho bylo velice moudré. Janus měl pravdu; ten člověk měl prostě vždycky pravdu. A navíc měl dostatečnou moc k tomu, aby si zajistil realizaci svých přání. Tak obrovskou moc… Náměstek znovu pohlédl na depeši. Mělo by to vypadat jako nehoda, pomyslel si. To by nemělo být těžké. Stiskl bzučák.

Oba muži dojeli na ranč v tmavomodré dodávce. Zaparkovali na dvoře, vystoupili a obezřetně se rozhlíželi. Dana Wayna nejdřív napadlo, že jsou to exekutoři, kteří přijeli zabrat ranč. Otevřel jim dveře.

„Dan Wayne?“

„Ano. Co pro vás…“

Víc už říct nestačil.

Druhý muž se ocitl za ním a tvrdě ho udeřil do hlavy obuškem.

Větší z obou mužů si bezvládného rančera přehodil přes rameno a vynesl ho ven ke stáji, kde bylo osm koní. Muži si jich nevšímali a došli k poslednímu boxu vzadu. Uvnitř stál nádherný černý hřebec.

„To je on,“ řekl hromotluk. Položil Waynovo tělo na zem.

Druhý muž zdvihl z podlahy elektrický bič na dobytek, přistoupil k dvířkům boxu a zasadil jím hřebci ránu. Hřebec zaržál a vzepjal se na zadních nohou. Muž ho znovu prudce udeřil přes nozdry. Hřebec, uzavřený v těsném prostoru, teď divoce poskakoval sem a tam, narážel do stěn boxu, zuby měl vyceněné a bělmo jeho očí zuřivě blýskalo.

„Teď,“ dal pokyn menší muž. Jeho společník zdvihl tělo Dana Wayna a přehodil je přes nízká dvířka do boxu. Chvíli oba přihlíželi krvavé podívané, potom se spokojeně otočili a odešli.

BLESKOVÁ DEPEŠE

PŘÍSNĚ TAJNÉ ZVLÁŠTNÍ DŮLEŽITOSTI

DCI PRO NÁMĚSTKA ŘEDITELE NSA

JEN DO VLASTNÍCH RUKOU

VÝTISK PRVNÍ Z CELKOVÉHO POČTU (JEDNOHO) VÝTISKŮ

VĚC: OPERACE SOUDNÝ DEN

6. DANIEL WAYNE – WACO – ELIMINOVÁN

KONEC ZPRÁVY

28

Devátý den

Fort Smith, Kanada

Fort Smith v provincii Severozápadní teritorium je prosperující městečko se dvěma tisíci obyvatel, z nichž většinu tvoří farmáři a chovatelé dobytka s několika obchodníky. Panuje tu náročné klima s dlouhými a krutými zimami a celé městečko je živoucím důkazem Darwinovy teorie přežívání nejsilnějších.

William Mann byl jedním z oněch silných jedinců uzpůsobených k přežití. Narodil se v Michiganu, krátce po dosažení třiceti let věku však jednou projížděl Fort Smithem, když byl v Kanadě na rybách, a dospěl k přesvědčení, že místní komunita potřebuje další dobrou banku, a ihned se nabízené příležitosti chopil. Ve městě byla jen jedna další banka a Williamu Mannovi trvalo necelé dva roky, než svého konkurenta zlikvidoval. Mann svou banku řídil tak, jak by měla být správná banka řízena. Jeho bohem byla matematika a Mann dbal na to, aby čísla vždycky vycházela v jeho prospěch. Jeho oblíbeným příběhem byla anekdota o muži, který přišel poprosit bankéře o půjčku, aby jeho mladý syn mohl podstoupit okamžitou operaci a zachránit si život. Když žadatel řekl, že nemá nic, co by sloužilo jako záruka, bankéř ho vyzval, aby vypadl z jeho kanceláře.

„Půjdu,“ řekl ten muž, „rád bych vám ale řekl, že za celá ta léta, co jsem na světě, jsem ještě nepotkal nikoho tak bezcitného, jako jste vy.“

„Počkejte chviličku,“ zarazil ho bankéř. „Dám vám férový návrh. Jedno z mých očí je skleněné. Jestli uhodnete, které to je, tak vám tu půjčku dám.“

„Levé,“ odpověděl okamžitě muž.

Bankéř byl ohromen. „To přece nikdo neví. Jak jste to poznal?“

„To je jednoduché,“ odpověděl muž. „Na chviličku se mi zdálo, že ve vašem levém oku vidím záblesk soucitu, takže mi bylo jasné, že to musí být to skleněné.“

To byla podle názoru Williama Manna správná anekdota z podnikatelského prostředí. Při podnikatelských jednáních není možno řídit se soucitem; vždycky je třeba se dívat na konečné výsledky. V době, kdy se jiné banky v Kanadě i ve Spojených státech kácely jako kuželky, byla banka Williama Manna silnější než kdy dřív. Řídil se jednoduchou filozofií: žádné půjčky na založení nových podniků, žádné investice do bezcenných obligací, žádné půjčky sousedům, jejichž děti zoufale potřebují operaci.

Ke švýcarskému bankovnímu systému choval Mann úctu, která hraničila se zbožňováním. Mezinárodní finančníci z Curychu byli nejlepší ze všech bankéřů světa. Proto se jednoho dne William Mann rozhodl, že pojede do Švýcarska, promluví si s některými tamějšími bankéři a zjistí, jestli neexistuje ještě něco, o čem on sám neví, nějaká jiná metoda, s jejíž pomocí by se z každého kanadského dolaru mohlo vymačkat víc centů. Dostalo se mu zdvořilého přijetí, v konečném důsledku se však nedozvěděl nic nového: jeho vlastní metody bankovní práce byly obdivuhodné a švýcarští bankéři mu to bez váhání potvrdili.

Toho dne, kdy se měl vracet domů, se Mann rozhodl, že si dopřeje výlet do Alp. Výlet samotný ho nudil. Scenérie byla sice zajímavá, nebyla však o nic hezčí než scenérie kolem Fort Smithu. Jeden z cestujících, nějaký Texasan, měl tu drzost, že se ho snažil přesvědčit, aby mu poskytl půjčku na nějaký ranč, kterému hrozil bankrot. Vysmál se tomu člověku do obličeje. Jediné, co ho na celém výletu alespoň trochu zaujalo, byla havárie takzvaného létajícího talíře. Mann ani na okamžik nevěřil, že jde o skutečný létající talíř; byl si naprosto jist, že celou havárii zinscenovala švýcarská vláda, aby udělala dojem na turisty. Byl kdysi v Disneylandu a viděl tam podobné věci, které vypadaly opravdově, ve skutečnosti ale byly falešné. To je skleněné oko Švýcarska, pomyslel si ironicky.

William Mann byl rád, že se vrací domů.

Každá minuta bankéřova dne byla úzkostlivě přesně rozplánovaná, a když do kanceláře vešla jeho sekretářka a oznámila mu, že ho nějaký cizí člověk žádá o přijetí, měl Mann nejdřív chuť ho odmítnout. „Co chce?“

„Říká, že s vámi chce udělat interview. Píše nějaký článek o bankéřích.“

To ovšem bylo něco úplně jiného. Správná publicita byla pro podnik prospěšná. William Mann si uhladil sako, přičísl si vlasy a řekl: „Pošlete ho dál.“

Jeho návštěvník byl Američan. Byl dobře oblečený, což pravděpodobně znamenalo, že pracuje pro nějaký lepší časopis nebo noviny.

„Pan Mann?“

„Ano.“

„Robert Bellamy.“

„Sekretářka říkala, že o mně chcete napsat článek.“

„No totiž, ne tak docela o vás,“ vysvětloval Robert. „Rozhodně v něm ale budete figurovat na význačném místě. Naše noviny…“

„Kterépak noviny to jsou?“

„Wall Street Journal.“

Ach ano. To bude vynikající.

„Journal má dojem, že většina bankéřů žije v přílišné izolaci od toho, co se děje v ostatním světě. Jen zřídkakdy cestují a nenavštěvují jiné země. Naproti tomu vy, pane Manne, máte pověst velice zcestovalého člověka.“

„Na tom asi něco bude,“ připustil skromně Mann. „Vlastně jsem se zrovna minulý týden vrátil z cesty do Švýcarska.“

„Vážně? Líbilo se vám tam?“

„Líbilo. Setkal jsem se tam s několika jinými bankéři. Hovořili jsme o světové ekonomice.“ Robert vytáhl zápisník a dělal si poznámky. „Měl jste taky čas na nějaké rozptýlení?“

„To spíš ne. Vlastně ano, udělal jsem si takový malý výlet autobusem. Ještě nikdy jsem neviděl Alpy.“

Robert si udělal další poznámku. „Výlet. No vidíte, přesně o takovéhle věci se zajímáme,“ prohlásil povzbudivě. „Předpokládám, že jste se v tom autobuse setkal se spoustou zajímavých lidí.“

„Zajímavých?“ vzpomněl si na Texasana, který si od něj zkoušel vypůjčit peníze. „Ani ne.“

„Vážně ne?“

Mann na něj pohlédl. Ten reportér od něj evidentně očekával něco víc. „Rozhodně v něm budete figurovat na význačném místě.“

„Bylo tam jedno ruské děvče.“

Robert si udělal poznámku. „Vážně? Řekněte mi o ní něco zajímavého.“

„No, dali jsme se do hovoru a já jsem jí vysvětloval, jak je Rusko zaostalé a jaké strašlivé problémy ho čekají, pokud se nezmění.“

„To na ni muselo udělat opravdu velký dojem,“ poznamenal Robert.

„Ano, to je pravda. Vypadala jako inteligentní děvče. Totiž na Rusku. To víte, jsou tam všichni hrozně izolovaní.“

„Řekla vám, jak se jmenuje?“

„Ne… vlastně počkejte. Olga, ale příjmení si nepamatuju.“

„A neřekla vám náhodou, odkud je?“

„Řekla. Pracuje jako knihovnice v hlavní kyjevské knihovně. Byl to její první výlet do zahraničí, nejspíš díky glasnosti. Jestli chcete slyšet můj názor…“ Zarazil se, aby se ujistil, že si Robert jeho slova zapisuje. „Gorbačov poslal Rusko nejkratší cestou do hnoje. Bonn dostal východní Německo na zlatém podnose. Na politické frontě postupoval Gorbačov moc rychle a na ekonomické frontě zase postupoval moc pomalu.“

„To je úžasné,“ zamumlal Robert. Strávil s bankéřem další půlhodinu a naslouchal jeho dogmatickým názorům na všechno od Společného trhu až po kontrolu zbrojení. Další informace o zbývajících cestujících už z něj nedostal. Když se Robert vrátil do hotelu, zatelefonoval do kanceláře generála Hilliarda.

„Okamžik, pane kapitáne.“

Slyšel několik cvaknutí a pak se ozval generál Hilliard. „Ano, kapitáne?“

„Vystopoval jsem dalšího cestujícího, pane generále.“

„Jméno?“

„William Mann. Je majitelem banky ve Fort Smithu v Kanadě.“

„Děkuji vám. Požádám kanadské úřady, aby si s ním okamžitě promluvily.“

„Mimochodem, poskytl mi další stopu. Poletím dnes večer do Ruska. Budu potřebovat vízum od Inturistu.“

„Odkud voláte?“

„Z Fort Smithu.“

„Zastavte se v hotelu Visigoth ve Stockholmu. V recepci tam budete mít obálku.“

„Děkuji.“

BLESKOVÁ DEPEŠE

PŘÍSNĚ TAJNÉ ZVLÁŠTNÍ DŮLEŽITOSTI

NSA PRO NÁMĚSTKA ŘEDITELE CGHQ

JEN DO VLASTNÍCH RUKOU

VÝTISK PRVNÍ Z CELKOVÉHO POČTU (JEDNOHO) VÝTISKŮ

VĚC: OPERACE SOUDNÝ DEN

7. WILLIAM MANN – FORT SMITH

KONEC ZPRÁVY

Toho dne v jedenáct hodin večer zazvonil u dveří Williama Manna zvonek. Mann nikoho nečekal a neohlášené návštěvy neměl rád. Jeho hospodyně už odešla domů a manželka spala ve svém pokoji v prvním patře. Mann rozmrzele otevřel vstupní dveře. Na prahu stáli dva muži v černých oblecích.

„William Mann?“

„Ano.“ Jeden z mužů vytáhl služební průkaz. „Jsme z Kanadské banky. Můžeme dál?“

„O co jde?“ zamračil se Mann.

„Pokud vám to nevadí, raději bychom si o tom promluvili uvnitř.“

„No prosím.“ Zavedl návštěvníky do obývacího pokoje. „Vy jste byl nedávno ve Švýcarsku, že?“ Jejich otázka ho zaskočila. „Cože? Ano, byl, ale co to proboha…“

„Zatímco jste byl pryč, nechali jsme provést revizi vašich účetních knih, pane Manne. Víte o tom, že ve vaší bance chybí suma jednoho milionu dolarů?“

William Mann na oba muže konsternované zíral. „O čem to mluvíte? Osobně ty účetní knihy každý týden kontroluju. Nikdy nechyběl ani jediný cent!“

„Jeden milion dolarů, pane Manne. Domníváme se, že za jejich zpronevěru jste odpovědný vy.“

Začal rudnout v obličeji a uvědomil si, že se vzteky zakoktává. „Co… co si to dovolujete! Vypadněte odtud, než zavolám policii.“

„To vám nebude nic platné. Chceme po vás, abyste se kál.“ Teď už na ně zíral naprosto zmateně. „Abych se kál? Kál z čeho? Vy jste se zbláznili!“

„Ne, pane.“

Jeden z mužů vytáhl pistoli. „Posaďte se, pane Manne.“

Ach bože můj! Stal jsem se obětí loupeže. „Poslyšte,“ ozval se Mann, „vezměte si, co chcete. Není třeba se uchylovat k násilí a…“

„Posaďte se, prosím.“

Druhý muž přešel k baru. Bar byl zamčený, muž tedy roztříštil sklo a otevřel dvířka. Uchopil velkou sklenici na vodu, naplnil ji skotskou whisky a donesl ji ke křeslu, v němž seděl Mann.

„Vypijte to. Uklidní vás to.“

„Já… já nikdy po večeři nepiju. Můj doktor…“

Druhý muž přiložil Williamu Mannovi pistoli ke spánku. „Vypijte to, nebo tu sklenici naplním vaším mozkem.“

Mannovi už bylo jasné, že padl do rukou dvěma maniakům. Třesoucí se rukou vzal sklenici a trochu usrkl.

„Až do dna.“

Spolkl větší doušek. „Co… co po mně vlastně chcete?“ Zvýšil hlas, protože doufal, že ho zaslechne manželka a přijde dolů, byla to však bláhová naděje. Dobře věděl, jak tvrdým spánkem vždycky spí. Ti chlapi sem evidentně přišli vyloupit dům. Tak proč se do toho nedají?

„Vezměte si, co chcete,“ opakoval. „Nebudu vám v tom bránit.“

„Dopijte, co máte ve sklenici.“

„To není třeba. Já…“

Muž ho tvrdě udeřil nad ucho. Mann vyjekl bolestí. „Dopijte to.“

Spolkl zbytek whisky jediným douškem a cítil, jak si propaluje cestu jeho hrdlem. Začínala se mu nepatrně točit hlava. „Můj sejf je nahoře v ložnici,“ oznámil jim. Jazyk už se mu trochu pletl. „Otevřu vám ho.“ Možná to probudí jeho ženu a ta zavolá policii.

„Není naspěch,“ prohlásil muž s pistolí. „Máte dost času na další skleničku.“

Druhý muž se vrátil k baru a znovu sklenici naplnil až po okraj. „Tady máte.“

„Ne, to vážně ne,“ protestoval William Mann. „Já to nechci.“ Muž mu vrazil sklenici do ruky. „Vypijte to.“

„Já vážně ne…“

Dostal ránu pěstí do stejného místa nad uchem. Bolestí téměř omdlel. „Vypijte to.“

No co, jestli jim nejde o nic jiného, tak proč ne? Čím rychleji s touhle noční můrou skoncuju, tím líp. Polkl větší doušek a zdvihl se mu žaludek.

„Jestli se ještě jednou napiju, budu zvracet.“

„Jestli se pozvracíte, zabiju vás,“ prohlásil nevzrušeně muž.

Mann vzhlédl nejprve k němu a pak k jeho partnerovi. Zdálo se mu, že oba vidí dvakrát.

„Co tady všichni chcete?“ zamumlal.

„Už jsme vám to říkali, pane Manne. Chceme, abyste se kál.“

William Mann opile přikývl. „No prosím, tak já se tedy kaju.“

„Tak vidíte,“ usmál se muž, „nic jiného po vás nechceme. A teď…“ Strčil Mannovi do ruky kus papíru. „Stačí, když tady napíšete!“

„Je mi to líto. Odpusťte mi.“

William Mann na něj pohlédl kalnýma očima. „A to je všechno?“

„To je všechno. A pak odejdeme.“

Zalil ho náhlý pocit euforie. Tak o tohle jim celou dobu šlo! Jsou to náboženští fanatici. Jakmile odejdou, zavolá policii a nechá je zatknout. Postarám se o to, aby ti hajzlové viseli.

„Pište, pane Manne.“

Jen s obtížemi zaostřoval pohled. „Co jste říkali, že chcete, abych napsal?“

„Napište prostě:“

„Je mi to líto. Odpusťte mi.“

„Dobře.“ Dělalo mu problémy udržet pero. Nesmírně se soustředil a začal psát. „Je mi to líto. Odpusťte mi.“

Muž vzal Mannovi papír z ruky a držel ho za okraje. „Výborně, pane Manne. Vidíte, jak to bylo jednoduché.“

Pokoj kolem něj se začínal točit. „Jo. Děkuju vám. Už jsem se kál. Tak co kdybyste šli?“

„Vidím, že jste levák.“

„Cože?“

„Že jste levák.“

„Ano.“

„Poslední dobou tady v okolí bují zločinnost, pane Manne. Necháme vám tady tuhle pistoli.“

Cítil, že mu do levé ruky strkají pistoli.

„Umíte zacházet s pistolí?“

„Ne.“

„Je to hrozně jednoduché. Zachází se s ní takhle…“ Muž zdvihl pistoli ke spánku Williama Manna a stiskl bankéřův prst na spoušti. Ozvala se tlumená rána. Zakrvavený papír spadl na podlahu.

„To je všechno,“ ozval se jeden z mužů. „Dobrou noc, pane Manne.“

BLESKOVÁ DEPEŠE

PŘÍSNĚ TAJNÉ ZVLÁŠTNÍ DŮLEŽITOSTI

CGHQ PRO NÁMĚSTKA ŘEDITELE NSA

JEN DO VLASTNÍCH RUKOU

VÝTISK PRVNÍ Z CELKOVÉHO POČTU (JEDNOHO) VÝTISKŮ

VĚC: OPERACE SOUDNÝ DEN

7. WILLIAM MANN – FORT SMITH – ELIMINOVÁN KONEC ZPRÁVY

Desátý den

Fort Smith, Kanada

Druhý den ráno oznámili bankovní auditoři, že v Mannové bance chybí milion dolarů. Policie označila Mannovu smrt za sebevraždu.

Chybějící peníze se nikdy nenašly.

29

Jedenáctý den

Brusel, 03:00

Generála Shipleye, velícího důstojníka na hlavním velitelství NATO, probudil jeho pobočník.

„Omlouvám se, že vás budím, pane generále, ale vypadá to, že máme problém.“ Generál Shipley se posadil a vytíral si z očí spánek. Dostal se pozdě do postele, protože dělal společnost skupině senátorů ze Spojených států, kteří tu byli na návštěvě. „Jaký problém, Billy?“

„Právě mi volali z radiolokační věže, pane. Buď se všechno naše zařízení úplně zbláznilo, nebo máme nějaké moc zvláštní návštěvníky.“

Generál Shipley se zdvihl z postele. „Řekni jim, že tam budu za pět minut.“

Ztemnělý radiolokační dispečink byl plný mužstva i důstojníků shromážděných kolem osvětlených radarových obrazovek ve středu místnosti. Když generál vešel, všichni se otočili a postavili do pozoru.

„Pohov.“ Generál zamířil ke službu konajícímu důstojníkovi, kterým byl kapitán Muller. „Co se tady děje, Lewisi?“

Kapitán Muller se poškrábal na hlavě. „Nemám ponětí. Víte o nějakém letadle, které dokáže cestovat rychlostí pětatřicet tisíc kilometrů za hodinu, otočit se na čtyráku a letět zpátky?“

Generál Shipley na něj upřeně hleděl. „O čem to mluvíte?“

„Přesně o tom, co se tady podle našich radarových obrazovek poslední půlhodinu děje. Nejdřív jsme mysleli, že někdo testuje nějaký elektronický přístroj, ověřili jsme si to ale u Rusů, u Britů a u Francouzů a ti všichni mají na svých radarech stejný signál.“

„Takže to nemůže být žádná porucha na našem zařízení,“ řekl ustaraně generál Shipley.

„Ne, pane. Alespoň pokud nechcete předpokládat, že se najednou zbláznily všechny radary na celém světě.“

„Kolik těch objektů se objevilo na obrazovce?“

„Víc než tucet. Pohybují se tak rychle, že je obtížné vůbec je sledovat. Zachytíme jejich signál a potom se nám zase ztratí. Vyloučili jsme už možnost, že by mohlo jít o atmosférické poruchy, meteory, kulové blesky, meteorologické balony nebo jakékoli jiné létající stroje, které lidstvo zná. Chtěl jsem poslat nahoru pár letadel, jenže ty objekty – ať už je to cokoli – létají tak zatraceně vysoko, že bychom se vůbec nedostali do jejich blízkosti.“

Generál Shipley přešel k jedné z radarových obrazovek. „Přijímají teď vaše radary nějaký signál?“

„Ne, pane. Už jsou pryč.“ Kapitán na okamžik zaváhal. „Mám ale takový strašlivý pocit, pane generále, že se sem zase vrátí.“

30

Ottawa, 05:00

Když Janus nahlas dočetl hlášení generála Shipleye, Ital vstal a vzrušeně prohlásil: „Připravují se k invazi!“

„Už ji provedli.“ Francouz.

„Je pozdě. To je katastrofa.“ Rus. „Neexistuje žádný způsob, jak…“

„Pánové,“ skočil mu do řeči Janus, „je to katastrofa, které můžeme zabránit.“

„Jak? Znáte přece jejich požadavky.“ Angličan.

„Splnění jejich požadavků naprosto nepřichází v úvahu.“ Brazilec. „Není jim nic do toho, co děláme se svými lesy. Ten takzvaný skleníkový efekt je naprosto nepotvrzená báchorka vědátorů.“

„A co bychom měli říkat my?“ Němec. „Kdyby nás donutili vyčistit vzduch nad našimi městy, museli bychom zavřít továrny. Nezbyl by nám vůbec žádný průmysl.“

„A my bychom museli přestat vyrábět auta,“ přidal se k němu Japonec. „A co by se v tom případě stalo s civilizovaným světem?“

„Jsme na tom všichni stejně.“ Rus. „Kdybychom museli zastavit veškeré znečišťování životního prostředí, jak na tom trvají oni, zničilo by to celou světovou ekonomiku. Musíme získat víc času, dokud si s nimi nedokážou poradit hvězdné války.“

„Na tom už jsme se dohodli,“ odpověděl odměřeně Janus. „Naším bezprostředním problémem je zachovat mezi lidmi klid a zabránit šíření paniky.“

„Jak pokračuje kapitán Bellamy?“ Kanaďan.

„Postupuje výborně. Za den nebo dva by měl být hotov.“

31

Kyjev, Sovětský svaz

Stejně jako většinu jejích spoluobčanek i Olgu Romančenkovou perestrojka rozčarovala. Zpočátku všechny ty slibované změny, které měly v matičce Rusi proběhnout, vypadaly hrozně báječně. Ulicemi vanuly větry svobody a vzduch byl naplněn nadějí. Voněl příslibem čerstvého masa a čerstvé zeleniny v obchodech, hezkých šatů a bot z opravdové kůže a stovek dalších báječných věcí. Dnes však, šest let poté, co to všechno začalo, nastoupilo na jeho místo trpké vystřízlivění. Veškeré zboží bylo ještě vzácnější než kdykoli dřív a bez černého trhu by se vůbec nedalo přežít. Panoval nedostatek doslova všeho a ceny vyletěly do závratných výšin. Hlavní ulice byly stále ještě plné rytvin – obrovských výmolů. V ulicích se konaly protestní pochody a kriminalita stoupala. Různá omezení byla přísnější než dřív. Perestrojka a glasnosť začínaly vypadat stejně jalově jako sliby politiků, kteří je propagovali.

Olga už sedm let pracovala v knihovně na náměstí Lenkomsomolu v centru Kyjeva: bylo jí dvaatřicet let a nikdy v životě nebyla za hranicemi Sovětského svazu. Byla to poměrně přitažlivá žena, sice trochu při těle, ale to se v Rusku nepovažovalo za handicap. Dvakrát už byla zasnoubená s muži, kteří ji brzo opustili a odstěhovali se jinam – s Dmitrijem, který odjel do Leningradu, a s Ivanem, který se přestěhoval do Moskvy. Olga se také chtěla přestěhovat do Moskvy, aby mohla být s Ivanem, ale bez propisky neboli bez povolení k trvalému pobytu to nebylo možné.

Když se blížily její třiatřicáté narozeniny, byla Olga pevně odhodlána podívat se někam do světa, dřív než se kolem ní znovu uzavře železná opona. Zašla za hlavní knihovnicí, kterou byla shodou okolností její teta.

„Ráda bych si vzala dovolenou,“ oznámila jí.

„Kdy chceš nastoupit?“

„Příští týden.“

„Tak se dobře bav.“

Takhle to bylo jednoduché. V době před perestrojkou dovolená znamenala pobyt u Černého moře, zájezd do Samarkandu, do Tbilisi nebo na některé další z tuctu různých míst uvnitř Sovětského svazu. Teď ale, jestli si pospíší, je pro ni otevřený celý svět. Olga vytáhla z jedné police v knihovně atlas a zahloubala se do něj. Svět tam venku byl strašně obrovský! Byla tam Afrika a Asie, Severní a Jižní Amerika… Jezdit tak daleko se bála. Nalistovala mapu Evropy. Švýcarsko, pomyslela si. Tam pojedu.

Nikomu na celém světě by to nepřiznala, ale hlavním důvodem, proč ji Švýcarsko lákalo, byla skutečnost, že kdysi ochutnala švýcarskou čokoládu a nikdy na ni nezapomněla. Měla strašně ráda cukrovinky. A cukrovinky v Rusku – pokud je člověk vůbec sehnal – byly bez cukru a chutnaly odporně.

Její záliba v čokoládě ji měla stát život.

Cesta Aeroflotem do Curychu byla vzrušujícím začátkem její dovolené; ještě nikdy v životě letadlem necestovala. Přistála na mezinárodním letišti v Curychu plná dychtivého očekávání. Ve vzduchu tu bylo něco odlišného. Možná je to vůně opravdové svobody, pomyslela si. Její finanční prostředky byly přísně omezené, takže si zamluvila ubytování v malém a nepříliš drahém hotelu Leonhare na adrese Limmtquai číslo 136.

Ohlásila se v recepci. „Jsem ve Švýcarsku poprvé,“ svěřila se recepčnímu kostrbatou angličtinou. „Nemohl byste mi poradit, co bych měla podnikat?“

„Samozřejmě,“ přikývl recepční, „tady můžete podnikat spoustu věcí. Mohla byste třeba začít okružní jízdou po městě. Zařídím to.“

„Děkuji.“

Curych na Olgu zapůsobil dojmem pozoruhodného města. Jeho vzhled i jeho zvuková kulisa v ní vzbuzovaly přímo posvátnou úctu. Lidé na ulicích byli tak nádherně oblečení a jezdili v tak drahých autech. Olze připadalo, že všichni obyvatelé Curychu musejí být milionáři. A ty obchody! Prohlížela si výkladní skříně v Bahnhofstrasse, která je hlavní curyšskou nákupní ulicí, a žasla nad tím neuvěřitelným rohem hojnosti, který vystavené zboží představovalo: byly tam šaty, pláště a boty, dámské prádlo a klenoty, nádobí, nábytek a automobily, knihy, televizory, radiopřijímače, hračky a klavíry. Zdálo se jí, že nabídka zboží na prodej vůbec nemá konec. A potom narazila na prodejnu firmy Sprüngli, známé svými cukrovinkami a čokoládami. A jakými čokoládami! Čtyři velké výkladní skříně byly plné vystavených dobrot, z nichž přecházely oči. Byly tam obrovské krabice s nejrůznějšími čokoládovými bonbony, čokoládoví králíčci, čokoládové homole a ořechy v čokoládě. Byly tam banány polité čokoládou a čokoládové pralinky plněné různými likéry. Pohled na pamlsky vystavené ve výloze byl pastvou pro její oči. Nejraději by byla skoupila všechno, když ale zjistila ceny, spokojila se s malou krabičkou míchaných čokoládových bonbonů a s velkou čokoládovou tyčinkou.

V průběhu následujícího týdne navštívila Olga zahrady Zurichhorn a muzeum Rietberg, Grossmünster – chrám postavený v jedenáctém století – a tucet dalších báječných turistických atrakcí. Konečně se její čas začal krátit.

„Cestovní kancelář Sunshine Tours pořádá moc pěkné autobusové zájezdy do Alp,“ radil jí recepční v Leonharu. „Možná by se vám ještě před odjezdem takový zájezd líbil.“

„Děkuji,“ přikývla Olga, „zkusím to.“

Když vyšla z hotelu, zastavila se nejdřív znovu v prodejně firmy Sprungli a další její zastávkou byla cestovní kancelář Sunshine Tours, kde si zaplatila autobusový zájezd. Ten jí přinesl nesmírně vzrušující zážitky. Nad překrásnou scenérií se jí tajil dech a na poloviční cestě byli svědky exploze něčeho, co považovala za létající talíř; kanadský bankéř, který seděl vedle ní, jí ale vysvětlil, že je to jen podívaná, kterou švýcarská vláda aranžuje pro turisty, a že žádné létající talíře neexistují. Olgu jeho vysvětlení stoprocentně nepřesvědčilo. Když se vrátila do Kyjeva, zmínila se o tom tetě.

„Samozřejmě, že létající talíře existují,“ prohlásila teta.

„Nad Ruskem létají v jednom kuse. Měla bys tu svou historku prodat nějakým novinám.“

Olga o tom uvažovala, měla ale strach, že by se jí vysmáli. Komunistická strana neměla ráda, když se její členové vystavovali publicitě, obzvláště pak publicitě toho druhu, který by je mohl zesměšnit. Celkově vzato dospěla Olga k závěru, že s výjimkou Dmitrije a Ivana byla dovolená tím nejhezčím, co ji v životě potkalo. Věděla, že nebude snadné zabrat se zase do práce.

Jízda autobusem Inturistu po nově vybudované dálnici z letiště do centra Kyjeva trvala hodinu. Robert byl v Kyjevě poprvé a udělaly na něj dojem všudypřítomné stavební práce probíhající podél silnice a obrovské obytné domy, které jako by vyrůstaly úplně všude. Autobus zajel k chodníku před hotelem Dněpr a vypustil ze svých útrob dva tucty cestujících. Robert pohlédl na hodinky; bylo osm hodin večer. Knihovna už bude zavřená, takže jeho záležitost bude muset počkat do rána. Ubytoval se v ohromném hotelu, kde měl předem rezervovaný pokoj, dal si u baru drink a přešel do střízlivě vybílené jídelny, kde si dal večeři skládající se z kaviáru s okurkami a rajčaty, po němž následovaly zapečené brambory ochucené drobnými kousky masa a překryté hustým těstem, to vše doprovázené vodkou a minerálkou.

Vízum už na něj skutečně ve stockholmském hotelu čekalo, jak mu slíbil generál Hilliard. Tomu říkám ukázka rychlé mezinárodní spolupráce, pomyslel si Robert. Já ale s žádnou spoluprací počítat nemůžu. Říká se tomu operovat „nahý“.

Po večeři se Robert u recepce přeptal na pár věcí a pak pomalu došel na náměstí Lenkomsomolu. Kyjev ho překvapil. Přestože byl jedním z nejstarších měst Ruska, bylo toto město ležící na řece Dněpru přitažlivé, vypadalo docela evropsky a bylo plné zelených parků a ulic lemovaných stromy. Všude stály chrámy – velkolepé příklady religiózní architektury. Byly tu chrámy svatého Vladimíra, svatého Andreje a svaté Sofie, ten poslední dobudovaný roku 1037, sněhobílý a pyšnící se vysokou modrou zvonicí, a byl tu i Pečorský klášter, nejvyšší budova celého města. Susan by se tohle všechno strašně líbilo, napadlo Roberta. Nikdy v Rusku nebyla. Byl by rád věděl, jestli se už vrátila z Brazílie. Veden náhlým impulzem jí zatelefonoval, když se vrátil do svého hotelového pokoje, a ke svému překvapení dostal téměř okamžitě spojení.

„Haló?“ Ten hrdelní sexy hlas. „Ahoj. Jak bylo v Brazílii?“

„Roberte! Už jsem ti několikrát zkoušela volat, ale nikdo to nebral.“

„Nejsem doma.“

„Ach tak.“ Byla příliš dobře vycvičená na to, aby se vyptávala, kde je. „Máš se dobře?“

Na eunucha jsem báječně ve formě. „No jistě, výborně. Jak se má strý… Monte?“

„Dobře. Roberte, zítra odplouváme do Gibraltaru.“ Samozřejmě na zasrané jachtě strýčka Skrblíka. Jak že se jmenuje? No jasně, Alkyón. „Na jachtě?“

„Ano. Můžeš mi na ni volat. Pamatuješ si volací znak?“

Pamatoval si ho. ZM 337. Co znamenala ta písmena ZM? Zlato moje?… Zničené manželství?… Zloděj manželek?

„Roberte?“

„Jistě, pamatuju. Zita Mary 337.“

„Zavoláš mi? Jen abys mi řekl, že jsi v pořádku.“

„Jasně. Scházíš mi, miláčku.“

Dlouho bolestné ticho. Co čekal, že mu řekne? Přijeď mě zachránit ze spárů toho okouzlujícího chlapíka, co vypadá jako Paul Newman a nutí mě, abych se s ním plavila na jeho devadesátimetrové jachtě a bydlela v našich ubohých malých palácích v Monte Carlu a v Maroku, v Paříži, v Londýně a bůhvíkde ještě? Zjistil, že jako pitomec napůl doufá, že to doopravdy řekne.

„Ty mi taky scházíš, Roberte. Dávej na sebe pozor.“ A spojení se přerušilo. Byl v Rusku a byl sám.

Dvanáctý den

Kyjev, Sovětský svaz

Následujícího dne brzy ráno, deset minut po začátku otvírací doby v knihovně, vešel Robert do obrovité pochmurné budovy a přistoupil ke stolu s informacemi.

„Dobré ráno,“ pozdravil.

Žena za stolem vzhlédla. „Dobré ráno. Můžu pro vás něco udělat?“

„Ano. Hledám jednu ženu, která tady podle mých informací pracuje, Olgu…“

„Olgu? Ano, jistě.“ Ukázala směrem k jiné místnosti. „Bude támhle.“

„Děkuji.“

Bylo to naprosto jednoduché. Robert vešel do druhé místnosti a prošel kolem skupinek studentů zahloubaných do četby u dlouhých stolů. Na jakou budoucnost se asi připravují? napadlo ho. Došel do menší studovny a vstoupil dovnitř. Nějaká žena tam pilně zařazovala knihy do regálů.

„Promiňte,“ oslovil ji Robert.

Otočila se. „Ano?“

„Vy jste Olga?“

„Ano, jsem Olga. Co mi chcete?“

Robert jí věnoval odzbrojující úsměv. „Píšu pro noviny článek o perestrojce a o tom, jak ovlivňuje obyčejné Rusy. Znamenala ve vašem životě velkou změnu?“

Žena pokrčila rameny. „Před Gorbačovem jsme měli strach otevřít pusu. Teď sice pusu otevřít můžeme, ale nemáme do ní co dát.“

Robert to zkusil s odlišnou taktikou. „Nějaké změny k lepšímu se přece určitě uskutečnily. Máte teď přece například možnost cestovat.“

„Děláte si legraci? Kdo si může dovolit cestovat s manželem a s šesti dětmi?“

Robert zarputile pokračoval. „Přece jen jste ale byla ve Švýcarsku a…“

„Ve Švýcarsku? V životě jsem ve Švýcarsku nebyla.“

„Vy jste nikdy nebyla ve Švýcarsku?“ zeptal se pomalu Robert.

„Vždyť vám to říkám.“ Kývla hlavou směrem k tmavovlásce, která sklízela knihy ze stolu. „Támhleta měla to štěstí, že se dostala do Švýcarska.“

Robert na ni rychle pohlédl. „Jak se jmenuje?“

„Olga, jako já.“

Povzdechl si. „Děkuji vám.“

O minutu později už rozmlouval s druhou Olgou. „Promiňte,“ oslovil ji, „píšu do novin článek o perestrojce a o tom, jak se projevila na životě Rusů.“ Obezřetně na něj pohlédla. „Ano?“

„Jak se jmenujete?“

„Olga. Olga Romančenková.“

„Povězte mi, Olgo, znamenala pro vás perestrojka nějakou změnu?“

Ještě před šesti lety by se Olga Romančenková byla bála mluvit s cizincem, teď už to ale bylo dovoleno. „Ani ne,“ prohlásila opatrně. „Všechno zůstalo v podstatě stejné.“

Cizinec byl neodbytný. „Takže se ve vašem životě vůbec nic nezměnilo?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Samozřejmě teď můžeme jezdit do zahraničí,“ dodala pak vlastenecky.

To ho zjevně zaujalo. „A vy jste byla někde v zahraničí?“

„No jistě,“ přikývla pyšně. „Právě jsem se vrátila ze Švýcarska. To je moc krásná země.“

„To máte pravdu,“ souhlasil. „Měla jste příležitost s někým se na té cestě seznámit?“

„Já jsem se seznámila s mnoha lidmi. Jela jsem autobusem a projížděli jsme skrz vysoké hory. Alpy.“ Náhle si Olga uvědomila, že to neměla říkat, protože by se jí ten cizinec mohl začít vyptávat na tu kosmickou loď a o té mluvit nechtěla. To by ji mohlo jen dostat do maléru.

„Vážně?“ zajímal se Robert. „Povězte mi něco o těch lidech z autobusu.“

„Moc přátelští,“ odpověděla s úlevou Olga. „Byli oblečeni tak…“ Rozmáchla se rukou. „Hrozně bohatě. Dokonce potkala jsem muže z vašeho hlavního města, z Washingtonu.“

„Opravdu?“

„Ano. Moc příjemný člověk. Dal mi vizitku.“ Robertovo srdce vynechalo jeden tep. „Máte ji ještě?“

„Ne. Já ji zahodila.“ Rozhlédla se kolem sebe. „Lepší takové věci nemít.“ Zatraceně!

„Ale pamatuju jeho jméno,“ dodala Olga. „Parker, jako vaše americké psací pero. Kevin Parker. Moc důležitý v politice. Říká senátorům, jak hlasovat.“

To Roberta zarazilo. „To vám říkal?“

„Ano. Bere je na výlety a dává jim dárky a pak oni hlasují pro věci, co jeho klienti potřebují. Takhle v Americe funguje demokracie.“

Lobbista. Robert nechal Olgu dalších patnáct minut mluvit, žádnou další užitečnou informaci o ostatních cestujících však od ní nezískal.

Ze svého hotelového pokoje zavolal Robert generálu Hilliardovi.

„Našel jsem tu ruskou svědkyni. Jmenuje se Olga Romančenková a pracuje v hlavní kyjevské knihovně.“

„Zařídím, aby si s ní promluvil někdo z ruských úřadů.“

BLESKOVÁ DEPEŠE

PŘÍSNĚ TAJNÉ ZVLÁŠTNÍ DŮLEŽITOSTI

NSA PRO NÁMĚSTKA ŘEDITELE GRU

JEN DO VLASTNÍCH RUKOU

VÝTISK PRVNÍ Z CELKOVÉHO POČTU (JEDNOHO) VÝTISKŮ

VĚC: OPERACE SOUDNÝ DEN

8. OLGA ROMANČENKOVÁ – KYJEV

KONEC ZPRÁVY

Ještě toho odpoledne odletěl Robert proudovým letounem Tupolev TU-154 společnosti Aeroflot do Paříže. Když tam o tři hodiny a pětadvacet minut později dorazil, přesedl na letadlo Air France do Washingtonu.

Ve dvě hodiny ráno zaslechla Olga Romančenková skřípění brzd, když před činžovním domem na Vertrikově ulici, v němž bydlela, zastavil automobil. Stěny jejího bytu byly tak tenké, že k ní zvenčí z ulice doléhaly hlasy. Vylezla z postele a podívala se z okna. Z černé čajky, tedy z automobilu, kterého používali státní zaměstnanci, právě vystupovali dva muži v civilním oblečení a mířili ke vchodu jejího činžovního domu. Při pohledu na ně jí otřásla hrůza. V průběhu minulých let někteří z jejích sousedů zmizeli a víckrát je nikdo nespatřil. Někteří z nich byli posláni do trestných táborů na Sibiři. Olga by byla ráda věděla, na koho má tajná policie spadeno tentokrát, a právě v okamžiku, kdy o tom přemítala, ji vylekalo zaklepání na její dveře. Co mi chtějí? uvažovala. To musí být nějaký omyl.

Když otevřela dveře, stáli oba muži na prahu.

„Soudružka Olga Romančenková?“

„Ano.“

„Glavnoje razvedyvatelnoje upravlenije.“ Obávané GRU.

Protlačili se kolem ní do místnosti. „Co… co mi chcete?“

„Ptát se budeme my. Já jsem seržant Jurij Gromkov a tohle je seržant Vladimir Zemskij.“

Cítila náhlý příval děsu. „Co… co se stalo? Co jsem provedla?“

Zemskij se toho okamžitě chytil. „No vida, tak vy si uvědomujete, že jste něco provedla.“

„Ale ne, to samozřejmě ne,“ bránila se zmateně Olga. „Nevím, proč jste tady.“

„Posaďte se,“ křikl Gromkov. Olga si sedla.

„Vy jste se právě vrátila ze zájezdu do Švýcarska, nět?“

„A… ano,“ vykoktala, „ale to… to bylo… Měla jsem povolení od…“

„Ke špionáži žádné povolení neexistuje, Olgo Romančenková.“

„Ke špionáži?“ zděsila se. „Vůbec nemám ponětí, o čem to mluvíte.“

Větší muž se upřeně díval na její tělo a Olga si náhle uvědomila, že má na sobě jen tenoučkou noční košili. „Tak jdeme. Půjdeš s námi.“

„To je ale nějaký hrozný omyl. Já jsem knihovnice. Můžete se zeptat každého, kdo…“

Vytáhl ji ze židle. „Pojď!“

„Kam mě chcete odvézt?“

„Na ředitelství. Chtějí tě tam k výslechu.“

Dovolili jí, aby si přes noční košili natáhla kabát. Strkali ji dolů po schodech a přinutili ji nasednout do čajky. Olga vzpomínala na všechny lidi, kteří byli před ní odvezeni v podobných automobilech a nikdy se nevrátili, a byla zcela ochromená strachem.

Řídil Gromkov, větší z obou mužů, a Olga seděla vzadu se Zemským. Ten jí připadal o trochu méně hrůzostrašný, děsila se nicméně toho, kdo jsou a co se s ní stane.

„Věřte mi, prosím,“ přesvědčovala je naléhavě. „Nikdy bych nezradila svou…“

„Drž hubu!“ vyštěkl Gromkov.

„Tak hele,“ napomenul ho Vladimír Zemskij, „není důvod být na ni hrubý. Jestli mám říct pravdu, já jí věřím.“ Olžino srdce poskočilo nadějí.

„Casy se změnily,“ pokračoval Zemskij. „Soudruhu Gorbačovovi se nelíbí, když otravujeme nevinné lidi. To už patří minulosti.“

„Kdo říkal, že je nevinná?“ zavrčel Gromkov. „Možná je a možná není. Však oni to na ředitelství brzo zjistí.“

Olga seděla a poslouchala, jak o ní ti dva muži mluví, jako by tam nebyla.

„Ale no tak, Juriji,“ domlouval kolegovi Zemskij, „víš přece, že na ředitelství se přizná, ať něco provedla, nebo ne. To se mi nelíbí.“

„To je ovšem smůla. S tím nic nenaděláme.“

„Ale ano, mohli bychom.“

„A co?“

Muž sedící vedle Olgy se na chvíli odmlčel. „Poslyš,“ řekl pak, „co kdybychom ji prostě nechali běžet? Mohli bychom říct, že nebyla doma. Potom to budeme den nebo dva odkládat a oni na ni zapomenou; mají přece vyslechnout takovou spoustu lidí.“

Olga chtěla něco říct, měla však příliš sucho v krku. Zoufale si přála, aby muž sedící vedle ní vyšel z diskuse vítězně.

„Proč bychom pro ni měli riskovat krk?“ zahučel Gromkov. „Co z toho budeme mít? Jak se nám odvděčí?“

Zemskij se otočil a tázavě na Olgu pohlédl. Olga našla hlas. „Peníze nemám,“ řekla.

„Co je nám do vašich peněz? Peněz máme spoustu.“

„Má ale něco jiného,“ ozval se Gromkov.

„Tak počkej, Juriji Ivanovi či,“ rozhořčil se Zemskij, než stačila Olga odpovědět, „to po ní přece nemůžeš chtít.“

„Záleží jen na ní. Buď na nás může být hodná, nebo se může nechat odvézt na ředitelství a tam ji budou týden nebo dva mlátit. Možná ji strčí do hezkého šiza“

Olga už o šizech slyšela. Byly to nevytápěné cely velikosti jeden krát dva metry s prkennou palandou bez přikrývek.

„Může na nás být hodná.“ Co to znamenalo?

„Je to na ní.“

Zemskij se obrátil k Olze. „Tak co to bude?“

„Já… nerozumím.“

„Můj partner chce říct, že když na nás budete hodná, mohli bychom to všechno prostě nechat plavat. Za pár dnů na vás pravděpodobně zapomenou.“

„Co… co bych musela udělat?“

Gromkov se na ni ve zpětném zrcátku zašklebil. „Jenom nám věnovat pár minut svého času.“ Vzpomněl si na něco, co kdysi četl. „Prostě si lehnout a myslet na cara.“ Uchechtl se.

Olga náhle pochopila, o co jim jde. „To ne,“ zavrtěla hlavou, „to bych nemohla.“

„No prosím.“ Gromkov začal přidávat plyn. „Však oni se s tebou na ředitelství pobaví.“

„Počkejte!“ Zmocnila se jí panika a nevěděla, co si počít. Slyšela už hrůzostrašné historky o tom, co se stalo lidem, kteří byli zatčeni a ze kterých se stali zekové. Domnívala se, že s tím vším už je konec, teď ale viděla, že tomu tak není. Perestrojka byla pořád ještě pouhou iluzí. Nedovolí jí, aby si zavolala advokáta, a nenechají ji s nikým promluvit. Věděla o případech z minulosti, kdy byly její známé příslušníky GRU znásilněny a zavražděny. Byla v pasti. Půjde-li do vězení, mohou ji tam držet celé týdny, bít ji, znásilňovat, a možná dokonce něco horšího. Tady s těmi dvěma by se to alespoň odbylo za pár minut a pak by ji nechali jít. Rozhodla se.

„Tak dobře,“ přikývla nešťastně. „Chcete se vrátit ke mně do bytu?“

„Vím o lepším místě,“ prohlásil Gromkov. Otočil auto opačným směrem.

„Je mi to líto,“ zašeptal Zemskij, „ale velení má on. Nemůžu mu v tom zabránit.“ Olga neodpověděla.

Projeli kolem jasně rudé Ševčenkovy opery a zamířili k velkému, stromy obklopenému parku. V tuto noční hodinu v něm nebyla živá duše. Gromkov zajel s autem pod stromy, zhasl reflektory a vypnul motor.

„Polez ven,“ vybídl ji.

Všichni tři vystoupili z auta.

Gromkov na Olgu pohlédl. „Máš kliku. Necháváme tě z toho vyváznout lehce. Doufám, že to dokážeš ocenit.“

Olga přikývla, příliš vyděšená na to, aby promluvila.

Gromkov ji odvedl na malou mýtinu. „Svleč se.“

„Je zima,“ protestovala Olga. „Nemohli bychom…“

Gromkov ji tvrdě udeřil do obličeje. „Dělej, co ti říkám, než si to rozmyslím.“

Olga na okamžik zaváhala, a když napřáhl ruku, aby ji znovu uhodil, začala si rozepínat kabát.

„Sundej si to.“

Nechala ho spadnout na zem. „A teď tu noční košili.“

Olga si pomalu přetáhla noční košili přes hlavu a svlékla si ji; stála nahá v měsíčním světle a chvěla se v chladném nočním vzduchu.

„Pěkná tajle,“ ocenil ji Gromkov. Stiskl jí bradavky. „Prosím…“

„Jestli jen špitneš, odvezeme tě na ředitelství.“ Povalil ji na zem.

Nebudu na to myslet. Budu předstírat, že jsem ve Švýcarsku, jedu autobusem na výlet a dívám se na všechnu tu překrásnou scenérii.

Gromkov si spustil kalhoty a roztahoval Olžiny nohy od sebe.

Vidím Alpy, pokryté sněhem. Projíždějí kolem nás saně a na nich chlapec s děvčetem.

Cítila, jak jí strká ruce pod boky, a pak do ní bolestivě vrazil svůj úd.

Všude na dálnici jsou nádherná auta. Víc aut, než jsem viděla za celý svůj život. Ve Švýcarsku má každý auto.

Nořil se teď do ní ještě hlouběji, přitom ji štípal a vyrážel divoké zvířecí skřeky.

Budu mít malý domek v horách. Jak že jim to ve Švýcarsku říkají? Chalet. A každý den budu mít čokoládové bonbony. Plné krabice bonbonů.

Gromkov už vytahoval svůj úd a těžce oddechoval. Vstal a otočil se k Zemskému. „Teď ty.“

Vdám se a budu mít děti a všichni budeme v zimě jezdit lyžovat do Alp.

Zemskij si otevřel zip kalhot a lezl na ni.

Bude to báječný život. A do Ruska se už nikdy nevrátím. Nikdy. Nikdy. Nikdy.

Byl teď už v ní a ubližoval jí ještě víc než ten druhý, svíral jí zadek a tělo jí tlačil ke studené zemi, až byla bolest téměř nesnesitelná.

Budeme bydlet na statku, kde bude pořád klid a mír, a budeme mít zahrádku s překrásnými květinami.

Zemskij s ní skončil a vzhlédl ke svému společníkovi. „Vsadím se, že si to užila,“ ušklíbl se.

Natáhl se dolů po Olžině krku a zlomil jí vaz.

Následujícího dne byla v místních novinách noticka o knihovnici, která byla znásilněna a uškrcena v parku. Úřady vydaly přísné varování, že je nebezpečné, aby mladé ženy chodily v noci do parku bez doprovodu.

BLESKOVÁ DEPEŠE

PŘÍSNĚ TAJNÉ ZVLÁŠTNÍ DŮLEŽITOSTI

NÁMĚSTEK ŘEDITELE GRU PRO NÁMĚSTKA

ŘEDITELE NSA

JEN DO VLASTNÍCH RUKOU

VÝTISK PRVNÍ Z CELKOVÉHO POČTU (JEDNOHO)

VÝTISKŮ

VĚC: OPERACE SOUDNÝ DEN

8. OLGA ROMANČENKOVÁ – ELIMINOVÁNA

KONEC ZPRÁVY

32

Willard Stone a Monte Banks byli přirození nepřátelé. Oba to byli bezohlední dravci a džunglí, v níž lovili, byly kamenné kaňony Wall Streetu se svými mocenskými fúzemi, zmanipulovaným skupováním majoritních podílů a akciovými obchody.

Poprvé oba muži zkřížili zbraně při pokusu o převzetí kontroly nad jistým velkým podnikem veřejných služeb. Willard Stone přišel s první nabídkou a neočekával žádné problémy. Měl takovou moc a jeho pověst naháněla druhým takovou hrůzu, že se našel jen málokdo, kdo se mu opovážil vzdorovat. Nesmírně ho tudíž překvapilo, když zjistil, že jeho nabídce konkuruje jakýsi mladý zbohatlík jménem Monte Banks, který se náhle objevil na scéně. Stone byl nucen svou vlastní nabídku zvýšit a výše požadovaného vkladu stoupala i nadále. Nakonec Willard Stone kontrolu nad zmíněným podnikem získal, zaplatil však podstatně vyšší cenu, než s jakou původně počítal.

O šest měsíc později, při nabídce na koupi velké elektronické firmy, se Stone s Montem Banksem střetl znovu. Nabídková suma opět stoupala a tentokrát zvítězil Banks.

Když se Willard Stone dozvěděl, že má Monte Banks v úmyslu soupeřit s ním o kontrolu nad jistou počítačovou firmou, dospěl k názoru, že je načase, aby se se svým konkurentem sešel. Schůzka se konala na neutrální půdě ostrova Paradise na Bahamách. Willard Stone si nechal důkladně prošetřit minulost svého konkurenta a zjistil, že Monte Banks pochází z bohaté petrolejářské rodiny a že se mu podařilo geniálně své dědictví investovat do jistého mezinárodního konglomerátu.

Oba muži zasedli k obědu: Willard Stone, starý a moudrý, Monte Banks, mladý a dychtivý.

Konverzaci zahájil Willard Stone. „Začínáte mi lézt na nervy.“

„Od vás to beru jako obrovský kompliment,“ ušklíbl se na něho Monte Banks.

„Co vlastně chcete?“ zeptal se Stone.

„Totéž, co vy. Chci, aby mi patřil svět.“ ;

„No prosím, je to dost velký svět,“ poznamenal zamyšleně Willard Stone.

„Co tím chcete říct?“

„Že je v něm dost místa pro nás oba.“

Od toho dne se z nich stali partneři. Oba provozovali svou podnikatelskou činnost samostatně, když však došlo na nové projekty – stavební dřevo, ropu a nemovitosti – uzavírali spolu dohody, místo aby si vzájemně konkurovali. An ti trustový odbor ministerstva spravedlnosti se několikrát pokusil jejich úmluvy překazit, konexe Willarda Stonea však vždy byly silnější. Monte Banks byl majitelem chemiček, které silně znečišťovaly jezera i řeky, když však proti němu bylo vzneseno obvinění, bylo zakrátko za tajemných okolností staženo.

Oba muži žili v dokonalém symbiotickém vztahu.

Operace Soudný den jim byla jako šitá na míru a oba do ní byli nesmírně aktivně zapojeni. Byli už těsně před uzavřením dohody o koupi deseti milionů akrů bohaté zalesněné půdy v amazonském dešťovém pralese. Měl to být jeden z nejvýnosnějších obchodů, do jakých se kdy pustili.

Nemohli dovolit, aby jim cokoli stálo v cestě.

33

Třináctý den

Washington, D. C.

V Senátu Spojených států amerických se konalo plenární zasedání. U řečnického pultu právě stál mladší senátor za stát Utah.

„… a to, co se děje s naším životním prostředím, je celonárodní hanba. Je načase, aby si toto slavné shromáždění uvědomilo, že je jeho místopřísežnou povinností chránit toto vzácné dědictví, které nám svěřili do opatrování naši předkové. Ochrana půdy, vzduchu a moří před lidmi, kteří je ve jménu vlastního zájmu sobecky ničí, není jen naší místopřísežnou povinností, ale i naším privilegiem. A chováme se podle toho? Můžeme s klidným svědomím prohlásit, že tomu věnujeme všechny své síly? Nebo dovolujeme hlasu mamonu, aby nás ovlivňoval…“

Kevin Parker, který seděl na návštěvnické galerii, už potřetí v průběhu pěti minut pohlédl na hodinky. Přemýšlel o tom, jak dlouho bude tenhle projev asi ještě trvat. Vydržel tu celou dobu sedět jen proto, že měl právě s tímhle senátorem jít na oběd a že od něj potřeboval jistou službu. Kevin Parker se s oblibou procházel chodbami moci, stýkal se s kongresmany a senátory a rozdával štědré dary výměnou za politické služby.

Vyrůstal v chudých poměrech v oregonském městečku Eugene. Jeho alkoholický otec byl majitelem malého dřevařského závodu. Jako naprosto neschopný podnikatel dovedl svou firmu, která měla veškeré předpoklady k tomu, aby se úspěšně rozvíjela, ke krachu. Kevin musel už od čtrnácti let pracovat, a protože jeho matka už před lety utekla s jiným mužem, nepoznal vůbec rodinný život. Snadno se mohl stát člověkem bez pevného životního cíle a skončit v otcových šlépějích, zachránila ho však skutečnost, že byl pozoruhodně pohledný a působil příjemným dojmem. Měl vlnité světlé vlasy a jemné aristokratické rysy, které nejspíš zdědil po nějakém dávno zapomenutém předkovi. Několik zámožnějších lidí z města se nad chlapcem slitovalo, zadávali mu různé práce, povzbuzovali ho a dávali si záležet na tom, aby mu pomohli. Nejbohatší muž města, Jeb Goodspell, projevil zvlášť velkou snahu Kevinovi pomoci a dal mu v jednom ze svých podniků práci na částečný úvazek. Goodspell byl svobodný mládenec a často mladého Parkera zval k sobě domů na večeři.

„V tomhle životě z tebe může být někdo“ vysvětloval mu Goodspell, „ale bez přátel to nedokážeš.“

„To já vím, pane. A vašeho přátelství si vážně moc cením. Fakt jste mi zachránil život, když jste mi dal práci.“

„Mohl bych toho pro tebe udělat mnohem víc,“ sliboval Goodspell. Byli po večeři a seděli na pohovce v obývacím pokoji. Goodspell ho jednou rukou objal. „Mnohem víc.“ Stiskl chlapcovu paži. „Víš o tom, že máš hezkou postavu?“

„Děkuji, pane.“

„Nepřipadáš si někdy osaměle?“ Připadal si tak pořád. „Ano, pane.“

„No vidíš, tak teď už nemusíš být osamělý.“ Pohladil chlapce po paži. „Víš, já si taky někdy připadám osaměle. Člověk potřebuje někoho, kdo by ho k sobě přitiskl a utěšil ho.“

„Ano, pane.“

„Měls někdy nějaké děvče?“

„No, chvíli jsem chodil se Sue Ellen.“

„Vyspal ses s ní?“

Chlapec se začervenal. „Ne, pane.“

„Kolik je ti let, Kevine?“

„Šestnáct, pane.“

„To je báječný věk. Je to věk, kdy by sis měl začít budovat kariéru.“ Chvíli si chlapce pozorně prohlížel. „Vsadil bych se, že by se ti zatraceně dařilo v politice.“

„V politice? Já o politice nic nevím, pane.“

„Proto taky chodíš do školy, aby ses tam o takových věcech poučil. A já ti s tím pomůžu.“

„Děkuji vám.“

„Poděkovat se dá mnoha různými způsoby,“ prohlásil Goodspell. Přejel rukou po chlapcově stehně. „Mnoha způsoby.“ Podíval se Parkerovi do očí. „Víš, jak to myslím?“

„Ano, Jebe.“

Tak to začalo.

Když Kevin Parker úspěšně dokončil Churchillovu střední školu, poslal ho Goodspell na Oregonskou univerzitu. Chlapec studoval politologii a Goodspell dohlédl na to, aby se jeho chráněnec seznámil s každým, kdo něco znamenal. Přitažlivý mladík udělal na všechny velký dojem. Díky svým konexím Parker zjišťoval, že dokáže prokazovat služby důležitým lidem a že také dokáže tyto lidi dávat dohromady. Zcela přirozeným dalším krokem bylo, že se stal lobbistou ve Washingtonu, a ve své práci se vyznal.

Goodspell před dvěma lety zemřel, Parker si však mezitím vypěstoval talent a cit pro to, čemu ho jeho rádce naučil. S oblibou navazoval známosti s mladými chlapci a odvážel je do vzdálených hotelů, kde nehrozilo nebezpečí, že ho někdo pozná.

Senátor z Utahu konečně spěl k závěru, „… a říkám vám, že tento zákon musíme schválit, chceme-li zachránit to, co ještě z našeho životního prostředí zbývá. Chtěl bych v tomto případě požádat o jmenovité hlasování.“

Díky bohu, celé to nekonečné zasedání už přece jen bylo téměř u konce. Kevin Parker pomyslel na večer, který na něj čekal, a začal mít erekci. Předchozího večera se v Dannyho baru u stanice na ulici P, který byl známým podnikem pro homosexuály, seznámil s jedním mladíkem. Naneštěstí měl s sebou mladík doprovod. Vzájemně se však během večera měřili očima a Parker před odchodem napsal na kus papíru vzkaz a strčil ho mladíkovi do ruky. Stálo na něm prostě: „Zítra večer.“ Mladík se usmál a přikývl.

Kevin Parker se spěšně oblékal, aby mohl vyrazit; chtěl být v baru dřív, než se tam mladík objeví. Byl to až příliš přitažlivý chlapec a Parker nestál o to, aby ho nabalil někdo jiný. Vtom se ozval zvonek u hlavních dveří. Zatraceně, pomyslel si Parker a otevřel.

Na prahu stál nějaký cizí člověk. „Kevin Parker?“

„Ano…“

„Já jsem Bellamy. Rád bych si s vámi chviličku popovídal.“

„Budete si muset dohodnout schůzku s mou sekretářkou,“ odbyl ho netrpělivě Parker. „Mimo pracovní dobu se úředními záležitostmi nezabývám.“

„Tohle není tak docela úřední záležitost, pane Parkere. Týká se to vaší cesty do Švýcarska před pár týdny.“

„Mé cesty do Švýcarska? Co s ní má být?“

„Moji agenturu zajímají někteří z lidí, se kterými jste se tam možná setkal.“ Robert mu mávl před očima svým falešným průkazem CIA.

Kevin Parker si svého návštěvníka prohlížel pozorněji. Co mu asi může chtít CIA? Slídilové jedni zatracení. Zakryl jsem všechny stopy? Nemělo smysl si toho chlapa znepřátelit. „Tak pojďte dál,“ usmál se. „Přijdu sice pozdě na schůzku, ale neříkal jste, že to bude trvat jen chviličku?“

„Ano, pane, říkal. Jel jste tuším z Curychu na autobusový zájezd?“

Tak o tohle jim jde. O tu příhodu s tím létajícím talířem. Byla to ta nejzatracenější věc, jakou kdy viděl. „Vy se chcete něco dozvědět o tom UFO, co? No, musím říct, že to byl moc zvláštní zážitek.“

„To určitě byl, ale upřímně řečeno, my u nás v agentuře na létající talíře nevěříme. Přišel jsem sem zjistit, co mi můžete říct o svých spolucestujících z toho autobusu.“

To Parkera zarazilo. „Ach tak. No, v tom vám bohužel nepomůžu. Nikoho z nich jsem neznal.“

„To je mi jasné, pane Parkere,“ ujistil ho trpělivě Robert, „něco si o nich ale určitě pamatujete.“

„Hmm,“ pokrčil rameny Parker, „jen pár drobností… Vzpomínám si, že jsem si vyměnil pár slov s jedním Angličanem, který nás fotografoval.“

Leslie Mothershed. „S kým ještě?“

„Ach ano. Chvilku jsem mluvil s nějakým ruským děvčetem. Vypadala moc příjemně. Říkala tuším, že někde pracuje jako knihovnice.“

Olga Romančenková. „To je vynikající. Ještě na někoho si vzpomínáte, pane Parkere?“

„Ne, to už asi bude… počkejte, ještě tam byli dva chlapi. Jeden z nich byl Američan – Texasan.“

Dan Wayne. „A ten druhý?“

„To byl Maďar. Měl v Maďarsku nějaké panoptikum, cirkus nebo něco takového.“ Vzpomněl si. „Bylo to panoptikum.“

„Víte to jistě, pane Parkere?“

„Ano, určitě. Vyprávěl mi pár historek o tom, jak to u panoptika chodí. Rozhodně byl celý pryč z toho, když viděl to UFO. Mám takový dojem, že kdyby mohl, byl by si ho do toho svého panoptika odvezl jako další atrakci. Musím ale přiznat, že to byl zatraceně hrůzostrašný pohled. Byl bych to ohlásil, nemůžu si ale dovolit, aby bylo moje jméno spojováno se všemi těmi cvoky, co tvrdí, že viděli létající talíře.“

„Neřekl vám náhodou, jak se jmenuje?“

„To sice řekl, ale bylo to jedno z těch nevyslovitelných cizích jmen. Bohužel si nevzpomínám.“

„A vzpomínáte si na něco jiného, co by se ho týkalo?“

„Jen na to, že už spěchal, aby se vrátil k tomu svému panoptiku.“ Pohlédl na hodinky. „Můžu pro vás ještě něco udělat? Mám už trochu zpoždění.“

„Ne, pane Parkere, děkuji vám. Moc jste mi pomohl.“

„Potěšení je na mé straně.“ Zářivě se na Roberta usmál. „Musíte se za mnou někdy zastavit v kanceláři a pak si pořádně popovídáme.“

„To udělám.“

Tak už to mám skoro odbyté, pomyslel si Robert. Můžou si mou práci vzít a někam si ji strčit. Je na čase, abych posbíral střepiny svého života a začal znovu.

Robert zavolal generálu Hilliardovi. „Už s tím budu pomalu hotov, pane generále. Našel jsem Kevina Parkera. Je to lobbista z Washingtonu. Teď si jedu prověřit posledního cestujícího.“

„Jsem velice spokojen,“ prohlásil generál Hilliard. „Odvedl jste vynikající práci, kapitáne. Ohlaste se mi, jakmile to bude možné.“

„Ano, pane.“

BLESKOVÁ DEPEŠE

PŘÍSNĚ TAJNÉ ZVLÁŠTNÍ DŮLEŽITOSTI

NSA PRO NÁMĚSTKA ŘEDITELE CIA

JEN DO VLASTNÍCH RUKOU

VÝTISK PRVNÍ Z CELKOVÉHO POČTU (JEDNOHO) VÝTISKŮ

VĚC: OPERACE SOUDNÝ DEN

9. KEVIN PARKER – WASHINGTON, D. C.

KONEC ZPRÁVY

Když Kevin Parker dorazil do Dannyho baru u stanice na ulici P, zjistil, že je tam ještě víc narváno než předchozího večera. Starší návštěvníci na sobě měli konzervativní obleky, zatímco většina mladých mužů měla džínsy, sportovní bundy a vysoké boty. Bylo mezi nimi i několik jedinců oblečených v černé kůži, kteří tu působili rušivým dojmem, a Parker si pomyslel, že jejich přítomnost je přímo nechutná. Jejich drsná škola byla nebezpečná a on sám si nikdy na bizarní chování tohoto druhu nepotrpěl. Diskrétnost, to bylo odjakživa jeho heslo. Diskrétnost. Jeho pohledný mladík tam ještě nebyl, ale Parker to ani nečekal. Věděl, že se objeví později, překrásný a čerstvý, až budou ostatní návštěvníci baru vypadat unaveně a upoceně. Kevin Parker přešel k barovému pultu, objednal si pití a rozhlédl se kolem sebe. Na televizorech zavěšených na stěnách běžela hudební stanice MTV. Dannyho bar byl podnik typu SP – stát a pózovat. Mladší muži tady zaujímali pozice, v nichž vypadali co možná nejpřitažlivěji, zatímco ti starší – tedy kupující – si je prohlíželi a vybírali si z nich. Bary typu SP byly nejvíc nóbl. Nikdy v nich nedocházelo ke rvačkám, protože většina zákazníků měla na zubech korunky a nemohla si dovolit riskovat, že jim je někdo vyrazí.

Kevin Parker si povšiml, že mnozí návštěvníci si už svoje partnery vybrali. Zaposlouchal se do povědomé konverzace, která ho obklopovala. Fascinovala ho skutečnost, že je tato konverzace pokaždé úplně stejná bez ohledu na to, jestli se odehrává v luxusních barech s koženými pohovkami, v tanečních barech, videobarech, nebo v undergroundových klubech, které každý týden mění svou adresu. Vyznačovala se i vlastním jazykem. „Po tý slečince nikdo ani nevzdechne. Myslí si, že je miss všech ptáků… Najednou po mně úplně bezdůvodně vyjel. Dokáže se tak strašně rozčilit. Jestli se o někom dá říct, že je senzitivní…“

„Jsi bohoušek, nebo boženka?“

„Bohoušek. Já musím poroučet, holčičko,“ doprovázeno lusknutím prstů.

„Prima. Já si zase rád nechám poroučet…“

„Myslel si, že jsem nějaká špína… Prostě tam stál a kritizoval mě… moji váhu, moji pleť, můj přístup k věci. Povídám mu: ‚Mary, mezi náma je konec.‘ Ale bolelo to. Proto jsem tady… chci na něj zapomenout. Mohl bych si dát ještě skleničku?…“

Mladík do lokálu vešel v jednu hodinu po půlnoci. Rozhlédl se, spatřil Parkera a zamířil k němu. Byl ještě nádhernější, než si Parker pamatoval.

„Dobrý večer.“

„Dobrý večer. Omlouvám se, že jdu tak pozdě.“

„To je v pořádku. Rád jsem počkal.“

Mladík vytáhl cigaretu a počkal, až mu starší muž připálí.

„Myslel jsem na tebe,“ prohlásil Parker.

„Vážně?“

Mladíkovy řasy byly úplně neuvěřitelné. „Fakt. Můžu ti objednat něco k pití?“

„Když ti to udělá radost.“

„Stojíš o to, abys mi udělal radost?“ usmál se Parker. Chlapec mu pohlédl do očí. „Nejspíš ano,“ řekl měkce. „Viděl jsem toho chlapa, cos tu s ním byl včera večer. Nehodí se k tobě.“

„A ty se ke mně hodíš?“

„Mohl bych. Co kdybychom to vyzkoušeli? Nemáš chuť jít na malou procházku?“

„To zní dobře.“

Parker pocítil záchvěv vzrušení. „Vím o jednom útulném místečku, kde můžeme být sami.“

„Fajn. Tak to se obejdu bez pití.“

Když zamířili k hlavnímu vchodu, dveře se náhle otevřely a dovnitř vešli dva rozložití mladíci. Postavili se před chlapce a zahradili mu cestu. „Tady je ten zkurvy syn. Kde jsou prachy, co mi dlužíš?“

Chlapec k němu zmateně vzhlédl. „Nevím, o čem to mluvíte. Nikdy jsem vás neviděl…“

„Jen se mě nesnaž vochcat.“ Muž ho popadl za rameno a vyváděl ho ven na ulici.

Parker zůstal rozvztekleně stát na místě. Byl v pokušení do věci se vložit, nemohl si ale dovolit zaplést se do něčeho, z čeho by se mohl vyklubat skandál. Zůstal, kde byl, a díval se, jak chlapec mizí v noci.

Druhý muž se na Ke vina Parkera účastně usmál. „Měl byste si raději pečlivěji vybírat společníky. Z toho kluka nekouká nic dobrého.“

Parker se na něj zadíval pozorněji. Byl plavovlasý a přitažlivý s téměř dokonalými rysy. Parkera napadlo, že by dnešní večer přece jen třeba nemusel úplně odepsat. „Máte asi pravdu,“ připustil.

„Nikdy nevíme, co má pro nás osud přichystáno, viďte?“ Muž se díval Parkerovi do očí.

„Ne, to nevíme. Já jsem Tom. Jak se jmenuješ ty?“

„Paul.“

„Co kdybych ti objednal něco k pití, Paule?“

„Díky.“

„Máš na dnešní večer nějaké speciální plány?“

„To záleží na tobě.“

„Jak by se ti líbilo, kdybys zůstal přes noc se mnou?“

„To zní zajímavě.“

„Kolik by to stálo?“

„Líbíš se mi. Pro tebe jen dvě stovky.“

„To je rozumná cena.“

„Jasně. Nebudeš toho litovat.“

O třicet minut později vedl Paul Kevina Parkera do starého činžovního domu v Jeffersonově ulici. Vyšli po schodech do druhého patra a vešli do malé místnůstky. Parker se rozhlédl. „Moc komfortní to tu není, co? Hotel by byl pohodlnější.“

„Tady máme větší soukromí,“ ušklíbl se Paul. „A kromě toho nepotřebujeme nic než postel.“

„To je pravda. Tak co kdyby ses svlékl. Chci se podívat, co kupuj u.“

„Jasně.“ Paul se začal svlékat; měl báječnou postavu.

Parker ho pozoroval a cítil, jak v něm začíná narůstat stará dobře známá touha.

„Tak, a teď se svlékni ty,“ zašeptal Paul. „Pospěš si, chci tě.“

„Já tě taky chci, Mary.“ Parker si začal svlékat šaty.

„Jak to máš rád?“ vyptával se Paul. „Horem, nebo dolem?“

„Uděláme z toho koktejl, jestli víš, jak to myslím. Máme přece celou noc.“

„Jasně. Jdu do koupelny,“ oznámil Paul. „Hned budu zpátky.“

Parker ležel nahý na posteli v rozechvělém očekávání nadcházejících báječných rozkoší. Slyšel, jak jeho společník vychází z koupelny a přistupuje k posteli.

Vztáhl k němu ruce. „Pojď ke mně, Paule,“ vybídl ho.

„Už jdu.“

A Parker pocítil výbuch agónie, když se mu do prsou zabořil nůž. Otevřel oči a s bolestným heknutím vzhlédl. „Co to proboha…“

Paul už se oblékal. „O peníze se nestarej,“ utrousil. „Tohle bylo na účet podniku.“

BLESKOVÁ DEPEŠE

PŘÍSNĚ TAJNÉ ZVLÁŠTNÍ DŮLEŽITOSTI

CIA PRO NÁMĚSTKA ŘEDITELE NSA

JEN DO VLASTNÍCH RUKOU

VÝTISK PRVNÍ Z CELKOVÉHO POČTU (JEDNOHO) VÝTISKŮ

VĚC: OPERACE SOUDNÝ DEN

9. KEVIN PARKER – WASHINGTON, D. O – ELIMINOVÁN KONEC ZPRÁVY

Robert Bellamy se o tom v pozdních nočních zprávách nedoslechl, protože už seděl v letadle a mířil do Maďarska, kde chtěl najít majitele panoptika.

34

Čtrnáctý den

Budapešť

Cesta z Paříže do Budapešti letadlem společnosti Malév trvala dvě hodiny a pět minut. Robertovy znalosti Maďarska byly velice omezené; věděl jen, že za druhé světové války bylo partnerem Osy a že se později stalo ruským satelitem. Letištním autobusem odjel do centra Budapešti a to, co tam viděl, na něj udělalo dojem. Zdejší budovy byl staré a jejich architektura klasická. Obrovský neogotický parlament na Rudolfově nábřeží byl dominantou celého města a vysoko nad městem se na Zámeckém vrchu tyčil královský palác. Ulice byly plné automobilů a nakupujících lidí.

Autobus zastavil před hotelem Duna International. Robert vešel do vstupní haly a přistoupil k recepčnímu.

„Promiňte,“ oslovil ho, „mluvíte anglicky?“

„Igen. Ano. Co pro vás můžu udělat?“

„Jeden můj přítel byl před pár dny v Budapešti a říkal mi, že tu viděl báječné panoptikum. Napadlo mě, že když už jsem tady, mohl bych se tam zajít podívat. Poradíte mi, kde ho najdu?“

Recepční svraštil obočí. „Panoptikum?“ Vytáhl list papíru a přelétl po něm očima. „Tak se na to podíváme. Momentálně máme v Budapešti operu, několik divadel, balet, noční i denní prohlídky města, výlety mimo Budapešť…“ Vzhlédl. „Je mi líto, ale panoptika tady žádná nejsou.“

„Víte to určitě?“

Recepční podal seznam Robertovi. „Podívejte se sám.“ Seznam byl maďarsky.

Robert mu ho vrátil. „No dobře. Mohl by mi v tom poradit někdo jiný?“

„Třeba by vám pomohli na ministerstvu kultury,“ mínil recepční.

O třicet minut později už Robert mluvil s jedním z úředníků ministerstva kultury.

„V Budapešti žádné panoptikum není. Víte určitě, že ho váš přítel viděl v Maďarsku?“

„Určitě.“

„A řekl vám, kde to bylo?“

„To ne.“

„Je mi líto, ale pak vám nepomůžu.“ Úředník byl netrpělivý. „Pokud nemáte nic jiného…“

„Ne.“ Robert vstal. „Děkuji vám.“ Na okamžik zaváhal. „Vlastně mám ještě jednu otázku. Kdybych chtěl do Maďarska přijet s cirkusem nebo s panoptikem, musel bych mít nějaké povolení?“

„Samozřejmě.“

„A kde bych ho získal?“

„Na budapešťské koncesní správě.“

Budova koncesní správy byla v Budě nedaleko hradeb středověkého města. Robert čekal třicet minut, než byl uveden do kanceláře jakéhosi upjatě a důležitě se tvářícího úředníka.

„Můžu vám nějak pomoct?“

„Doufám, že ano,“ usmál se Robert. „Je mi hrozně líto, že plýtvám vaším časem na takovou triviální záležitost, ale jsem tady se synem, ten se doslechl o nějakém panoptiku, které je tady v Maďarsku k vidění, a já jsem mu slíbil, že ho tam vezmu. Víte, jak to chodí s malými dětmi, když si něco umanou.“

Úředník na Roberta nechápavě zíral. „A co ode mne vlastně potřebujete?“

„Totiž, abych řekl pravdu, nemůžu najít nikoho, kdo by věděl, kde to panoptikum je, a Maďarsko je tak velká a nádherná země… no, řekli mi, že pokud někdo ví o všem, co se v Maďarsku děje, jste to vy.“

„Ano,“ přikývl úředník. „Žádný takový podnik tady nesmí zahájit provoz, pokud od nás nedostane koncesi.“ Stiskl bzučák a do kanceláře vešla jeho sekretářka. Rychle se spolu o něčem maďarsky dohadovali. Sekretářka zmizela a po dvou minutách se vrátila s nějakými papíry, které předala svému nadřízenému. Ten na ně pohlédl a otočil se k Robertovi. „Za poslední tři měsíce jsme vydali dvě povolení k provozu panoptik. Jedno před měsícem zavřelo.“

„A to druhé?“

„To druhé momentálně vystupuje v Sopronu. To je městečko poblíž rakouských hranic.“

„Máte tam jméno majitele?“

Úředník znovu pohlédl na papír. „Bushfekete. László Bushfekete.“

Pro Lászla Bushfeketeho to byl jeden z nejlepších dnů jeho života. Jen málokteří lidé mají takové štěstí, že mohou strávit život tím, co je doopravdy baví, a László Bushfekete k těmto několika málo šťastlivcům patřil. Byl to mohutný muž, měřící sto devadesát tři centimetry a vážící sto třicet šest kilogramů. Nosil náramkové hodinky s diamanty, diamantové prsteny a velký zlatý náramek. Jeho otec býval majitelem malého panoptika a po smrti po něm živnost převzal syn. Byl to jediný život, jaký kdy poznal.

László Bushfekete měl velkolepé sny. Měl v úmyslu své malé panoptikum rozšířit na největší a nejlepší podnik svého druhu v Evropě. Jeho touhou bylo proslavit se jako P. T. Barnum mezi panoptiky. V současné době si však mohl dovolit pouze obvyklé pouťové atrakce: obří ženu a tetovaného muže, siamská dvojčata a tisíciletou mumii „vykopanou z útrob hrobek starého Egypta“. Dále tu byli polykač mečů a polykač ohně a půvabná malá zaklínačka hadů Marika. Všichni dohromady netvořili nic jiného než jedno z mnoha obyčejných potulných panoptik.

To vše se teď mělo ze dne na den změnit. Sen Lászla Bushfeketeho se už měl brzy uskutečnit.

Nedávno se byl ve Švýcarsku podívat na jistého hadího muže, o kterém se doslechl. Vrcholným číslem jeho vystoupení byla podívaná, při níž si nechal zavázat oči, vsadit ruce do želez, zamknout se do malé truhly, která pak byla zamčena v další větší truhle, a konečně se ponořit do nádrže s vodou. Po telefonu to znělo úplně fantasticky, když ale Bushfekete přiletěl do Švýcarska, aby se na to podíval osobně, zjistil, že má celá věc jeden nepřekonatelný problém: útěk z uvěznění trval hadímu muži třicet minut. Nikdo na celém světě by nedokázal obecenstvo přesvědčit, aby zůstalo třicet minut na místě a dívalo se na truhlu ponořenou do nádrže s vodou. Už se zdálo, že jeho cesta byla úplnou ztrátou času. László Bushfekete se rozhodl udělat si výlet, aby nějak zabil den, zbývající do odletu. Jak se ukázalo, změnil ten výlet jeho život.

Stejně jako jeho spolucestující viděl Bushfekete explozi a rychle se rozběhl přes pole, aby se pokusil přispět na pomoc v případě, že to, co všichni považovali za leteckou havárii, někdo přežil. Pohled, který se jim naskytl, byl však neuvěřitelný. Nebylo pochyb o tom, že před sebou mají létající talíř a v něm dvě podivně vyhlížející malá tělíčka. Ostatní cestující zůstali stát s vyvalenýma očima. László Bushfekete scénu nehody obešel, protože se chtěl podívat, jak UFO vypadá zezadu, a pak se také » zarazil a zíral. Přibližně tři metry od zadní části vraku ležela na zemi mimo dohled ostatních turistů drobná uříznutí ručka se šesti prsty a dvěma protilehlými palci. Bushfekete bez velkého rozmýšlení vytáhl kapesník, ruku rychle sebral a schoval ji do svého příručního kufříku. Srdce mu divoce tlouklo. Měl ve svém držení ruku nefalšovaného mimozemšťana! Od nynějška může zapomenout na všechny obří ženy, tetované muže, polykače mečů i polykače ohně, pomyslel si. „Račte dále, dámy a pánové, máte životní příležitost ke vzrušující podívané. To, co uvidíte, ještě nikdy před vámi oko smrtelníka nespatřilo. Díváte se na jeden z nejneuvěřitelnějších objektů celého vesmíru. Není to živočich, není to rostlina a není to ani žádný minerál. Co to tedy je? Je to část tělesných pozůstatků mimozemšťana… tvora, který sem přiletěl z kosmického prostoru… Nejde o žádnou science fiction, dámy a pánové, je to holá skutečnost… Za pouhých pět set forintů se můžete dát vyfotografovat i s…“

A to mu něco připomnělo. Doufal, že ten fotograf, který byl na scéně katastrofy, mu nezapomene poslat slíbený snímek. Dá si ho pořádně zvětšit a vystaví ho hned vedle exponátu. To bude velice obratný tah. Smysl pro dramatický efekt, to je ono. Na ničem jiném v životě nezáleží.

Nemohl se dočkat, až se vrátí do Maďarska a začne s realizací svého celoživotního snu. Když dorazil domů a rozbalil kapesník, všiml si, že se ruka poněkud scvrkla. Když z ní ale opláchl špínu, vrátila se jí k jeho překvapení původní pevná struktura.

Bushfekete ruku uschoval na bezpečném místě a objednal si impozantní skleněnou vitrínu se speciálním zabudovaným zvlhčovačem vzduchu. Měl v úmyslu procestovat s ní celou Evropu, až skončí s jejím vystavováním v panoptiku. A pak i celý svět. Chystal se ji zapůjčovat jako exponát různým muzeím. Plánoval soukromé ukázky pro vědce a možná i hlavy států. A ode všech si chtěl nechat zaplatit. Báječné bohatství, které leželo v budoucnosti, nemělo konce.

Nikomu se nesvěřil s tím, jaké štěstí ho potkalo, dokonce ani své nejdražší Marice, té malé sexy tanečnici, která pracovala se dvěma nejnebezpečnějšími druhy hadů, s kobrami a se zmijemi útočnými. Jejich jedové váčky byly samozřejmě odstraněny, to ale obecenstvo nevědělo, protože Bushfekete kromě nich choval i kobru, jejíž jedový váček byl nedotčený. Vystavoval ji zdarma před publikem, které přihlíželo, jak zabíjí krysy. Nebylo nijak překvapivé, že lidi vzrušovalo pozorovat překrásnou Mariku, která svým hadím miláčkům dovolovala plazit se po jejím smyslném polonahém těle. Dva nebo tři večery týdně přicházela Marika do stanu Lászla Bushfeketeho, kde se pro změnu ona plazila po jeho těle a kmitala jazykem sem a tam jako její mazlíčci. Právě předchozí noci se milovali a Bushfekete byl dosud vyčerpán Maričinými neuvěřitelnými gymnastickými výkony. Z příjemných vzpomínek ho vytrhl návštěvník.

„Hledám pana Bushfeketeho.“

„Mluvíte s ním. Co pro vás můžu udělat?“

„Podle mých informací jste byl před čtrnácti dny ve Švýcarsku.“

Bushfekete byl okamžitě ve střehu. Viděl mě snad někdo sebrat tu ruku? „Co… co má být?“

„Byl jste předminulou neděli na autobusovém zájezdu?“

„Ano,“ připustil opatrně Bushfekete.

Robert Bellamy si oddechl. Konečně bylo po všem. Měl před sebou posledního svědka. Ujal se zcela nemožného úkolu a odvedl dobrou práci. Zatraceně dobrou práci, i když chválím sám sebe. „Nemáme sebemenší ponětí, kde jsou. Ani co jsou zač.“ A on je všechny našel. Připadal si, jako by mu někdo z beder sňal obrovské břímě. Už je volný. Může se vrátit domů a začít nový život.

„Co má s tou mou cestou být, pane?“

„Nejde o nic důležitého,“ ujistil ho Robert Bellamy. A doopravdy už to nebylo důležité. „Zajímali mě vaši spolucestující, pane Bushfekete, myslím ale, že už mám všechny potřebné informace, takže…“

„No jasně, můžu vám o nich říct úplně všechno,“ přerušil ho László Bushfekete. „Byl tam jeden italský kněz z Orvieta v Itálii, pak nějaký Němec – myslím, že to byl profesor chemie z Mnichova; byla tam mladá Ruska, ta pracuje v knihovně v Kyjevě, nějaký rančer z Waca v Texasu, kanadský bankéř ze Severozápadního teritoria a pak jeden lobbista z Washingtonu, ten se jmenoval Parker.“

Bože můj, pomyslel si Robert, kdybych ho byl našel jako prvního, mohl jsem si ušetřit spoustu času. To je neuvěřitelný chlap, vzpomněl si úplně na všechny. „Máte zatraceně dobrou paměť,“ řekl uznale.

„To mám,“ usmál se* Bushfekete. „Jo, pak tam ještě byla ta druhá ženská.“

„Ta Ruska.“

„Ale ne, ta druhá. Vysoká a štíhlá, oblečená byla celá v bílém.“

Robert se na okamžik zamyslel. Nikdo z ostatních se o žádné druhé ženě nezmínil. „Myslím, že se pletete.“

„Kdepak, nepletu,“ trval na svém Bushfekete. „Byly tam dvě ženské.“

Robert v duchu počítal, ale prostě to nevycházelo. „To není možné.“

Bushfeketeho se to dotklo. „Když nás ten fotograf všechny před tím UFO fotil, stála přímo vedle mě. Byla to opravdová krasavice.“ Odmlčel se. „Zvláštní je, že si nevzpomínám, že bych ji byl viděl v autobuse. Musela nejspíš sedět někde vzadu. Pamatuju se, že mi připadala nějak pobledlá; dělal jsem si o ni trochu starosti.“

Robert se zamračil. „Když jste se všichni vrátili do autobusu, byla s vámi?“

„Když o tom tak přemýšlím, nevzpomínám si, že bych ji pak ještě viděl. Měl jsem ale plnou hlavu toho UFO, takže jsem si ničeho jiného moc nevšímal.“

Něco tady nebylo v pořádku. Že by snad místo deseti svědků existovalo ve skutečnosti jedenáct? Budu si to muset ověřit, pomyslel si Robert. „Děkuji vám, pane Bushfekete,“ loučil se.

„Rádo se stalo.“

„Hodně štěstí.“

„Díky,“ ušklíbl se Bushfekete. Žádné štěstí nepotřeboval. Teď už ne, když měl v držení ruku opravdového a nefalšovaného mimozemšťana.

Toho dne večer podal Robert Bellamy generálu Hilliardovi závěrečnou zprávu. „Už vím, jak se ten člověk jmenuje. Je to László Bushfekete a má panoptikum na předměstí Sopronu v Maďarsku.“

„To je poslední svědek?“

Robert na okamžik zaváhal. „Ano, pane.“ Už se chtěl zmínit o osmé cestující, pak se ale rozhodl počkat, dokud si její existenci neověří. Vypadalo to příliš nepravděpodobně.

„Děkuji vám, kapitáne. Dobrá práce.“

BLESKOVÁ DEPEŠE

PŘÍSNĚ TAJNÉ ZVLÁŠTNÍ DŮLEŽITOSTI

NSA PRO NÁMĚSTKA ŘEDITELE HRQ

JEN DO VLASTNÍCH RUKOU

VÝTISK PRVNÍ Z CELKOVÉHO POČTU (JEDNOHO) VÝTISKŮ

VĚC: OPERACE SOUDNÝ DEN

10. LÁSZLÓ BUSHFEKETE – SOPRON

KONEC ZPRÁVY

Přišli uprostřed noci, když bylo panoptikum zavřené. Po patnácti minutách odešli stejně tiše, jako se objevili. Lászlovi Bushfeketemu se zdálo, že stojí u vchodu do velkého bílého stanu a pozoruje obrovský dav lidí seřazených před pokladnou, kde se kupují pětisetforintové vstupenky.

„Račte dále, lidičky. Podívejte se na opravdovou část těla mimozemšťana, který sem přiletěl z kosmu. Nikoli na obrázek, nikoli na fotografii, ale na skutečnou tělesnou část skutečného mimozemšťana. Pouhých pět set forintů za největší vzrušení vašeho života, za podívanou, na kterou nikdy nezapomenete.“

A pak byl náhle v posteli s Marikou, oba byli nazí a Bushfekete cítil, jak se mu k hrudníku tisknou její bradavky, jak mu její jazyk přejíždí po těle a jak po něm ona sama klouže. Pocítil erekci, sáhl po Marice a jeho ruce se sevřely kolem něčeho studeného a slizkého; probudil se, otevřel oči a zaječel a právě v tom okamžiku kobra udeřila.

Tělo se našlo ráno. Terárium pro jedovatého hada bylo prázdné.

BLESKOVÁ DEPEŠE

PŘÍSNĚ TAJNÉ ZVLÁŠTNÍ DŮLEŽITOSTI

HRQ PRO NÁMĚSTKA ŘEDITELE NSA

JEN DO VLASTNÍCH RUKOU

VÝTISK PRVNÍ Z CELKOVÉHO POČTU (JEDNOHO) VÝTISKŮ

VĚC: OPERACE SOUDNÝ DEN

10. LÁSZLÓ BUSHFEKETE – SOPRON – ELIMINOVÁN KONEC ZPRÁVY

Generál Hilliard volal červeným telefonem. „Janusi, dostal jsem závěrečné hlášení kapitána Bellamyho. Našel posledního svědka. O všechny už jsme se postarali.“

„Výborně. Budu o tom informovat ostatní. Začněte neprodleně realizovat zbytek plánu.“

„Okamžitě.“

BLESKOVÁ DEPEŠE

PŘÍSNĚ TAJNÉ ZVLÁŠTNÍ DŮLEŽITOSTI

NSA PRO NÁMĚSTKY ŘEDITELE:

SIFAR, MI6, GRU, CIA, COMSEC, DCI, CGHQ, BFV

JEN DO VLASTNÍCH RUKOU

VÝTISK PRVNÍ Z CELKOVÉHO POČTU (JEDNOHO) VÝTISKŮ

VĚC: OPERACE SOUDNÝ DEN

11. KAPITÁN ROBERT BELLAMY – ELIMINOVAT

KONEC ZPRÁVY

KNIHA DRUHÁ

ŠTVANEC

35

Patnáctý den

Robert Bellamy řešil dilema. Je možné, aby existoval jedenáctý svědek? A pokud opravdu existuje, proč se o něm nikdo z ostatních až dosud nezmínil? Úředník, který prodával lístky na autobus, mu tvrdil, že cestujících bylo jen sedm. Robert byl přesvědčen, že maďarský majitel panoptika se zmýlil. Bylo by bývalo snadné jeho tvrzení ignorovat a prostě brát za prokázané, že je nepravdivé, to však Robertů v výcvik nedovoloval. Dodržoval až příliš přísnou disciplínu; Bushfeketeho tvrzení bylo třeba prověřit. Ale jak? Robert se nad tím zamyslel. Hans Beckerman. Jako řidič autobusu to bude vědět.

Vytočil číslo cestovní kanceláře Sunshine Tours; bylo už zavřeno. V telefonním seznamu žádný Hans Beckerman z Kappelu nebyl. Budu se muset vrátit do Švýcarska a přesvědčit se, jak to bylo doopravdy, pomyslel si Robert. Nemůžu to nechat nedodělané.

Když Robert dorazil do Curychu, byl už pozdní večer. Vzduch byl chladný a štiplavý a měsíc stál v úplňku. Robert si půjčil auto a rozjel se teď už známou cestou k vesničce Kappel. Projel kolem kostela a zastavil před domem Hanse Beckermana, přesvědčen, že se honí za pouhým přeludem. V domě byla tma. Robert zaklepal na dveře a čekal. Otřásl se v chladném nočním vzduchu a zaklepal ještě jednou.

Paní Beckermanová konečně otevřela. Měla na sobě vybledlou flanelovou noční košili. „Bitte?“

„Vzpomínáte si na mě, paní Beckermanová? Jsem ten reportér, který píše o Hansovi článek do novin. Omlouvám se, že vás vyrušuji tak pozdě, ale musím si nutně promluvit s vaším manželem.“

Jeho slova narazila na hráz mlčení. „Paní Beckermanová?“

„Hans je mrtvý.“

Robert pocítil, jak jím projel záchvěv šoku. „Cože?“

„Manžel je mrtvý.“

„To… to je mi líto. Jak se to stalo?“

„Sjel v horách s autem přes okraj silnice.“ Mluvila hlasem plným hořkosti. „Naše Dummkopf Polizei říkala, že se to stalo, protože byl plný drog.“

„Drog?“

„Vředy. Doktoři mi ani nemůžou dát žádné utišující léky, protože jsem na všechny alergický.“

„Policie to prohlásila za nehodu?“

„Ja.“

„Provedli pitvu?“

„Provedli a našli v něm drogy. Nedává to smysl.“

Neměl, co by odpověděl. „Strašně se omlouvám, paní Beckermanová. Já…“

Dveře se zavřely a Robert zůstal stát sám v chladné noci.

Jeden ze svědků byl pryč. Ne – vlastně dva. Leslie Mothershed uhořel při požáru. Robert dlouhou dobu nehybně stál a přemýšlel. Dva mrtví svědkové. V duchu slyšel hlas svého instruktora na Farmě: „A ještě o jedné věci bych si s vámi chtěl dnes promluvit. O shodě okolností. V naší práci nic takového neexistuje. Shoda okolností bývá obvykle známkou nebezpečí. Jestliže znovu a znovu potkáváte tutéž osobu nebo v terénu opakovaně vidíte tentýž automobil, dávejte si velký pozor. Jste nejspíš v maléru.“

„Nejspíš v maléru.“ Robert se ocitl ve víru protichůdných emocí. To, co se stalo, prostě musela být shoda okolností, přesto ale… Musím si prověřit tu tajemnou cestující.

První jeho telefonát směřoval do Fort Smithu v Kanadě. Ze sluchátka se ozval žalem zlomený ženský hlas. „Haló?“

„Prosím pana Williama Manna.“

„Je mi líto,“ zakňoural hlas plačtivě. „Manžel už… už není mezi námi.“

„Nerozumím.“

„Spáchal sebevraždu.“

Sebevraždu? Ten střízlivý a věcný bankéř? Co se to kruci děje? přemýšlel Robert. To, co ho napadlo, bylo zcela nemyslitelné, a přece… Začal systematicky obtelefonovávat všechny ostatní.

„Prosím profesora Schmidta.“

„Ach bože! Pan profesor zahynul při výbuchu ve své laboratoři…“

„Chtěl bych mluvit s Danem Waynem.“

„Chudák jeden. Jeho nejlepší hřebec ho minulý týden udupal…“

„Prosím Lászla Bushfeketeho.“

„Panoptikum je zavřené. László je po smrti…“

„Prosím Fritze Mandela.“

„Fritz se zabil při takové hloupé nehodě…“

Zvony v jeho hlavě teď už naplno bily na poplach.

„Olgu Romančenkovou.“

„Chudák holka. Taková mladá…“

„Volám, abych se přeptal na otce Patriniho.“

„Ta ubohá duše tiše zesnula ve spánku.“

„Musím mluvit s Kevinem Parkerem.“

„Kevin byl zavražděn…“

Mrtví. Všichni svědkové do jednoho mrtví. A byl to on, kdo je vystopoval a identifikoval. Proč jen si neuvědomil, co se vlastně děje? Protože ti hajzlové si vždycky počkali, dokud z příslušné země neodjel, a teprve pak své oběti odpravili. Jedinou osobou, které podával hlášení, byl generál Hilliard. „Nesmíme do téhle operace zapojit nikoho jiného… Chci, abyste mi každodenně podával hlášení o svých výsledcích.“

Použili ho k tomu, aby jim našel a označil svědky. Co za tím vším vlastně je? Otto Schmidt byl zabit v Německu, Hans Beckerman a Fritz Mandel ve Švýcarsku, Olga Romančenková v Rusku, Dan Wayne a Kevin Parker v Americe, William Mann v Kanadě, Leslie Mothershed v Anglii, otec Patrini v Itálii a László Bushfekete v Maďarsku. To znamenalo, že do největšího zastíracího manévru v celé historii bylo zapojeno víc než půl tuctu bezpečnostních agentur v různých zemích. Někdo na nejvyšší úrovni rozhodl, že všichni svědkové havárie UFO musejí zemřít. Ale kdo? A proč?

Je to mezinárodní spiknutí a já jsem v samotném jeho centru.

Priorita číslo jedna: najít si úkryt. Robertovi připadalo neuvěřitelné, že by měli v úmyslu zabít i jeho. Byl přece jedním z nich. Nemohl si však dovolit riskovat, dokud se o tom nepřesvědčí. Ze všeho nejdřív bylo třeba, aby si sehnal falešný pas, a to znamenalo jet za Riccem do Říma.

Chytil příští letadlo z Curychu a zjistil, že se jen silou vůle brání spánku. Neuvědomoval si, jak je vyčerpán. Napětí uplynulých patnácti dnů spolu s časovou dezorientací vyplývající z cestování v různých časových pásmech, ho připravilo o všechny síly.

Přistál na letišti Leonarda da Vinciho a první osobou, kterou spatřil, když vešel do letištní haly, byla Susan. Šokovaně se zarazil. Stála zády k němu a Robert si chvíli myslel, že se snad mýlí. Pak ale zaslechl její hlas.

„Děkuji vám. Čeká na mě auto.“

Robert k ní přešel. „Susan…“

Překvapeně se otočila. „Roberte! To… to je ale náhoda! Ale taky moc příjemné překvapení.“

„Myslel jsem, že jste v Gibraltaru,“ řekl Robert.

„Ano.“ Nervózně se usmála. „Máme tam namířeno. Monte se tady nejdřív musel postarat o nějakou obchodní záležitost. Odjíždíme dnes večer. A co děláš v Římě ty?“

Utíkám, abych si zachránil život. „Dodělávám tady jednu práci.“ A je to moje poslední. Praštil jsem s tím, drahoušku. Od nynějška už můžeme být zase spolu a nikdy nás nic znovu nerozdělí. Nech Monteho plavat a vrať se ke mně. Nedokázal se ale přimět k tomu, aby to vyslovil nahlas. Už jí dostatečně ublížil a ona byla ve svém novém životě šťastná. Vykašli se na to, pomyslel si Robert.

Dívala se na něj. „Vypadáš utahaně.“

Usmál se. „Měl jsem poslední dobou dost napilno.“

Hleděli jeden druhému do očí a staré kouzlo stále ještě působilo. V tom pohledu byla palčivá touha, vzpomínky, smích a nenaplněné přání.

Susan ho uchopila za ruku a tiše řekla: „Roberte. Ach, Roberte. Kéž bychom…“

„Susan…“

A v tom okamžiku k Susan přistoupil jakýsi rozložitý chlapík v řidičské uniformě. „Vaše auto je připravené, paní Banksová.“ A kouzlo rázem zmizelo.

„Děkuji vám.“ Otočila se k Robertovi. „Promiň, už musím jít. Dávej na sebe pozor, prosím.“

„Jistě.“ Díval se, jak odchází. Bylo tolik věcí, které by jí byl rád řekl. Život dokáže všechno tak zatraceně mizerně, načasovat. Bylo báječné, že zase Susan viděl, co to ale bylo, co v něm vyvolávalo ten nepokoj? Samozřejmě! Shoda okolnosti. Už zase shoda okolností.

Odjel taxíkem do hotelu Hassler.

„Vítejte zpátky, pane kapitáne.“

„Děkuji.“

„Seženu poslíčka, aby vám vzal nahoru věci.“

„Počkejte.“ Robert se podíval na hodinky. Deset hodin večer. Byl v pokušení jít nahoru a trochu se prospat, nejdřív se ale musel postarat o pas.

„Nepůjdu hned do svého pokoje,“ prohlásil. „Byl bych vám vděčný, kdybyste mi tam jen nechal zanést zavazadla.“

„Samozřejmě, pane kapitáne.“

Když se Robert otáčel k odchodu, otevřely se dveře výtahu a vyvalila se z nich skupina rozesmátých a vzrušeně diskutujících členů jakési zednářské lóže, kteří už v sobě evidentně měli pár drinků. Jeden z nich, podsaditý muž se zarudlým obličejem, na Roberta zamával.

„Nazdárek, kamaráde… bavíš se dobře?“

„Báječně,“ ujistil ho Robert. „Prostě báječně.“

Prošel hotelovou halou a vyšel ven ke stanovišti taxíků. Když do jednoho z nich nastupoval, všiml si, že je na protější straně ulice zaparkovaný nenápadný šedý opel. Byl až příliš nenápadný, takže se nepatřičně vyjímal mezi velkými luxusními automobily stojícími kolem něj.

„Via Monte Grappa,“ řekl Robert taxikáři. Během celé jízdy se díval za sebe zadním okénkem. Po šedém opelu ani stopa. Začínám být zbytečně nervózní, pomyslel si. Když dojeli na Via Monte Grappa, vystoupil Robert na rohu. Když vytahoval peníze, aby řidiči zaplatil, všiml si koutkem oka, že šedý opel stojí půl bloku za nimi; přitom by však byl mohl odpřisáhnout, že ho nesledoval. Zaplatil jízdné a zamířil pryč od taxíku; šel pomalým krokem a zastavoval se u výkladních skříní. V odrazu výlohy jednoho z obchodů zpozoroval, že opel pomalu popojíždí za ním. Došel k příštímu rohu a všiml si, že odbočující ulice je jednosměrná. Zahnul do ní a vnořil se do hustého provozu v protisměru. Opel na rohu chvilku zaváhal a pak se rychle rozjel, aby Roberta zastihl na druhém konci boční ulice. Robert se otočil a vrátil se zpět na Via Monte Grappa. Opel nebyl nikde v dohledu.

Robert zastavil dalšího taxíka. „Via Monticelli.“

Dům byl starým a nelákavým pozůstatkem lepších časů. Robert ho v minulosti při různých akcích navštívil už mnohokrát. Sešel po trojích schodech dolů do suterénu a zaklepal na dveře. V dveřní špehýrce se objevilo oko a za okamžik se dveře rozletěly dokořán.

„Roberte!“ vykřikl muž stojící na prahu. Objal Roberta oběma rukama. „Jak se daří, mi amico?“

Mluvčí byl asi pětašedesátiletý tlusťoch s bílým neoholeným strništěm, hustým obočím, zažloutlými zuby a několika bradami. Zavřel za sebou dveře a zamkl je.

„Mám se dobře, Ricco.“

Příjmení Ricco neměl. „Člověku, jako jsem já,“ vychloubal se s oblibou, „stačí jedno jméno. Jako Garbo. Co pro tebe můžu udělat, příteli?“

„Pracuju na jednom případě,“ vysvětloval Robert, „a mám naspěch. Můžeš mi sehnat pas?“

„To je, jako by ses zeptal, jestli je papež katolík,“ usmál se Ricco. Kolébavě přešel ke skříni v koutě a odemkl ji. „Z jaké země bys chtěl být?“ Vytáhl plnou hrst pasů všech možných barev a probíral jeden po druhém. „Mám tady řecký pas, turecký, jugoslávský, anglický…“

„Americký,“ poručil si Robert.

Ricco vytáhl pas s modrým obalem. „Tady je to. Zamlouvá se ti jméno Arthur Butterfield?“

„Postav se támhle ke zdi a já si tě vyfotografuju.“

Robert si stoupl ke zdi. Ricco otevřel zásuvku stolu a vytáhl z ní polaroid. O minutu později už se Robert díval na svou fotografii.

„Neusmíval jsem se,“ podotkl.

Ricco na něj nechápavě pohlédl. „Cože?“

„Říkám, že jsem se neusmíval. Vyfoť mě ještě jednou.“

Ricco pokrčil rameny. „No prosím. Jak chceš.“

Když ho Ricco fotografoval podruhé, Robert se usmál. Podíval se na snímek a řekl: „To už je lepší.“ První snímek nenápadně strčil do kapsy.

„Teď přijde ta pravá technologicky náročná procedura,“ oznámil Ricco. Robert se díval, jak přistupuje k pracovnímu stolu s laminovacím strojem. Vložil snímek do pasu.

Robert se přesunul ke stolu pokrytému pery, inkousty a různými podobnými potřebami a nenápadně si zastrčil do kapsy saka holicí čepelku a malou lahvičku lepidla. Ricco si kriticky prohlížel svou práci. „Není to špatné,“ prohlásil a podal pas Robertovi. „Bude tě to stát pět tisíc dolarů.“

„A zaslouženě,“ ujistil ho Robert, když odpočítával deset pětisetdolarovek.

„Je mi vždycky potěšením pracovat pro někoho z vašich lidí. Víš přece, jakou mám pro vás slabost.“

Robert věděl přesně, jakou pro ně má slabost. Ricco byl profesionální fušer, který pracoval pro půltucet různých států – a ani jednomu z nich nebyl loajální. Zastrčil si pas do kapsy pláště.

„Hodně štěstí, pane Butterfielde,“ usmál se Ricco. „Díky.“

Jakmile se za Robertem zavřely dveře, sáhl Ricco po telefonu. Za informace byl vždycky někdo ochoten zaplatit.

Venku, dvacet metrů od jeho dveří, vytáhl Robert nový pas z kapsy a strčil ho do popelnice. Pazdeří. Stejná metoda, jaké kdysi používal jako pilot, když chtěl nepřátelské střely svést na falešnou stopu. Jen ať pátrají po Arthuru Butterfieldovi.

Šedý opel byl zaparkovaný půl bloku od něj. Čekal. To není možné. Robert si byl jistý, že kromě tohohle auta ho nikdo jiný nesledoval. Věděl určitě, že opel se za ním neudržel, přitom ho ale nacházel stále znovu. Museli mít nějakou možnost sledovat jeho pohyby. Existovalo pouze jediné vysvětlení: užívají nějakého signálního naváděcího zařízení. A on to zařízení musí mít u sebe. Že by mu něco strčili do oblečení? Ne, k tomu neměli příležitost. Kapitán Dougherty s ním sice zůstal celou dobu, kdy si balil, nemohl ale předem vědět, které oblečení si Robert vezme. Robert v duchu rychle provedl inventuru všeho, co měl u sebe – hotovost, klíče, náprsní tašku, kapesník, úvěrovou kartu. Úvěrová karta! „Tu nejspíš nebudu potřebovat, pane generále.“

„Jen si ji vemte. Je velice důležité, abyste ji měl pořád u sebe.“

Ten hajzl mazaná! Není divu, že ho pokaždé tak snadno najdou.

Šedý opel už nebyl nikde v dohledu. Robert vytáhl kartu a prohlížel si ji; byla o trochu silnější než běžná úvěrová karta. Když ji zmáčkl, cítil v ní nějakou vnitřní vrstvu. Mají nejspíš dálkové ovládání, kterým ji aktivovali. No prosím, pomyslel si Robert. Však já už se těm sviním postarám o zábavu. V ulici stálo několik zaparkovaných kamionů, nakládajících a vykládajících zboží. Robert se díval po jejich poznávacích značkách. Když došel k červenému kamionu s francouzskou značkou, rozhlédl se kolem sebe, ujistil se, že ho nikdo nepozoruje, a hodil kartu dozadu do nákladního prostoru.

Odmávl si taxíka. „Hassler, per favore.“

V hotelové hale přistoupil Robert ke správci. „Podívejte se mi, prosím, jestli odtud něco dnes večer letí do Paříže.“

„Jistě, pane kapitáne. Chcete letět nějakou konkrétní společností?“

„Je mi to jedno. Prostě prvním možným letem.“

„Hned to zařídím.“

„Děkuji.“ Robert přešel k recepčnímu. „Klíč prosím. Pokoj 314. A za několik minut budu odcházet.“

„Samozřejmě, pane kapitáne.“ Recepční sáhl do přihrádky a spolu s klíčem vytáhl i jakousi obálku. „Máte tady nějaký dopis.“

Robert ztuhl. Obálka byla zalepená a adresovaná prostě: „Kapitán Robert Bellamy.“ Ohmatal ji a snažil se zjistit, zda je uvnitř nějaká plastická hmota nebo kov. Pak ji opatrně otevřel. V obálce byla tištěná kartička, inzerující nějakou italskou restauraci. Vypadalo to naprosto nevinně, samozřejmě až na jeho jméno na obálce.

„Nevzpomínáte si, kdo vám to dal?“

„Je mi líto,“ omlouval se recepční, „ale měli jsme dnes večer tak napilno…“

Nebylo to důležité. Určitě to byl někdo se zcela anonymním obličejem. Tu kartičku nejspíš někde sebral, strčil ji do obálky a stál u recepce, aby zjistil číslo pokoje nad přihrádkou, do které ji recepční zastrčí. Teď bude čekat nahoře v Robertově pokoji. Bylo načase podívat se nepříteli do tváře.

Robert za sebou zaslechl nějaký halas, otočil se a zjistil, že do haly vstupují rozesmátí a prozpěvující si zednáři, které viděl už předtím. Evidentně v sobě měli dalších pár skleniček. „Nazdárek, kamarádíčku,“ oslovil ho podsaditý muž. „Přišel jsi o báječný večírek.“

Robert úporné přemýšlel. „Máte rádi večírky?“

„Hohó!“

„Nahoře je úplně senzační mejdan,“ prohlásil Robert. „Kořalka, holky – všechno, na co si vzpomenete. Jen pojďte za mnou, chlapci.“

„Tomu říkám pravá americká pohostinnost, kamaráde.“ Muž poplácal Roberta po zádech. „Slyšíte to, hoši? Tady kámoš pořádá mejdan!“

Vecpali se všichni do výtahu a vyjeli do třetího patra.

„Tihle Taliáni teda vědí, jak to roztočit,“ pochvaloval si zednář. „Počítám, že orgie vynalezli oni, co?“

„Já vám ukážu opravdové orgie,“ sliboval Robert.

Šli za ním chodbou k jeho pokoji. Robert zastrčil klíč do zámku a otočil se ke skupině. „Jste všichni připraveni pořádně se pobavit?“

Ozvala se sborová souhlasná odpověď.

Robert otočil klíčem, strčil do dveří a ustoupil stranou. V pokoji byla tma. Robert rozsvítil. Uprostřed pokoje stál jakýsi vysoký a hubený neznámý muž s polovytaženým mauserem, na kterém byl přišroubovaný tlumič. Muž překvapeně pohlédl na skupinu zednářů a rychle přitom zastrčil pistoli zpět pod sako.

„No tak! Kde je ta kořalka?“ domáhal se jeden ze zednářů.

Robert ukázal prstem na neznámého. „Tenhle ji má. Běžte si pro ni.“

Zednáři se jako jeden muž na neznámého vrhli. „Kdepak je pití, kámo?… Kde jsou holky?… Musíme to pořádně rozjet…“

Hubený muž se snažil protlačit k Robertovi, dav zednářů mu však bránil v cestě. Bezmocně přihlížel, jak Robert vybíhá ze dveří. Schody bral po dvou.

Dole v hale už mířil k východu, když na něj správce zavolal: „Haló, kapitáne Bellamy, rezervoval jsem vám místo. Letíte s Air France, let číslo 312 do Paříže. Odlétá v jednu hodinu po půlnoci.“

„Díky,“ vyhrkl spěšně Robert.

Pak vyběhl ze dveří na malé náměstíčko před Španělskými schody. Právě tam někdo vystupoval z taxíku a Robert zaujal jeho místo. „Via Monte Grappa.“ Teď už tedy znal odpověď; měli v úmyslu ho zabít. Jenže zjistí, že to není tak jednoduché. Místo lovce se teď z něj stala kořist, měl však jednu obrovskou výhodu. Dali mu až příliš dobrý výcvik. Znal všechny jejich metody, jejich silné stránky i jejich slabiny a měl v úmyslu těchto svých znalostí využít a jejich úmysly jim překazit. Nejdřív ze všeho musel najít nějaký způsob, jak je setřást ze stopy. Muži, kteří ho pronásledovali, určitě dostali nějaké vysvětlení. Řekli jim, že ho hledá zákon pro pašování narkotik, pro vraždu nebo špionáž. A určitě se jim dostalo varování: Je nebezpečný. Nic neriskujte a střílejte najisto.

„Roma Termini,“ řekl Robert taxikáři. Pátrali po něm, zatím ale neměli dost času na to, aby dali do oběhu jeho fotografii. Zatím byl jménem bez tváře.

Taxík zastavil na adrese Via Giovanni Giolitto 36 a taxikář oznámil: „Stazione Termini, signore.“

„Chviličku tady počkáme.“ Robert seděl v taxíku a pečlivě si prohlížel prostor před železničním nádražím. Zdálo se mu, že vidí jen obvyklý provoz, a všechno vypadalo naprosto normálně. Taxíky a limuzíny přijížděly a zase odjížděly, vysazovaly a nabíraly cestující. Nosiči nakládali a vykládali zavazadla. Policista dohlížel na to, aby se auta příliš dlouho nezdržovala v zóně omezeného parkování. Něco však Roberta znepokojovalo – náhle si uvědomil, co mu na celé té scéně nesedí. Přímo před nádražím, v zóně zakázaného parkování, stály tři neoznačené sedany a v žádném z nich nikdo nebyl. Policista si jich nevšímal.

„Rozmyslel jsem si to,“ oznámil Robert taxikáři. „Odvezte mě na Via Veneto 110/A.“ To bylo poslední místo, kde by ho někdo hledal.

Sídlo amerického velvyslanectví a konzulátu je v budově s růžovou štukovou omítkou na Via Veneto; před budovou je černý železný tepaný plot. Velvyslanectví bylo v tuto hodinu zavřené, pasové oddělení konzulátu však pro naléhavě případy fungovalo čtyřiadvacet hodin denně. Na chodbě v prvním patře seděl za stolem příslušník námořní pěchoty.

Když k němu Robert přistoupil, vzhlédl. „Přejete si něco, pane?“

„Ano,“ přikývl Robert. „Ztratil jsem pas a chtěl bych z.2 zeptat, jestli můžu dostat nový.“

„Jste americký občan?“

„Ano.“

Voják mu ukázal kancelář na konci chodby. „Támhle se o vás postarají, pane. Poslední dveře.“

„Děkuji.“

V místnosti byl půltucet lidí, kteří si podávali žádosti o vydání pasu, ohlašovali jeho ztrátu nebo si vyřizovali prodloužení či vízum.

„Potřebuju vízum do Albánie? Mám tam příbuzné…“

„Potřebuju mít ten pas prodloužený ještě dneska večer. Musím chytit letadlo…“

„Nevím, co se s ním stalo. Musel jsem ho zapomenout v Miláně…“

„Sebrali mi pas přímo z kabelky…“

Robert stál a poslouchal. Krádeže pasů byly v Itálii kvetoucím řemeslem. Určitě se tu najde někdo, kdo si právě přišel pro nový. Dobře oblečený muž ve středním věku na začátku fronty právě dostával americký pas.

„Tady máte nový pas, pane Cowane. Je mi líto, že jste tu zažil takovou nepříjemnost. Řím je bohužel plný kapesních zlodějů.“

„Však já už si dám pozor, aby tenhle pas nedostali,“ sliboval Cowan.

„Tak je to správně, pane.“

Robert sledoval, jak si Cowan strká pas do kapsy saka a obrací se k odchodu. Stoupl si před něj. Když se kolem něj protáhla jakási žena, Robert do Cowana vrazil, jako by ho někdo zezadu postrčil, a málem ho srazil k zemi.

„Promiňte, moc mě to mrzí,“ omlouval se. Natáhl se a uhladil Cowanovi sako.

„Nic se nestalo,“ prohlásil Cowan.

Robert se otočil a venku na chodbě vešel na veřejnou pánskou toaletu s Cowanovým pasem v kapse. Rozhlédl se, ujistil se, že je sám, a zašel do jedné z kabin. Vytáhl z kapsy čepelku a lahvičku s lepidlem, které ukradl Riccovi. Velice opatrně prořízl vršek plastové kapsičky a vytáhl z ní Cowanovu fotografii. Pak dovnitř strčil svou vlastní fotografii, kterou pořídil Ricco. Přilepil znovu vršek plastové kapsičky a kriticky si svou práci prohlížel. Perfektní. Byl z něj teď Henry Cowan. O pět minut později už byl venku na Via Veneto a nastupoval do taxíku. „Letiště Leonarda da Vinciho.“

Když dorazili na letiště, bylo půl jedné. Zůstal stát venku a díval se, jestli neuvidí něco neobvyklého. Na první pohled se všechno zdálo být normální. Nikde žádná policejní auta ani podezřele vyhlížející lidé. Robert vešel do letištní budovy a zastavil se těsně za dveřmi. Kolem dokola byly ve velkém terminálu přepážky různých leteckých společností. Neviděl nikoho, kdo by tam jen tak postával nebo se schovával za sloupem. Obezřetně zůstal stát na místě. Nedokázal to vysvětlit ani sám sobě, ale všechno mu připadalo nějak příliš normální.

Přepážka společnosti Air France byla na protější straně letištní haly. „Letíte s Air France, let číslo 312 do Paříže… Odlétá v jednu hodinu po půlnoci.“ Robert kolem přepážky prošel a přistoupil k uniformované ženě za přepážkou společnosti Alitalia. „Dobrý večer.“

„Dobrý večer. Přejete si něco, signore?“

„Ano,“ přikývl Robert. „Nechala byste prosím vyvolat kapitána Roberta Bellamyho a požádala byste ho, aby se dostavil k telefonu u informací?“

„Samozřejmě,“ usmála se a zdvihla mikrofon.

Několik metrů od nich podávala jakási postarší tlustá žena k přepravě větší množství kufrů a rozčileně se dohadovala se zaměstnancem aerolinií kvůli poplatkům za nadváhu. „V Americe mi nikdy žádnou nadváhu neúčtují.“

„Je mi líto, madam. Pokud ale chcete všechna ta zavazadla naložit, budete muset zaplatit nadváhu.“

Robert přistoupil o něco blíž. Z reproduktoru slyšel hlas ženy od přepážky Alitalie. „Prosíme kapitána Roberta Bellamyho, aby se dostavil k bílému telefonu u informací. Kapitán Robert Bellamy nechť se laskavě dostaví k bílému telefonu u informací.“ Hlášení se rozléhalo celým letištěm. Kolem Roberta procházel jakýsi muž s malým cestovním kufříkem. „Promiňte,“ oslovil ho Robert.

Muž se otočil. „Prosím?“

„Slyším, že mě manželka nechává vyvolávat, ale“ – ukázal na zavazadla tlusté ženy – „nemohu tady nechat kufry.“ Vytáhl desetidolarovku a podal mu ji. „Byl byste tak laská v, šel k tomu telefonu a řekl jí, že ji za hodinu vyzdvihnu v našem hotelu? Byl bych vám moc vděčný.“

Muž pohlédl na desetidolarovku v jeho ruce. „Jistě.“

Robert ho pozoroval, jak jde k telefonu u přepážky informací, zdvihá sluchátko a přikládá si je k uchu. „Haló?“ řekl do něj, „haló?…“

V příštím okamžiku se odkudsi znenadání objevili čtyři rozložití muži v černých oblecích, obklopili nešťastníka a přitlačili ho ke zdi.

„Hej! Co to má znamenat?“

„Nedělejte žádný rozruch,“ napomenul ho jeden z mužů. „Co si myslíte, že děláte? Dejte ty ruce pryč.“

„Nekřičte tak, kapitáne. Nemá smysl…“

„Kapitáne? S někým jste si mě spletli. Já se jmenuju Melvyn Davis a jsem z Omahy!“

„Nehrajte si s námi.“

„Počkejte chviličku. Někdo na mě ušil boudu. Ten chlap, co ho hledáte, je támhle!“ Ukázal prstem na místo, kde předtím stál Robert.

Nikdo tam nebyl.

Před terminálem se chystal k odjezdu letištní autobus. Robert nastoupil a vmísil se mezi ostatní cestující. Posadil se dozadu a soustředil se na svůj další tah.

Zoufale si potřeboval promluvit s admirálem Whittakerem a pokusit se získat nějaké odpovědi na otázky, které ho obklopovaly, zjistit, kdo je zodpovědný za zabíjení nevinných lidí jen proto, že byli svědky něčeho, co nebylo určeno pro jejich oči. Je to snad generál Hilliard? Dustin Thornton? Nebo Thorntonův tchán, tajemný Willard Stone? Může ten do toho být nějak zapletený? Nebo Edward Sanderson, šéf NSA? Že by v tom jeli společně? Sahá to spiknutí až k prezidentovi? Robert potřeboval odpovědi.

Cesta autobusem do Říma trvala hodinu. Když zastavili před hotelem Eden, Robert vystoupil.

Musím se nějak dostat z Itálie, pomyslel si. V celém Římě byl jen jediný člověk, kterému mohl věřit. Plukovník Francesco César, náčelník italské tajné služby SIFAR. Ten měl zabezpečit Robertův útěk z Itálie.

Plukovník César pracoval přesčas. Mezi zahraničními bezpečnostními agenturami létaly sem a tam bleskové depeše a všechny se týkaly kapitána Roberta Bellamyho. Plukovník César v minulosti s Robertem spolupracoval a velice si ho oblíbil. Povzdechl si, když pohlédl na poslední depeši, která před ním ležela. Eliminovat. A v okamžiku, kdy si ji znovu pročítal, vešla do kanceláře jeho sekretářka.

„Na první lince máte kapitána Bellamyho.“

Plukovník César na ni nevěřícně zíral. „Bellamyho? Osobně?

No nic, běžte.“ Počkal, dokud sekretářka nevyšla z místnosti, a pak popadl sluchátko. „Roberte?“

„Ciao, Francesco. Co se to kruci děje?“

„To bys měl říct ty mně, amico. Dostávám ohledně tvé osoby všechny možné urgentní zprávy. Cos provedl?“

„To je dlouhá historie,“ odpověděl Robert, „a já nemám čas. Cos slyšel?“

„Že ses dal k soukromníkům. Žes přešel na druhou stranu a zpíváš jako kanárek.“

„Cože?“

„Slyšel jsem, že ses dohodl s Číňany a že…“

„Kristepane! To je směšné!“

„Vážně? A proč?“

„Protože o hodinu později by chtěli další a další informace.“

„Bože můj, Roberte, to není nic k smíchu.“

„To mi povídej, Francesco. Právě jsem poslal deset nevinných lidí na smrt. Já sám mám být jedenáctý v pořadí.“

„Kde jsi?“

„V Římě. Nějak se z toho vašeho zasraného města nemůžu dostat.“

„Cacatura!“ Následovala chvíle zamyšleného ticha. „Můžu ti nějak pomoct?“

„Doprav mě na nějaké bezpečné místo, kde bychom si mohli promluvit a kde bych měl čas vymyslet, jak se odtud dostat. Můžeš to zařídit?“

„Můžu, ale musíš být opatrný. Hrozně opatrný. Vyzdvihnu tě osobně.“

Robert si zhluboka oddechl úlevou. „Díky, Francesco. Jsem ti opravdu moc vděčný.“

„Jak říkáte vy Američani, mám to u tebe. Kde teď jsi?“

„V Trastevere, v baru Lido.“

„Tak tam počkej. Sejdu se tam s tebou přesně za hodinu.“

„Díky, amico“ Robert položil sluchátko. Měl před sebou dlouhou hodinu čekání.

O třicet minut později před barem Lido pomalu zastavila dvě neoznačená auta. V každém autě byli čtyři muži a všichni měli v rukou automatické zbraně.

Z prvního auta vystoupil plukovník César. „Provedeme to rychle. Nechci, aby přišel k úrazu někdo jiný. Andate al dietro, subito.“

Polovina mužů nehlučně obešla budovu, aby pohlídali zadní východ.

Robert Bellamy se ze střechy domu na protější straně ulice díval, jak César a jeho muži zdvihají hlavně svých zbraní a bleskově vbíhají do baru.

Jak chcete, vy hajzlové, pomyslel si vztekle, tak budeme hrát podle vašich pravidel.

36

Šestnáctý den

Řím, Itálie

Robert zavolal plukovníku Césarovi z telefonní budky na náměstí Piazza del Duomo. „Copak se stalo s naším přátelstvím?“ zeptal se.

„Nebuď přece naivní, příteli. Mám svoje rozkazy, zrovna tak jako ty. Můžu tě ubezpečit, že ti nebude nic platné, když se budeš pokoušet utéct. Jsi na prvním místě seznamu nejhledanějších osob každé zpravodajské agentury. Jde po tobě polovina vlád celého světa.“

„Věříš tomu, že jsem zrádce?“

„Nezáleží na tom, čemu věřím, Roberte,“ povzdechl si César. „Není v tom nic osobního. Mám svoje rozkazy.“

„Zlikvidovat mě.“

„Můžeš si to usnadnit, když se nám vzdáš dobrovolně.“

„Díky, paesano. Až budu zase potřebovat nějakou radu, zavolám si poradnu v novinách.“ Práskl sluchátkem.

Robert si byl dobře vědom toho, že čím déle bude na svobodě, tím větší mu bude hrozit nebezpečí. Budou se kolem něj stahovat agenti bezpečnostních služeb z půltuctu zemí.

Někde musí být nějaký strom, pomyslel si. Tahle věta pocházela ze známého příběhu o lovci, který vyprávěl o tom, co zažil na safari. „Hnal se na mě obrovský lev a všichni moji nosiči pušek vzali do zaječích. Neměl jsem zbraň a neměl jsem se ani kam schovat. Nikde v dohledu nebyl jediný keř ani strom. A ta bestie se řítila přímo na mě a byla čím dál blíž.“

„Jak jste mu unikl?“ zeptal se jeden z posluchačů. „Doběhl jsem k nejbližsímu stromu a vylezl jsem na něj.“

„Vždyť jste říkal, že tam nikde žádné stromy nebyly.“

„Vy mi nerozumíte. Někde nějaký strom musí být.“ A já ho musím najít, pomyslel si Robert.

Rozhlédl se po náměstí; bylo v tuto dobu prakticky opuštěné. Rozhodl se, že je na čase promluvit si s člověkem, který ho do celé téhle noční můry původně namočil, totiž s generálem Hilliardem. Bude ale muset být opatrný. Moderní elektronické zjišťování původu telefonických hovorů bylo téměř okamžité. Robert si všiml, že obě telefonní budky sousedící s tou, v níž právě byl, jsou prázdné. Perfektní. Ignoroval soukromé číslo, které mu dal generál Hilliard, a vytočil ústřednu NSA. „Prosím kancelář generála Hilliarda,“ řekl, když se ozvala telefonistka.

O chviličku později slyšel hlas sekretářky. „Kancelář generála Hilliarda.“

„Nezavěšujte prosím,“ vyzval ji Robert. „Spojím vám mezistátní hovor.“ Pustil sluchátko, rychle přeběhl do vedlejší budky a spěšně vytočil totéž číslo. Ozvala se jiná sekretářka: „Kancelář generála Hilliarda.“

„Nezavěšujte prosím a čekejte mezistátní hovor,“ opakoval Robert. Nechal sluchátko viset na šňůře, přešel do třetí budky a znovu vytočil číslo. Když se ozvala další sekretářka, ohlásil se: „Tady je kapitán Bellamy. Chci mluvit s generálem Hilliardem.“

Slyšel překvapené zalapání po dechu. „Hned to bude, kapitáne.“ Sekretářka stiskla tlačítko interkomu. „Pane generále, na lince číslo tři je kapitán Bellamy.“

Generál Hilliard se otočil k Harrisonu Kellerovi. „Na trojce je Bellamy. Rychle nech zjistit, odkud volá.“

Harrison Keller spěšně přeběhl k telefonu na malém postranním stolku a vytočil číslo komunikačního operačního střediska, jehož vybavení i personál jsou v pohotovosti čtyřiadvacet hodin denně. Telefon zdvihl starší službukonající důstojník. „KOS. Adams.“

„Jak dlouho vám trvá pohotovostní vysledování telefonátu zvenčí?“ zeptal se šeptem Keller.

„Minutu až dvě.“

„Tak se do toho dejte. Kancelář generála Hilliarda, linka číslo tři. Zůstanu na příjmu.“ Ohlédl se na generála a přikývl.

Generál Hilliard zdvihl sluchátko. „Kapitáne – jste to vy?“

V operačním středisku namačkal Adams na počítači číslo. „A jedeme,“ prohlásil.

„Říkal jsem si, že je načase, abychom si my dva promluvili, pane generále.“

„Jsem rád, že voláte, kapitáne. Co kdybyste sem přijel, abychom si mohli pohovořit o situaci? Vypracuji pro vás plán a můžete tady být za…“

„Ne, díky. V letadlech dochází k příliš mnoha nehodám, pane generále.“

V komunikačním středisku byl aktivován ESS neboli elektronický spínací systém. Na obrazovce počítače se začala rozsvěcet písmena. AX121-B… AX122-C… AX123-C…

„Co se děje?“ zašeptal do sluchátka Keller.

„Komunikační operační středisko v New Jersey prohledává washingtonské dálkové kabely, pane. Zůstaňte na drátě.“

Obrazovka na okamžik ztmavla a pak se na ní rozsvítil nápis: Mezistátní dálková linka číslo jedna.

„Ten telefonát je odněkud z Evropy. Snažíme se zjistit, ze které země…“

„Kapitáne Bellamy,“ říkal mezitím generál Hilliard, „myslím si, že došlo k nedorozumění. Mám pro vás návrh…“ Robert položil sluchátko.

Generál Hilliard pohlédl na Kellera. „Máte to?“

Harrison Keller mluvil po telefonu s Adamsem. „Co se stalo?“

„Ztratili jsme ho.“

Robert přešel do druhé budky a zvedl sluchátko.

„Kapitán Bellamy volá na lince číslo dvě,“ oznámila sekretářka generála Hilliarda.

Oba muži na sebe pohlédli. Generál Hilliard stiskl tlačítko linky číslo dvě.

„Kapitáne?“

„Co kdybych vám dal návrh já?“ ozval se Robert. Generál Hilliard zakryl mluvítko dlaní. „Ať zase začnou hledat.“

Harrison Keller zdvihl telefon. „Už ho zase máme. Linka číslo dvě. Pospěšte si.“

„Dobře.“

„Chci vám navrhnout, pane generále, abyste odvolal všechny svoje lidi. A to okamžitě.“

„Myslím, že špatně chápete situaci, kapitáne. Můžeme spolu tenhle problém vyřešit, pokud…“

„Já vám povím, jak ho můžeme vyřešit. Byl dán příkaz k mému zlikvidování. Chci, abyste ho odvolal.“

Na obrazovce počítače v komunikačním operačním středisku blikal nový nápis: AX155-C podkabel A21 ověřen. Okruh 301 do Říma. Atlantický kabel číslo jedna.

„Už to máme,“ řekl Adams do telefonu. „Vysledovali jsme ho na římském kabelu.“

„Sežeňte mi číslo a polohu,“ nařídil mu Keller.

V Římě se Robert podíval na hodinky. „Pověřil jste mě úkolem a já jsem ho splnil.“

„Odvedl jste vynikající práci, kapitáne. Chtěl bych…“

Spojení se přerušilo.

Generál se otočil ke Kellerovi. „Už zase zavěsil.“

„Máte to?“ zeptal se Keller do telefonu. „Nestihli jsme to, pane.“

Robert přešel do další budky a zvedl sluchátko.

Z interkomu se ozval hlas sekretářky generála Hilliarda. „Kapitán Bellamy je na lince číslo jedna, pane generále.“

„Najděte toho hajzla!“ vyštěkl generál a zdvihl telefon. „Kapitáne?“

„Poslouchejte mě, pane generále, a poslouchejte dobře. Zavraždili jste spoustu nevinných lidí. Jestli neodvoláte svoje muže, obrátím se na sdělovací prostředky a řeknu jim, co se děje.“

„To bych vám neradil, pokud nechcete vyvolat celosvětovou paniku. Ti mimozemšťané jsou opravdoví a my jsme proti nim bezmocní. Připravují se k invazi. Nedovedete si představit, co by se stalo, kdyby se to vyneslo na veřejnost.“

„Vy taky ne,“ odsekl Bellamy. „Nedávám vám na vybranou. Odvolejte ten příkaz k mé likvidaci. Jestli se mě ještě jednou někdo pokusí zabít, zveřejním všechno, co vím.“

„Tak dobře,“ povzdechl si generál Hilliard, „vyhrál jste. Odvolám ho. Co kdybychom to udělali takhle? Můžeme…“

„Už byste měli pomalu vědět, odkud volám,“ přerušil ho Robert. „Přeji vám příjemný den.“

Spojení se přerušilo.

„Máte to?“ vyštěkl Keller do telefonu.

„Skoro, pane,“ odpověděl Adams. „Volal odněkud z centra Říma. V jednom kuse měnil čísla.“

„Tak co?“ pohlédl na Kellera generál.

„Bohužel, pane generále. Víme jen to, že je někde v Římě. Věříte té jeho výhrůžce? Máme odvolat rozkaz k jeho likvidaci?“

„Ne. Zbavíme se ho.“

Robert si v duchu znovu procházel svoje možnosti. Bylo jich žalostně málo. Věděl, že budou hlídat letiště, železniční stanici, autobusová nádraží a půjčovny automobilů. V hotelu se ubytovat nemohl, protože SIFAR určitě do všech rozeslala upozornění. Přitom se ale musel dostat z Říma. Potřeboval nějakou zástěrku. Společnici. Nebudou hledat muže ve společnosti ženy. Pro začátek to bude stačit.

Na rohu stál taxík. Robert si rozcuchal vlasy, povolil si kravatu a zamířil k taxíku opilecky kymácivým krokem. „Hej ty tam!“ zavolal. „Tebe myslím.“

Řidič na něj znechuceně pohlédl.

Robert vytáhl z kapsy dvacetidolarovku a vrazil ji taxikáři do ruky. „Nazdar, kamaráde, chtěl bych se nechat přeříznout. Víš, co to znamená? Umíš sakra anglicky?“

Taxikář pohlédl na bankovku. „Chcete ženskou?“

„Přesně tak, kámo. Chci ženskou.“

„Andiamo,“ vyzval ho taxikář.

Robert potácivě vlezl do taxíku a vyrazili. Robert se ohlédl; nikdo ho nesledoval. Hladina adrenalinu v jeho krvi stoupala. „Jde po tobě polovina vlád celého světa.“ A nedočká se žádného odvolání. Mají rozkaz ho zabít. O dvacet minut později dorazili k římské čtvrti nevěstinců Tor di Ounto, obydlené prostitutkami a pasáky. Projížděli ulicí Passeggiata Archeologica a na jednom rohu taxikář zastavil.

„Tady najdete ženskou,“ prohlásil.

„Díky, kamaráde.“ Robert zaplatil částku, kterou ukazoval taxametr, a pracně se vyškrábal z taxíku. Ten okamžitě se zakvílením pneumatik odjel.

Robert se rozhlédl a pečlivě zkoumal okolí. Žádné známky přítomnosti policie, jen několik aut a hrstka chodců. Ulicí korzovalo přes tucet prostitutek. Podle jednoduché zásady „naházet obvyklé podezřelé všechny na jednu hromadu“ provedla policie nedávno jeden ze svých zátahů konaných pravidelně každé dva měsíce, aby ukonejšila hlasy morálky, a přestěhovala římské prostitutky z Via Veneto, kde byly příliš na očích, do téhle oblasti, kde nepohoršovaly ctihodné starší dámy popíjející čaj u Doneye. Díky tomu byla většina zdejších dámiček přitažlivá a slušně oblečená. Jedna z nich zvlášť upoutala Robertovu pozornost.

Mohlo jí být něco málo přes dvacet let. Měla dlouhé tmavé vlasy a na sobě vkusnou černou sukni a bílou halenku, přes kterou měla přehozený plášť z velbloudí srsti. Robert ji odhadoval na dívku, která pracuje jako příležitostná herečka nebo modelka. Dívala se na něj.

Robert k ní příklopýtal. „Nazdárek, kočičko,“ zamumlal. „Umíš anglicky?“

„Ano.“

„Fajn. Uděláme si spolu mejdan.“

Nejistě se usmála; s opilci někdy bývají problémy. „Možná bys měl nejdřív vystřízlivět.“ Mluvila s hebkým italským přízvukem.

„Ale kdepak, jsem střízlivý dost a dost.“

„Bude tě to stát sto dolarů.“

„To je v pořádku, drahoušku.“

Rozhodla se. „Va bene. Tak pojď. Hned za rohem je hotel.“

„Senzace. Jak se jmenuješ, kočičko?“

„Pier.“

„A já Henry.“ V dáli se objevilo policejní auto, směřující k nim. „Vypadneme odtud.“

Ostatní šlapky závistivě sledovaly, jak Pier odchází se svým americkým zákazníkem.

Hotel se nemohl měřit s Hasslerem, ale uhrovitý mladík dole u recepce po něm nechtěl pas. Dokonce sotva zdvihl hlavu, když podával Pier klíč. „Padesát tisíc lir.“

Pier pohlédla na Roberta; ten vytáhl z kapsy peníze a podal je mladíkovi.

Místnost, do níž vešli, byla vybavena velkou postelí v koutě, stolkem, dvěma dřevěnými židlemi a zrcadlem nad umyvadlem. Na vnitřní straně dveří byl věšák.

„Musíš mi zaplatit předem.“

„Jistě.“ Robert odpočítal sto dolarů.

„Grazie.“

Zatímco se Pier začala svlékat, přistoupil Robert k oknu. Odhrnul cíp záclony a opatrně vykoukl ven. Všechno vypadalo normálně. Doufal, že policie už touhle dobou sleduje červený kamion zpátky do Francie. Pustil záclonu a otočil se. Pier byla nahá. Měla překvapivě rozkošnou postavu – pevná mladá ňadra, kulaté boky, útlý pas a dlouhé pěkně tvarované nohy.

Dívala se na Roberta. „Ty se nesvlékneš, Henry?“

Teď přišla ta ošemetná chvíle, „… abych řekl pravdu,“ zamumlal Robert, „mám dojem, že jsem to s tím pitím kapku přehnal. Nebyl bych ti k ničemu.“

Prohlížela si ho ostražitým pohledem. „Tak proč sis mě sem…“

„Když tady zůstanu a vyspím se z toho, můžeme se pomilovat ráno.“

Pokrčila rameny. „Já musím pracovat. Přišla bych o prachy, kdybych…“

„Nedělej si starosti, to zařídím.“ Vytáhl několik stodolarovek a podal jí je. „Bude to stačit?“

Pier se dívala na peníze a v duchu se rozhodovala. Vypadalo to lákavě. Venku byla zima a obchody vázly. Na druhé straně bylo na tomhle muži něco divného. Především jí nepřipadalo, že je doopravdy opilý. Byl slušně oblečený a za takovou spoustu peněz se mohl i s ní ubytovat v nějakém nóbl hotelu. Ale co, pomyslela si, co na tom záleží? Questo cazzo se ne frega? „Tak dobře. Máme tady ale jen tuhle postel pro oba.“

„To stačí.“

Pier se dívala, jak Robert znovu přistupuje k oknu a odhrnuje okraj záclony.

„Vyhlížíš někoho?“

„Má tenhle hotel zadní východ?“

Do čeho jsem se to zapletla? napadlo Pier. Její nejlepší přítelkyně byla zavražděna, když se pohybovala ve společnosti gangsterů. Pier se považovala za ženu, která se vyzná v mužích, tenhle ale pro ni byl záhadou. Nevypadal na zločince, přitom ale… „Ano, má,“ odpověděla.

Náhle se ozval výkřik a Robert se prudce otočil.

„Dio! Dio! Sono venuta tre volte!“ Byl to ženský hlas, pronikající sem z vedlejšího pokoje stěnou, tenkou jako papír.

„Co se to děje?“ Robertovo srdce poplašeně tlouklo.

„Dobře se baví,“ ušklíbla se Pier. „Říkala, že se právě potřetí udělala.“

Robert zaslechl, jak vrzá pérování postele. „Půjdeš si lehnout?“ Pier stála bez sebemenších rozpaků nahá a dívala se na něj.

„Jistě.“ Robert se posadil na postel.

„Nesvlékneš se?“

„Ne.“

„Jak chceš.“ Pier přistoupila k posteli a lehla si vedle něj. „Doufám, že nechrápeš,“ poznamenala.

„To mi řekneš ráno.“

Robert naprosto neměl v úmyslu spát. Chtěl v noci pravidelně kontrolovat ulici, aby se přesvědčil, že za ním nepřišli do hotelu. Dřív nebo později se do takovýchhle malých třetiřadých hotýlků také dostanou, bude jim to ale nějakou dobu trvat. Příliš mnoho jiných míst bylo na řadě dřív. Ležel na posteli, cítil se utahaný až do morku kostí a na chviličku zavřel oči, aby si odpočinul. Usnul a byl zase doma, ve své vlastní posteli a vedle sebe cítil teplé Susanino tělo. Vrátila se, pomyslel si šťastně. Vrátila se ke mně. Miláčku, tolik jsi mi chyběla.

Sedmnáctý den

Řím, Itálie

Roberta probudily sluneční paprsky, které mu dopadly na obličej. Prudce se posadil a chvilku se kolem sebe poplašeně a dezorientované rozhlížel. Když spatřil Pier, rázem se mu vrátila paměť a uklidnil se. Pier stála před zrcadlem a kartáčovala si vlasy.

„Buon giorno,“ pozdravila ho. „Nechrápeš.“ Robert pohlédl na hodinky; bylo devět. Promarnil několik drahocenných hodin.

„Chceš se teď se mnou pomilovat? Už sis zaplatil.“

„To je v pořádku,“ zamumlal.

Pier, nahá a provokativní, přistoupila k posteli. „Určitě ne?“ Nemohl bych, ani kdybych o to stál, moje milá. „Určitě ne.“

„Va bene.“ Začala se oblékat. „Kdo je to Susan?“ zeptala se jakoby mimochodem.

Její otázka ho zastihla nepřipraveného. „Proč se ptáš?“

„Mluvíš ze spaní.“

Vzpomněl si na svůj sen, v němž se k němu Susan vrátila. Možná to bylo nějaké znamení. „Jedna přítelkyně.“ Je to moje žena. Jednoho dne se strýčka Skrblíka nabaží a vrátí se ke mně. Pokud totiž budu ještě naživu.

Robert přešel k oknu, odtáhl záclonu a vyhlédl ven. Ulice teď byla plná chodců a obchodníků, kteří otevírali svoje krámky. Nic nesignalizovalo nebezpečí.

Bylo načase, aby přistoupil k realizaci svého plánu. Otočil se k dívce. „Pier, jak by se ti líbilo, kdyby sis se mnou vyjela na malý výlet?“

Podezřívavě na něj pohlédla. „Na výlet – kampak?“

„Musím jet obchodně do Benátek a strašně nerad cestuju sám. Líbí se ti Benátky?“

„Ano…“

„Výborně. Zaplatím ti za tvůj čas a uděláme si spolu takovou malou dovolenou.“ Už zase se díval z okna. „Znám tam jeden moc prima hotel, jmenuje se Cipriani.“ Před několika lety bydlel společně se Susan v hotelu Royal Danieli, když tam ale zavítal později, zjistil, že hotel strašlivě zchátral a na postelích se vůbec nedá spát. Jediné, co zbývalo z jeho někdejší elegance, byl Luciano v recepci.

„To tě bude stát tisíc dolarů denně.“ Byla připravená spokojit se s pěti stovkami.

„Platí,“ přikývl Robert. Odpočítal dva tisíce dolarů. „Tohle je pro začátek.“

Pier zaváhala. Jakási předtucha jí našeptávala, že něco není v pořádku. Jenže natáčení filmu, ve kterém měla slíbenou malou roličku, se zpozdilo a ona ty peníze potřebovala. „Tak dobře,“ souhlasila.

„Jdeme.“

Když sešli po schodech dolů, dívala se Pier, jak se opatrně rozhlíží ulicí na obě strany, než vyšel ze dveří a zavolal taxíka. Někdo po něm jde, pomyslela si. Raději odtud vypadnu.

„Poslyš,“ ozvala se, „nejsem si tak jistá, že bych s tebou měla jezdit do Benátek.“

„Víš, já…“

„Náramně se tam pomějeme,“ přesvědčoval ji Robert.

Přímo naproti přes ulici spatřil klenotnictví. „Pojď,“ popadl Pier za ruku. „Koupím ti něco hezkého.“

„Ale…“

Převedl ji přes ulici do klenotnictví.

„Buon giorno, signore,“ uvítal ho prodavač za pultem. „Přejete si něco?“

„Ano,“ přikývl Robert. „Chtěli bychom něco pěkného pro dámu.“ Otočil se k Pier. „Máš ráda smaragdy?“

„Já… ano.“

„Máte nějaký smaragdový náramek?“ zeptal se Robert prodavače. „Si, signore. Mám tady jeden nádherný smaragdový náramek.“ Přešel k vitríně a náramek z ní vytáhl. „Tenhle je nejhezčí ze všech. Stojí patnáct tisíc dolarů.“

„Líbí se ti?“ obrátil se Robert na Pier.

Přikývla, neschopná slova.

„Tak si ho vezmeme,“ prohlásil Robert. Podal prodavači svou úvěrovou kartu ONI.

„Počkejte okamžik, prosím.“ Prodavač zmizel v místnosti za obchodem. Když se vrátil, zeptal se: „Mám vám ho zabalit nebo…“

„Ne. Moje přítelkyně si ho hned vezme.“ Robert připnul Pier náramek na zápěstí. Ohromeně si ho prohlížela.

„Bude se v Benátkách pěkně vyjímat, ne?“ poznamenal Robert.

„Moc pěkně,“ usmála se na něj Pier.

„Já… já nevím, jak ti mám poděkovat,“ vykoktala Pier, když byli zase venku na ulici.

„Chci jen, aby ses se mnou měla dobře,“ řekl jí Robert. „Máš auto?“

„Ne. Mívala jsem takovou starou rachotinu, ale ukradli mi ji.“

„A řidičák ještě máš?“

Nechápavě na něj hleděla. „To mám, ale k čemu je řidičák bez auta?“

„To uvidíš. Pojďme odtud.“ Zastavil taxíka. „Via Po, prosím.“

Seděla v taxíku a zamyšleně si ho prohlížela. Proč tak hrozně stojí o její společnost? Vždyť se jí ani nedotkl. Že by snad byl…

„Tady!“ zavolal Robert na řidiče. Byli sto metrů od půjčovny automobilů Maggiore.

„Tady si vystoupíme,“ oznámil Robert Pier. Zaplatil taxikáři a počkal, dokud jim taxík nezmizel z dohledu. Pak podal Pier tlustý svazek bankovek. „Chci, abys pro nás vypůjčila auto. Řekni si o fiata nebo o alfu romeo. Řekni jim, že ho budeme potřebovat na čtyři nebo na pět dnů. Tyhle peníze budou stačit na zálohu. Půjč ho na svoje jméno. Počkám na tebe támhle naproti v baru.“ Necelých osm bloků od nich vyslýchali dva detektivové nešťastného řidiče červeného kamionu s francouzskou poznávací značkou.

„Vous me faites chier. Nemám sebemenší ponětí, jak se mi ta zasraná karta dostala dozadu do vozu,“ ječel na ně řidič. „Nejspíš mi ji tam hodil nějaký pitomý Talián.“

Detektivové na sebe pohlédli. „Zavolám to na ústředí,“ řekl jeden z nich.

Francesco Cesar seděl za svým pracovním stolem a přemýšlel o nejnovějším vývoji událostí. Ještě přednedávnem mu jeho úkol připadal nesmírně snadný. „S jeho hledáním nebudete mít problémy. Až přijde čas, aktivujeme signální naváděcí zařízení a to vás dovede přímo k němu.“ Někdo evidentně kapitána Bellamyho podcenil.

Plukovník Frank Johnson seděl v kanceláři generála Hilliarda a jeho obrovité tělo se sotva vešlo do křesla.

„Hledá ho pro nás polovina agentů v celé Evropě,“ informoval ho generál Hilliard. „Zatím neměli štěstí.“

„Bude zapotřebí něco víc než štěstí,“ prohlásil plukovník Johnson. „Bellamy je dobrý.“

„Víme, že je v Římě. Ten zkurvy syn zrovna koupil na úvěrovou kartu náramek za patnáct tisíc dolarů. Máme ho v pasti. Z Itálie se nemůže nijak dostat. Známe i jméno, které má v pasu – Arthur Butterfield.“

Plukovník Johnson zavrtěl hlavou. „Jak já Bellamyho znám, nemáte sebemenší ponětí o tom, jakého jména užívá. Jediné, na co se můžete stoprocentně spolehnout, je to, že udělá něco úplně jiného, než co byste od něj čekali. Jdeme po chlapovi, který je stejně dobrý jako ti nejlepší v jeho branži. A možná lepší. Pokud existuje jediné místo, kam může utéct, uteče tam. Pokud existuje jediná možná skrýš, schová se v ní. Myslím, že nejlepší by bylo, kdybychom ho nějak donutili, aby se ukázal, kdybychom ho vykouřili z nory. Teď si diktuje tahy on; budeme se muset chopit iniciativy.“

„Myslíte zveřejnit to? Dát to do novin?“

„Přesně tak.“

Generál Hilliard sešpulil rty. „To bude hrozně ošemetné. Nemůžeme si dovolit odhalit svou totožnost.“

„To ani nebudeme muset. Vydáme tiskové prohlášení v tom smyslu, že je hledán pro obvinění z pašování narkotik. Tak do toho můžeme zapojit Interpol a všechny policejní sbory v Evropě a sami se neprozradíme.“

Generál Hilliard o tom chvíli přemýšlel. „Docela se mi to zamlouvá.“

„Výborně. Já pojedu do Říma,“ oznámil plukovník Johnson. „Budu osobně řídit pátrání.“

Když se plukovník Johnson vrátil do vlastní kanceláře, tvářil se hluboce zamyšleně. Nebylo pochyb o tom, že hraje nebezpečnou hru. Bude muset kapitána Bellamyho najít.

37

Robert poslouchal, jak telefon znovu a znovu vyzvání. Ve Washingtonu bylo šest hodin ráno. Vždycky toho starouška budím, pomyslel si. Admirál se ozval po šestém zazvonění. „Haló…“

„Pane admirále, já…“

„Roberte! Co…“

„Nic neříkejte, máte nejspíš napíchnutý telefon. Nebudu mluvit dlouho. Chtěl jsem vám jen říct, abyste nevěřil ničemu, co se o mně říká. Byl bych rád, kdybyste se pokusil zjistit, co se vlastně děje. Možná budu později potřebovat vaši pomoc.“

„Samozřejmě. Cokoli bude v mých silách, Roberte.“

„Já vím; zase vám zavolám.“

Robert položil sluchátko. Neměli čas hovor vysledovat. Viděl, že před barem zastavuje modrý fiat. Za volantem seděla Pier.

„Přesedni si,“ vyzval ji Robert, „budu řídit.“

Pier mu uvolnila místo a Robert vklouzl za volant.

„Jedeme do Benátek?“ zeptala se.

„Hmm. Nejdřív se budeme muset na pár místech zastavit.“ Bylo načase rozhodit kolem sebe trochu dalšího falešného pazdeří. Zabočil do Viale Rossini. Před ním byla Rossiniho cestovní kancelář. Zajel k chodníku. „Za chviličku budu zpátky.“

Pier sledovala, jak vchází do cestovní kanceláře. Mohla bych prostě odjet, napadlo ji, peníze si nechat a nikdy by mě nenašel. Jenže to zatracené auto je půjčené na moje jméno. Cacchio!

V kanceláři Robert přistoupil k ženě za pultem.

„Dobrý den. Přejete si něco?“

„Ano. Jsem kapitán Robert Bellamy. Čeká mě poměrně velká spousta cestování,“ vysvětloval, „a rád bych si tady zajistil nějaké rezervace.“

„K tomu jsme tady, signore,“ usmála se žena. „Kam se chystáte?“

„Chtěl bych letenku první třídy do Beijingu, jen tam, ne zpáteční.“

Zapsala si to. „A kdy chcete odlétat?“

„Tento pátek.“

„Výborně.“ Stiskla několik kláves na počítači. „V pátek večer v devatenáct čtyřicet odlétá linka společnosti Air China.“

„To mi bude vyhovovat.“

Stiskla několik dalších kláves. „Už je to. Vaše rezervace je potvrzena. Budete platit hotově nebo…“

„Počkejte, ještě jsem neskončil. Chci si rezervovat jízdenku na vlak do Budapešti.“

„A na kdy, pane kapitáne?“

„Na příští pondělí.“

„A na jaké jméno?“

„Na totéž.“

Udiveně na něj pohlédla. „V pátek letíte do Beijingu a…“

„Pořád ještě jsem neskončil,“ pokračoval zdvořile Robert. „Na neděli chci letenku do Miami na Floridě, taky jen tam.“

Teď už na něj zírala vysloveně nedůvěřivě. „Signore, Jestli je to nějaký…“

Robert vytáhl svou úvěrovou kartu ONI a podal jí ji. „Naúčtujte to prostě všechno na tuhle kartu.“

Chvíli si ji prohlížela. „Omluvte mě.“ Odešla do zadní kanceláře a po několika minutách se vrátila. „Je to naprosto v pořádku, rádi to pro vás všechno zařídíme. Chcete všechny ty rezervace na jedno jméno?“

„Ano. Kapitán Robert Bellamy.“

„Výborně.“

Robert sledoval, jak mačká další klávesy počítače. O minutu později se objevily tři listy papíru. Odtrhla je od tiskárny. „Dejte prosím každý do zvláštní obálky,“ požádal ji Robert.

„Samozřejmě. Chcete, abych je poslala…“

„Vezmu si je.“

„Si, signore.“

Robert se podepsal na úvěrový útržek a žena mu podala účet. „Tady máte. Přeju hezkou cestu… cesty… totiž…“

„Díky,“ ušklíbl se Robert. O minutu později už seděl za volantem.

„Tak už pojedeme?“ vyptávala se Pier. „Ještě pár dalších zastávek.“

Pier si všimla, jak opět opatrně pohledem prohledal celou ulici, než vyjel.

„Chci, abys pro mě něco udělala,“ řekl jí.

Už je to tady, pomyslela si Pier. Teď po mně bude chtít něco strašného. „Co to bude?“ zeptala se.

Zastavili před hotelem Victoria. Robert podal Pier jednu z obálek. „Půjdeš k recepci a objednáš apartmá na jméno kapitána Roberta Bellamyho. Řekneš jim, že jsi jeho sekretářka a že on sám během hodiny dorazí, že chceš ale jít nahoru a podívat se, jestli to apartmá bude vyhovovat. Až tam budeš, nech v pokoji na nějakém stole tuhle obálku.“

„A to je všechno?“ pohlédla na něj překvapeně.

„To je všechno.“

Ten chlap si počínal úplně nesmyslně. „Bene.“ Hrozně ráda by byla věděla, o co tomu bláznivému Američanovi vlastně jde. A kdo je to ten kapitán Robert Bellamy? Pier vystoupila z auta a vešla do hotelové haly. Byla trochu nervózní; při provozování její živnosti už se jí několikrát stalo, že ji z prvotřídních hotelů vyhodili. Úředník v recepci ji však zdvořile pozdravil. „Co pro vás můžu udělat, signora?“

„Jsem sekretářka kapitána Roberta Bellamyho a chci tady pro něj objednat apartmá. Přijede asi tak za hodinu.“

Recepční se podíval do seznamu pokojů. „Máme zrovna náhodou volné jedno moc hezké apartmá.“

„Mohla bych ho vidět, prosím?“ požádala Pier.

„Samozřejmě. Seženu někoho, kdo vám ho ukáže.“

Zástupce ředitele doprovodil Pier nahoru. Vešli do obývacího pokoje apartmá a Pier se rozhlížela kolem sebe. „Bude to vyhovovat, signora?“

Pier neměla sebemenší ponětí. „Ano, to bude v pořádku.“ Vytáhla z kabelky obálku a položila ji na konferenční stolek. „Tohle tady pro kapitána nechám,“ řekla.

„Bene.“

Zvědavost byla silnější než Pier, takže obálku otevřela. Uvnitř byla letenka do Beijingu na jméno Roberta Bellamyho. Strčila ji zpátky dovnitř, obálku nechala ležet na stolku a vrátila se dolů.

Modrý fiat byl zaparkovaný před hotelem.

„Nějaké problémy?“ zajímal se Robert.

„Žádné.“

„Už se zastavíme jen na dvou místech a pak vyrazíme,“ sliboval Robert spokojeně.

Příští jejich zastávkou byl hotel Valadier. Robert podal Pier další obálku. „Chci, abys tady zamluvila apartmá na jméno kapitána Roberta Bellamyho. Řekni jim, že během hodiny bude tady. Potom…“

„Nechám nahoře obálku.“

„Správně.“

Tentokrát už Pier do hotelu vcházela sebevědoměji. Chovej se prostě jako dáma, říkala si. Musíš působit důstojně, v tom je celá ta zatracená finta.

V hotelu bylo volné apartmá.

„Ráda bych si ho prohlédla,“ požádala Pier.

„Samozřejmě, signora.“

Pier nahoru opět doprovodil zástupce ředitele. „Je to jedno z našich nejhezčích apartmá.“ Bylo nádherné.

„Řekla bych, že bude vyhovovat,“ prohlásila Pier povýšeně. „Kapitán je totiž hrozně vybíravý.“ Vytáhla z kabelky druhou obálku, otevřela ji a nahlédla dovnitř. Byla v ní železniční jízdenka do Budapešti na jméno kapitána Roberta Bellamyho. Pier si ji zmateně prohlížela. Co je tohle za hru? Nechala jízdenku na toaletce v ložnici.

„Jak to šlo?“ zeptal se jí Robert, když se vrátila k autu.

„Výborně.“

„Poslední zastávka.“

Tentokrát to byl hotel Leonardo da Vinci. Robert podal Pier třetí obálku. „Chci abys…“

„Já vím.“

„Ano, signora,“ přikývl recepční v hotelu, „máme volné moc pěkné apartmá. Kdy jste říkala, že kapitán dorazí?“

„Asi za hodinu. Ráda bych si to apartmá prohlédla, jestli bude vyhovovat.“

„Samozřejmě, signora.“

Apartmá bylo ještě komfortnější než obě předchozí, která Pier viděla. Náměstek ředitele jí předvedl obrovskou ložnici, v jejímž středu stála velká postel s nebesy. Taková škoda, pomyslela si Pier. Tady bych za jednu noc dokázala vydělat balík. Vytáhla třetí obálku a podívala se do ní. Obsahovala letenku do Miami na Floridě. Pier ji nechala ležet na posteli.

Zástupce ředitele doprovodil Pier zpátky do obývacího pokoje. „Máme tady barevnou televizi,“ oznámil jí, přešel k televizoru a zapnul ho. Na obrazovce se objevila Robertova fotografie a ozval se komentátorův hlas: „… a Interpol se domnívá, že se momentálně zdržuje v Římě. Je hledán za účelem výslechu v souvislosti s mezinárodním gangem pašeráků narkotik. Tady je Bernard Shaw, zpravodajství CNN.“ Pier stála jako přikovaná na místě a hleděla na obrazovku.

Zástupce ředitele vypnul televizor. „Bude to všechno vyhovovat?“

„Ano,“ přitakala omráčeně Pier. Pašerák narkotik! „Budeme se na pana kapitána těšit.“

Když Pier dole přisedla k Robertovi do auta, dívala se na něj úplně jinýma očima.

„Tak už jsme hotoví,“ usmál se Robert.

V hotelu Victoria si nějaký muž v tmavém obleku prohlížel knihu hostů. Vzhlédl k recepčnímu. „V kolik hodin se tu ubytoval kapitán Bellamy?“

„Ještě tu není. Apartmá rezervovala jeho sekretářka. Říkala, že tady do hodiny bude.“

Muž se otočil ke svému společníkovi. „Nech celý hotel hlídat a zavolej posily. Já počkám nahoře.“ Obrátil se na recepčního. „Otevřte mi jeho apartmá.“

O tři minuty později recepční odemykal dveře apartmá. Muž v tmavém obleku opatrně vešel dovnitř s pistolí v ruce. V apartmá nikdo nebyl. Muž si všiml obálky na stolku a zdvihl ji. Obálka byla nadepsaná: „Kapitán Robert Bellamy“. Otevřel ji a podíval se dovnitř. Chvíli nato už vytáčel číslo ředitelství SIFAR.

Francesco César právě seděl s plukovníkem Frankem Johnsonem. Plukovník Johnson přistál před dvěma hodinami na letišti Leonarda da Vinciho, nejevil však žádné známky únavy.

„Pokud víme,“ informoval ho César, „je Bellamy pořád ještě v Římě. Dostali jsme už přes třicet hlášení o tom, kde se údajně zdržuje.“

„Potvrdila se některá z nich?“

„Ne.“

Zazvonil telefon. „Tady je Luigi, pane plukovníku,“ ozval se hlas ve sluchátku. „Už ho máme. Jsem v jeho apartmá v hotelu Victoria a mám jeho letenku do Beijingu. Chystá se odletět v pátek.“

Césarův hlas se rozechvěl vzrušením. „Výborně! Zůstaňte na místě, hned budeme u vás.“ Zavěsil a obrátil se k plukovníkovi Johnsonovi. „Obávám se, že jste sem letěl zbytečně, plukovníku. Už ho máme. Ubytoval se v hotelu Victoria. Našli tam letenku na jeho jméno na páteční linku do Beijingu.“

„Bellamy se ubytoval v hotelu pod svým vlastním jménem?“ vyptával se zdvořile plukovník Johnson.

„Ano.“

„A ta letenka je taky na jeho jméno?“

„Ano.“ Plukovník César vstal. „Tak pojďte, pojedeme se tam podívat.“

Plukovník Johnson zavrtěl hlavou. „Neplýtvejte časem.“

„Cože?“

„Bellamy by nikdy…“

Telefon znovu zazvonil a César rychle popadl sluchátko. „Pane plukovníku,“ ozval se další hlas, „tady je Mario. Našli jsme Bellamyho. Je v hotelu Valadier a v pondělí jede vlakem do Budapešti. Co máme dělat?“

„Spojím se s vámi,“ slíbil plukovník César. Otočil se a pohlédl na plukovníka Johnsona. „Našli jízdenku na vlak do Budapešti na Bellamyho jméno. Nechápu, co…“

Telefon zazvonil potřetí.

„Ano?“ Césarův hlas zněl poněkud pisklavě.

„Tady Bruno. Našli jsme Bellamyho. Má objednané ubytování v hotelu Leonardo da Vinci a chystá se v neděli odletět do Miami. Co mám…“

„Vraťte se sem,“ vyštěkl César a práskl telefonem. „Na co si to sakra hraje?“

„Stará se o to, aby spousta vašich lidí šla po falešných stopách, nemám pravdu?“ poznamenal ponuře plukovník Johnson.

„Co teď uděláme?“

„Nastražíme tomu hajzlovi past.“

Jeli po silnici zvané Via Cassua, projížděli nedaleko Olgiaty a mířili na sever do Benátek. Bylo jisté, že policie bude hlídat všechny hlavní hraniční přejezdy z Itálie, budou ale předpokládat, že zamíří na západ a bude se snažit dostat do Francie nebo do Švýcarska. Z Benátek, uvažoval Robert, můžu přejet vznášedlem do Terstu a odtamtud se nějak dostanu do Rakouska. Potom…

„Mám hlad,“ přerušila jeho myšlenky Pier. „Cože?“

„Neměli jsme snídani ani oběd.“

„Promiň,“ omlouval se Robert. Měl na mysli příliš mnoho jiných věcí, takže na jídlo ani nevzpomněl. „Zastavíme u příští restaurace.“

Pier ho pozorovala, jak sedí za volantem, a byla ještě zmatenější než dřív. Sama se pohybovala ve světě pasáků, zlodějů – a pašeráků drog. Tenhle člověk nebyl žádný kriminálník.

Zastavili v dalším městečku před malou trattorií. Robert zajel na parkoviště a oba vystoupili.

Restaurace byla plná štamgastů, hlučel v ní hovor a rozléhal se řinkot nádobí. Robert našel volný stůl u zdi a posadil se čelem ke dveřím. Ke stolu přišel číšník a podal jim jídelní lístky.

Susan už by teď měla být na jachtě, přemýšlel Robert. Možná mám poslední šanci promluvit si s ní. Vstal. „Hned budu zpátky. Podívej se zatím na jídelní lístek.“

Pier ho sledovala, jak míří k veřejnému telefonu poblíž jejich stolu. Strčil do otvoru minci.

„Chtěl bych se spojit s námořní ústřednou na Gibraltaru. Děkuji.“

Koho volá na Gibraltaru? přemýšlela Pier. Někoho, kdo mu má pomoct k útěku?

„Ústředno, chtěl bych si objednat hovor na účet volaného na americkou jachtu Alkyón, která kotví u pobřeží Gibraltaru. Volací znak je Zita Mary 337. Děkuji vám.“

Uplynulo několik minut, během nichž spolu mluvily telefonistky, a jeho hovor byl akceptován.

Robert uslyšel v telefonu Susanin hlas.

„Susan…“

„Roberte! Jsi v pořádku?“

„Naprosto. Chtěl jsem ti jen říct…“

„Já vím, co mi chceš říct. Je toho plný rozhlas i televize. Proč tě Interpol honí?“

„To je dlouhá historie.“

„Dej si načas, chci to vědět.“

Zaváhal. „Je to politická záležitost, Susan. Mám důkazy o skutečnostech, které se vlády určitých zemí pokoušejí ututlat. Proto po mně jde Interpol.“

Pier pozorně naslouchala Robertově polovině rozhovoru.

„Čím ti můžu pomoct?“ zeptala se Susan.

„Ničím, drahoušku. Zavolal jsem ti jen proto, abych ještě jednou slyšel tvůj hlas, pro případ, že… že bych se z toho nedostal.“

„To neříkej.“ V hlase jí zazněla panika. „Můžeš mi říct, v které jsi zemi?“

„V Itálii.“

Chvíli bylo ticho. „Tak dobře. Nejsme daleko od tebe, jsme kousek od pobřeží Gibraltaru. Můžeme tě naložit kdekoli, kde si řekneš.“

„To ne, já…“

„Poslouchej mě. Je to pravděpodobně tvoje jediná šance na únik.“

„To tě nemůžu nechat udělat, Susan. Vystavovala by ses velkému nebezpečí.“

Monte vešel do kajuty a zaslechl část jejich rozhovoru. „Dej mi ho.“

„Počkej chvilku, Roberte, chce s tebou mluvit Monte.“

„Susan, já nemám…“

Ze sluchátka se ozval Monteho hlas. „Roberte, slyšel jsem, že jste ve vážném maléru.“

To je eufemismus roku. „Dalo by se to tak říct.“

„Rádi bychom vám pomohli. Na jachtě vás nebudou hledat, tak proč nás nenecháte, abychom vás někde naložili?“

„Díky za nabídku, Monte, jsem vám za ni vděčný. Musím ale odmítnout.“

„Myslím, že děláte chybu. Tady budete v bezpečí.“

Proč se tak hrne do toho, aby mi pomáhal? „Každopádně díky, ale risknu to sám. Chtěl bych ještě mluvit se Susan.“

„Samozřejmě.“ Monte Banks předal sluchátko Susan. „Přesvědč ho, ať to udělá,“ vybízel ji.

Susan promluvila do telefonu. „Nech nás, prosím, abychom ti pomohli.“

„Ty už jsi mi pomohla, Susan.“ Musel se na chvíli odmlčet. „Jsi to nejlepší, co mě v životě potkalo. Chci jen, abys věděla, že tě budu vždycky milovat.“ Suše se zasmál. „I když to vypadá, že to vždycky už nebude tak dlouho trvat.“

„Zavoláš mi ještě?“

„Když to půjde.“

„Slib mi to.“

„Tak dobře, slibuju.“

Pomalu zavěsil sluchátko do vidlice. Proč jsem jí to udělal? A proč jsem to udělal sám sobě? Jsi sentimentální pitomec, Bellamy. Vrátil se ke stolu.

„Tak se najíme,“ řekl. Objednali si.

„Slyšela jsem, o čem jsi mluvil. Jde po tobě policie, viď?“

Robert ztuhl. Neopatrnost. Teď s ní budou problémy. „Jde jen o takové malé nedorozumění. Já…“

„Nedělej ze mě pitomce. Chci ti pomoct.“

Nedůvěřivě se na ni díval. „Proč bys mi měla pomáhat?“

Pier se k němu přes stůl naklonila. „Protože jsi ke mně byl tak štědrý. A protože nenávidím policajty. Nevíš, jaké to je, když šlapeš chodník a oni tě pronásledují a zacházejí s tebou jako s kusem hadru. Zatknou mě za prostituci, ale odvedou mě dozadu a tam si mě předávají jeden druhému. Jsou to zvířata. Udělám cokoli, abych si s nimi vyrovnala účty. Cokoli. Můžu ti pomoct.“

„Pier, nemůžeš mi nijak…“

„V Benátkách tě policajti snadno čapnou. Když budeš na hotelu, najdou si tě tam. Když se pokusíš dostat na nějakou loď, chytí tě do pasti. Já ale vím o místě, kde před nimi budeš v bezpečí. Moje máma a můj bratr mají dům v Neapoli. Můžeme zůstat u nich. Tam tě policie nebude nikdy hledat.“

Robert chvíli mlčel a promýšlel si její návrh. Na tom, co Pier říkala, bylo hodně pravdy. Soukromý dům by byl mnohem bezpečnější než jakýkoli jiný úkryt a Neapol je velký přístav. Bylo by snadné dostat se odtamtud na nějaké lodi. Na okamžik zaváhal, než odpověděl; nechtěl Pier vystavovat nebezpečí.

„Pier, jestli mě policie najde, má příkaz zabít mě. A tebe by považovali za mou spoluviníci. Mohla by ses dostat do maléru.“

„To je hrozně jednoduché,“ usmála se Pier. „Nedovolíme jim, aby tě našli.“

Robert její úsměv opětoval. Už se rozhodl. „Tak dobře. Naobědvej se a pojedeme do Neapole.“

„Vaši lidé netuší, kam má namířeno?“ vyptával se plukovník Johnson.

Francesco César si povzdechl. „Momentálně ne. Je ale jen otázkou času, kdy…“

„Jenže my čas nemáme. Prověřili jste si, kde je teď jeho bývalá manželka?“

„Jeho bývalá manželka? To jsme neprověřovali. Nechápu, jak…“

„V tom případě jste zanedbal svoje domácí úkoly,“ vyštěkl plukovník Johnson. „Je provdaná za muže jménem Monte Banks. Radím vám, abyste zjistil, kde jsou. A rychle.“

38

Šla bezmyšlenkovitě po široké obchodní třídě a sotva si uvědomovala, kam kráčí. Kolik dnů už uplynulo od té strašlivé havárie? Ztratila přehled o čase. Byla tak vyčerpaná, že už se jen stěží dokázala soustředit. Zoufale potřebovala vodu; ne tu znečištěnou vodu, kterou pili pozemšťané, ale čerstvou a průzračnou dešťovou vodu. Potřebovala tu čirou kapalinu k obnově své životní podstaty, aby načerpala sílu a našla krystal. Umírala.

Zapotácela se a vrazila do nějakého muže.

„No tak! Koukejte, kam…“ Americký obchodní cestující na ni pozorněji pohlédl a usmál se. „Nazdárek. No to si představ, že narazím na někoho, jako jsi ty.“ To je ale kočička.

„Ano, to si umím představit.“

„Odkud jsi, krasotinko?“

„Ze sedmého slunce Plejád.“

„Mám rád holky se smyslem pro humor,“ zasmál se. „Kam máš namířeno?“

Zavrtěla hlavou. „Já nevím. Neznám to tady.“

Kristepane, tohle vypadá, že bych se mohl chytit. „Už jsi večeřela?“

„Ne. Nemůžu jíst vaši stravu.“

To je tedy vážně cvok. Je ale nádherná. „Kde bydlíš?“

„Já nikde nebydlím.“

„Ty nemáš hotel?“

„Hotel?“ Pak si vzpomněla. Ty krabice pro cizí lidi na cestách. „Ne. Musím najít nějaké místo na přespání. Jsem hrozně unavená.“

Usmál se ještě víc zeširoka. „No prosím, papá už se o to postará. Co kdybychom šli ke mně do hotelu na pokoj? Mám tam moc pěknou, velkou a pohodlnou postýlku. Co bys tomu říkala?“

„Ach, ano, to by bylo moc fajn.“

Nevěřil vlastnímu štěstí. „Tak výborně!“ Vsadím se, že bude na pekáči fantastická.

Překvapeně na něj pohlédla. „Vy spíte na pekáči?“

Teď na ni zase nechápavě zíral on. „Cože? Ale ne, ne. Děláš si ráda legraci, co?“

Stěží udržela otevřené oči. „Mohli bychom už jít do postele?“

Zamnul si ruce. „To víš že ano! Můj hotel je hned támhle za rohem.“

Vyzdvihl si v recepci klíč a vyjeli výtahem do jeho patra. „Chtěla bys něco k pití?“ zeptal se jí, když vešli do pokoje. Ať jsi trochu povolnější.

Strašlivě se potřebovala napít, ne ale těch tekutin, které jí mohli nabídnout pozemšťané. „Ne,“ odmítla. „Kde je ta postel?“

Zatraceně, ta na to ale jde zostra. „Tady, milánku.“ Zavedl ji do ložnice. „Určitě nechceš nic k pití?“

„Vážně ne.“

Olízl si rty. „Tak co kdyby… ses svlékla?“

Přikývla; věděla, že je to jeden z jejich pozemských zvyků. Stáhla si šaty, které měla na sobě; nic jiného pod nimi neměla. Její postava byla naprosto dokonalá.

Muž na ni koukal s vyvalenýma očima. „Tohle je moje šťastná noc, drahoušku,“ vydechl blaženě. „A tvoje taky.“ Ošoustám tě tak, jak tě ještě v životě nikdo neošoustal. Co nejrychleji ze sebe strhal šaty a skočil do postele vedle ní. „Už jsem tady,“ prohlásil. „Teď ti předvedu, jak to má správně vypadat!“ Vzhlédl. „Zatraceně! Nechal jsem rozsvíceno.“ Chystal se vstát.

„To nevadí,“ zamumlala ospale. „Já zhasnu.“

A před jeho užaslým zrakem natáhla paži, která se prodlužovala stále dál a dál, až dosáhla přes celou širokou místnost; její prsty se změnily v lupenaté zelené úponky, které přejely po vypínači.

Byl s ní sám a potmě. Zaječel hrůzou.

39

Ujížděli velkou rychlostí po dálnici do Neapole, která nese jméno Autostrada del Sole. Poslední půlhodinu jeli mlčky, oba zaneprázdněni vlastními myšlenkami.

Mlčení přerušila Pier. „Jak dlouho budeš chtít u matky zůstat?“ zeptala se.

„Tři nebo čtyři dny, jestli jí to nebude vadit.“

„To nebude problém.“

Robert neměl v úmyslu zdržet se tam déle než jednu noc, maximálně dvě, nechával si však své plány pro sebe. Chtěl zmizet z Itálie, jakmile najde nějakou bezpečnou loď.

„Už se těším, že se uvidím s našimi,“ poznamenala Pier.

„Máš jen jednoho bratra?“

„Ano, Carla. Je mladší než já.“

„Pověz mi něco o své rodině, Pier.“

Pokrčila rameny. „Není toho moc, co bych ti mohla povědět. Otec pracoval celý život jako přístavní dělník. Když mi bylo patnáct, spadl na něj jeřáb a zabil ho. Máma byla nemocná, tak jsem musela pro ni i pro Carla vydělávat na živobytí já. Měla jsem ve studiu Cinecitta přítele, který mi tam obstarával drobné roličky. Byly hrozně málo placené a navíc jsem ještě musela spát s asistentem režie. Řekla jsem si, že na ulici bych vydělala víc. Teď dělám trochu od obojího.“ V hlase jí nezaznívala ani stopa sebelítosti.

„Pier, víš určitě, že tvá matka nebude mít nic proti tomu, aby sis přivedla domů cizího chlapa?“

„Určitě ne. Dobře si spolu rozumíme. Máma bude mít radost, že mě zase uvidí. Máš ji moc rád?“

Robert na ni překvapeně pohlédl. „Tvou matku?“

„Tu ženu, cos s ní mluvil v restauraci po telefonu – Susan.“

„Proč myslíš, že ji mám rád?“

„Podle toho, jak jsi s ní mluvil. Kdo to je?“

„Přítelkyně.“

„Má moc velké štěstí. Taky bych chtěla mít někoho, komu by na mně tak záleželo. Je Robert Bellamy tvoje pravé jméno?“

„Ano, je.“

„A jsi kapitán?“

Tohle už byla těžší otázka. „Já sám nevím, Pier,“ odpověděl. „Býval jsem.“

„Můžeš mi říct, proč po tobě jde Interpol?“

„Bude lepší, když ti o tom nic nepovím,“ odbyl ji opatrně. „Mohla by ses dostat do dost velkého maléru už jen proto, že jsi se mnou. Čím míň toho o mně víš, tím líp pro tebe.“

„Tak dobře, Roberte.“

Přemýšlel o těch podivných okolnostech, které je svedly dohromady. „Na něco se tě zeptám. Kdybys věděla, že se na Zemi chystají přistát mimozemšťané v kosmických lodích, propadla bys panice?“

Pier si ho chvíli prohlížela. „To myslíš vážně?“

„Smrtelně vážně.“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Myslím, že by to bylo vzrušující. Ty věříš, že takové věci existují?“

„Možné to je,“ připustil obezřetně.

Pier se rozzářila. „Vážně? A mají opravdové… chci říct… podobají se lidem?“

„To nevím,“ zasmál se Robert.

„Souvisí to nějak s tím, proč tě pronásleduje policie?“

„Ne,“ řekl rychle Robert, „vůbec ne.“

„Když ti něco povím, slíbíš mi, že se na mě nebudeš zlobit?“

„Slibuju.“

Když se znovu ozvala, mluvila tak tiše, že ji sotva slyšel. „Myslím, že do tebe začínám být zamilovaná.“

„Pier…“

„Já vím, že jsem úplně pitomá. Tohle jsem ale ještě nikdy nikomu neřekla. Chtěla jsem, abys to věděl.“

„Lichotí mi to, Pier.“

„Neděláš si ze mě legraci?“

„Ne, nedělám.“ Pohlédl na ukazatel paliva. „Měli bychom rychle najít nějakou pumpu.“

O patnáct minut později dojeli k čerpadlu. „Tady vezmeme benzin,“ rozhodl se Robert.

„Dobře,“ usmála se Pier. „Aspoň můžu zavolat mámě a dát jí vědět, že přivezu domů cizího štramáka.“

Robert zajel k čerpadlu. „Il pieno, per favore,“ požádal pumpaře.

„Si, signore.“

Pier se k němu naklonila a políbila ho na tvář. „Hned se vrátím.“

Robert se díval, jak jde do kanceláře pro drobné na telefon. Je vážně moc hezká, pomyslel si. A inteligentní. Musím si dát pozor, abych jí neublížil.

Uvnitř v kanceláři Pier vytáčela číslo. Otočila se, usmála se na Roberta a zamávala mu. Když se ve sluchátku ozvala ústředna, vyhrkla: „Dejte mi Interpol. Subito!“

40

Od okamžiku, kdy Pier viděla Roberta Bellamyho v televizním zpravodajství, byla pevně přesvědčená, že zbohatne. Jestliže ho hledá Interpol, který je mezinárodní organizací kriminální policie, znamená to, že na něj musí být vypsaná obrovská odměna. A jedině ona ví, kde je! Celá ta odměna bude její. Byl to geniální nápad, když ho přesvědčila, aby jel do Neapole, kde ho bude mít na očích.

„Interpol,“ ohlásil se v telefonu mužský hlas. „Přejete si něco?“

Pieřino srdce vzrušeně tlouklo. Podívala se z okna, aby se ujistila, že Robert je ještě u čerpadla. „Ano. Hledáte muže jménem kapitán Robert Bellamy, že?“

Chvíli bylo ticho. „Kdo volá, prosím?“

„Na tom nesejde. Hledáte ho, nebo ne?“

„Budu vás muset přepojit na někoho jiného. Nezavěšujte, prosím.“ Otočil se ke svému asistentovi. „Nech mi zjistit tenhle hovor. Pronto!“

O třicet vteřin později mluvila Pier s jeho nadřízeným. „Ano, signora. Můžu pro vás něco udělat?“

Ne, ty idiote. Já se snažím udělat něco pro tebe. „Mám kapitána Roberta Bellamyho. Máte zájem, nebo ne?“

„Ale ano, signora, máme velký zájem. A vy říkáte, že ho máte?“

„Přesně tak. Je teď se mnou. Na kolik si ho ceníte?“

„Máte na mysli odměnu?“

„Samozřejmě, že mám na mysli odměnu.“ Znovu pohlédla z okna. Co je to tam za debily?

Důstojník pokynul asistentovi, aby pokračoval rychleji. „Ještě jsme nerozhodli o její výši, signora, takže…“

„Tak o ní rozhodněte teď. Mám naspěch.“

„Jak vysokou odměnu byste čekala?“

„To já nevím.“ Pier se na okamžik zamyslela. „Co byste říkali padesáti tisícům dolarů?“

„Padesát tisíc dolarů je spousta peněz. Jestli mi řeknete, kde jste, mohli bychom za vámi přijet a uzavřít s vámi dohodu, podle které…“

Myslí si asi, že jsem úplně pitomá. „Ne. Buď mi hned teď potvrdíte, že zaplatíte, co po vás chci, nebo…“ Pier vzhlédla a viděla, že se Robert blíží ke kanceláři. „Tak honem. Ano, nebo ne?“

„Tak dobře, signora. Souhlasíme. Jsme ochotni vám zaplatit…“

Robert vešel do dveří a zamířil k ní.

„Měli bychom být doma na večeři, mami,“ řekla Pier do telefonu. „Bude se ti líbit, je moc fajn. Tak dobře. Uvidíme se večer. Ciao.“

Položila sluchátko a otočila se k Robertovi. „Máma už se nemůže dočkat, až tě uvidí.“

„Vysledovali jste ten hovor?“ zeptal se důstojník na ředitelství Interpolu.

„Ano. Volala od benzinového čerpadla na Autostrada del Sole. Vypadá to, že mají namířeno do Neapole.“

Plukovník Francesco César a plukovník Frank Johnson studovali mapu na zdi Césarovy kanceláře.

„Neapol je velké město,“ prohlásil plukovník César. „Může se tam schovat na tisíci nejrůznějších místech.“

„A co ta ženská?“

„Nemáme ponětí, co je zač.“

„Tak co kdybychom to zjistili?“ navrhl Johnson.

César na něj překvapeně pohlédl. „A jak?“

„Pokud by Bellamy potřeboval rychle jako zástěrku sehnat nějakou společnici, co by asi udělal?“

„Nejspíš by si nabalil kurvu.“

„Správně. Kde začneme?“

„Tor di Ounto.“

Projížděli ulicí Passeggiata Archeologica a sledovali, jak šlapky nabízejí své zboží. S plukovníkem Césarem a plukovníkem Johnsonem byl v autě i kapitán Bellini, náčelník zdejšího policejního okrsku.

„Nebude to jednoduché,“ vysvětloval Bellini. „Zuří mezi nimi konkurenční boj, jak se ale objeví policie, jsou jako vlastní sestry. Nic neřeknou.“

„To se uvidí,“ zabručel plukovník Johnson.

Bellini nařídil šoférovi, aby zajel k chodníku, a všichni tři vystoupili. Prostitutky si je podezřívavě prohlížely. Bellini přistoupil k jedné z nich. „Dobré odpoledne, Mario. Jak jdou kšefty?“

„Až vypadnete, půjdou líp.“

„Nemáme v úmyslu se tady dlouho zdržovat. Chci ti jen položit jednu otázku. Hledáme jistého Američana, který tady včera v noci sbalil jednu z holek. Myslíme si, že spolu někam odjeli, a chceme vědět, co je to za holku. Pomůžeš nám?“ Ukázal jí Robertovu fotografii.

Několik dalších prostitutek se shromáždilo kolem nich a naslouchalo jejich rozhovoru.

„Já vám nepomůžu,“ zavrtěla hlavou Maria, „vím ale o někom, kdo by vám třeba pomohl.“

Bellini uznale přikývl. „Fajn. Kdo to je?“

Maria ukázala na krámek na protější straně ulice. Nápis nade dveřmi hlásal: Hádání z karet a z ruky. „Možná by vám poradila madam Lucia.“

Dívky se pobaveně rozesmály.

Kapitán Bellini se po nich rozhlédl. „Tak vy si rády zažertujete, co? No prosím, předvedeme vám takový malý žertík, který se vám myslím bude moc líbit. Těmhle dvěma pánům moc záleží na tom, aby se dozvěděli jméno té holky, co šla včera s tím Američanem. Jestli nevíte, která to byla, radil bych vám, abyste si promluvily s kamarádkami, našly někoho, kdo to ví, a až ho najdete, abyste mi zavolaly.“

„A proč bychom to dělaly?“ zeptala se vzdorovitě jedna z prostitutek.

„To uvidíte.“ O hodinu později římské prostitutky zjistily, že se nacházejí ve stavu obležení. Policejní antony pročesávaly město a nakládaly všechny šlapky z chodníků i s jejich pasáky. Ozývaly se rozčilené výkřiky protestu.

„To mi nemůžete udělat… platím přece policii za ochranu.“

„Tohle je můj rajon už pět let…“

„Dávala jsem tobě i tvým kámošům zadarmo. Tomuhle říkáš vděčnost…“

„Proč vám vlastně platím za ochranu?…“

Následujícího dne nebyla na ulicích doslova jediná prostitutka a věznice byly plné.

Cesar s plukovníkem Johnsonem seděli v kanceláři kapitána Belliniho. „Nebude snadné udržet je za mřížemi,“ varoval je Bellini. „Nemluvě o tom, že to ošklivě škodí turistickému ruchu.“

„Nedělejte si starosti,“ uklidňoval ho plukovník Johnson, „však on někdo promluví. Jen nepovolujte.“

Dočkali se pozdě odpoledne. „Chce s vámi mluvit nějaký pan Lorenzo,“ oznámila sekretářka kapitána Belliniho.

„Pošlete ho dovnitř.“

Pan Lorenzo měl na sobě velice drahý oblek a na třech prstech se mu blýskaly diamantové prsteny. Pan Lorenzo byl pasák.

„Co pro tebe můžu udělat?“ zajímal se Bellini.

„Spíš jde o to, co můžu udělat já pro vás, pánové,“ usmál se Lorenzo. „Někteří z mých společníků mě informovali, že hledáte jisté pracující děvče, které odjelo z města ve společnosti nějakého Američana, a protože my vždycky velice ochotně spolupracujeme s úřady, napadlo mě, že bych vám mohl říct, jak se jmenuje.“

„Co je zač?“ zeptal se plukovník Johnson.

Lorenzo jeho otázku ignoroval. „Jsem si přirozeně jist, že budete chtít vyjádřit své díky a propustíte mé společníky i jejich přítelkyně.“

„Tvoje kurvy nás nezajímají,“ ujistil ho plukovník Cesar. „Chceme jen jméno té holky.“

„To je nesmírně potěšující zpráva, pane plukovníku. Je mi vždy potěšením jednat s tak rozumnými lidmi. Vím, že…“

„Její jméno, Lorenzo.“

„Ano, samozřejmě. Jmenuje se Pier. Pier Valliová. Ten Američan s ní strávil noc v hotelu L’Incrocio a druhý den ráno zmizeli. Nepatří k mým děvčatům. Jestli to můžu říct…“

Bellini už držel v ruce telefon. „Přineste mi materiály na jméno Pier Valliová. Subito!“

„Doufám, pánové, že mi projevíte svou vděčnost a že…“

Bellini vzhlédl a pak řekl do sluchátka: „A odvolejte operaci Puttana.“

„Grazie,“ rozzářil se Lorenzo.

O pět minut později ležely materiály Pier Valliové na Belliniho stole. „Začala šlapat chodník v patnácti letech. Od té doby už má na kontě tucet zatčení. Je to…“

„Odkud je?“ přerušil ho plukovník Johnson.

„Z Neapole.“ Druzí dva na sebe pohlédli. „Má tam matku a bratra.“

„Můžete zjistit, kde přesně bydlí?“

„Nechám to prověřit.“

„Tak do toho. Hned.“

41

Blížili se k předměstí Neapole. Úzké uličky byly lemovány starými činžovními domy, kde bylo téměř v každém okně rozvěšené prádlo, takže budovy vypadaly jako betonové hory vyzdobené pestrobarevnými vlajkami.

„Už jsi někdy byl v Neapoli?“ zeptala se Pier.

„Jednou,“ přisvědčil Robert chraplavě. Susan seděla vedle něj a tiše se chichotala. Slyšela jsem, že Neapol je bezbožné město. Můžeme tady páchat spoustu bezbožných věcí, miláčku?

Vymyslíme si ještě nějaké nové, sliboval jí Robert.

Pier se na něj starostlivě dívala. „Není ti něco?“

Robert se přenesl zpět do přítomnosti. „Nejsem v pořádku.“

Projížděli kolem přístavní zátoky, kterou tvořil Castel dell’Ovo, starý opuštěný hrad u vody.

„Tady zahni,“ poručila mu vzrušeně Pier, když dojeli na Via Toledo.

Blížili se ke staré neapolské čtvrti Spaccanapoli.

„Už tam budeme,“ oznámila mu Pier. „Zaboč doleva na Via Benedetto Croce.“

Robert ji poslechl. Provoz tady byl hustší a ječení klaksonů přímo ohlušující. Zapomněl už, jak dokáže být Neapol hlučná. Zpomalil, aby nepřejel některého z chodců nebo ze psů, kteří mu vbíhali přímo pod auto, jako kdyby byli požehnáni darem nesmrtelnosti.

„Teď zahni doprava,“ naváděla ho Pier, „na Piazza del Plebiscito.“ Provoz tady byl ještě horší a okolní domy ještě zchátralejší.

„Zastav!“ vykřikla Pier.

Robert zajel k chodníku. Zastavili přímo před řadou nuzně vyhlížejících krámků.

Robert se kolem sebe rozhlédl. „Tak tady bydlí tvoje matka?“

„Ale ne,“ zavrtěla hlavou Pier, „samozřejmě ne.“ Natáhla se a zmáčkla klakson. O chviličku později vyšla z jednoho krámku mladá žena. Pier vystoupila z auta a rozběhla se k ní. Objaly se.

„Vypadáš báječně!“ vykřikla žena. „Určitě se ti daří moc dobře.“

„To je fakt.“ Pier jí ukázala zápěstí. „Podívej se na můj nový náramek.“

„To jsou pravé smaragdy?“

„Samozřejmě, že jsou pravé.“

Žena zavolala na někoho uvnitř krámku. „Anno! Pojď ven. Podívej, kdo je tady!“

Robert celé té scéně nevěřícně přihlížel. „Pier…“

„Hned to bude, drahoušku,“ odbyla ho. „Musím se pozdravit s kamarádkami.“

Během několika minut se kolem Pier tlačil půltucet žen; všechny se obdivovaly jejímu náramku, zatímco Robert bezmocně seděl v autě a skřípal zuby.

„Je do mě úplně blázen,“ oznamovala Pier a otočila se k němu. „Nemám pravdu, caro?“

Robert měl tisíc chutí ji uškrtit, nemohl ale nic dělat. „Jistě,“ přikývl. „Pojedem už, Pier?“

„Za chviličku.“

„Hned teď!“ přikázal Robert.

„Tak dobře.“ Pier se otočila k ženám. „Už musíme jet, máme důležitou schůzku. Ciao!“

„Ciao!“

Pier se posadila k Robertovi do auta a ženy se dívaly, jak odjíždějí.

„Jsou to všechno moje staré kamarádky,“ vysvětlovala spokojeně Pier.

„To je báječné. Kde bydlí tvoje matka?“

„Ta přece nebydlí tady ve městě.“

„Cože?“

„Bydlí na malém statku za městem, je to odtud asi půl hodiny.“

Statek byl kousek za jižním předměstím Neapole; byla to stará kamenná budova stojící kus od silnice.

„Támhle je to!“ vykřikla Pier. „Není to nádhera?“

„Ano.“ Robertovi vyhovovalo, že dům není v centru města; nikdo nebude mít důvod ho tady hledat. Pier měla pravdu. Je to dokonalé a bezpečné útočiště.

Zamířili k hlavnímu vchodu, a ještě než k němu došli, dveře se rozletěly a z prahu se na ně usmívala Pieřina matka. Byla starší verzí své dcery, hubená a šedovlasá, s obličejem zbrázděným vráskami starosti.

„Pier, cara! Mi se i mancata!“

„Tys mi taky chyběla, mama. Tohle je ten přítel, jak jsem ti o něm telefonovala, že ho přivedu.“

Mama ani nehnula brvou. „Ano?“ Si, buďte u nás vítán, pane…

„Jones,“ doplnil ji Robert. „Tak pojďte dál, pojďte.“

Vešli do obývacího pokoje. Byla to velká místnost, pohodlná a útulná, přeplněná nábytkem.

Do pokoje vešel mladík, kterému mohlo být něco málo přes dvacet let. Byl malý, měl tmavou pleť, úzký mrzoutský obličej a přemýšlivé hnědé oči. Na sobě měl džínsy a tričko s vyšitým nápisem Diavoli Rossi. Když spatřil sestru, rozzářil se. „Pier!“

„Nazdar, Carlo.“ Objali se.

„Co tady děláš?“

„Přijeli jsme na pár dnů na návštěvu.“ Otočila se k Robertovi. „Tohle je můj bratr Carlo. Carlo, seznam se s panem Jonesem.“

„Ahoj, Carlo.“

Carlo si Roberta měřil pohledem. „Ahoj.“

„Ustelu vám dvěma hrdličkám vzadu v ložnici,“ nabídla se mama.

„Pokud vám to nebude vadit,“ ozval se Robert, „totiž pokud máte ještě jednu místnost, tak bych raději spal sám.“

Následovala chvíle rozpačitého ticha. Všichni tři se na Roberta upřeně dívali.

„Omosessuale?“ otočila se mama k Pier.

Pier pokrčila rameny. Nevím. Byla si ale jistá, že Robert není homosexuál.

„Jak si přejete,“ podívala se mama na Roberta a ještě jednou objala Pier. „Mám takovou radost, že tě vidím. Pojď do kuchyně, uvařím pro všechny trochu kávy.“

„Benissimo!“ vykřikla, když se spolu ocitli v kuchyni. „Kde ses s ním seznámila? Vypadá jako ohromný pracháč. A ten náramek, co máš na ruce, ten musel stát hrůzu peněz. No p4ni! Dneska večer uvařím něco speciálního. Pozvu všechny sousedy, aby se seznámili s tvým…“

„To ne, mama, to nesmíš.“

„Ale, cara, proč bychom nemohli rozhlásit, jaké jsi udělala štěstí? Všechny naše známé to moc potěší.“

„Mama, pan Jones si chce jen na pár dnů odpočinout. Nechce žádné oslavy a žádné sousedy.“

„No dobře,“ povzdechla si mama. „Jak chceš.“

Zařídím to tak, aby ho sebrali někde jinde, aby se mama zbytečně nerozrušila.

Carlo si náramku také všiml. „Ten náramek, to jsou pravé smaragdy, co? Ten jste sestře koupil vy?“

V mladíkově chování bylo něco, co se Robertovi nezamlouvalo. „Na to se zeptej jí.“

Pier a mama vyšly z kuchyně. Mama pohlédla na Roberta. „Vážně nechcete spát s Pier?“

Robert se ošíval rozpaky. „Ne, děkuji.“

„Ukážu ti tvou ložnici,“ nabídla se Pier. Odvedla ho do velké pohodlné ložnice v zadní části domu, uprostřed které stála velká manželská postel.

„Roberte, děláš si starosti, co by si mama myslela, kdybychom spali spolu? Ví, čím se živím.“

„O to nejde,“ zavrtěl hlavou Robert. „Já totiž…“ Nedokázal jí to vysvětlit. „Omlouvám se, ale já…“

„Nevadí,“ přerušila ho chladně Pier.

Připadala si nesmyslně uražená. Bylo to už podruhé, co se s ní odmítl vyspat. Dobře mu tak, že ho prásknu policii, pomyslela si. Přesto však v ní kdesi hluboko hlodal pocit viny; byl to doopravdy hrozně sympatický člověk. Jenže padesát tisíc dolarů bylo padesát tisíc dolarů.

U večeře mama nepřetržitě mluvila, Pier, Robert a Carlo však byli zamlklí a zamyšlení.

Robert si v duchu promýšlel svůj plán útěku. Zítra, uvažoval, se zajdu podívat do přístavu a najdu nějakou loď, na které bych odtud mohl odjet.

Pier přemýšlela o telefonátu, ke kterému se chystala. Zavolám z města, aby policie nezjistila, že někdo volal odtud.

Carlo si zvědavě prohlížel toho cizího chlapa, kterého jeho sestra přivedla domů. Tahle kavka by se měla dát snadno oškubat.

Po večeři odešly obě ženy do kuchyně. Robert zůstal o samotě s Carlem.

„Jste první chlap, kterého sem kdy sestra přivedla,“ ozval se Carlo. „Musíte se jí moc líbit.“

„Ona se mi taky moc líbí.“

„Vážně? Postaráte se o ni?“

„Řekl bych, že se tvoje sestra o sebe umí postarat sama.“

„Jo, to já vím,“ mrkl na něj Carlo spiklenecky. Tenhle cizí chlápek, který proti němu seděl, byl elegantně oblečený a evidentně zazobaný. Tak proč spal u nich, když se mohl ubytovat v nějakém nóbl hotelu? Jediné vysvětlení, které Carla napadlo, bylo, že se před někým skrývá. A to vedlo k zajímavým možnostem. Když se takovýhle zazobaný chlap skrývá, určitě existuje nějaká možnost, jak z toho vytřískat prachy.

„Odkud jste?“ vyzvídal.

„Vlastně odnikud,“ odpověděl zdvořile Robert. „Hodně totiž cestuju.“

„Ach tak,“ přikývl Carlo. Zjistím od Pier, co je zač. Někdo bude pravděpodobně ochotný zaplatit za něj spoustu peněz a my se o ně s Pier můžeme rozdělit.

„Podnikáte v něčem?“ vyptával se dál.

„Jsem na odpočinku.“

Nemělo by být těžké přinutit tohohle chlapa, aby mluvil, pomyslel si Carlo. Vůdce Rudých ďáblů Lucca by ho zlomil za chviličku.

„Jak dlouho u nás zůstanete?“

„Těžko říct.“ Mladíkova zvědavost začínala Robertovi lézt na nervy.

Pier a její matka vyšly z kuchyně. „Chcete ještě trochu kávy?“ nabídla mama. „Ne, díky. Byla to báječná večeře.“

„To nic nebylo,“ usmála se mama. „Zítra vám připravím opravdovou hostinu.“

„To je prima.“ Tou dobou už bude pryč. Vstal. „Pokud vám to nebude vadit, šel bych si lehnout. Jsem tak trochu unavený.“

„Samozřejmě,“ přikývla mama. „Dobrou noc.“

„Dobrou noc.“

Sledovali Roberta, jak odchází do ložnice.

„Nepovažuje tě za dost dobrou na to, aby se s tebou vyspal, co?“ ušklíbl se Carlo.

Tahle poznámka se Pier bolestně dotkla, přesně jak měl Carlo v úmyslu. Nebylo by jí vadilo, kdyby byl Robert skutečně homosexuál, slyšela ho ale mluvit se Susan a věděla, že tomu tak není. Já tomu nafoukanci ukážu. Robert ležel v posteli a přemýšlel o tom, jak by měl postupovat dál. To, že pomocí signálního naváděcího zařízení, skrytého v úvěrové kartě, svedl pronásledovatele na falešnou stopu, by mu mělo poskytnout trochu času, příliš se však na to nespoléhal. Teď už pravděpodobně ten červený kamion objevili. Jeho pronásledovatelé byli bezohlední a chytří. Robert uvažoval o tom, jestli jsou do té obrovské kamufláže zapojeni i vedoucí představitelé vlád různých států. Nebo šlo o nějakou organizaci uvnitř organizace, o tajnou kliku v rámci společenství zpravodajských služeb, jednající ilegálně na vlastní pěst? Čím déle o tom přemýšlel, tím se mu zdálo pravděpodobnější, že hlavy států si nejspíš nejsou vědomy toho, co se děje. A pak ho náhle něco napadlo. Vždycky mu připadalo zvláštní, že byl admirál Whittaker z ničeho nic odvolán z ONI a přidělen na nějakou zapomenutou Sibiř. Jestliže ho ale někdo přinutil odejít, protože příslušní lidé věděli, že by nikdy nebyl ochoten připojit se k takovému spiknutí, pak to začínalo dávat smysl. Musím se s admirálem spojit, pomyslel si. Byl to jediný člověk, kterému mohl důvěřovat, že přijde na kloub tomu, co se doopravdy děje. Zítra, řekl si. Zítra. Zavřel oči a usnul.

Probudilo ho vrznutí dveří ložnice. Posadil se se všemi smysly okamžitě nastraženými. Někdo se blížil k posteli a Robert ztuhl, připraven se vymrštit. Pak ucítil její parfém i její tělo, které vklouzlo do postele vedle něj.

„Pier… co tady…?“

„Psst.“ Přitiskla se k němu; byla nahá. „Byla jsem tak sama,“ zašeptala a přivinula se k němu ještě těsněji.

„Je mi líto, Pier. Já… nemůžu pro tebe nic udělat.“

„Ne?“ zasmála se tiše. „Tak nech mě, abych něco udělala pro tebe.“ Mluvila měkkým hlasem.

„To k ničemu není, nepovede se ti to.“ Robert pocítil hlubokou frustraci. Chtěl sebe i ji ušetřit rozpaků z toho, co se nemohlo stát.

„Copak se ti nelíbím, Roberte? Nemyslíš, že mám nádhernou postavu?“

„Ale ano.“ A měla pravdu. Cítil teplo jejího těla, přitisknutého k jeho tělu.

Jemně ho hladila, přejížděla mu prsty nahoru a dolů po hrudníku a pomalu mu směřovala do klína.

Věděl, že ji musí zastavit, dřív než se bude opakovat to ponižující fiasko. „Pier, já se nemůžu s nikým milovat. Nedokážu se s žádnou ženou vyspat od té doby, co… už hrozně dlouho.“

„Nemusíš nic dělat, Roberte,“ uklidňovala ho. „Chci si jen hrát. Líbí se ti, když si s tebou hraju?“

Necítil nic. Zatracená Susan! Připravila ho o víc než jen o sebe samotnou, připravila ho zároveň o část jeho mužnosti.

Pier mu teď sjížděla níž po těle. „Otoč se,“ vyzvala ho.

„Nemá to smysl, Pier. Já…“

Převrátila ho a Robert ležel a proklínal Susan i svou vlastní impotenci. Cítil, jak mu Pieřin jazyk přejíždí po zádech v drobných jemných kruzích a posunuje se stále níž. Její prsty ho hebce laskaly po nahé kůži.

„Pier…“

„Psst.“

Cítil její jazyk spirálovitě kroužit stále hlouběji a zachvěl se prvním náznakem vzrušení. Chtěl se pohnout. „Psst. Lež klidně.“

Její jazyk byl hebký a teplý a Robert cítil, jak mu po kůži přejíždějí její ňadra. Začal se mu zrychlovat tep. Ano, pomyslel si. Ano! Ach ano! Jeho ztopořený úd rostl, až byl tvrdý jako skála, a když už to nemohl déle vydržet, popadl Pier a převrátil ji na záda.

Osahala ho a překvapeně vydechla: „Bože můj, ty jsi obrovský. Chci tě v sobě.“

A o chviličku později se do ní Robert vnořil, pak znovu a znovu, a připadal si jako znovuzrozený. Pier byla obratná a nespoutaná a Robert se nemohl nabažit tmavé jeskyňky její sametové měkkosti. Té noci se milovali třikrát, než konečně usnuli.

Osmnáctý den

Neapol, Itálie

Ráno, když začalo oknem do ložnice pronikat bledé světlo, se Robert probudil a pevně stiskl Pier v náruči. „Děkuji ti,“ zašeptal.

„Jak se cítíš?“ usmála se rozpustile.

„Báječně,“ odpověděl. A opravdu se tak cítil.

Pier se k němu přitulila. „Jsi zvíře!“

„Prospěla jsi mému sebevědomí,“ ušklíbl se na ni Robert.

Pier se posadila a vážně na něj pohlédla. „Ty nepasuješ žádné drogy, viď?“

Byla to naivní otázka. „Ne.“

„Ale jde po tobě Interpol.“

To už mířilo víc do černého. „Ano.“

Rozzářila se. „Já vím proč! Jsi špion!“ Byla vzrušená jako malé děcko.

Robert se mimoděk rozesmál. „Vážně?“ A pomyslel si. Z dětských úst…

„Jen to přiznej,“ dorážela na něj Pier. „Jsi špion, viď, že mám pravdu?“

„Ano,“ přisvědčil vážně, „jsem špion.“

„Já to věděla!“ Dívala se na něj rozzářenýma očima. „Můžeš mi povědět nějaká tajemství?“

„Jaká tajemství?“

„No, vždyť víš, špionážní tajemství – tajné kódy a tak. Hrozně ráda čtu špionážní romány. Nečtu nic jiného.“

„Vážně?“

„No fakt! Jenže to jsou jen vymyšlené historky, zatímco ty znáš všechno doopravdy, viď? Jako třeba signály, co špioni užívají. Smíš mi nějaký prozradit?“

„No,“ odpověděl Robert s vážnou tváří, „vlastně bych ti neměl nic říkat, ale jedním signálem snad nic nezkazím. Co bych jí tak řekl, aby tomu věřila?“

„Třeba ten starý trik s roletou.“

„Starý trik s roletou?“ Vyvalila oči.

„Ano.“ Robert ukázal na okno ložnice. „Když je všechno v pořádku, necháš rolety vytažené. Když ale hrozí nějaké nebezpečí, tak jednu roletu stáhneš. To je signál, který ostatním agentům říká, aby sem nechodili.“

„To je báječné!“ vyjekla vzrušeně Pier. „Něco takového jsem v knížce nikdy nečetla.“

„A ani se to nikde nedočteš,“ ujistil ji Robert. „Je to přísně tajné.“

„Já to nikomu neprozradím,“ slibovala Pier. „A co ještě?“

Co ještě? Robert se na okamžik zamyslel. „No, pak máme třeba trik s telefonem.“

„Pověz mi ho,“ přitulila se k němu Pier blíž.

„Hmm – řekněme,“ že ti někdo z ostatních agentů zatelefonuje, aby zjistil, jestli je všechno v pořádku. Bude chtít mluvit s Pier. Pokud je všechno v pořádku, ohlásíš se: „Tady Pier.“ Pokud je ale nějaký problém, řekneš: „To bude omyl.“

„To je báječné!“ vykřikla znovu Pier.

Moje instruktory na Farmě by trefil šlak, kdyby mě slyšeli takhle blábolit.

„Můžeš mi říct ještě něco?“ žadonila Pier.

„Myslím, že pro jedno ráno už bylo těch tajemství dost,“ zasmál se Robert.

„Tak dobře.“ Otřela se o něj celým svým tělem.

„Chtěl by sis dát sprchu?“ zeptala se.

„Moc rád.“

Pod proudem teplé vody se vzájemně namydlili, a když Pier roztáhla Robertovi nohy a začala ho omývat, znovu se ztopořil. Pomilovali se přímo ve sprše.

Zatímco se Robert oblékal, natáhla si Pier župan a řekla: „Připravím snídani.“

Carlo už na ni v jídelně čekal.

„Pověz mi něco o svém příteli,“ vyzval ji.

„A co?“

„Kde ses s ním seznámila?“

„V Římě.“

„Musí být hrozně bohatý, když ti koupil ten smaragdový náramek.“

Pokrčila rameny. „Líbím se mu.“

„Víš, co si myslím?“ pokračoval Carlo. „Myslím si, že ten tvůj přítel před něčím utíká. Kdybychom to řekli těm správným lidem, mohla by z toho koukat velká odměna.“

Pier k bratrovi přistoupila s planoucíma očima. „Do toho se nepleť, Carlo.“

„Takže je to pravda, že před něčím utíká.“

„Poslouchej, ty piscialetto mrňavá, varuju tě – starej se o sebe.“ Neměla v úmyslu se o odměnu s nikým dělit.

„Sestřičko,“ napomenul ji Carlo, „ty chceš všechno jen pro sebe.“

„Ne. Tomu ty nerozumíš, Carlo.“

„Vážně ne?“

„Povím ti pravdu,“ řekla Pier s vážnou tváří. „Pan Jones se schovává před svou manželkou. Najala si detektiva, aby jí ho našel. Nic jiného v tom není.“

„Proč jsi mi to neřekla hned?“ usmál se Carlo. „To není nic zvláštního; zapomenu na to.“

„To je dobře,“ přikývla Pier.

A Carlo si pomyslel: Budu muset zjistit, co je ten chlap doopravdy zač.

Na telefonu byl Janus. „Máte už něco nového?“

„Víme, že kapitán Bellamy je v Neapoli.“

„Máte tam nějaká aktiva?“

„Jistě, už ho hledají. Máme určitou stopu. Cestuje ve společnosti prostitutky, která má v Neapoli příbuzné. Domníváme se, že možná jeli k nim. Prověřujeme to.“

„Průběžně mě informujte.“

V Neapoli se městský bytový úřad pilně snažil zjistit adresu matky Pier Valliové. Neapolská policie spolu s tuctem bezpečnostních agentů pročesávala město a pátrala po Robertovi.

Carlo usilovně spřádal své vlastní plány, co v Robertově věci podniknout.

Pier se pomalu chystala znovu zatelefonovat na Interpol.

42

Atmosféra nebezpečí ve vzduchu byla téměř hmatatelná a Robert měl pocit, že by mohl vztáhnout ruku a dotknout se ho. Celé nábřeží se rojilo přístavními dělníky pilně zajišťujícími nakládku a vykládku zboží. K tomu však přistupoval ještě jeden další prvek: po molu projížděly sem a tam policejní automobily a uniformovaní policisté spolu s dalšími muži – nepochybně detektivy – kladli otázky dělníkům i námořníkům. Takhle soustředěný hon na jeho osobu Roberta dokonale zaskočil. Téměř to vypadalo, jako by věděli, že je v Neapoli, protože by určitě nedokázali zorganizovat tak intenzivní pátrání po něm v každém větším italském městě. Ani se nenamáhal vystoupit z auta, otočil se a zamířil zpět ven z přístavu. Plán, který až doposud považoval za jednoduchý, totiž nalodit se na nějaký nákladní člun směřující do Francie, byl teď příliš nebezpečný. Nějak se jim podařilo vystopovat ho až sem. Znovu si v duchu probíral své možnosti. Vydat se na delší vzdálenost autem bylo moc riskantní. Město teď už bylo jistě obklopeno silničními kontrolami a přístavy byly hlídané. To znamenalo, že hlídají i železniční stanice a letiště. Ocitl se v pasti, jejíž čelisti se kolem něj zavíraly.

Vzpomněl si na Susaninu nabídku. „Jsme kousek od pobřeží Gibraltaru. Můžeme otočit a naložit tě kdekoli, kde si řekneš. Je to pravděpodobně tvoje jediná šance na únik.“ Nechtělo se mu zatahovat Susan do nebezpečí, které mu hrozilo, žádná jiná alternativa ho však nenapadala. Byla to jediná úniková cesta z pasti, v níž se nacházel. Na soukromé jachtě ho hledat nebudou. Jestli se nějak dokážu dostat na Alkyón, pomyslel si, mohli by mě vysadit někde na moři nedaleko Marseilles a na břeh už se dopravím sám. Tak by jim žádné nebezpečí nehrozilo.

Zaparkoval před malou trattorií v jedné z postranních uliček a šel si dovnitř zavolat. Za pět minut dostal spojení s Alkyónem.

„Prosím paní Banksovou.“

„Koho jí mám ohlásit?“

Monte má na té zatracené jachtě i sluhu, který bere telefony. „Řekněte, že volá jeden starý přítel.“

Po další minutě se ozval Susanin hlas. „Roberte… jsi to ty?“

„Černá ovce.“

„Ne… nezatkli tě, že ne?“

„Ne, Susan.“ Nebylo snadné zeptat se jí na to. „Platí pořád ještě tvoje nabídka?“

„Samozřejmě. Kdy…“

„Můžete být dnes večer v Neapoli?“

Susan zaváhala. „To nevím. Počkej chviličku.“ Robert vzdáleně slyšel nějaký hovor, potom Susan znovu zvedla telefon. „Monte říká, že máme nějakou poruchu na motoru, že ale můžeme do Neapole dorazit za dva dny.“

Zatraceně. Každým dnem tady rostla pravděpodobnost, že ho chytí. „Tak dobře, to bude stačit.“

„Jak tě najdeme?“

„Spojím se s vámi.“

„Dávej na sebe prosím pozor, Roberte.“

„Snažím se. Vážně se snažím.“

„Nedovolíš, aby se ti něco stalo?“

„Ne, nedovolím, aby se mi něco stalo.“ A nedovolím, aby se něco stalo tobě.

Když Susan položila sluchátko, otočila se s úsměvem k manželovi. „Dovolí, abychom ho naložili.“

O hodinu později podal v Římě Francesco César plukovníku Franku Johnsonovi telegram. Byl odeslán z Alkyónu a stálo v něm: BELLAMY SE CHYSTÁ NALODIT NA ALKYON. ZŮSTANU V KONTAKTU. Podpis chyběl.

„Zařídil jsem, aby byla veškerá komunikace z Alkyónu i na Alkyón sledována,“ poznamenal César. „Jakmile Bellamy vstoupí na palubu, je náš.“

43

Čím víc o tom Carlo Valli přemýšlel, tím si byl jistější, že ho čekají velké peníze. Ta Pieřina pohádka o tom, jak se Američan schovává před svou manželkou, byla k smíchu. Pan Jones se sice nepochybně doopravdy schovával, jenže před policií. Nejspíš na něj byla vypsaná odměna, možná dokonce velká odměna. Bylo třeba postupovat nesmírně obezřetně. Carlo se rozhodl, že si o tom promluví s Manem Luccou, vůdcem Rudých ďáblů.

Časně ráno nasedl na svůj skútr značky Vespa a zamířil do Via Sorcella za náměstím Piazza Garibaldi. Zastavil před zchátralým činžovním domem a zmáčkl zvonek na rozbité poštovní schránce se jménem „Lucca“.

O chviličku později se ozval ječivý hlas. „Kdo to kurva je?“

„Carlo. Musím s tebou mluvit, Mario.“

„Jestli takhle brzy po ránu nejde o něco důležitého, tak se těš. Pojď nahoru.“

Zazněl bzučák dveří a Carlo vyšel po schodech nahoru.

V otevřených dveřích tam stál nahý Mario Lucca. Na druhé straně místnosti viděl Carlo v jeho posteli děvče.

„Che cosa? Co tady kruci takhle ráno děláš?“

„Nemohl jsem spát, Mario, jsem jako na trní. Myslím, že jsem kápl na velkou věc.“

„Vážně? Pojď dál.“

Carlo vešel do malého neuklizeného bytu. „Včera večer přivedla sestra domů kořena.“

„No a? Pier je kurva. Má…“

„Jo, tohle je ale boháč. A schovává se.“

„Před kým?“

„To nevím, ale zjistím to. Myslím si, že by na něj mohla být vypsaná odměna.“

„Proč se nezeptáš sestry?“

Carlo svraštil obočí. „Pier si chce všechno nechat pro sebe. Měl bys vidět ten náramek, co jí koupil – smaragdy!“

„Náramek? Fakt? Kolik by hodil?“

„Dám ti vědět. Chci ho dneska dopoledne prodat.“

Lucca zamyšleně stál na místě. „Já ti povím, co uděláme, Carlo. Co kdybychom si s tím kámošem tvé sestry popovídali? Hned teď ráno ho naložíme a odvezeme ho do klubu.“ Jako klub jim sloužilo prázdné skladiště v Quartiere Sanit, které mělo jednu zvukově izolovanou místnost.

„Bene,“ usmál se Carlo. „Snadno ho tam dostanu.“

„Budeme tam na něj čekat,“ přikývl Lucca. „Trošku si s ním popovídáme. Doufám, že má hezký hlásek, protože nám bude zpívat.“

Když se Carlo vrátil domů, byl pan Jones pryč. Carla se zmocnila panika.

„Kam šel tvůj přítel?“ zeptal se Pier.

„Říkal, že si musí jít něco zařídit do města. Brzy se vrátí. Proč se ptáš?“

Nuceně se usmál. „Prostě mě to zajímalo.“

Carlo si počkal na chvíli, kdy jeho matka i Pier společně v kuchyni připravovaly oběd, a spěšně vběhl do Pieřina pokoje. Našel náramek schovaný v zásuvce prádelníku pod jejím spodním prádlem. Rychle ho strčil do kapsy a právě vycházel z domu, když se ve dveřích kuchyně objevila jeho matka.

„Ty nezůstaneš na oběd, Carlo?“

„Ne, mama, mám schůzku. Přijdu později.“

Nasedl na svou vespu a zamířil do Quartiere Spagnolo. Třeba ten náramek není z pravých smaragdů, pomyslel si. Mohla by to být obyčejná bižuterie. Doufám, že nebudu před Luccou vypadat jako idiot. Zaparkoval skútr před malým klenotnictvím, které mělo nade dveřmi vývěsní štít s nápisem Orologia. Jeho majitel Gambino byl postarší seschlý mužík se špatně padnoucí černou parukou a s plnými ústy falešných zubů. Když Carlo vešel do krámu, zdvihl hlavu.

„Dobré ráno, Carlo. Jsi nějak brzy vzhůru.“

„Jo.“

„Co pro mě dneska máš?“

Carlo vytáhl náramek z kapsy a položil ho na pult. „Tohle.“

Gambino ho zvedl. Když si ho prohlížel, oči se mu rozšířily. „Kdes to sebral?“

„Umřela mi jedna bohatá teta a odkázala mi to. Má to nějakou cenu?“

„Mohlo by mít,“ připustil opatrně Gambino. „Moc mě neser.“

Gambino se zatvářil ublíženě. „Už jsem tě někdy oškubal?“

„Vždycky.“

„To vy kluci si věčně z někoho děláte srandu. Povím ti, co udělám, Carlo. Nejsem si jistý, jestli tohle dokážu udat sám. Má to velkou cenu.“

Carlovi se na okamžik zastavilo srdce. „Vážně?“

„Musím se podívat, jestli se mi povede někomu to střelit. Večer ti zavolám.“

„Dobře,“ přikývl Carlo a popadl náramek. „Tohle si nechám u sebe, dokud se mi neozveš.“

Když Carlo odcházel z klenotnictví, byl v sedmém nebi. Tak měl přece jen pravdu! Ten kořen byl prachatý a navíc to neměl v hlavě v pořádku. Proč by jinak někdo dával děvče tak drahý náramek?

Uvnitř krámku se Gambino díval za odcházejícím Carlem. Do čeho se to kruci ti pitomci namočili? pomyslel si. Vytáhl zpod pultu oběžník, který byl rozeslán všem zastavárnám. Oběžník obsahoval popis náramku, který právě viděl, dole však místo obvyklého policejního telefonního čísla byla zvláštní instrukce: „Okamžitě informujte SIFAR“. Obyčejného policejního oběžníku by si byl Gambino stejně jako stovek podobných v minulosti nevšímal, o SIFAR ale věděl dost na to, aby mu bylo jasné, že se nikdy nevyplatí zahrávat si s nimi. Štvalo ho pomyšlení, že přijde o zisk z toho náramku, neměl ale v úmyslu strkat krk do oprátky. Váhavě zdvihl telefon a vytočil číslo uvedené na oběžníku.

44

Byla to sezóna strachu, sezóna smrtících krouživých stínů. Před mnoha lety byl Robert vyslán splnit jistý úkol na Borneu a musel se tam vnořit do hloubi džungle, kam pronásledoval zrádce. Bylo to v říjnu čili v době musím takoot, tradiční sezóny lovu lebek, kdy se domorodci z džungle třásli hrůzou před duchem zvaným Balli Salang, který si chodil pro lidi kvůli jejich krvi. Byla to sezóna vražd a pro Roberta se teď Neapol náhle změnila v džungli Bornea. Ve vzduchu se vznášela smrt. Nechoď jen tak bezbranně do té zasrané noci, pomyslel si. Nejdřív mě budou muset chytit. Jak ho tady našli? Pier. Určitě ho sem dolů na jih vystopovali prostřednictvím Pier. Musím se vrátit k ní domů a varovat ji, napadlo ho. Nejdřív ale musím odtud najít únikovou cestu.

Rozjel se směrem na předměstí až k místu, kde začínala dálnice, a doufal, že třeba nějakým zázrakem nebude zablokovaná. Pět set metrů předtím, než dojel k dálničnímu nájezdu, spatřil policejní zátaras. Otočil se do protisměru a zamířil zpět k centru města.

Jel pomalu, soustředil se a snažil se vmyslet do postavení svých pronásledovatelů. Určitě budou mít zablokované všechny únikové cesty z Itálie. Každou loď odplouvající ze země prohledají. Náhle ho napadl určitý plán. Nebudou mít důvod prohledávat lodi, které z Itálie neodplouvají. Je to jistá šance, pomyslel si. Zamířil znovu k přístavu.

Zvoneček nade dveřmi klenotnictví zacinkal a Gambino zvedl hlavu. Do obchodu vešli dva muži v tmavých oblecích. Na zákazníky nevypadali.

„Přejete si něco?“

„Pan Gambino?“

Usmál se na ně umělým chrupem. „Ano.“

„Volal jste nám ohledně jistého smaragdového náramku.“

SIFAR. Čekal, že přijdou, tentokrát byl ale na straně andělů. „Přesně tak. Jako vlastenecky smýšlející občan jsem se domníval, že je mou povinností…“

„Nechte si ty kecy. Kdo ho sem přinesl?“

„Jeden mladík, jmenuje se Carlo.“

„Nechal ho tady?“

„Ne, zase si ho odnesl.“

„Jak se jmenuje dál?“

Gambino pokrčil jedním ramenem. „Jeho příjmení neznám. Patří k těm klukům, co si říkají Diavolli Rossi; to je jeden z našich místních gangů. Jejich šéfem je takový mladý kluk jménem Lucca.“

„Víte, kde bychom toho Luccu našli?“

Gambino zaváhal. Jestli Lucca zjistí, že ho práskl, nechá mu vyříznout jazyk. A jestli těmhle chlapům neřekne, co chtějí vědět, vymlátí mu mozek z hlavy. „Bydlí na Via Sorcella, za Piazza Garibaldi.“

„Děkujeme, pane Gambino. Moc jste nám pomohl.“

„Vždycky rád spolupracuju s…“ Muži byli pryč.

Lucca byl v posteli se svým děvčetem, když oba muži rozrazili dveře jeho bytu.

„Co to má sakra znamenat?“ vymrštil se z postele. „Co jste zač?“

Jeden z mužů vytáhl služební průkaz.

SIFAR! Lucca nervózně polkl. „Poslyšte, nic jsem neprovedl. Jsem pořádkumilovný občan a…“

„To my víme, Lucco. Ty nás nezajímáš. Zajímá nás hošánek jménem Carlo.“

Carlo. Tak o tohle jim jde. O ten zasraný náramek! Do čeho se to kruci Carlo namočil? SIFAR svoje lidi neposílá hledat ukradené šperky.

„Tak co – znáš ho, nebo ne?“

„Možná znám.“

„Jestli to nevíš určitě, osvěžíme ti paměť ve městě na ředitelství.“

„Počkejte! Už si na něj vzpomínám,“ bránil se Lucca. „Určitě myslíte Carla Valliho. Co je s ním?“

„Rádi bychom si s ním promluvili. Kde bydlí?“

Každý člen gangu Rudých ďáblů musel přísahat na svou vlastní krev, že zachová ostatním věrnost a raději zemře, než by některého z ostatních členů zradil. Právě proto byli Diavoli Rossi tak báječným klubem. Drželi pohromadě. Jeden za všechny a všichni za jednoho.

„Chceš se přece jen svézt do města?“

„Proč?“ pokrčil Lucca rameny. Dal jim Carlovu adresu.

O třicet minut později otevřela Pier dveře a zjistila, že na prahu stojí dva neznámí muži. „Signorina Valli?“ Malér. „Ano.“

„Můžeme dál?“

Měla chuť odmítnout, ale neopovážila se to udělat. „Kdo jste?“

Jeden z mužů vytáhl náprsní tašku a ukázal jí služební průkaz. SIFAR. Tihle dva nepatřili k lidem, se kterými uzavřela svou dohodu. Zaplavil ji náhlý pocit paniky, že se ji budou snažit ošidit o odměnu, která jí náleží. „Co ode mě chcete?“

„Chtěli bychom vám položit pár otázek.“

„Tak se ptejte. Nemám co skrývat.“ Díky bohu, pomyslela si, Robert tady není. Pořád ještě můžu vyjednávat.

„Přijela jste sem včera z Říma autem, viďte?“ Bylo to konstatování skutečnosti.

„Ano. Je to snad protizákonné? Překročila jsem někde povolenou rychlost?“

Muž se usmál, výraz v jeho obličeji se však ani v nejmenším nezměnil. „Měla jste někoho s sebou?“

„Ano,“ připustila opatrně.

„Kdo to byl, signorina?“ Pokrčila rameny. „Nějaký chlap, kterého jsem naložila u silnice. Chtěl svézt do Neapole.“

„Je tu teď s vámi?“ zajímal se druhý muž.

„Nevím, kde je. Když jsme dojeli do města, vysadila jsem ho a někam zmizel.“

„Jmenoval se ten váš pasažér Robert Bellamy?“

Soustředně svraštila obočí. „Bellamy? To nevím. Myslím, že neříkal, jak se jmenuje.“

„Ale ano, myslíme, že vám to řekl. Nabalil si vás v Tor di Ounto, strávila jste s ním noc v hotelu L’Incrocio a druhý den ráno vám koupil smaragdový náramek. Poslal vás do několika hotelů s letenkami a lístky na vlak, potom jste si vypůjčila auto a odjeli jste sem do Neapole, není to tak?“

Vědí všechno. Pier přikývla a v očích se jí objevil strach.

„Vrátí se váš přítel ještě sem, nebo už z Neapole odjel?“

Zaváhala a přemýšlela, jaká odpověď by byla nejlepší. Kdyby jim řekla, že Robert odjel z města, stejně by jí nevěřili. Počkali by na něj tady u ní doma, a až by se objevil, obvinili by ji ze lži a zatkli by ji jako jeho spoluvinici. Dospěla k závěru, že bude lepší, když řekne pravdu. „Vrátí se,“ přikývla.

„Brzy?“

„To nevím.“

„V tom případě si prostě uděláme pohodlí. Nebude vám vadit, když se tu trošku porozhlédneme, že ne?“ Rozepnuli si saka, takže spatřila jejich pistole.

„N… ne.“

V odstupu od sebe začali procházet dům.

Z kuchyně vešla do místnosti mama. „Co je to za lidi?“

„To jsou přátelé pana Jonese,“ vysvětlovala Pier. „Přišli si s ním promluvit.“

„Takový roztomilý člověk,“ rozzářila se mama. „Dali byste si něco k obědu?“

„No jasně, mama,“ přisvědčil jeden z mužů. „Co bude dobrého?“

Pier měla v hlavě dokonalý zmatek. Musím ještě jednou zavolat na Interpol, pomyslela si. Slíbili přece, že mi zaplatí padesát tisíc dolarů. A zatím to musela zařídit tak, aby se Robert nevrátil dřív, než jeho předání s Interpolem dohodne. Jenže jak? Náhle si v duchu vybavila ranní rozhovor. „Když hrozí nějaké nebezpečí, tak jednu roletu stáhneš… to ostatním říká, aby sem nechodili.“ Oba muži seděli v jídelně u stolu a jedli z misek capellini.

„Je tady nějak moc světla,“ poznamenala Pier. Vstala, přešla do obývacího pokoje a stáhla roletu. Pak se vrátila ke stolu. Doufám, že si Robert na to varování vzpomene.

Robert se vracel zpět k domu a v duchu si procházel svůj plán útěku. Není to dokonalé, pomyslel si, ale mělo by je to alespoň na chvíli svést ze stopy, takže získám trochu času. Pomalu se blížil k domu. Když k němu dojížděl, zpomalil a rozhlédl se kolem sebe; všechno vypadalo normálně. Měl v úmyslu varovat Pier, aby se někam ztratila, a zase odjet. Když se chystal zaparkovat před domem, upoutalo náhle jeho pozornost něco zvláštního. Jedna z rolet v oknech vpředu byla stažená a všechny ostatní byly vytažené. Byla to pravděpodobně jen náhoda, přesto ale… jako by zaslechl zvonění na poplach. Že by snad Pier tu jeho nevinnou hru vzala vážně? Mělo to snad být nějaké varování? Šlápl na plyn a pokračoval v jízdě. Nemohl si dovolit žádné riziko, ať jakkoli nepravděpodobné. Dojel k restauraci asi půl druhého kilometru za domem a šel si dovnitř zatelefonovat.

Když telefon zazvonil, seděli všichni u stolu v jídelně. Muži ztuhli a jeden z nich chtěl vstát.

„Že by sem volal Bellamy?“

Pier na něj opovržlivě pohlédla. „To určitě ne. Proč by to dělal?“ Vstala, přešla k telefonu a zdvihla sluchátko. „Haló?“ ohlásila se.

„Pier? Viděl jsem tu staženou roletu a…“

Stačilo, aby řekla, že je všechno v pořádku, a vrátil by se zpět do domu. Ti dva muži by ho zatkli a ona by mohla požadovat svou odměnu. Jenže opravdu by se spokojili s tím, že by ho zatkli? Slyšela v duchu Robertova slova: „Jestli mě policie najde, má příkaz mě zabít.“

Muži sedící u stolu ji pozorovali. Bylo toho tolik, co by si mohla s padesáti tisíci dolary dovolit. Nakoupit si nádherné šaty, zaplatit si plavby po moři, koupit si v Římě malý hezký byteček… A Robert by byl mrtvý. Kromě toho celou zatracenou policii nenáviděla. „To bude omyl,“ řekla do telefonu.

Robert slyšel cvaknutí pokládaného sluchátka a zůstal stát jako opařený. Uvěřila všem těm hrozným nesmyslům, co jí napovídal, a to mu pravděpodobně zachránilo život. Bůh jí to zaplať.

Otočil auto opačným směrem a odjížděl pryč od domu Pieřiny rodiny zpět k dokům, nezamířil však do hlavní části přístavu, kde se odbavovaly velké nákladní i osobní lodi odplouvající z Itálie, ale na druhou stranu kolem Santa Lucie, k malému přístavišti, kde byl nad dřevěnou budkou nápis „Capri a Ischia“. Zaparkoval auto na místě, kde bylo dobře viditelné, a přešel k prodavači lístků.

„Kdy odjíždí příští vznášedlo na Ischii?“

„Za půl hodiny.“

„A na Capri?“

„Za pět minut.“

„Tak mi dejte lístek na Capri, jen tam, ne zpáteční.“

„Si, signore.“

„Co pořád všichni máte s tím zatraceným ‚si, signore‘?“ vyjel na něj hlasitě Robert. „Proč tady lidi nemůžou mluvit anglicky jako všude jinde?“

Prodavač lístků šokovaně vyvalil oči.

„Vy zatracení makaróni jste všichni stejní. Pitomí! Nebo, jak byste sami řekli, stupido.“ Robert strčil do okénka hrst peněz, popadl lístek a zamířil ke vznášedlu.

O tři minuty později už byl na cestě na ostrov Capri. Člun vyplul pomalu a opatrně proplouval kanálem. Když dorazil na jeho konec, vystřelil náhle dopředu a zdvihl se z vody jako elegantní delfín. Trajekt byl plný turistů z mnoha zemí, kteří se spolu spokojeně bavili nejrůznějšími jazyky. Robertovi nikdo nevěnoval sebemenší pozornost. Prodral se mezi nimi k malému baru, kde se podávaly nápoje. „Dejte mi vodku s tonikem,“ poručil barmanovi.

„Ano, pane.“ Díval se, jak mu barman míchá objednaný drink. „Tady máte, signore.“

Robert zdvihl sklenici a napil se, pak ji prudce postavil zpět na barový pult. „Do hajzlu,“ zaklel, „tomuhle říkáte drink? Chutná to jako koňská moč. Co to s vámi zatracenými Taliány je?“

Lidé kolem se otáčeli a dívali se na něj.

„Omlouvám se, signore,“ prohlásil upjatě barman, „ale používáme jen ty nejlepší…“

„Nechte si ty kecy, do prdele!“

„Jsou tady dámy,“ napomenul ho koženě opodál stojící Angličan. „Tak si dávejte pozor na jazyk.“

„Já si nemusím dávat pozor na jazyk!“ zahulákal Robert. „Víte vy, kdo jsem? Já jsem kapitán Robert Bellamy. A tomuhle tady říkají loď? Vždyť je to stará rezavá plechovka!“

Odešel na příď a posadil se. Přímo cítil, jak ho ostatní cestující probodávají očima. Srdce mu vzrušeně tlouklo, jeho šaráda však ještě nebyla u konce.

Když vznášedlo přistálo na Capri, zamířil Robert k pokladně u vchodu do stanice elektrické dráhy zvané funicolare. V pokladně prodával lístky jakýsi postarší muž.

„Jeden lístek!“ zařval na něj Robert. „A hoďte sebou, nemůžu tady trčet celý den! Stejně už jste na prodávání lístků moc starý, měl byste sedět doma. Žena vám nejspíš šoustá se všemi sousedy.“

Postarší muž se rozzlobeně zvedal ze židle a kolemjdoucí vrhali na Roberta pohoršené pohledy. Robert popadl lístek a nastoupil do přeplněného vozu. Budou si mě pamatovat, pomyslel si pochmurně. Zanechával za sebou stopu, která nikomu nemohla uniknout.

Když elektrika zastavila, protlačil se Robert davem lidí ven. Došel pěšky po klikaté Via Vittorio Emanuelle až k hotelu Quisisana.

„Potřebuju pokoj,“ řekl úředníkovi za recepčním pultem. „Je mi líto,“ omlouval se recepční, „ale máme plně obsazeno. Je tady…“ Robert mu strčil do ruky šedesát tisíc lir. „Spokojím se s čímkoli.“

„Hmm, v tom případě myslím, že vám můžeme vyhovět, signore. Vypsal byste si kartu, prosím?“

Robert se podepsal vlastním jménem: kapitán Robert Bellamy.

„Jak dlouho u nás zůstanete, pane kapitáne?“

„Týden.“

„Výborně. Půjčil byste mi pas?“

„Mám ho někde v kufrech. Budou tady za pár minut.“

„Řeknu poslíčkovi, aby vám ukázal váš pokoj.“

„Teď ne. Musím ještě na chviličku odejít. Hned se vrátím.“

Robert vyšel z hotelové haly ven na ulici. Vzpomínky ho zaplavily jako vlna studeného vzduchu. Kdysi se tudy procházeli se Susan, prozkoumávali malé postranní uličky a chodili po Via Ignazio Cario a Via Li Campo. Byla to tehdy kouzelná doba. Byli se podívat v jeskyni Grotta Azzurra a pili svou ranní kávu na Piazza Umberto. Jeli elektrickou dráhou nahoru do Anacapri a pak pokračovali na oslech do Tiberiovy vily zvané Villa Jovis, plavali ve smaragdově zelených vodách přístavu Marina Piccola. Nakupovali v krámcích na Via Vittorio Emanuelle a vyjeli sedačkovou lanovkou na vrchol Monte Solaro s nohama těsně míjejícíma vrcholky révových keřů a listnatých stromů. Po své pravé ruce viděli domky rozeseté na stráni svažující se dolů k moři a žlutě kvetoucí jalovec pokrývající zemi; byla to jedenáctiminutová jízda barvitou pohádkovou krajinou zelených stromů, bílých domů a modrého moře v dáli. Nahoře si dali kávu v Barbarossa Ristorante a pak zašli do malého kostelíku v Anacapri, aby poděkovali bohu za všechny dary, kterými byli požehnáni, a jeden za druhého. Robert si tehdy myslel, že tak kouzelně na něj působí Capri, nebyla to však pravda. To kouzlo bylo v Susan a kouzelník mezitím odešel ze scény.

Robert se vrátil ke stanici elektrické dráhy na Piazza Umberto, nenápadně se vmísil mezi ostatní cestující a sjel dolů. Když elektrika dojela do spodní stanice, vystoupil a obezřetně se vyhnul prodavači lístků. Došel k budce na přístavišti člunů a zeptal se plynnou španělštinou: „A qué hora sale el barco a Ischia?“

„Sale en treinta minutos.“

„Gracias.“ Robert si koupil lístek.

Zašel do jedné nábřežní hospůdky, našel si místo vzadu a posadil se se skleničkou skotské. Touhle dobou už nepochybně našli jeho auto a štvanice se soustředila na jedno místo. V duchu si před očima rozložil mapu Evropy. Nejlogičtější by bylo, kdyby zamířil do Anglie a snažil se odtamtud nějak dostat zpátky do Spojených států. Vracet se do Francie by naprosto nemělo smysl. Tak tedy pojedu do Francie, rozhodl se. Teď jen najít nějaký velký námořní přístav, kde by mohl proklouznout z Itálie. Civitavecchia. Musím se dostat do Civitavecchie. A na Alkyón.

Od majitele hospody si nechal rozměnit a zdvihl telefon. Námořnímu spojovateli trvalo deset minut, než jeho hovor přepojil. Susan byla na drátě téměř okamžitě.

„Čekali jsme, že se ozveš.“ My. To ho zaujalo. „Ten motor už je opravený. Můžeme být v Neapoli brzy ráno. Kde tě máme naložit?“

Chtít po Alkyónu, aby připlul až sem, by bylo příliš riskantní. „Vzpomínáš si na palindrom?“ zeptal se Robert. „Byli jsme tam o našich líbánkách.“

„Na co?“

„Dělal jsem si z toho legraci, protože jsem byl hrozně vyčerpaný.“

Na druhém konci linky zavládlo mlčení. Pak se Susan tiše ozvala: „Už si vzpomínám.“

„Může se tam se mnou Alkyón zítra setkat?“

„Počkej chviličku.“

Čekal.

Susan se vrátila k telefonu. „Ano, to stihneme.“

„Výborně.“ Robert zaváhal. Myslel na všechny ty nevinné lidi, kteří už zemřeli. „Chci toho po tobě strašně moc Kdyby někdy zjistili, žes mi pomáhala, mohla bys být v hrozném nebezpečí.“

„Nedělej si starosti, setkáme se tam. Buď opatrný.“

„Díky.“

Spojení se přerušilo.

„Míří k nám,“ otočila se Susan k Montemu Banksovi.

Na římském ředitelství SIFAR naslouchali jejich rozhovoru v komunikačním středisku. V místnosti byli čtyři muži. „Nahráli jsme to pro případ, že byste si to chtěl poslechnout ještě jednou,“ oznámil radista.

Plukovník Cesar tázavě pohlédl na Franka Johnsona.

„Ano. Chtěl bych si poslechnout tu část, kde se domlouvají na místě setkání. Znělo to nějak jako Palindromo. To je někde v Itálii?“

Plukovník Cesar zavrtěl hlavou. „V životě jsem to neslyšel, ale necháme si to prověřit.“ Otočil se ke svému pobočníkovi. „Najděte to na mapě. A pokračujte ve sledování všech vysílání z Alky onu i na něj.“

„Ano, pane.“

Na neapolském statku zazvonil telefon. Pier chtěla vstát a zdvihnout ho.

„Počkejte,“ zarazil ji jeden z mužů. Přešel k aparátu a zdvihl sluchátko. „Haló?“ Chvíli poslouchal, potom spěšně zavěsil a otočil se ke kolegovi. „Bellamy odjel vznášedlem na Capri. Pospěš si!“

Pier sledovala, jak oba rychle vybíhají ze dveří, a pomyslela si: Bůh si stejně nikdy nepřál, abych měla tolik peněz. Doufám, že jim uteče.

Když dorazil trajekt mířící na Ischii, vmísil se Robert do davu nastupujících cestujících. Držel se stranou a vyhýbal se pohledům cestujících. Když pak člun o třicet minut později zakotvil na Ischii, vystoupil na břeh a zamířil k pokladně na molu. Vyvěšený nápis oznamoval, že trajekt do Sorrenta odplouvá za deset minut.

„Zpáteční lístek do Sorrenta,“ objednal si.

Za dalších deset minut už byl na cestě do Sorrenta, zpátky na pevninu. S trochou štěstí se pátrání přesune na Capri, pomyslel si. S trochou štěstí.

Sorrentský potravinový trh byl plný lidí. Přijížděli tam zemědělci z venkova a přiváželi čerstvé ovoce, zeleninu i hovězí půlky, rozvěšené v masných stáncích. Ulice se hemžila trhovci i kupujícími.

Robert přistoupil k robustnímu muži v ušpiněné zástěře, který rovnal zboží na nákladní auto. „Pardon, monsieur“ oslovil ho dokonalou francouzštinou, „hledám někoho, kdo by mě dovezl do Civitavecchie. Nejedete náhodou tím směrem?“

„Ne, já jedu do Salerna.“ Ukázal na muže, který nedaleko nich nakládal jiné auto. „Možná by vám pomohl támhle Giuseppe.“

„Merci.“ Robert přešel k druhému náklaďáku. „Monsieur, nejedete náhodou do Civitavecchie?“

„Možná ano,“ odpověděl chladně muž. „Rád vám za svezení zaplatím.“

„Kolik?“

Robert mu podal sto tisíc lir.

„Za tyhle peníze byste si mohl koupit letenku do Říma, ne?“

Robert si okamžitě uvědomil svůj omyl. Nervózně se rozhlédl po okolí. „Abych řekl pravdu, na letišti na mě čekají nějací věřitelé. Raději bych jel náklaďákem.“

„Ach tak, to chápu,“ přikývl muž. „Tak dobře, nasedněte si, už se chystám vyrazit.“

„Jsem trés fatigué,“ zívl Robert. „Jak to říkáte? Unavený? Nevadilo by vám, kdybych si vzadu zdříml?“

„Bude to s vámi trochu házet, ale jak myslíte.“

„Merci.“

Korba náklaďáku byla plná prázdných beden a krabic. Giuseppe sledoval Roberta, jak leze dovnitř, a pak za ním zaklapl zadní sklopnou stěnu. Uvnitř si Robert zalezl za několik beden.

Náhle si uvědomil, jak je ve skutečnosti vyčerpaný; honička už ho začínala připravovat o síly. Kdy se naposledy pořádně vyspal? Vzpomněl si na Pier a na to, jak za ním v noci přišla a jak si s ní znovu připadal celý, zase se cítil jako chlap. Doufal, že je Pier v pořádku. Pak usnul.

V kabině náklaďáku přemýšlel Giuseppe o svém pasažérovi. Mezi lidmi se mluvilo o nějakém Američanovi, kterého hledají úřady. Jeho pasažér sice mluvil francouzsky, vypadal ale jako Američan a oblečený byl také jako Američan. Možná by stálo za to přesvědčit se, mohla by z toho koukat pořádná odměna.

O hodinu později zastavil Giuseppe na dálničním odpočívadle pro kamiony u benzinového čerpadla. „Plnou nádrž,“ poručil si. Přešel k zadní části vozu a opatrně nakoukl dovnitř. Jeho pasažér spal.

Giuseppe šel do restaurace a zavolal na místní policejní oddělení.

45

Giuseppeho telefonát přepojili na plukovníka Césara. „Ano,“ řekl Giuseppemu, Je velice pravděpodobné, že je to ten muž, kterého hledáme. Dobře mě poslouchejte. Je to nebezpečný člověk, takže chci, abyste se přesně řídil mými pokyny. „Rozumíte?“

„Ano, pane.“

„Kde jste teď?“

„Na kamionovém odpočívadle AGIP na dálnici do Civitavecchie.“

„A jeho teď máte na korbě auta?“

„Ano.“ Byl z toho rozhovoru celý nervózní. Možná jsem se do toho neměl plést.

„Nedělejte nic, co by mohlo vzbudit jeho podezření. Vraťte se do vozu a pokračujte v cestě. Dejte mi svou poznávací značku a popis svého auta.“

Giuseppe mu nadiktoval požadované údaje.

„Fajn. O všechno už se postaráme. Vy teď jeďte dál.“

Plukovník Cesar se otočil k plukovníku Johnsonovi a kývl. „Máme ho. Nechám postavit silniční zátaras. Vrtulníkem tam můžeme být za třicet minut.“

„Tak jdeme.“

Když Giuseppe zavěsil, otřel si zpocené dlaně o košili a zamířil zpět k náklaďáku. Doufám, že se nebude střílet, to by mě Maria zabila. I když na druhé straně, kdyby ta odměna byla dost vysoká… Vylezl do kabiny vozu a rozjel se směrem k Civitavecchia O pětatřicet minut později nad sebou uslyšel vrčení vrtulníku. Podíval se nahoru. Na dvířkách vrtulníku byl znak státní policie. Na dálnici před sebou spatřil dva policejní vozy zaparkované za sebou napříč vozovkou a vytvářející tak zátaras. Za auty stáli policisté s automatickými zbraněmi. Vrtulník přistál stranou u silnice a vyskočili z něj Cesar s plukovníkem Frankem Johnsonem.

Když Giuseppe dojížděl k zátarasu, zpomalil, potom vypnul zapalování, vyskočil z kabiny a rozběhl se k oběma důstojníkům. „Je vzadu,“ zavolal na ně.

Náklaďák pomalu zastavil. „Kupředu!“ zavelel Cesar.

Policisté náklaďák obklopili se zbraněmi připravenými ke střelbě.

„Nestřílejte!“ vykřikl plukovník Johnson. „Já se o něj postarám.“ Přistoupil zezadu k náklaďáku. „Tak pojď ven, Roberte,“ zavolal, „už je po všem.“

Odpovědi se nedočkal.

„Máš na to pět sekund, Roberte.“

Ticho. Napjatě čekali.

Cesar se otočil a pokynul svým lidem.

„Ne!“ zařval plukovník Johnson, už však bylo příliš pozdě.

Policie zahájila palbu na korbu náklaďáku. Rachot automatických zbraní byl ohlušující; vzduchem začaly poletovat úlomky dřevěných beden. Po deseti sekundách palba ustala. Plukovník Frank Johnson vyskočil na korbu a začal si klestit cestu mezi krabicemi a bednami.

Otočil se k Césarovi. „Není tady.“

Devatenáctý den

Civitavecchia, Itálie

Civitavecchia je prastarý námořní přístav, který v dávných dobách sloužil Římu, chráněný obrovskou pevností, jejíž výstavbu dokončil Michelangelo roku 1537. Je to jeden z nejživějších evropských přístavů, zajišťující veškerou námořní přepravu pro Řím a Sardinii. Bylo časné ráno, přístav však už hýřil hlučnou aktivitou. Robert prošel kolem železničních seřadišť, vešel do malé trattorie plné pronikavých pachů připravovaného jídla a objednal si snídani.

Alkyón na něj bude čekat na dohodnutém místě, to znamená na Elbě. Byl Susan vděčný, že si vzpomněla. Na své svatební cestě zůstali na Elbě v hotelovém pokoji nepřetržitě tři dny a tři noci a milovali se. „Nechtěl by sis jít zaplavat, miláčku?“ zeptala se ho tehdy Susan.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Robert, „nemůžu se ani pohnout. ‚Byl jsem schopný člověk, než jsem spatřil Elbu.‘“* A Susan se rozesmála a znovu se pomilovali. A teď, bůh jí žehnej, si na ten palindrom vzpomněla.

* V angličtině má tento Napoleonův citát podobu palindromu: „Able was I, ere I saw Elba.“ Pozn. překl

Teď už stačilo najít nějaký člun, který by ho odvezl na Elbu. Procházel uličkami vedoucími k přístavu. Přístav překypoval všemi možnými druhy námořních prací a byl plný nákladních lodí, motorových člunů i soukromých jacht. Bylo tu i přístaviště pro trajektové lodi. Když je Robert spatřil, oči mu vzrušeně zazářily. To bude nejbezpečnější způsob, jak se dopravit na Elbu. Na trajektu se bude moci ztratit v davu.

Když vykročil směrem k trajektovému přístavišti, všiml si tmavého neoznačeného sedanu zaparkovaného půl bloku od něj a zastavil se. Sedan měl státní poznávací značku, uvnitř seděli dva muži a pozorovali přístav. Robert se otočil a zamířil opačným směrem. Mezi přístavními dělníky a turisty zpozoroval detektivy v civilu, kteří se sice snažili vypadat nenápadně, přitom však na sebe už zdáli upozorňovali. Robertovi se rozbušilo srdce. Jak ho sem jen mohli vystopovat? A pak si uvědomil, co se stalo. Bože můj, vždyť já jsem řidiči toho náklaďáku řekl, kam mám namířeno! Taková pitomost! To tedy musím být hrozně unavený.

V náklaďáku usnul a probudil se, když se vůz přestal pohybovat. Vstal, podíval se ven a viděl, jak Giuseppe jde do restaurace a někam telefonuje. Tiše z náklaďáku vylezl a vlezl si na korbu jiného, který také mířil na sever k Civitavecchii.

Sám se dostal do pasti, protože ho tady hledali. Pár set metrů od něj byly tucty člunů, které by mu bývaly mohly posloužit k útěku. Teď už ne.

Otočil se k přístavu zády a zamířil pěšky do města. Procházel kolem jakési budovy, na jejíž zdi byl obrovský barevný plakát. Na plakátu stálo: Navštivte lunapark! Zábava pro všechny! Jídlo, hry, atrakce! Přihlížejte velkému závodu! Zastavil se a zadíval se na něj.

Našel únikovou cestu.

46

V lunaparku osm kilometrů za městem byla na trávníku rozmístěna spousta velkých pestrobarevných balonů, připomínajících vzhledem kulatou duhu. Balony byly připoutány k nákladním autům a pozemní personál právě plnil jejich obaly chladným vzduchem. Stranou stál půltucet pátracích aut, připravených balony sledovat; v každém autě seděli dva muži – řidič a pozorovatel.

Robert přistoupil k muži, který to všechno měl zřejmě na povel. „Vypadá to, že se připravujete na velký závod,“ poznamenal.

„Přesně tak. Už jste někdy letěl balonem?“

„Ne.“

Přelétali těsně nad jezerem Como a Robert spustil balon tak nízko, že se dotýkal vody. „Vždyťse zřítíme!“ zaječela Susan. „Ne ne, nezřítíme,“ usmál se. Dno balonu tančilo na vlnách. Vyhodil jeden pytlík s pískem a balon začal znovu stoupat. Susan se rozesmála, přitiskla ho k sobě a řekla…

„Měl byste to někdy zkusit,“ přesvědčoval ho muž. „Je to báječný sport.“

„Jistě. Kde je cíl toho závodu?“

„V Jugoslávii. Fouká hezký západní větřík a za pár minut budeme startovat. Líp se létá ráno, když je ještě vítr studený.“

„Vážně?“ podivil se zdvořile Robert. Myslí mu bleskla vzpomínka na jistý letní den v Jugoslávii. „Potřebujeme odtud tajně dostat čtyři lidi, kapitáne. Musíme počkat, dokud se neochladí vzduch. Balon, který v zimním vzduchu unese čtyři lidi, unese v letním vzduchu jen dva.“ Robert si všiml, že pozemní personál už téměř dokončil plnění balonů vzduchem, začal zapalovat velké propanbutanové hořáky a směrovat plameny do otvorů obalu, aby se vzduch uvnitř zahřál. Balony, které do té doby ležely na boku, se začaly zdvihat, až jejich koše stály zpříma.

„Můžu se tu porozhlédnout?“ dovoloval se Robert.

„Poslužte si. Jen se nikomu nepleťte pod nohy.“

„Jistě.“ Robert přešel k žlutočervenému balonu, ohřívanému propanbutanem. Jediné, co ho drželo u země, bylo lano upevněné k jednomu z náklaďáků.

Mechanik, který na něm pracoval, si odskočil s někým popovídat. Nikdo jiný nablízku nebyl.

Robert se vyšplhal do koše balonu a zdálo se mu, že obrovský obal nad ním zaplňuje celou oblohu. Překontroloval lanoví a vybavení balonu: výškoměr, mapy a pyrometr, který sledoval teplotu obalu, sklonoměr a skříňku s nářadím. Všechno bylo v pořádku. Sáhl do skříňky a vytáhl z ní nůž. Přeřízl kotvicí lano a o chviličku později začal balon stoupat k obloze.

„Hej!“ zařval. „Co se to tady děje? Stáhněte mě dolů!“

Muž, kterému svá slova adresoval, nevěřícně zíral na odříznutý balon. „Figlio ďuna mignotta! Jen žádnou paniku,“ volal na Roberta. „Máte na palubě výškoměr. Používejte zátěž a zůstaňte ve výšce tří set metrů. Uvidíme se v Jugoslávii. Slyšíte mě?“

„Slyším.“

Balon stoupal výš a výš a unášel ho východním směrem, pryč od Elby, která ležela na západě. To však Robertovi nedělalo starosti; věděl, že v různých výškách vítr mění svůj směr. Žádný z ostatních balonů dosud neodstartoval. Robert si všiml, že jedno z pátracích aut vyrazilo, aby se ho pokusilo sledovat. Vyhazoval zátěž a díval se, jak výškoměr stoupá. Dvě stě metrů… dvě stě padesát… tři sta… tři sta padesát…

Ve výši čtyř set padesáti metrů začal vítr slábnout; balon teď prakticky stál na místě. Robert vyhodil další zátěž. Užíval metody schodů a zastavoval v různých výškách, aby zkontroloval směr větru.

Ve výši šesti set metrů cítil, že vítr začíná měnit směr. Balon se chvíli kolébal ve zvířeném vzduchu, pak se pomalu začal vracet a směřoval k západu.

V dáli hluboko pod sebou viděl Robert stoupat ostatní balony, které pluly na východ k Jugoslávii. Až nájemný šelest větru bylo kolem něj naprosté ticho. „Je tady tak ticho, Roberte. Připadám si, jako bychom letěli na obláčku. Chtěla bych tady nahoře zůstat věčně.“ Pevně se k němu přivinula. „Už ses někdy miloval v balonu?“ zamumlala. „Pojď, vyzkoušíme to.“

A později: „Vsadím se, že jsme jediní lidé na světě, kteří se milovali v balonu, miláčku.“

Robert teď byl nad Tyrhénským mořem a letěl severozápadně k toskánskému pobřeží. Nedaleko něj byla dole kruhovitě rozesetá šňůra ostrovů a největší mezi nimi Elba.

Napoleon byl na Elbě ve vyhnanství a vybral si ji pravděpodobně proto, pomyslel si Robert, že za jasného dne viděl svou milovanou Korsiku, na níž se narodil. Ve svém exilu přemýšlel jen o tom, jak by uprchl a dostal se do Francie. A já jsem na tom stejně. Až na to, že Napoleon neměl Susan ani Alkyón, aby ho zachránily.

V dáli před ním se náhle vynořila hora Monte Capanne, tyčící se k nebi do výše více než tisíc metrů. Robert zatáhl za pojistnou šňůru, kterou se otevíral ventil na vrcholu balonu, aby z něj mohl unikat horký vzduch, a balon začal pomalu klesat. Dole pod sebou viděl sytě růžové a zelené barvy Elby; růžové zbarvení měla žulová skaliska a toskánské domky a zeleně zářily husté lesy. Břehy ostrova byly poseté panensky bílými plážemi.

Přistál s balonem na úpatí hory, stranou od města, aby na sebe upoutal co možná nejmenší pozornost. Nedaleko místa jeho přistání byla silnice; došel k ní a čekal, dokud se neobjevilo projíždějící auto.

„Můžete mě svézt do města?“ zavolal.

„Samozřejmě. Naskočte si.“

Řidič se starým vrásčitým obličejem vypadal asi na pětaosmdesát let.

„Přísahal bych, že jsem před chvílí viděl na nebi balon. Neviděl jste ho taky, pane?“

„Ne,“ zalhal Robert. „Jste tu u někoho na návštěvě?“

„Jen projíždím. Mám namířeno do Říma.“

„Tam jsem taky jednou byl,“ přikývl řidič. Zbytek cesty urazili mlčky.

Když dojeli do Portoferraia, hlavního a jediného města Elby, Robert vystoupil.

„Hezký den přeju,“ popřál mu řidič anglicky.

Kristepane, pomyslel si Robert, Kaliforňané už byli až tady.

Kráčel po Via Garibaldi, hlavní ulici nabité turisty, zejména rodinami s dětmi, a připadalo mu, jako by se zastavil čas. Vůbec nic se nezměnilo; až na to, že jsem ztratil Susan a že se mě vlády poloviny zemí světa snaží zavraždit. Kromě toho, říkal si v duchu ironicky, je všechno přesně stejné.

V krámku s dárkovými předměty si koupil dalekohled, došel na nábřeží a posadil se ke stolku před restaurací Stella Mariner, odkud mohl pohodlně pozorovat celý přístav. V dohledu nebyla žádná podezřelá auta, žádné policejní čluny a žádní policisté. Stále ještě si mysleli, že ho mají obklíčeného na pevnině. Teď se bude moci bez nebezpečí nalodit na Alkyón. Stačí, když počká na jeho příjezd.

Seděl tam, usrkával lahodné místní bílé víno zvané procanico a vyhlížel Alkyón. Znovu si v duchu prošel svůj plán. Jachta ho vyloží někde u pobřeží nedaleko Marseille a odtamtud se nějak dostane do Paříže, kde má přítele jménem Li Po, který mu určitě pomůže. Bylo to přímo ironické. Připomněl si hlas Francesca Césara: „Slyšel jsem, že ses dohodl s Číňany.“

Věděl, že Li Po mu pomůže, protože Li mu kdysi zachránil život a to podle pradávné čínské tradice znamenalo, že se za něj stal zodpovědný. Byla to záležitost win yu – „cti“.

Li Po byl zaměstnancem Guojia Anquanbu, čínského ministerstva státní bezpečnosti, které mělo na starosti otázky špionáže. Robert byl před několika lety dopaden, když se snažil tajně z Číny propašovat jistého disidenta. Poslali ho do Qinchengu, nejpřísněji střežené věznice v Beijingu. Li Po byl dvojitý agent, který už s Robertem při jedné předchozí příležitosti spolupracoval. Podařilo se mu zorganizovat Robertův útěk.

Na čínské hranici mu Robert řekl: „Měl bys taky zmizet, Li, dokud jsi ještě naživu. Nebudeš mít věčně štěstí.“

„Já mám ren“ usmál se tehdy Li Po, „to znamená schopnost vydržet a přežít.“

O rok později byl Li Po přeložen na čínské velvyslanectví v Paříži.

Robert dospěl k závěru, že je načase, aby začal jednat. Opustil restauraci a pomalu se procházel po nábřeží. Bylo tam plno velkých i malých člunů odplouvajících z Portoferraia.

Robert přistoupil k muži, který leštil trup aerodynamicky tvarovaného motorového člunu. Byl to člun značky Donzi, poháněný vestavěným osmiválcovým motorem o výkonu tří set jedenapadesáti koňských sil.

„Pěkný člun,“ pochválil ho Robert.

Muž přikývl. „Merci.“

„Chtěl jsem se zeptat, jestli bych si ho nemohl půjčit na malou projížďku kolem přístavu.“

Muž ustal v práci a pozorně si Roberta prohlížel. „Možné by to bylo. Vyznáte se v člunech?“

„Vyznám. Mám doma taky Donziho.“

Muž uznale kývl. „Odkud jste?“

„Z Oregonu.“

„Bude vás to stát čtyři sta franků za hodinu.“

„To mi vyhovuje,“ usmál se Robert. „A samozřejmě vratnou záruku.“

„Samozřejmě.“

„Je připravený k vyplutí. Chcete si ho vzít hned teď?“

„Ne, musím teď ještě vyřídit pár věcí. Myslel jsem na zítřek dopoledne.“

„V kolik hodin?“

„Dám vám vědět.“

Podal muži několik bankovek. „Tady je záloha na tu záruku. Na shledanou zítra.“

Dospěl k závěru, že by bylo nebezpečné, kdyby nechal Alkyón vplout do přístavu, kde se musely vyřizovat různé formality. Capitaneria di porto neboli přístavní správa vydávala každé jachtě autorizzazione a vedla si záznamy o jejím pobytu. Robert měl v úmyslu postarat se o to, aby byl Alkyón co možná nejméně spojován s jeho jménem. Hodlal se s ním setkat na moři.

V kanceláři francouzského ministerstva námořní plavby mluvili plukovník César a plukovník Johnson se spojovatelem námořní služby. „Víte jistě, že už nedošlo k další komunikaci s Alkyónem?“

„Nedošlo, pane, ne od toho posledního hovoru, o kterém jsem vás informoval.“

„Tak poslouchejte dál.“ Plukovník César se otočil k plukovníku Johnsonovi a usmál se. „Nedělejte si starosti. Jakmile kapitán Bellamy vstoupí na palubu Alkyónu, dozvíme se o tom.“

„Jenže já ho chci dostat dřív, než se na něj dostane.“

„Pane plukovníku,“ oslovil Césara spojovatel, „na mapě Itálie není žádné Palindromo. Myslím si ale, že už jsme tomu přišli na kloub.“

„A kde to je?“

„Není to totiž žádné místní jméno, pane. Je to lexikální výraz.“

„Cože?“

„Ano, pane. Palindrom je slovo nebo věta, která se píše stejně odpředu i odzadu. Jako třeba ‚Madam I’am Adam‘. Nechali jsme si jich několik vyjet z počítače.“ Podal mu dlouhý seznam slov.

Plukovník César a plukovník Johnson přelétli seznam očima. „Kook… deed… bib… bob… boob… dad… dud… eve… gag… mom… non… noon… Otto… pap… sees… tot… toot…“ César vzhlédl. „Tohle nám asi moc nepomůže, co?“

„Možná že ano, pane. Evidentně užívali nějakého kódu. A jedním z nejznámějších palindromů je údajný Napoleonův výrok: ‚Able was I, ere I saw Elba.‘“

Plukovník César a plukovník Johnson na sebe pohlédli. „Elba! Kristepane! Je na Elbě!“

Dvacátý den

Ostrov Elba

Nejprve se objevil jako nezřetelná skvrnka na obzoru, která se ve světle časného rána rychle zvětšovala. Robert si vzal dalekohled a díval se, jak se ze skvrnky stává Alkyón. Žádná jiná jachta to být nemohla; podobných lodí se po moři příliš mnoho neplaví.

Robert spěšně seběhl dolů na pobřeží, kde se předchozího dne dohodl na zapůjčení motorového člunu. „Dobré ráno.“

Majitel člunu vzhlédl. „Bon jour, monsieur. Jste připraven vyplout?“

„Ano,“ přikývl Robert.

„Na jak dlouho ho budete chtít?“

„Maximálně na hodinu nebo dvě.“

Robert složil zbytek vratné zálohy a pak nastoupil do člunu. „Dávejte na něj dobrý pozor,“ nabádal ho majitel. „Nebojte se,“ uklidňoval no Robert, „budu s ním zacházet opatrně.“

Majitel povolil uvazovací lano a o chviličku později člun zamířil na otevřené moře a rychle se blížil k Alkyónu. Plavba k jachtě trvala Robertovi deset minut. Když se k ní blížil, spatřil na palubě stát Susan a Monteho Bankse. Susan na něj zamávala a Robert viděl napětí v její tváři. Zajel s malým člunem k boku jachty a hodil lano jednomu z námořníků.

„Chcete ten člun vytáhnout na palubu, pane?“ zavolal na něj námořník.

„Ne, nechte ho plavat.“ Majitel ho jistě brzy najde.

Robert vylezl po žebříku na dokonale čistou palubu z teakového dřeva. Susan kdysi Alkyón Robertovi popisovala a její líčení na něj tehdy udělalo dojem, viděn zblízka na vlastní oči byl však ještě impozantnější. Jachta byla devadesát metrů dlouhá a vybavená luxusní kajutou pro šestnáctičlennou posádku. Byla na ní společenská místnost, jídelna, pracovna, malý salonek a bazén.

Loď byla poháněna dvěma šestnáctiválcovými přeplňovanými dieselmotory značky Caterpillar D 399 o výkonu dvanácti set padesáti koňských sil a pro vyloďování na břeh měla šest malých člunů. Její interiér navrhoval Luigi Sturchio v Itálii. Byl to plovoucí palác.

„Jsem ráda, že se ti to podařilo,“ uvítala ho Susan.

A Robert měl náhle dojem, že je nějaká nesvá, že něco není v pořádku. Nebo už měl jen přetažené nervy?

Vypadala absolutně překrásně, přesto se ho však zmocnilo jakési zklamání. A co jsem k čertu čekal? Že bude celá bledá a vystrašená?

Otočil se k Montemu. „Chci vám říct, že jsem vám skutečně ohromně vděčný.“

Monte pokrčil rameny. „Rád jsem vám pomohl.“ Ten chlap byl světec. „Jaké máte plány?“

„Byl bych rád, kdybychom mohli otočit a zamířit přímo na západ k Marseille. Můžete mě vysadit u pobřeží a…“

Přistoupil k nim jakýsi muž v nažehlené bílé uniformě. Bylo mu něco přes padesát let, měl rozložitou postavu a elegantně střiženou bradku.

„To je kapitán Simpson. A tohle je…“ Monte Banks pohledem žádal Roberta o pomoc. „Smith. Tom Smith.“

„Zamíříme na Marseille, kapitáne,“ oznámil Monte.

„Na Elbě nebudeme přistávat?“

„Ne.“

„Jak si přejete,“ přikývl kapitán Simpson. V hlase mu zaznělo překvapení.

Robert přelétl očima obzor. Nikde nic.

„Myslím, že bychom mohli jít do podpalubí,“ navrhl Banks.

Když byli všichni tři pohodlně usazeni v salonku, zeptal se Monte: „Nemyslíte, že nám dlužíte určité vysvětlení?“

„Ano, to dlužím,“ přisvědčil Robert, „ale nic vám vysvětlovat nebudu. Čím míň toho o celé téhle záležitosti víte, tím líp. Můžu vám říct jen to, že jsem se ničím neprovinil. Zapletl jsem se do jistého politického problému. Moc toho vím a uspořádali na mě štvanici. Jestli mě najdou, zabijou mě.“

Susan a Monte na sebe pohlédli.

„Nemají důvod dávat mě do jakékoli souvislosti s Alkyónem,“ pokračoval Robert. „Věřte mi, Monte, kdybych byl měl nějakou jinou možnost útěku, byl bych jí použil.“

Robert pomyslel na všechny ty lidi, kteří byli zabiti, protože je vystopoval. Nesnesl pomyšlení na to, že by se jeho vinou mohlo něco přihodit Susan. Snažil se mluvit nevzrušeným tónem. „Ve vašem vlastním zájmu bych byl moc vděčný, kdybyste nikomu neprozrazovali, že jsem někdy byl na palubě téhle lodi.“

„Samozřejmě,“ ujistil ho Monte.

Jachta se pomalu otočila a zamířila západním směrem. „Jestli mě omluvíte, musím si promluvit s kapitánem.“

Večeře proběhla v rozpačité atmosféře. Působily tu jakési záhadné spodní proudy, kterým Robert nerozuměl, jakési napětí, které bylo takřka hmatatelné. Mohla za to snad jeho přítomnost na palubě? Nebo v tom bylo něco jiného? Něco mezi nimi dvěma? Čím dřív odtud vypadnu, tím líp, pomyslel si Robert.

Po večeři seděli u skleničky v salonku, když do místnosti vešel kapitán Simpson.

„Kdy dorazíme do Marseille?“ zajímal se Robert.

„Pokud vydrží počasí, měli bychom tam být zítra odpoledne, pane Smithi.“ V chování kapitána Simpsona bylo něco, co Roberta rozčilovalo. Počínal si tak stroze, že to téměř hraničilo s hrubostí. Určitě je ale dobrý, přemýšlel Robert, protože jinak by ho Monte nepřijal do služby. Susan si tuhle jachtu zaslouží. Ode všeho si zaslouží to nejlepší. V jedenáct hodin pohlédl Monte na hodinky a otočil se k Susan. „Drahoušku, myslím, že bychom si měli jít lehnout.“

Susan se podívala na Roberta. „Jistě.“ Všichni tři vstali.

„Ve své kajutě najdete šatstvo na převlečení,“ řekl Monte. „Máme přibližně stejnou velikost.“

„Díky.“

„Dobrou noc, Roberte.“

„Dobrou noc, Susan.“

Robert stál a díval se, jak žena, kterou miluje, odchází do postele s jeho sokem. Sokem? Komu to kruci chci nakecat? Je to vítěz a já jsem poražený.

Spánek byl jako nepolapitelný stín tančící těsně mimo jeho dosah. Robert ležel na posteli a myslel na to, že na druhé straně stěny, pouhých několik desítek centimetrů od něj, je žena, kterou miluje víc než kohokoli jiného na celém světě. Představoval si Susan, jak leží nahá v posteli – nikdy nenosila noční košili – a cítil, jak pomalu začíná mít erekci. Miluje se s ní Monte právě v tomhle okamžiku, nebo je sama?… A myslí na něj, vzpomíná si na všechny ty báječné chvíle, které spolu prožili? Nejspíš ne. No co, už brzy zmizí z jejího života. Asi už ji nikdy neuvidí.

Když konečně zavřel oči, už svítalo.

V komunikačním středisku SIFAR sledoval pohyb Alkyónu radar. Plukovník César se otočil k plukovníku Johnsonovi a poznamenal: „Je to smůla, že jsme ho už nestačili zadržet na Elbě, teď ho ale máme v hrsti! Máme v pohotovosti připravený křižník. Čekáme jen na signál z Alkyónu, abychom na něj vpadli.“

Dvacátý prvý den

Časně ráno už Robert stál na palubě a rozhlížel se po klidném moři, když k němu přistoupil kapitán Simpson. „Dobré ráno. Vypadá to, že nám počasí vydrží, pane Smithi.“

„Ano.“

„Ve tři hodiny 1 déme v Marseille. Zůstaneme tam dlouho?“

„Ještě nevím,“ odpověděl Robert zdvořile. „Uvidíme.“

„Ano, pane.“

Robert se díval za odcházejícím Simpsonem. Co se mi na tom chlapovi nelíbí?

Vrátil se zpět na záď jachty a rozhlédl se po obzoru. Nic neviděl, přesto ale… V minulosti už mu jeho instinkty při nejedné příležitosti zachránily život a dávno se naučil na ně spoléhat. Něco nebylo v pořádku.

Mimo dohled za obzorem sledoval Alkyón křižník italského válečného námořnictva Stromboli.

Když se Susan objevila na snídani, vypadala pobledle a unaveně.

„Vyspala ses dobře, drahá?“ zeptal se Monte. „Výborně,“ ujistila ho Susan.

Tak oni nespí ve stejné kajutě! Robertovi to vědomí přinášelo absurdní pocit uspokojení. On a Susan vždy spali v jedné posteli, její nahé a milování chtivé tělo těsně přitisknuté k jeho. Kristepane, tyhle myšlenky musí vyhnat z hlavy.

Po pravoboku před Alkyónem byl rybářský člun z Marseille, vracející se domů s čerstvým úlovkem.

„Dali byste si na oběd rybu?“ zeptala se Susan.

Oba muži přikývli. „To by bylo fajn.“

Byli už s rybářským člunem téměř na stejné úrovni.

„V kolik hodin budeme v Marseille?“ zeptal se Robert, když kolem procházel kapitán Simpson.

„Dorazíme tam za dvě hodiny, pane Smithi. Marseille je zajímavý přístav. Byl jste tam někdy?“

„Je to moc zajímavý přístav,“ přikývl Robert.

V komunikačním středisku SIFAR četli oba plukovníci zprávu, která právě dorazila z Alkyónu. Tvořilo ji jediné slovo: „Teď.“

„Jaká je poloha Alkyónu?“ vyštěkl plukovník César. „Jsou dvě hodiny od Marseille a míří k přístavu.“

„Dejte Stromboli rozkaz, aby je dohnali a okamžitě obsadili loď.“

O třicet minut později byl už křižník italského vojenského námořnictva v bezprostřední blízkosti Alkyónu. Susan a Monte stáli na prodloužené zádi jachty a sledovali válečnou loď, která se k nim kvapně přibližovala.

Z reproduktoru na křižníku se ozval hlas: „Ahoj, Alkyóne. Zastavte, jdeme k vám na palubu.“

Susan a Monte se po sobě podívali. Kapitán Simpson k nim spěšně směřoval.

„Pane Banksi…“

„Slyšel jsem to. Poslechněte je a zastavte motory.“

„Ano, pane.“

O minutu později motory zmlkly a jachta zůstala tiše ležet na vodě. Susan a její manžel se dívali, jak se ozbrojení námořníci z křižníku spouštějí do malého člunu.

Po dalších deseti minutách šplhal tucet námořníků po žebříku na palubu Alkyónu.

„Je mi líto, že vás musíme obtěžovat, pane Banksi,“ omlouval se korventní kapitán, který byl velitelem oddílu. „Italská vláda má důvodné podezření, že na palubě přechováváte uprchlíka. Máme rozkaz vaši loď prohledat.“

Susan stála a pozorovala námořníky, kteří se začali rozvíjet do rojnice, postupovali po palubě a mířili do podpalubí, aby prohledali kajuty.

„Nic neříkej.“

„Ale…“

„Ani slovo.“

Tiše stáli na palubě a přihlíželi probíhající prohlídce lodi. Po třiceti minutách se všichni opět shromáždili na hlavní palubě.

„Ani stopa po něm, pane kapitáne,“ oznámil jeden z námořníků.

„Jste si tím jisti?“

„Naprosto jisti, pane. Na palubě nejsou žádní cestující a všechny členy posádky jsme identifikovali.“

Kapitán zůstal chvíli rozčileně stát. Jeho nadřízení se dopustili vážného omylu.

Otočil se k Montemu, Susan a kapitánu Simpsonovi. „Musím se vám omluvit,“ prohlásil. „Je mi strašně líto, že jsme vás obtěžovali. Už jdeme.“ Obrátil se k odchodu.

„Kapitáne…“

„Ano?“

„Ten muž, kterého hledáte, před půl hodinou zmizel na rybářském člunu. Měli byste ho bez problémů najít.“

O pět minut později uháněl křižník Stromboli plnou rychlostí k Marseille. Korvetní kapitán měl velice dobrý důvod ke spokojenosti. Vlády celého světa pronásledovaly kapitána Roberta Bellamyho a byl to právě on, kdo ho našel. Z toho by mohlo koukat povýšení, pomyslel si.

„Mohl byste prosím jít sem nahoru, kapitáne?“ zavolal na něj z můstku navigační důstojník.

Že by už zahlédli ten rybářský člun? Korvetní kapitán spěchal na můstek.

„Podívejte se, pane!“

Hned při prvním pohledu kapitána opustil všechen optimismus. V dáli před nimi byly po celé linii obzoru roztaženy všechny čluny marseilleské rybářské flotily, stovka identických člunů vracejících se do přístavu. Neměl sebemenší šanci identifikovat mezi nimi ten, který vezl kapitána Bellamyho.

47

V Marseille ukradl auto. Byl to kabriolet Fiat 1800 Spider, zaparkovaný v malé, spoře osvětlené postranní uličce. Auto bylo zamčené a v zapalování nebyly klíčky, to ho ale neodradilo. Rozhlédl se kolem sebe, ujistil se, že ho nikdo nepozoruje, natrhl plátěnou střechu, vzniklým otvorem strčil dovnitř ruku a odemkl si dveře. Vklouzl do auta, hmátl pod přístrojovou desku a vytáhl ven všechny kabely spínače zapalování. Jednou rukou držel tlustý červený kabel, k němuž postupně přikládal ostatní, až našel ten pravý, který rozsvítil přístrojovou desku. Tyto dva kabely spojil napevno a zbývajícími se spoje dotýkal tak dlouho, dokud se motor nezačal otáčet. Pak vytáhl sytič a motor se zaburácením naskočil. Chvíli nato už byl Robert na cestě do Paříže.

Jeho nejnaléhavějším bezprostředním cílem byl Li Po. Když dojel na předměstí Paříže, zastavil u telefonní budky. Vytočil číslo Liova bytu a z telefonního záznamníku uslyšel dobře známý hlas: „Zao, mes amis… Je regrette que je ne sois pas chez mois, mail il n’y a pas du danger que je réponde pas à vôtre coup de téléphone. Prenez garde que vous attendiez le signal de láppareil.“

„Dobré ráno. Lituji, že nejsem doma, nehrozí však žádné nebezpečí, že bych vám nezavolal zpět. Pozorně prosím počkejte na zvukové znamení.“ Robert odpočítával výrazy jejich soukromého kódu. Klíčová slova byla: lituji… nebezpečí… pozorně.

Telefon byl samozřejmě odposlouchávaný. Li jeho telefonát očekával a tohle byla jeho metoda, jak Roberta varovat. Musel se s ním co nejrychleji spojit. Rozhodl se použít dalšího kódu, který v minulosti aplikovali.

Šel pěšky po Rue du Faubourg St. Honoré. Kdysi se po této ulici procházel se Susan. Ta se tehdy zastavila před jednou výkladní skříní a zaujala pózu manekýnky. „Chtěl bys mě vidět v těchhle šatech, Roberte?“

„Ne, raději bych tě z nich viděl svlečenou.“ A byli se podívat v Louvrů, kde Susan stála jako přikovaná před portrétem Mony Lisy a v očích se jí objevily slzy…

Robert zamířil k redakci deníku Le Matin. Jeden blok od hlavního vchodu zastavil kolemjdoucího chlapce.

„Chtěl by sis vydělat patnáct franků?“

Chlapec na něj podezřívavě pohlédl. „Jak?“

Robert něco naškrábal na lístek papíru a podal ho chlapci spolu s padesátifrankovou bankovkou.

„Jen tohle odnes do inzertní kanceláře Le Matin.“

„Bon, ďaccord.“

Robert se díval, jak chlapec vchází do budovy. Inzerát tam bude včas, aby se dostal do zítřejšího ranního vydání. Stálo v něm: „Tilly. Otec vážně nemocen. Potřebuje tě. Zajeď za ním prosím brzy. Matka.“

Teď už nemohl dělat nic než čekat. Neodvažoval se jít do hotelu, protože všechny hotely určitě dostaly varování. Paříž byla tikající časovanou bombou.

Nastoupil do přeplněného turistického autobusu, posadil se dozadu a choval se tiše a nenápadně. Okružní jízda směřovala do Lucemburských zahrad, do Louvrů, k Napoleonovu náhrobku v Les Invalides a k tuctu dalších pamětihodností. A na všech těchto místech se Robert dokázal ztratit uprostřed davu.

Dvaadvacátý den

Paříž, Francie

Spolu s další skupinou turistů si koupil vstupenku na půlnoční představení v Moulin Rouge. Představení začínalo ve dvě hodiny po půlnoci. Když skončilo, strávil zbytek noci na Montmartru přecházením z jednoho malého baru do druhého.

Ranní vydání novin se na ulicích neobjevují dřív než v pět hodin. Několik minut před pátou už Robert postával nedaleko novinového stánku a čekal. Objevil se červený náklaďák, že kterého poslíček shodil na chodník balík novin. Robert zdvihl první výtisk a nalistoval inzertní rubriku; jeho inzerát tam byl. Teď nezbývalo než čekat.

V poledne nenápadně vešel do malé trafiky, kde byly k nástěnné tabuli přišpendleny tucty osobních vzkazů. Visely tu nabídky volných míst, bytů k pronajmutí, jízdních kol na prodej a studentů hledajících spolubydlící. Uprostřed tabule našel Robert vzkaz, který hledal. „Tilly tě ráda uvidí. Volej 50 41 26 45.“

Li Po zdvihl telefon po prvním zazvonění. „To jsi ty, Roberte?“

„Zao, Li.“

„Bože můj, člověče, co se to děje?“

„Doufal jsem, že to řekneš ty mně.“

„Příteli, kolem tebe je větší rozruch než kolem francouzského prezidenta. Žhaví se kvůli tobě všechny linky. Cos provedl? Vlastně ne, nic mi neříkej. Ať jde o cokoli, jsi v pořádném maléru. Telefon na čínském velvyslanectví je napíchnutý, můj telefon doma je taky napíchnutý a hlídají můj byt. Vyptávali se mě v souvislosti s tebou na spoustu věcí.“

„Li, nemáš tušení, co tohle všechno může…“

„Ne po telefonu. Vzpomínáš si ještě, kde bydlí Sung?“

Liova přítelkyně. „Ano.“

„Budu tě tam čekat za půl hodiny.“

„Díky.“ Robert si velice dobře uvědomoval, jakému nebezpečí se Li Po vystavuje. Vzpomněl si, co se stalo jeho příteli Alu Traynorovi z FBI. Jsem jako Jonáš, do prdele. Každý, ke komu se přiblížím, zemře.

Byt Liovy přítelkyně byl v poklidné pařížské čtvrti v Rue Bénouville. Když Robert došel k budově, obloha ztěžkla dešťovými mračny a někde v dáli se ozývalo dunění hromu. Vešel do vstupní haly a stiskl zvonek bytu. Li Po mu okamžitě otevřel.

„Pojď dál,“ vyzval ho. „Pospěš si.“ Zavřel za Robertem dveře a zamkl je. Od jejich posledního setkání se ani trochu nezměnil. Byl vysoký, štíhlý a nestárnoucí.

Oba muži si podali ruce.

„K čertu, Li, víš, co se vlastně děje?“

„Posaď se, Roberte.“

Robert si sedl.

Li si ho chvíli pozorně prohlížel. „Slyšels někdy o operaci Soudný den?“

„Neslyšel.“ Robert svraštil obočí. „Má to něco společného s UFO?“

„Je to operace, která je zaměřená přímo na UFO. Svět stojí na prahu katastrofy, Roberte.“

Li Po začal přecházet po místnosti. „Mimozemšťané přicházejí na Zemi a chtějí nás zničit. Přistáli tady před třemi lety, setkali se s vládními představiteli a předložili jim požadavek, aby všechny průmyslové mocnosti zavřely jaderné elektrárny a přestaly spalovat fosilní paliva.“

Robert překvapeně naslouchal.

„Požadovali zastavení výroby nafty, chemikálií, pryže a plastických hmot. Splnění jejich požadavku by znamenalo odstavení tisíců továren na celém světě. Automobilky a ocelárny by byly nuceny zastavit provoz. Celá světová ekonomika by se beznadějně rozpadla.“

„Ale proč by…“

„Tvrdí, že znečišťujeme celý vesmír, že ničíme kontinenty i moře… Chtějí po nás, abychom zastavili výrobu zbraní a přestali válčit.“

„Li…“

„Byla ustavena skupina vlivných osobností ze dvanácti zemí světa – jsou v ní největší průmyslníci ze Spojených států, Japonska, Ruska, Číny… Jistý muž s krycím jménem Janus se ujal organizace zpravodajských agentur na celém světě s cílem jejich spolupráce při operaci Soudný den a zastavení mimozemšťanů.“ Otočil se k Robertovi. „Slyšels o SDI?“

„Strategická obranná iniciativa neboli hvězdné války. Satelitní systém, který má zneškodnit sovětské mezikontinentální balistické střely.“

Li zavrtěl hlavou. „Ne, to byla jen zástěrka. SDI nebyla zkonstruována pro boj proti Rusům. Byla vymyšlena za konkrétním účelem sestřelování UFO. Je to jediná šance, jak je zastavit.“ Robert seděl jako omráčený a mlčky se snažil vstřebat informace, které mu Li Po poskytl, zatímco venku sílilo burácení hromu. „Chceš říct, že za tím vším jsou vlády…“

„Řekněme to tak, že v každé vládě existuje určitá tajná klika. Operace Soudný den je organizována neoficiálně. Už tomu rozumíš?“

„Bože můj! Takže vlády samotné nevědí o tom, že…“ Zdvihl oči k Liovi. „Poslyš, Li… jak ses to všechno dozvěděl ty?“

„To je hrozně jednoduché, Roberte,“ odpověděl tiše Li. „Jsem totiž čínská spojka.“ V ruce držel pistoli značky Beretta.

Robert na ni nevěřícně zíral. „Li…!“

Li stiskl spoušť a zvuk výstřelu se smísil s náhlým ohlušujícím úderem hromu a s oslepujícím světlem blesku za oknem.

48

Probudilo ji prvních několik kapek čisté dešťové vody. Ležela na lavičce v parku příliš vyčerpaná na to, aby se pohnula. V uplynulých dvou dnech cítila, jak ji opouští životní energie. Zemřu tady na téhle planetě. Pomalu se pohroužila v spánek, který považovala za svůj poslední. A pak přišel déšť. Požehnaný déšť. Stěží tomu věřila. Zdvihla hlavu k obloze a cítila, jak jí po tváři stékají chladné krůpěje. Déšť začínal houstnout – čerstvá čirá kapalina. Vstala, zdvihla ruce do výše a nechala se celá zalít tou vláhou, která jí dodávala novou sílu a navracela ji k životu. Nechala si dešťovou vodou naplnit celé tělo, absorbovala ji do samotné své podstaty, dokud nepocítila, že její únava začíná mizet. Uvědomovala si, že její síla neustále narůstá, až si konečně pomyslela: Teď už jsem připravená. Dokážu jasně uvažovat a vím, kdo mi pomůže najít cestu zpět. Vytáhla malou vysílačku, zavřela oči a soustředila se.

49

Byl to onen zášleh blesku, který Robertovi zachránil život. Přesně v okamžiku, kdy začal Li Po mačkat spoušť, náhlý záblesk světla za oknem na chviličku rozptýlil jeho pozornost. Robert uhnul a kulka se mu místo do prsou zaryla do pravého ramene.

Když Li zdvihl pistoli a chystal se k dalšímu výstřelu, vykopl Robert nohou do strany a vyrazil mu zbraň z ruky. Li se vrhl dopředu a zasadil Robertovi tvrdý úder do zraněného ramene. Robertem projela mučivá bolest; sako měl zalité krví. Vystřelil levačkou a udeřil napřaženým loktem. Li vyhekl bolestí. Kontroval smrtícím úderem shuto zamířeným na krk, Robert se však jeho ruce vyhnul. Oba muži kolem sebe kroužili, těžce oddechovali a čekali na možnost útoku. Bojovali mlčky ve vražedném rituálu, starším než samotný čas, a oba věděli, že jen jeden z nich z tohoto souboje vyjde živý. Robert pomalu slábl, bolest v jeho rameni sílila a viděl svou krev odkapávat na podlahu.

Li Po měl na své straně čas. Musím to rychle skoncovat, pomyslel si Robert. Skočil kupředu a bleskově vykopl nataženou nohou. Místo aby se Li Po jeho úderu vyhnul, nechal ho plnou silou dopadnout a ocitl se díky tomu Robertovi tak blízko, že mu stačil zabořit loket do ramene. Robert se zapotácel, Li se prudce otočil a zasáhl ho zpětným úderem nohy, po němž Robert ztratil rovnováhu. V tom okamžiku byl Li u něj, zasypával ho ranami, znovu a znovu mířil na jeho rameno a tlačil ho před sebou napříč pokojem. Robert byl příliš zesláblý a nedokázal té smršti bolestivých úderů zabránit. Začalo se mu tmít před očima. Padl na Lia, objal ho oběma rukama a oba se svalili na podlahu, přičemž porazili a roztříštili skleněný stolek. Robert ležel na zemi, neschopen se pohnout. To je konec, pomyslel si. Vyhráli.

Ležel tam jen napůl při vědomí a čekal, až ho Li dorazí. Nic se nedělo. Robert pomalu a s bolestným úsilím zvedl hlavu. Li ležel na podlaze vedle něj a jeho široce rozevřené oči hleděly upřeně do stropu. Z hrudi mu jako průhledná dýka trčel velký skleněný střep.

Robert se namáhavě posadil. Byl zesláblý ztrátou krve a jeho rameno připomínalo oceán bolesti. Musím se dostat k doktorovi, pomyslel si. Existovalo jisté jméno – někdo, jehož služeb agentura v Paříži užívala, někdo z Americké nemocnice. Hilsinger. To bylo ono. Leon Hilsinger.

Doktor Hilsinger se právě chystal zavřít ordinaci a odejít domů, když zazvonil telefon. Zdravotní sestra, která pro něj pracovala, už byla pryč, takže zdvihl sluchátko sám. Na druhém konci linky se ozval zastřený hlas.

„Doktor Hilsinger?“

„U telefonu.“

„Tady je Robert Bellamy… potřebuju vaši pomoc. Jsem těžce zraněn. Pomůžete mi?“

„Samozřejmě. Kde jste?“

„Na tom nezáleží. Budu na vás za půl hodiny čekat v Americké nemocnici.“

„Budu tam. Jděte rovnou na oddělení první pomoci.“

„Doktore… nikomu o tomhle telefonátu neříkejte.“

„Máte mé slovo.“ Telefon zmlkl.

Doktor Hilsinger vytočil číslo. „Právě mi volal kapitán Bellamy. Mám se s ním za půl hodiny sejít v Americké nemocnici.“

„Díky, doktore.“

Hilsinger zavěsil. Zaslechl, jak se otevírají dveře přijímací kanceláře a vzhlédl. Ve dveřích stál Robert Bellamy s pistolí v ruce.

„Rozmyslel jsem si to,“ ozval se. „Myslím, že bude lepší, když mě ošetříte tady.“

Lékař se snažil skrýt své překvapení. „Ale… vy byste měl přece být v nemocnici.“

„Ta je moc blízko márnice. Pospěšte si a dejte mě dohromady.“ Mluvení mu dělalo problémy. Lékař se chystal něco namítat, pak si to ale rozmyslel. „Jistě, jak si přejete. Budu vám ale muset dát anestetikum. To vás…“

„Ani náhodou,“ přerušil ho Robert. „Nic na mě nezkoušejte.“ Držel pistoli v levé ruce. „Jestli se odtud nedostanu živý, tak vy taky ne. Máte nějaké otázky?“ Pociťoval závrať.

Hilsinger polkl. „Ne.“

„Tak se do toho dejte…“

Hilsinger Roberta odvedl do vedlejší ordinace, která byla plná zdravotnického vybavení. Robert si pomalu a opatrně svlékl sako a s pistolí v ruce se posadil na vyšetřovací stůl. Hilsinger uchopil skalpel a Robertovy prsty se sevřely na spoušti.

„Nebojte se,“ uklidňoval ho nervózně Hilsinger, „chci vám jen rozříznout košili.“

Rána byla rudá a zanícená a prosakovala z ní krev. „Kulka je ještě uvnitř,“ oznámil Hilsinger. „Nevydržíte tu bolest, pokud vám nedám…“

„Ne!“ Neměl v úmyslu nechat se omámit nějakou drogou. „Jen ji vytáhněte.“

„Jak chcete.“

Robert se díval, jak lékař přistupuje ke sterilizačnímu přístroji a vkládá do něj chirurgické kleště. Seděl na okraji stolu a snažil se zahnat pocit závratě, která jako by ho chtěla celého pohltit. Na okamžik zavřel oči, a když je znovu otevřel, stál doktor Hilsinger před ním s kleštěmi v ruce.

„Tak jdeme na to.“ Zajel kleštěmi do otevřené rány a Robert hlasitě zaječel bolestí. Před očima mu vytryskla jasná světla. Začal ztrácet vědomí.

„Už je venku,“ oznámil Hilsinger.

Robert seděl, třásl se a zhluboka dýchal ve snaze znovu získat sebeovládání.

Hilsinger ho bedlivě pozoroval. „Jste v pořádku?“

Chvíli trvalo, než se Robert zmohl na odpověď. „Ano, jsem… Dejte mi na to obvaz.“

Lékař nalil na ránu peroxid a Robert začal znovu ztrácet vědomí. Zaťal zuby. Tak to vydrž, už to skoro bude. A konečně, díky bohu, nejhorší bolest pominula. Doktor mu na rameno přikládal silný obvaz.

„Podejte mi sako,“ vyzval ho Robert.

Hilsinger na něj nevěřícně zíral. „Teď přece nemůžete nikam jít. Vždyť se neudržíte na nohou.“

„Podejte mi to sako.“ Hlas měl tak slabý, že sotva šeptal. Pozoroval lékaře, který šel na druhou stranu ordinace pro jeho sako, a zdálo se mu, že ho vidí dvakrát.

„Ztratil jste spoustu krve,“ upozorňoval ho Hilsinger. „Teď odejít by bylo nebezpečné.“

A ještě nebezpečnější by bylo tady zůstat, myslel si Robert. Opatrně si navlékl sako a zkusil se postavit. Začaly se mu podlamovat nohy; chytil se kraje stolu.

„Nedokážete to,“ varoval ho Hilsinger.

Robert vzhlédl a podíval se na rozmazanou postavu před sebou. „Ale ano, dokážu.“

Bylo mu však jasné, že jakmile odejde, zdvihne doktor Hilsinger znovu telefon. Robertův pohled padl na kotouč široké leukoplasti, které předtím Hilsinger použil k obvázání jeho rány.

„Posaďte se na židli.“ Mluvil téměř nesrozumitelně.

„Proč? Co chcete…?“

Robert zdvihl pistoli. „Posaďte se!“

Doktor Hilsinger se posadil a Robert popadl kotouč leukoplasti. Šlo mu to dost těžce, protože mohl používat jen jednu ruku. Odtrhl z kotouče konec široké pásky a začal ji odvíjet. Pak přistoupil k Hilsingerovi. „Jen zůstaňte klidně sedět a nic se vám nestane.“

Upevnil konec pásky k opěradlu židle a pak ji začal omotávat lékaři kolem rukou.

„Tohle vážně není nutné,“ protestoval Hilsinger. „Já vás ne…“

„Držte zobák.“ Robert ho dál páskou přivazoval k židli. Vynaložené úsilí v něm znovu vzedmulo vlny bolesti. Pohlédl na lékaře a tiše řekl: „Neomdlím.“

Pak omdlel. Vznášel se v prázdném prostoru, ve stavu beztíže proplouval bílými oblaky a cítil se naprosto uvolněně. Probuď se. Nechtěl se probudit, chtěl si tenhle báječný pocit uchovat navěky. Probuď se. Do boku ho tlačil nějaký tvrdý předmět. Něco, co měl v kapse saka. S očima stále ještě zavřenýma sáhl do kapsy a uchopil to do ruky. Byl to ten krystal. Znovu ho přemohl spánek.

Roberte. Byl to ženský hlas, jemný a konejšivý. Byl na půvabné zelené louce, vzduch byl plný hudby a obloha nad jeho hlavou se třpytila jasnými světly. Přibližovala se k němu nějaká žena. Byla vysoká a krásná s mírumilovným oválným obličejem a hebkou, téměř průsvitnou pletí. Na sobě měla sněhobílou róbu. Mluvila něžně a tiše.

„Už ti nikdo nebude ubližovat, Roberte. Pojď ke mně. Čekám tu na tebe.“

Robert pomalu otevřel oči. Dlouhou chvíli nehybně ležel a pak se posadil, naplněn náhlým pocitem vzrušení. Už věděl, kdo je tím jedenáctým svědkem, a věděl také, kde se s ní má setkat.

50

Třiadvacátý den

Paříž, Francie

Zatelefonoval admirálu Whittakerovi z Hilsingerovy ordinace.

„Pane admirále? Tady Robert.“

„Roberte! Co se děje? Říkali mi…“

„Na tom teď nezáleží. Potřebuji vaši pomoc, pane admirále. Slyšel jste někdy jméno Janus?“

„Janus?“ opakoval pomalu admirál Whittaker. „Ne. O tom jsem nikdy neslyšel.“

„Zjistil jsem,“ vykládal Robert, „že je vůdcem jakési tajné organizace, která zabíjí nevinné lidi a teď se snaží zabít i mě. Musím mu v tom zabránit.“

„Jak ti pomůžu?“

„Potřebuji se dostat k prezidentovi. Můžete mi s ním dojednat schůzku?“

Chvíli bylo ticho. „Jsem si jistý, že to půjde.“

„To není všechno. Je do toho zapletený generál Hilliard.“

„Cože? A jak?“

„A kromě něj i další. Jede v tom i většina evropských zpravodajských agentur. Nemám teď čas dál vám to vysvětlovat. Chci, abyste zavolal Hilliardovi. Řekněte mu, že jsem našel jedenáctého svědka.“

„Tomu nerozumím. Jakého jedenáctého svědka?“

„Je mi líto, pane admirále, ale to vám nemůžu říct. Hilliard bude vědět, o co jde. Chci, aby se se mnou setkal ve Švýcarsku.“

„Ve Švýcarsku?“

„Řekněte mu, že jsem jediný, kdo ví, kde je ten jedenáctý svědek. Jestli udělá jedinou nesprávnou věc, naše dohoda padá. Řekněte mu, aby se ubytoval v grandhotelu Dolder v Curychu. V recepci na něj bude čekat vzkaz. A taky mu řekněte, že chci ve Švýcarsku i Januse – osobně.“

„Vážně víš, co děláš, Roberte?“

„Ne, pane, to nevím. Je to ale moje jediná šance. Chci, abyste mu řekl, že o svých podmínkách nehodlám diskutovat. Za prvé chci záruku, že se mi cestou do Švýcarska nic nestane. Za druhé chci, aby tam za mnou přijeli generál Hilliard a Janus. A za třetí chci pak přijetí u prezidenta Spojených států.“

„Udělám všechno, co bude v mých silách, Roberte. Jak se s tebou spojím?“

„Ještě vám zavolám. Kolik času budete potřebovat?“

„Dej mi hodinu.“

„Dobře.“

„A Roberte…“

Slyšel bolest ve starcově hlase. „Ano, pane?“

„Buď opatrný.“

„Nedělejte si starosti, pane. Nezapomínejte, že umění přežít je moje specializace.“

O hodinu později mluvil Robert s admirálem Whittakerem znovu.

„Je to dohodnuté. Generálem Hilliardem zjevně otřáslo, když se dozvěděl o tom novém svědkovi. Dal mi svoje slovo, že ti nikdo neublíží. Tvoje podmínky budou dodrženy. Letí do Curychu a bude tam zítra ráno.“

„A Janus?“

„Janus poletí s ním.“

Robert pocítil vlnu úlevy. „Děkuji vám, pane admirále. A co prezident?“

„Mluvil jsem s ním osobně. Jeho poradci ti dohodnou schůzku, kdykoli se ti to bude hodit.“ Díky bohu!

„Generál Hilliard pro tebe pošle letadlo…“

„Ani náhodou.“ Neměl v úmyslu dovolit jim, aby ho dostali do svého letadla. „Jsem v Paříži. Chci auto a sám si ho budu řídit. Chci, aby ho během půl hodiny nechali stát na Montparnasu před hotelem Littré.“

„Postarám se o to.“

„Pane admirále?“

„Ano, Roberte?“

Jen s námahou se bránil tomu, aby se mu neroztřásl hlas. „Děkuji vám.“

Kráčel po Rue Littré a pohyboval se velmi pomalu, protože rána ho bolela. K hotelu se přibližoval obezřetně. Přímo před budovou stál zaparkovaný černý mercedes. V autě nikdo neseděl. Na druhé straně ulice stál modrobílý policejní automobil s uniformovaným policistou za volantem. Na chodníku postávali dva muži v civilu a sledovali přicházejícího Roberta. Francouzská tajná služba.

Robert zjistil, že se mu tají dech v hrdle. Srdce mu divoce tlouklo. Jde do pasti? Jedinou jeho pojistkou byl ten jedenáctý svědek. Bude to stačit? Věří mu Hilliard?

Zamířil k autu a čekal, jestli muži něco podniknou. Zůstali nehybně stát a tiše ho pozorovali.

Robert obešel mercedes, takže stál u dveří řidiče, a podíval se dovnitř. Klíčky byly v zapalování. Když otevíral dveře a sedal si za volant, měl pocit, že ho oba muži přímo propalují očima. Zůstal chvíli nehybně sedět a upřeně se díval na zapalování. Jestli generál Hilliard admirála Whittakera podvedl, pak je tohle ten okamžik, kdy všechno skončí jediným prudkým výbuchem.

Tak do toho. Robert se zhluboka nadechl, sáhl levou rukou dolů a otočil klíčkem. Motor zavrčel a naskočil. Tajní stáli a dívali se, jak odjíždí. Když se blížil ke křižovatce, vjelo před něj policejní auto a Robert se na okamžik domníval, že ho chtějí zastavit. Místo toho policisté zapnuli červené zábleskové světlo, a okolní provoz jako by se náhle rozplynul. Zatraceně, oni mi dávají eskortu!

Nad sebou Robert zaslechl rachot vrtulníku. Podíval se vzhůru. Vrtulník měl na boku znak francouzské státní policie. Generál Hilliard dělal všechno, co bylo v jeho silách, aby zajistil jeho bezpečný příjezd do Švýcarska. A až mu předvedu posledního svědka, pomyslel si chmurně Robert, myslí si, že mě zabije. Jenže pana generála čeká překvapení.

Ke švýcarské hranici dorazil ve čtyři hodiny odpoledne. Auto francouzské policie se na hranici otočilo a vracelo se zpět a místo jeho eskorty zaujalo švýcarské policejní auto. Poprvé od začátku celé téhle záležitosti Robert cítil, že může povolit ze své ostražitosti. Díky bohu za to, že má admirál Whittaker styky na nejvyšších místech. Teď, když setkání s Robertem očekává sám prezident, se mu generál Hilliard neodváží ublížit. Vzpomněl si na ženu v bílém a v tomtéž okamžiku uslyšel její hlas, jehož ozvěna zaznívala celým autem.

„Pospěš si, Roberte. Už na tebe všichni čekáme.“

Všichni? Existují snad kromě ní i další? To brzy zjistím, pomyslel si Robert.

V Curychu Robert zastavil u grandhotelu Dolder a napsal v recepci vzkaz pro generála.

„Bude se po mně ptát jistý generál Hilliard,“ řekl recepčnímu. „Dejte mu prosím tohle.“

„Ano, pane.“

Venku Robert zamířil k policejnímu vozu, který ho sem eskortoval. Naklonil se k okénku a oslovil řidiče. „Chci, abyste mě od nynějška nechali samotného.“

Řidič zaváhal. „Jak si přejete, kapitáne.“

Robert opět nasedl do svého auta a rozjel se směrem k Uetendorfu a k místu havárie UFO. Za jízdy přemýšlel o všech tragédiích, k nimž v jejím důsledku došlo, a o všech lidských životech, které byly díky ní ztraceny. Hans Beckerman a otec Patrini. Leslie Mothershed a William Mann. Daniel Wayne a Otto Schmidt. László Bushfekete a Fritz Mandel. Olga Romančenková a Kevin Parker. Mrtví. Všichni mrtví.

Chci se podívat Janusovi do obličeje, pomyslel si, chci mu pohlédnout do očí.

Okolní vesničky jako by uháněly kolem něj a panensky čistá krása Alp jako by byla popřením všeho krveprolití a násilí, které tady začalo. Auto se blížilo k Thunu a Robertovi začal v těle proudit adrenalin. Rozprostíralo se před ním pole, kde společně s Beckermanem našli meteorologický balon a kde byl prvopočátek téhle noční můry. Zajel na krajnici a vypnul motor. V duchu se tiše pomodlil. Potom vystoupil z auta, přešel dálnici a zamířil do pole.

Myslí mu prolétla tisícovka různých vzpomínek. Ten telefonát ve čtyři hodiny ráno. „Máte se dnes v šest hodin ráno hlásit u generála Hilliarda na ústředí Agentury pro národní bezpečnost ve Ford Meade. Rozuměl jste, kapitáne?“

Jak málo tomu tehdy rozuměl. Vzpomněl si na slova generála Hilliarda: „Musíte ty svědky najít. Všechny do jednoho.“ A pátrání ho zavedlo z Curychu do Bernu, do Londýna, Mnichova, Říma a Orvieta, z Waca do Fort Smithu, z Kyjeva do Washingtonu a do Budapešti. Teď tedy konečně ta krvavá stopa dospěla ke svému konci, sem, kde to všechno začalo.

Robert věděl, že na něj už bude čekat, a také na něj čekala; vypadala přesně tak, jak se mu zjevila ve snu. Zamířili si vstříc a Robertovi se zdálo, že k němu pluje vzduchem se zářivým úsměvem ve tváři.

„Děkuji ti, žes přišel, Roberte.“

Slyšel doopravdy její hlas, nebo jen její myšlenky? Jak má člověk mluvit s mimozemskou bytostí?

„Musel jsem přijít,“ řekl prostě. Celá ta scéna na něj působila dojmem naprosté nereálnosti. Stojím tady a rozmlouvám s nějakou bytostí z jiného světa! Měl bych být k smrti vyděšený, přitom jsem se ale v životě necítil pokojněji. „Musím tě varovat,“ pokračoval. „Mají sem namířeno určití lidé, kteří ti chtějí ublížit. Měla bys raději zmizet dřív, než sem dorazí.“

„Nemůžu odejít.“

A Robert pochopil, jak to myslí. Sáhl levou rukou do kapsy a vytáhl drobný kousek kovu s krystalem.

Její tvář se rozjasnila. „Děkuji ti, Roberte.“

Podal jí krystal a díval se, jak ho spojuje s přístrojem, který držela v ruce.

„Co bude teď?“ zeptal se.

„Teď můžu navázat spojení s přáteli. Přijdou si pro mne.“

Zazněl snad v té větě nějaký zlověstný podtón? Robert si připomněl slova generála Hilliarda: „Mají v úmyslu zmocnit se naší planety a zotročit si nás.“ Co když měl generál pravdu? Co když mají mimozemšťané skutečně v úmyslu podrobit si Zemi? Kdo je zastaví? Robert pohlédl na hodinky. Pomalu se blížil čas příjezdu generála Hilliarda a Januse a přesně v okamžiku, kdy na ně Robert pomyslel, zaslechl od severu rachot přibližujícího se obřího vrtulníku Husy.

„Tvoji přátelé jsou tu.“

Přátelé. Byli to jeho úhlavní nepřátelé a on byl odhodlán odhalit je před světem jako vrahy a zničit je.

Tráva a polní kvítí se divoce rozechvěly v poryvu vzduchu zvířeného přistávajícím vrtulníkem.

Přišel čas, kdy stane tváří v tvář Janusovi. To pomyšlení ho naplnilo vražedným vztekem. Dvířka vrtulníku se otevřela.

Vystoupila z nich Susan.

51

Na mateřské lodi vznášející se vysoko nad Zemí zavládla obrovská radost. Všechny kontrolky na ovládacích panelech se zeleně rozblikaly.

„Našli jsme ji!“

„Musíme si pospíšit.“

Obrovská loď se začala bleskově snášet k planetě ležící hluboko pod ní.

52

Na jediný krátký okamžik se čas zastavil a pak se roztříštil na tisíc drobných úlomků. Robert šokovaně pozoroval, jak Susan vystupuje z vrtulníku. Chviličku zůstala stát na místě a potom zamířila k Robertovi, ale Monte Banks, který byl hned za ní, ji popadl a zadržel.

„Utíkej, Roberte! Utíkej! Chtějí tě zabít!“

Robert postoupil o krok k ní a v tomtéž okamžiku se z vrtulníku vynořili generál Hilliard a plukovník Frank Johnson.

„Tak jsem tady, kapitáne,“ ozval se generál Hilliard. „Svou část dohody jsem splnil.“ Zamířil k Robertovi a k ženě v bílém. „Předpokládám, že tohle je ta jedenáctá svědkyně. Naše pohřešovaná mimozemšťanka. Určitě nás bude velice zajímat. Takže je konečně po všem.“

„Ještě ne. Řekl jste, že přivedete Januse.“

„Ach ano, jistě. Janus sám trval na tom, že se na vás přijede podívat.“

Robert se otočil k vrtulníku. V jeho dveřích stál admirál Whittaker.

„Chtěl jsi mě vidět, Roberte?“ Robert na něj nevěřícně zíral a oči měl zastřené jakousi rudou clonou. Připadal si, jako by se zhroutil celý jeho svět. „Ne! Proč…? Proboha proč?“

Admirál zamířil k němu. „Ty to nechápeš, co? Nikdy jsi to nechápal. Staráš se o pár bezvýznamných životů, zatímco my se staráme o záchranu našeho světa. Země patří nám a můžeme si s ní dělat, co chceme.“

Otočil se a pohlédl na ženu v bílém. „Jestli vy potvory chcete válku, budete ji mít. A my vás v té válce porazíme!“ Obrátil se zpět k Robertovi. „Zradils mě. Byl jsi jako můj syn, nechal jsem tě zaujmout Edwardovo místo. Dal jsem ti příležitost, abys mohl sloužit své zemi. A jak ses mi odvděčil? Přišel jsi za mnou a škemral, abych tě nechal doma, abys mohl být se svou ženou.“ Jeho hlas byl plný pohrdání. „Můj syn by se nikdy v životě takhle nezachoval. Už tehdy jsem si měl uvědomit, jak jsou tvoje hodnoty pokřivené.“

Robert stál jako ochromený, neschopen vypravit ze sebe jediné slovo.

„Rozbil jsem ti manželství, protože jsem ti stále ještě věřil, jenže ty…“

„Vy že jste mi rozbil…“

„Vzpomínáš na to, jak tě CIA poslala za Foxem? To jsem zařídil já. Doufal jsem, že tě to přivede k rozumu. Nepodařilo se ti ho dopadnout, protože žádný Fox neexistoval. Domníval jsem se, že jsem tě dal do pořádku, že ses stal jedním z nás. A pak jsi mi oznámil, že máš v úmyslu z agentury odejít. Tehdy jsem si uvědomil, že nejsi žádný vlastenec, že je třeba tě eliminovat, zničit. Nejdřív ale bylo třeba, abys nám pomohl s naším posláním.“

„S vaším posláním? Se zabitím všech těch nevinných lidí? Vy jste šílenec!“

„Bylo nutno je zabít, abychom jim zabránili v šíření paniky. Teď už jsme na mimozemšťany připravení. Potřebovali jsme jen trochu času a tys nám ho poskytl.“

Žena v bílém nehybně stála a mlčky poslouchala, teď však její myšlenky vklouzly do mysli lidí, stojících tu na poli. „Přiletěli jsme sem, abychom vám zabránili ve zničení vaší planety. Jsme všichni součástí jednoho vesmíru. Podívejte se nad sebe.“

Vzhlédli k obloze. Nad jejich hlavami plul obrovský bílý oblak a v okamžiku, kdy se na něj podívali, se jim před očima proměnil. Dívali se na zobrazení polární ledové čepičky, která se, sledována jejich pohledy, začala rozpouštět a přívaly vod zaplavily řeky a oceány celého světa, pokryly Londýn a Los Angeles, New York a Tokio a v závratné montáži pohřbily pod svými vlnami pobřežní města na celé zeměkouli. Pak se obraz změnil v pohled na zpustošené zemědělské polnosti s úrodou na škvarek spálenou nemilosrdným žhavým sluncem a na zdechliny pošlých zvířat povalujících se všude na dohled. Scéna před jejich očima se znovu změnila; viděli lidová povstání v Číně, hladomory v Indii a ničivou nukleární válku, konečně pak lidi přebývající v jeskyních. Potom se obraz pomalu rozplynul.

Následovala chvíle vyděšeného ticha. „To je vaše budoucnost, budete-li pokračovat v dosavadním způsobu života“

První se vzpamatoval admirál Whittaker. „Davová hypnóza!“ vyštěkl. „Určitě nám můžete předvést i další zajímavé triky.“ Postoupil o krok k mimozemšťance. „Odvezu si vás s sebou do Washingtonu, potřebujeme od vás získat spoustu různých informací.“ Pohlédl na Roberta. „Tys skončil. Postarejte se O něj,“ otočil se na Franka Johnsona.

Plukovník Johnsoa vytáhl z pouzdra pistoli.

Susan se vytrhla Montemu, rozběhla se k Robertovi a postavila se vedle něj. „Ne!“ vykřikla.

„Zabijte ho!“ poručil admirál Whittaker.

Plukovník Johnson držel pistoli namířenou na admirála. „Jste zatčen, admirále.“

Admirál Whittaker na něj nechápavě zíral. „Cože… Co to říkáte? Nařídil jsem vám, abyste ho zabil. Patříte přece k nám.“

„To se mýlíte. Nikdy jsem k vám nepatřil. Kdysi dávno jsem infiltroval do vaší organizace. Nehledal jsem kapitána Bellamyho proto, abych ho zabil, ale proto, abych ho zachránil.“ Otočil se k Robertovi. „Omlouvám se, že jsem se k vám nedostal dřív.“

Admirál Whittaker zesinal. „V tom případě budete také zničen. Nikdo nám nesmí stát v cestě. Naše organizace…“

„Žádnou organizaci už nemáte. V tuhle chvíli právě zatýkáme všechny její členy. Skončili jste, admirále.“

Zdálo se, jako by obloha nad jejich hlavami vibrovala světle1 zvukem. Přímo nad nimi se vznášela obrovitá mateřská loď, z jejíchž vnitřních prostor šlehaly jasně zelené záblesky. Zachváceni posvátnou hrůzou sledovali, jak přistává. Potom se objevilo menší kosmické plavidlo, za ním další, pak další dvě, až to vypadalo, že je jich plná obloha; vzduch se otřásal hromovým rachotem, který se změnil v překrásnou hudbu, odrážející se svou ozvěnou mezi horami. Dveře mateřské lodi se otevřely a objevila se postava mimozemšťana.

Žena v bílém se otočila k Robertovi. „Odlétám“ Vykročila směrem k admirálu Whittakerovi, generálu Hilliardovi a Montemu Banksovi. „Vy půjdete se mnou“

„Ne!“ couvl před ní admirál Whittaker. „Já nikam nepůjdu!“

„Ale ano. Neublížíme vám.“ Vztáhla ruku a na okamžik se nic nedělo. Potom se před očima ostatních všichni tři muži pomalu, jakoby omámeně, pohnuli ke kosmické lodi.

„Ne!“ zařval admirál Whittaker.

Stále ještě křičel, když všichni tři zmizeli uvnitř lodi.

Žena v bílém se obrátila k ostatním. „Nic se jim nestane. Musejí se hodně učit. Až se naučí tomu, co potřebují, budou sem dopraveni zpět.“

Susan pevně svírala Robertovu ruku.

„Řekni lidem, že musejí přestat se zabíjením své planety, Roberte. Postarej se o to, aby to pochopili.“

„Jsem jen jeden člověk.“

„Jsou vás tisíce a váš počet každým dnem roste. Jednoho dne vás budou miliony a všichni musíte mluvit jedním jediným silným hlasem. Uděláš to?“

„Pokusím se. Určitě se pokusím.“

„Teď odletíme, budeme vás ale pozorovat. A vrátíme se.“ Žena v bílém se otočila a vešla do mateřské lodi. Světla uvnitř se rozzářila jasněji a ještě jasněji, až se zdálo, že zaplavila celou oblohu. Znenadání, bez sebemenšího varování, se mateřská loď vznesla do vzduchu, následována menšími plavidly, až konečně zmizely z dohledu všechny.

„Řekni lidem, že musí přestat se zabíjením své planety.“ Správně, pomyslel si Robert. Teď už vím, co si počnu se zbytkem života.

Pohlédl na Susan a usmál se.

Začátek

Autorova poznámka

Při získávání materiálů pro tento příběh jsem přečetl nesčetné knihy a časopisecké i novinové články, v nichž jsou citováni astronauti, kteří údajně přišli do styku s mimozemskou civilizací. Plukovník Frank Borman prý na palubě kosmické lodi Gemini 7 pořídil snímky UFO, které sledovalo jeho venkovní modul. Nail Armstrong při expedici Apollo 11 viděl dvě neidentifikovaná kosmická plavidla, když přistál na Měsíci. Buzz Aldrin tato neidentifikovaná kosmická plavidla na Měsíci fotografoval. Plukovník L. Gordon Cooper se při letu nad australským Perthem v rámci projektu Mercury setkal s velkým UFO a pořídil záznam hlasů mluvících jazykem, o němž se později potvrdilo, že nepatří k žádné známé pozemské jazykové skupině.

Mluvil jsem s těmito muži i s dalšími astronauty a všichni mě ujistili, že nejde o autentické zprávy, ale o pouhé podvržené smyšlenky, a že žádné osobní zkušenosti s UFO nemají. Několik dnů po mém telefonickém rozhovoru s plukovníkem Gordonem Cooperem se plukovník sám pokusil telefonicky mě kontaktovat. Zavolal jsem mu, náhle však nebyl k zastižení. O rok později se mi podařilo získat dopis, který psal devátého listopadu 1978, pojednávající o UFO.

Znovu jsem plukovníku Cooperovi zavolal, abych se zeptal, zda jde o autentický dopis. Tentokrát byl sdílnější. Informoval mě, že skutečně jde o autentický dopis a že při svých cestách do kosmu byl osobně svědkem několika letů UFO. Řekl mi také, že podobné zážitky měli i jiní astronauti; dostalo se jim však varování, aby o nich nemluvili.

Přečetl jsem tucet knih, které naprosto nezvratně dokazují existenci létajících talířů. Přečetl jsem tucet jiných knih, které existenci létajících talířů naprosto nezvratně vyvracejí. Viděl jsem videozáznamy údajných snímků létajících talířů a mluvil jsem ve Spojených státech i v zahraničí s terapeuty, kteří se specializují na hypnózu osob prohlašujících, že byly uneseny do UFO. Tito terapeuti uvádějí, že mají zkušenosti se stovkami případů, v nichž jsou podrobnosti zážitků obětí překvapivě podobné včetně identických a nevysvětlitelných stop na jejich tělech.

Jistý generál vojenského letectva pověřený vedením projektu Modrá kniha – skupiny ustavené vládou Spojených států za účelem zkoumání problematiky létajících talířů – mě ujistil, že nikdy nebyly nalezeny žádné konkrétní důkazy existence létajících talířů či mimozemšťanů.

Velkoadmirál lord Hill-Norton, který v letech 1971 až 1973 zastával funkci náčelníka britského obranného štábu, však v předmluvě k pozoruhodné knize Timothyho Gooda Víc než přísně tajné: celosvětová kamufláž v problematice UFO píše:

Důkazy svědčící o existenci objektů, které byly pozorovány v naší atmosféře, či dokonce na pevné zemi a které nelze vysvětlit jako objekty vyrobené člověkem ani jako jakoukoli fyzikální sílu či účinek známý našim vědcům, mi připadají naprosto jednoznačné… Obrovský počet pozorování potvrdily osoby, jejichž věrohodnost je podle mého názoru mimo jakoukoli pochybnost. Je velice pozoruhodné, že je mezi nimi tolik cvičených pozorovatelů, jako například policistů a pilotů civilních či vojenských letadel…

Roku 1933 zahájil Čtvrtý švédský letecký sbor šetření otázky tajemného neoznačeného letpunu, který se objevoval nad Skandinávií, a 30. dubna 1934 vydal generálmajor Erik Reuterswaerd pro tisk následující prohlášení:

Z porovnání těchto hlášení vyplývá, že nemůže být pochyb o probíhajících ilegálních vzdušných operacích nad našimi tajnými vojenskými prostory. Mnohá hlášení spolehlivých svědků obsahují popis tohoto záhadného letounu pozorovaného z bezprostřední blízkosti. A ve všech případech lze najít tutéž poznámku: na strojích nejsou viditelné žádné insignie či identifikační znaky… Otázka zní: Kdo nebo co jsou zač a proč narušují náš vzdušný prostor?

Roku 1947 byl význačný řecký vědec profesor Paul Santorini požádán, aby provedl šetření otázky střel přelétajících nad územím Řecka. Jeho výzkum však byl náhle zastaven: „Brzy jsme zjistili, že nejde o žádné střely. Než jsme však stačili přikročit k dalším pracím, vydala armáda po poradě se zahraničními představiteli nařízení, kterým se šetření zastavilo. Do Řecka se mnou na tajné rozhovory přiletěli zahraniční vědci“ (Kurzívou označil autor.)

Profesor potvrdil, že otázku UFO obklopuje „celosvětová zástěrka utajenosti“, a to mezi jiným i proto, že vlády nejsou ochotny přiznat existenci síly, proti níž „není možnost obrany“.

V období let 1947 až 1952 obdrželo Ústředí vzdušného technického zpravodajství (ATIC) přibližně patnáct set oficiálních hlášení o pozorovaných létajících talířích. Z tohoto počtu vede vojenské letectvo dvacet procent v kategorii nevysvětlitelných. Maršál letectva lord Dowding, vrchní velitel bojových letounů RAF v době letecké bitvy o Anglii, roku 1940 napsal:

Bylo hlášeno přes deset tisíc pozorování, z nichž většinu nelze vysvětlit žádným „vědeckým“ způsobem. Objekty byly sledovány na obrazovkách radarů… a pozorované rychlosti dosahovaly až devíti tisíc mil za hodinu… Jsem přesvědčen, že tyto objekty skutečně existují a že je nevyrábí žádný stát na Zemi. (Kurzívou označil autor.) Nevidím tudíž žádnou alternativu uznání teorie, že pocházejí z nějakého mimozemského zdroje.

V Elmwoodu ve státě Wisconsin přednedávnem celé město několik dní pozorovalo pohyb létajících talířů na obloze nad sebou.

Generál Lionel Max Chassin, který dosáhl místa vrchního velitele francouzských leteckých sil a v rámci NATO zastával funkci hlavního koordinátora letecké obrany spojeneckých leteckých sil ve střední Evropě, napsal:

O tom, že byly pozorovány podivné věci, už dnes není pochyb… Počet uvážlivých, inteligentních a vzdělaných lidí, kteří plně při smyslech „něco viděli“ a popsali to, každodenně vzrůstá.

A potom tu byl známý incident v Roswellu roku 1947. Podle zpráv očitých svědků byl večer dne 2. července nad městečkem Roswell ve státě New Mexico pozorován zářivý objekt kotoučovitého tvaru. Následujícího dne objevil předák místního ranče se svými dvěma dětmi trosky rozeseté po širokém území. Byly informovány úřady a následně bylo vydáno oficiální prohlášení, které potvrzovalo, že byly nalezeny trosky létajícího kotouče.

Bezprostředně poté bylo vydáno druhé tiskové prohlášení, v němž se uvádělo, že trosky nebyly ničím jiným než pozůstatky meteorologického balonu; tyto pozůstatky byly také předvedeny na tiskové konferenci. Skutečné trosky byly zatím údajně odvezeny na základnu Wright Field. Těla jeden ze svědků popsal jako

… podobná lidským, přitom však ne lidská. Měli kulatou hlavu, malé oči a neměli vlasy. Oči měli posazené daleko od sebe. Podle našich měřítek byli poměrně malí a hlavu měli v porovnání s tělem neúměrně velkou. Jejich oblečení bylo šedivé a zdálo se být z jednoho kusu. Všichni byli zřejmě mužského pohlaví a byl jich tam značný počet… Pak převzal velení vojenský personál, který nám nařídil, abychom opustili oblast a s nikým nemluvili o tom, co jsme viděli.

Podle jistého dokumentu, získaného ze zpravodajských zdrojů roku 1984, ustavil roku 1947 prezident Truman přísně tajnou komisi s krycím názvem Majestic 12 nebo také MJ-12, která se měla zabývat šetřením UFO a výsledky své práce předkládat prezidentovi. Zmíněný dokument, datovaný 18. listopadu 1952 a klasifikovaný označením Přísně tajné (Majic) Jen do vlastních rukou, vypracoval údajně ředitel CIA admirál Hillenkoetter pro nově zvoleného prezidenta Dwighta Eisenhowera; dokument obsahuje úžasné tvrzení, podle něhož byla dvě míle od místa havárie v Roswellu nalezena těla čtyř mimozemšťanů.

Pět let po svém ustavení sepsala komise pro nově zvoleného prezidenta Eisenhowera interní sdělení o projektu UFO a nutnosti utajení:

Důsledky pro národní bezpečnost jsou i nadále nesmírně závažné z toho důvodu, že motivy a konečné záměry těchto návštěvníků zůstávají naprosto neznámé… Z těchto důvodů, jakož i vzhledem k evidentním mezinárodním technologickým okolnostem a k zásadní nutnosti za každou cenu zabránit panice veřejnosti, je skupina Majestic 12 i nadále jednomyslně přesvědčena, že i nová administrativa by měla bez jakéhokoli přerušení pokračovat v zachovávání těch nejpřísnějších bezpečnostních preventivních opatření.

Popření této skutečnosti je oficiálně vysvětlováno zpochybněním autentičnosti zmíněného dokumentu.

Uvádí se, že Agentura pro národní bezpečnost zadržuje ve svých archivech přes stovku dokumentů týkajících se UFO, CIA něco kolem padesáti a DIA šest.

Major Donald Keyhoe, někdejší pobočník Charlese Lindbergha, veřejně obvinil vládu Spojených států, že popírá existenci UFO, aby zabránila veřejné panice.

Když v srpnu roku 1948 přísně tajný situační odhad, vypracovaný Ústředím vzdušného technického zpravodajství, přišel s názorem, že UFO jsou návštěvníci z jiných planet, nařídil tehdejší náčelník štábu letectva generál Vandenberg, aby byl tento dokument spálen.

Existuje skutečně celosvětové spiknutí vlád, jehož účelem je utajit před veřejností pravdu?

V krátkém období šesti let zemřelo za podezřelých okolností třiadvacet anglických vědců, kteří pracovali na projektech typu hvězdných válek. Všichni se zabývali různými aspekty elektronického boje, k němuž patří i výzkum UFO. Uvádím zde seznam zemřelých spolu s daty a okolnostmi jejich smrti.

1. 1982. Profesor Keith Bowden: zabit při autonehodě.

Červenec 1982. Jack Wolfenden: zemřel při havárii větroně.

Listopad 1982. Ernest Brockway: sebevražda.

1983. Stephen Drinkwater: sebevražda zaškrcením.

Duben 1983. Podplukovník Anthony Godley: pohřešován, prohlášen za mrtvého.

Duben 1984. George Franks: sebevražda oběšením.

1985. Stephen Oke: sebevražda oběšením.

Listopad 1985. Jonathan Wash: sebevražda skokem z budovy.

1986. Dr. John Brittan: sebevražda otravou oxidem uhelnatým.

Říjen 1986. Arshad Sharif: sebevražda – dal si kolem krku oprátku, provaz přivázal ke stromu a velkou rychlostí se rozjel. Stalo se v Bristolu, sto mil od jeho londýnského bydliště.

Říjen 1986. Vimal Dajibhai: sebevražda skokem z mostu v Bristolu, sto mil od jeho londýnského bydliště.

Leden 1987. Avtar Singh-Giga: pohřešován, prohlášen za mrtvého.

Únor 1987. Peter Peapell: sebevražda výfukovými plyny pod automobilem v garáži.

Březen 1987. David Sands: sebevražda – vjel vysokou rychlostí automobilem do restaurace.

Duben 1987. Mark Wisner: smrt sebezaškrcením.

10. duben 1987. Stuart Gooding: zabit na Kypru.

10. duben 1987. David Greenhalgh: spadl z mostu.

Duben 1987. Shani Warren: sebevražda utopením.

Květen 1987. Michael Baker: zabit při autonehodě.

Květen 1988. Trevor Knight: sebevražda.

Srpen 1988. Alistair Beckham: sebevražda elektrickým proudem.

Srpen 1988. Brigádní generál Peter Ferry: sebevražda elektrickým proudem.

Datum neznámé. Victor Moore: sebevražda.

Shoda okolností?

V posledních třech desetiletích bylo podáno přinejmenším sedmdesát tisíc hlášení o tajemných objektech na obloze a další nesčetné množství, možná desetkrát tolik, jich bylo pozorováno a neohlášeno.

Zprávy o UFO přicházejí ze stovek zemí na celé zeměkouli. Ve Španělsku jsou UFO známy jako objeto foladores no identificados, v Německu jako fliegende Untertassen, ve Francii jako souccoupes volantes, v Čechách jako létající talíře.

Význačný astronom Carl Sagan odhaduje, že jen galaxie naší Mléčné dráhy obsahuje možná kolem 250 miliard hvězd. Domnívá se, že přibližně milion z nich může mít planety schopné nést nějakou formu civilizace.

Naše vláda existenci mimozemské civilizace popírá, přitom však dne 12. října 1992 uvede NASA v Kalifornii a na Portoriku do provozu radioteleskopy vybavené speciálními přijímači a počítači schopnými analyzovat současně desítky milionů rádiových kanálů, které mají pátrat po známkách inteligentního života v kosmu.

NASA dala tomuto projektu název MOP neboli Microwave Observing Project (Projekt mikrovlnného pozorování), astronomové mu však říkají SETI neboli Search for Extraterrestrial Intelligence (Hledání mimozemské inteligence).

Dvěma bývalým prezidentům Spojených států jsem položil otázku, zda mají nějaké informace o UFO či mimozemšťanech, a dostal jsem od nich zápornou odpověď. Kdyby však skutečně nějaké informace měli, řekli by mi pravdu? Vzhledem k roušce utajení, která tento subjekt evidentně obklopuje, o tom pochybuji.

Existují skutečně létající talíře? Navštěvují nás mimozemšťané z jiné planety? V době, kdy nová technologie zkoumá stále vzdálenější hlubiny kosmu a pátrá po známkách inteligentního života v kosmickém prostoru, budeme možná odpověď znát mnohem dříve, než bychom čekali.

Mnozí lidé zabývající se výzkumem kosmu, astronomové a kosmologové, které neuspokojuje pouhé čekání na tuto odpověď, riskují svou vědeckou pověst a formulují vlastní prognózy. Patří k nim astrofyzička Jill Tartarová, pracující na projektu SETI ve výzkumném středisku NASA v Amesu ve státě Iowa:

Naše galaxie obsahuje 400 miliard hvězd. Jsme stvořeni z hvězdného prachu, tedy ze skutečně běžného materiálu. Ve vesmíru plném hvězdného prachu lze sotva věřit, že jsme jedinými bytostmi, které mohou existovat.

9. listopadu 1978

Velvyslanec Griffíth

Velvyslanectví Grenady při OSN

866 Second Avenue

apartmá 502

New York 10017

Vážený pane velvyslance,

chtěl bych vám sdělit své názory na naše mimozemské návštěvníky, kterým se lidově říká „UFO“, a předložit návrhy opatření, která by měla být k řádnému řešení této otázky přijata.

Domnívám se, že tyto mimozemské kosmické lodi a jejich posádky, které navštěvují naši planetu, pocházejí z jiných planet, evidentně o něco technicky vyspělejších, než jsme my tady na Zemi. Myslím, že potřebujeme na nejvyšší úrovni nějaký koordinovaný program vědeckého shromažďování a analýzy dat z celého světa, týkající se jakéhokoli typu setkání s těmito návštěvníky, který by zároveň určil, jak s nimi nejlépe navázat přátelský kontakt. Možná bychom jim nejdříve měli ukázat, že jsme se naučili řešit své vlastní problémy nikoli válkou, ale mírovými prostředky, než budeme přijati za plně kvalifikované členy vesmírného týmu. Toto přijetí by pro náš svět znamenalo obrovské možnosti pokroku ve všech oblastech. Z toho důvodu je jistě logické, že by mělo být v zájmu OSN řádně a urychleně se touto otázkou zabývat.

Měl bych připomenout, že nejsem zkušený profesionální ufolog. Neměl jsem dosud tu čest pilotovat UFO nebo setkat se s jeho posádkou. Přesto se domnívám, že jsem alespoň trochu kvalifikován o nich diskutovat, protože jsem byl v okrajových oblastech těch nezměrných prostor, v nichž se pohybují. Roku 1951 jsem také měl možnost strávit dva dny pozorováním mnoha UFO různých velikostí, přelétajících většinou v bojových formacích nad Evropou od východu k západu. Pohybovaly se ve větších výškách, než jakých jsme tehdy mohli dosáhnout svými proudovými bojovými letouny. Dále bych chtěl poznamenat, že většina astronautů o UFO velice nerada byť jen mluví, protože existuje velký počet lidí, kteří jsou bez skrupulí ochotni prodávat smyšlenky a falšované dokumenty a bez váhání tak poškozují jejich jména a dobrou pověst. Ti nečetní astronauti, kteří se chtějí v oblasti UFO i na dále angažovat, si proto musejí počínat velice obezřetně. Je nás několik, kteří v existenci UFO věříme a kteří jsme měli příležitost UFO buď na zemi, nebo z letadla vidět.

V případě, že se OSN rozhodne tento projekt realizovat, a propůjčit mu tak věrohodnost, najde se možná mnohem víc kvalifikovaných lidí, kteří vystoupí na veřejnost a poskytnou pomoc a informace.

Těším se na brzké osobní setkání s Vámi.

S úctou

L. Gordon Cooper

plukovník letectva USA (v.v.)

astronaut

LCC: jm

Sidney Sheldon AKCE SOUDNÝ DEN

Z amerického originálu

THE DOOMSDAY CONSPIRACY

přeložil Pavel Medek.

Obálku navrhl Juraj Maxon.

Graficky upravil Miloslav Havlíček.

Vydalo nakladatelství TALPRESS

jako svou 66. publikaci.

Sazba: SF SOFT.

Vytiskla tiskárna LIBERTAS a. s. Praha.

První vydání, Praha září 1994.

ISBN 80-85609-58-4

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai