Mistrovská Hra

Sidney Sheldon Iva Moravcová Jarmila Třísková Eva Šotolová

Alpress (2010)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Romány, Literatura světová

Jamie MacGregor otevřel v jižní Africe diamantové doly. Jen za cenu obrovských obětí a s nasazením vlastního života se mu podařilo dosáhnout úspěchu. Jeho dcera Kate po něm zdědila jak bohatství, tak povahu – stala se z ní bojovnice, která díky nezdolné vůli a obratným tahům vybudovala mezinárodní společnost. Aby její úsilí nepřišlo nazmar, bude muset hrát podle nejtvrdších pravidel.

Sidney Sheldon

Mistrovská hra

Copyright © SIDNEY SHELDON FAMILY

LIMITED PARTNERSHIP

Translation © Iva Moravcová, Jarmila Třísková,

Eva Šotolová, 1993

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu MASTER OF THE GAME

přeložila Iva Moravcová, Jarmila Třísková, Eva Šotolová

Redakční úprava Jana Pleskotová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2010 ehop@alpress.cz

Tisk a vazba: FINIDR Finidr, s.r.o.,Český Těšín, www.finidr.cz

Vydání druhé

ISBN 978-80-7362-857-4

Je vášeň moci jak Áronův hrad; Pozře každého, v čí srdce se vkrad.

ALEXANDER POPE

ESEJ O ČLOVĚKU, LIST II

Diamant vzdoruje i těm nejprudším ranám, kdy se i železné kladivo rozštěpí vedví, a dokonce i sama kovadlina se pohne z místa. Tu nepřemožitelnou moc, odolávající dvěma největším silám přírody, železu a ohni, dokáže zlomit jen krev berana. Musí to však být krev čerstvá a horká, a i pak je zapotřebí mnoha ran.

PLINIUS STARŠÍ

Pro mého bratra Richarda,

který má lví srdce

PROLOG

KATE

1982

Velký taneční sál byl zaplněn povědomými siluetami zemřelých, kteří se dostavili na oslavu jejích narozenin. Kate Blackwellová pozorovala, jak se mísí mezi lidi z masa a krve. Obraz v její mysli vytvářel snovou fantazii, ve které návštěvníci z jiných časů a míst bezhlasně klouzali po tanečním parketu plném nic netušících hostů ve smokincích a třpytivých večerních toaletách. Na večírku v Domě na Cedar Hillu v Dark Harboru ve státě Maine bylo nejméně sto lidí. A to nepočítám duchy, uvažovala pro sebe Kate Blackwellová.

Kate byla štíhlá žena drobné postavy. Královské držení těla způsobovalo, že vypadala větší. Její obličej si člověk zapamatoval. Výrazné lícní kosti, jiskřivé šedé oči a umíněná brada byly kombinací dědictví po skotských a holandských předcích. Jemné vlasy, dříve bohaté a černé, byly teď úplně bílé. Měkká průsvitná pleť, jakou někdy s sebou přináší věk, krásně ladila se sametovými šaty barvy slonové kosti, které splývaly v elegantních záhybech. Necítím se na devadesát, pomyslela si. Kam se všechny ty roky poděly? Sledovala tančící stínové postavy. Oni to vědí. Byli u toho. Byli součástí těch let, částí mého života. Uviděla Bandu, jeho hrdou, zářící černou tvář. A tamhle je její David, drahý David, vypadá vysoký, mladý a krásný, jako když se do něj jako malá jednou provždy zamilovala. Usmívá se na ni. Hlavou jí problesklo – už brzy, miláčku, už brzy! Kéž by se byl David dožil svého pravnuka, zatoužila Kate.

Rozhlížela se po velké místnosti, dokud ho nespatřila. Stál poblíž orchestru a pozoroval muzikanty. Byl to mimořádně hezký chlapec, už skoro osmiletý, světlovlasý, měl na sobě černý sametový kabátek a skotské kostkované kalhoty. Robert byl přesná kopie svého prapradědečka Jamieho McGregora, jehož portrét visel nad mramorovým krbem. Jako by na sobě cítil její pohled, Robert se otočil a Kate ho k sobě přivolala pohybem ruky. Odrazem od křišťálového lustrují zasvítil na prstě nádherný dvacetikarátový diamant, který před skoro sto lety vyhrabal její otec na písečné pláži. Kate zálibně pozorovala, jak si k ní Robert razí cestu mezi tanečníky.

Já už jsem minulost, myslela si. On je budoucnost. Můj pravnuk jednoho dne převezme Kruger-Brent, Ltd. Došel k ní a ona mu udělala místo na pohovce po svém boku.

„Jak se ti líbí narozeniny, babi?“

„To víš, že se mi líbí. Jsi hodný, Roberte.“

„Orchestr je výborný. Ale dirigent nestojí za nic.“

Kate na něj pohlédla trochu zmateně, hned však odpověděla se zvednutým obočím: „Aha. Předpokládám, že to znamená, že je dobrý.“

Robert udělal obličej: „Správně. Vážně mi nepřipadá, že už ti je devadesát.“

Kate Blackwellová se zasmála: „Mezi námi dvěma, ani se na ně necítím.“

Vklouzl rukou do její a zůstali tak spolu sedět bez dalších slov, rozdíl osmdesáti dvou let jim dodával uklidňující spřízněnost. Kate pozorovala svou vnučku při tanci.

S manželem tvořila bezesporu nejhezčí pár na parketu.

Robertova matka spatřila svého syna, jak sedí u babičky, a pomyslela si: Je to neobyčejná žena. Je věčná. Nikdy by nikdo neuhádl, čím vším v životě prošla.

Hudba přestala hrát a dirigent oznámil: „Dámy a pánové, dovolte, abych přivítal na pódiu mladého pana Roberta.“

Robert stiskl prababičce ruku, vstal a šel ke klavíru. Posadil se, výraz měl vážný a soustředěný. Prsty se rozeběhly po klávesnici. Hrál Skrjabina a bylo to, jako když se měsíční svit vlní na vodní hladině.

Jeho matka naslouchala a myslela si, jak je úžasný. Až vyroste, bude z něj velký umělec. Už to nebude její děťátko. Bude patřit světu. Robert dohrál a sklidil opravdový a nadšený potlesk.

Už zkraje večera se venku podávala večeře. Rozsáhlá okrasná zahrada byla slavnostně vyzdobena lucernami, girlandami a balónky. Muzikanti seděli na terase a hráli, zatímco číšníci a servírky obsluhovali dole u stolů, nenápadně a pilně, tak aby vzácné sklenice z baccaratského skla a limogeský porcelán byly stále plné. Četl se pozdravný telegram od prezidenta Spojených států. Soudce nejvyššího soudu pronesl přípitek.

Guvernér pěl chválu: „… Jedna z nejvýznamnějších žen v historii tohoto národa. Dary Kate Blackwellové stovkám charitativních organizací na celém světě jsou přímo legendární. Blackwellova nadace přispěla ke zdraví a pohodě lidí ve více než padesáti zemích. Abych parafrázoval zesnulého sira Winstona Churchilla: ‚Tak mnozí ještě nikdy nevděčili za tak mnoho jednomu člověku. Měl jsem čest znát Kate Blackwellovou…‘“

To jsou žvásty, myslela si Kate. Nikdo mě nezná. Vypadá to, jako by mluvil o nějaké světici. Co by asi všichni ti lidé říkali, kdyby znali skutečnou Kate Blackwellovou? Kdyby věděli, že můj otec byl zloděj a že jsem v necelém roce života byla obětí únosu. Co by si asi mysleli, kdybych jim ukázala jizvy po kulkách na svém těle?

Otočila hlavu a pohlédla na muže, který se ji kdysi pokusil zabít. Pohledem směřovala dál k postavě ve stínu, obličej ukrytý pod závojem. Přes vzdálený hukot bouře Kate vnímala, že guvernér skončil svou řeč a vyslovil její jméno. Vstala a obrátila se ke shromážděným hostům. Když promluvila, hlas měla pevný a silný: „Žila jsem déle než kdokoliv z vás.“ „A co má bejt?“ řekla by na to dnešní mládež. „Já jsem však ráda, že jsem se toho dožila, protože jinak bych tu nemohla s vámi všemi, drazí přátelé, být. Vím, že někteří jste přijeli zdaleka, z cizích zemí, abyste dnes večer mohli být se mnou. Musíte být po cestě znaveni. Nebylo by ode mě fér očekávat, že všichni budete mít tolik energie jako já.“

Hosté propukli v smích a tleskali.

„Děkuji vám za tento památný večer. Chcete-li si už jít odpočinout, pokoje jsou připraveny. Pro ostatní bude pokračovat zábava v tanečním sále.“ Znovu zahřmělo. „Navrhuji, abychom se teď všichni přesunuli dovnitř, než se bouřka dostane až sem.“

Večeře i ples už skončily, hosté se rozešli do svých pokojů a Kate zůstala sama se svými duchy. Seděla v knihovně, myšlenkami bloudila v minulosti, až na ni padl smutek. Už tu není nikdo, kdo by mi říkal Kate, pomyslela si. Ti všichni už odešli. Její svět se zhroutil. Neřekl snad Longfellow: „Lístky z památníku chmurně šustí v temnotách?“ i ona brzy zmizí v temnotách, ale teď ještě ne. Ještě musím udělat nejdůležitější věc svého života, uvažovala Kate. Buď trpělivý, Davide. Už brzy budu u tebe.

„Babi…“

Kate otevřela oči. Celá rodina mezitím vešla do místnosti. Prohlížela si je, jednoho po druhém, jejímu zkoumavému pohledu nic neuniklo. Tohle je moje rodina, myslela si Kate. Moje nesmrtelnost. Jeden vrah, jedna tragická groteska, jeden blázen. Blackwellovi kostlivci. Takhle nakonec dopadla všechna léta nadějí, bolesti a utrpení?

Její vnučka stála vedle ní. „Je ti dobře, babičko?“

„Jsem trochu unavená, děti. Myslím, že si půjdu lehnout.“ Vstala a odcházela ke schodišti. Vtom náhle zahřmělo, blesky začaly křižovat oblohu a déšť zprudka zabubnoval do oken. Rodina sledovala pohledem starou ženu, jak stoupá až na konec schodiště, její postavu, hrdou a vzpřímenou. Zablesklo se a za několik vteřin zahřměl hrom. Kate Blackwellová se otočila, podívala se dolů a řekla s patrným přízvukem svých předků: „V Jižní Africe jsme tomu říkali donderstorm.“

Minulost se opět smísila s přítomností a Kate pokračovala dál po chodbě do své ložnice; známé a uklidňující postavy z minulosti ji obklopily a doprovázely.

KNIHA PRVNÍ

JAMIE

1883-1906

1

„Panebože, to je opravdu donderstorm!“ řekl Jamie McGregor. Vyrůstal uprostřed zuřících bouří na Skotské vysočině, ale dosud nikdy nezažil něco tak strašného. Odpolední oblohu náhle zahalila obrovská mračna písku a v mžiku proměnila den v noc. Prašnou oblohu prozařovaly blesky – weerling, jak se jim říká v afrikánštině, řeči Jihoafričanů holandského původu –, propalovaly se vzduchem a po nich následoval donderslag – hrom. A pak potopa. Přívaly deště tloukly do armády stanů a plechových chatrčí a proměnily špinavé ulice Klipdriftu v děsivé potoky bahna. Oblohou hřměly burácivé hromy, jeden za druhým jako dělostřelecká palba v jakési nebeské válce.

Jamie McGregor uskočil stranou před hroutícím se domem z nepálených cihel rozpuštěných na bahno a v duchu si kladl otázku, jestli město Klipdrift tohle vůbec přežije.

Klipdrift vlastně nebyl městem. Byla to nepořádná plátěná vesnice, spousta stanů, chatrčí a vozů namačkaných na březích řeky Vaal, a osídlená snílky se zuřivýma očima, které sem do Jižní Afriky ze všech koutů světa přilákala stejná posedlost: diamanty.

Jamie McGregor byl jeden z těch snílků. Bylo mu sotva osmnáct let – urostlý, světlovlasý, hezký mládenec s překvapivě světle šedýma očima. Bylo v něm cosi přitažlivě bezelstného, snaha vyjít druhému vstříc. Povahu měl dobrosrdečnou a duši naplněnou optimismem.

Od chvíle, kdy opustil otcovu farmu na Skotské vysočině, urazil přes Edinburgh, Londýn a Kapské Město do Klipdriftu téměř osm tisíc mil. Svých práv na podíl z farmy, kterou obdělával společně s bratry a otcem, se vzdal, ale nelitoval toho. Věděl, že se mu to stokrát vrátí. Opustil jedinou jistotu, jakou ve svém životě poznal, a odešel do tohoto vzdáleného neutěšeného místa, protože snil o tom, jak zbohatne. Tvrdé práce se Jamie nebál, ale odměna za obdělávání malé kamenité farmy severně od Aberdeenu byla nepatrná. Pracoval společně s bratry, sestrou Mary, matkou i otcem od východu slunce do setmění a výsledek byl skrovný. Jednou se dostal na trh do Edinburghu a tam viděl báječné věci, které se dají koupit za peníze. Ty jsou od toho, aby usnadňovaly život, když je člověk zdráv, a aby se o něho postaraly, když stůně. Jamie viděl příliš mnoho přátel a sousedů žít a umřít v chudobě.

Pamatoval se, jak ho vzrušila zpráva o nejnovějším nálezu diamantu v Jižní Africe. Největší diamant na světě byl nalezen volně ležící v písku a o celé přilehlé oblasti šla fáma, že to je obrovská truhla s pokladem, jen ji otevřít.

Sdělil svou novinu rodině v sobotu po večeři. Seděli kolem neuklizeného stolu v prosté roubené kuchyni, a když Jamie promluvil, zněl jeho hlas ostýchavě, ale zároveň hrdě. „Pojedu do Jižní Afriky hledat diamanty. Vyrazím příští týden.“

Pět párů očí na něj zíralo, jako by se zbláznil.

„Ty se budeš honit za diamanty?“ zeptal se otec. „Ztratils rozum, chlapče. Je to pohádka – ďáblovo pokušení odlákat lidi od každodenní poctivé práce.“

„Nechtěl bys nám říct, kde vemeš na cestu?“ zeptal se bratr lan. „Dyť je to přes půl světa. Nemáš peníze.“

„Kdybych měl peníze,“ odsekl Jamie, „nemusel bych jít hledat diamanty. Tam nemá peníze nikdo. Budu na tom stejně jako ostatní. Mám dost rozumu a síly. Neztratím se.“

Sestra Mary se ozvala: „Annie Cordová bude zklamaná. Doufala, Jamie, že jednou bude tvojí nevěstou.“

Jamie sestru zbožňoval. Byla starší než on, čtyřiadvacetiletá, ale vypadala na čtyřicet. Nikdy v životě neměla jedinou hezkou věc. Tohle já změním, sliboval Jamie sám sobě.

Matka vzala beze slova tác, na kterém ulpěly zbytky dušeného haggisu – skotského národního jídla –, a šla k železnému škopku.

Pozdě v noci přišla k posteli, kde spal Jamie. Zlehka mu položila ruku na rameno a její síla proudila do něj: „Udělej, co musíš, synu. Co já vím, jestli tam sou ňáký diamanty, ale jestli jo, ty je najdeš.“ Za zády držela zašlý kožený váček: „Dala sem si stranou pár liber. Vostatním to nemusíš říkat. Bůh ti žehnej, Jamie.“

Když vyrazil směrem k Edinburghu, měl ve váčku padesát liber.

Cesta do Jižní Afriky byla strastiplná, Jamiemu trvalo skoro celý rok, než se tam dostal. Pracoval jako číšník v edinburské dělnické jídelně tak dlouho, dokud se mu nepodařilo přidat do váčku dalších padesát liber. Pak se vydal do Londýna. Ohromila ho rozlehlost města, davy lidí, hluk a veliké autobusy tažené koňmi, kteří uháněli rychlostí pět mil za hodinu. Všude bylo vidět nádherné kočáry a v nich krásné ženy s velikými klobouky, záplavou sukní a v jemných botkách, vysoko zapnutých na knoflíčky. S úžasem pozoroval, jak ty dámy vystupují z kočárů a drožek a jdou nakupovat do Burlingtonské arkády – oslnivého rohu hojnosti, plného stříbra, nádobí, šatů a kožešin, hrnčířského zboží a lékárnických krámků, přeplněných záhadnými lahvičkami a kelímky.

Jamie se ubytoval v domě č. 32 v ulici Fitzroy. Stálo ho to deset šilinků týdně, ale nic levnějšího nesehnal. Dny trávil v docích sháněním lodě, která by ho vzala do Jižní Afriky, a po večerech si prohlížel oslnivé krásy Londýna. Jednou večer zahlédl Edwarda, prince waleského, jak vchází postranním vchodem do restaurace blízko Covent Garden s krásnou mladou dámou po boku. Na hlavě měla veliký klobouk, zdobený květinami, a Jamie si pomyslel, jak přesně by slušel jeho sestře.

Šel na koncert do Křišťálového paláce, vybudovaného u příležitosti Velké výstavy v roce 1851. Navštívil Drury Lane a během přestávky proklouzl do divadla Savoy, do něhož – jako do první britské veřejné budovy – bylo zavedeno elektrické osvětlení. Také některé ulice už byly osvětleny a Jamie zaslechl, že je možné promluvit si s někým z druhého konce města prostřednictvím zázračného přístroje, telefonu. Měl pocit, že se dívá do budoucnosti.

Tato zima ale přinesla Anglii – navzdory čilému pokroku -zrůstající ekonomickou krizi. Ulice byly plné nezaměstnaných a hladových lidí, docházelo k masovým demonstracím a pouličním bitkám. Musím se odsud dostat, pomyslel si Jamie. Před chudobou jsem přece ujel. Následujícího dne se zapsal jako steward na loď Walmer Castle, plující do Kapského Města v Jižní Africe.

Plavba trvala tři týdny se zastávkou na Madeiře a Sv. Heleně, kde naložili další palivo – uhlí. Byla to namáhavá, bouřlivá cesta uprostřed zimy a Jamie trpěl mořskou nemocí od chvíle, kdy loď vyplula. Ale nikdy neztratil humor, protože se každým dnem stále více přibližoval k té truhle s pokladem. Loď plula směrem k rovníku a počasí se měnilo. Jakoby zázrakem se zima prohřála k létu, a jak se blížili k africkému pobřeží, nastaly vlhké horké dny i noci.

Loď Walmer Castle dorazila do Kapského Města brzy po ránu, opatrně proplula úzkým kanálem, který odděloval rozsáhlou osadu malomocných na ostrově Robben od pevniny, a zakotvila v zálivu Table.

Jamie byl na palubě už před východem slunce. Okouzleně sledoval, jak se zdvihá ranní mlha a odhaluje nádherný pohled na horu Table, která se vynořila vysoko nad městem. Byl u cíle.

Loď přirazila k přístavní hrázi a v mžiku se po palubách zahemžily spousty lidí, pro Jamieho podivně vyhlížejících: neodbytných naháněčů z různých hotelů, nosičů všech barev pleti – černé, hnědé, žluté i rudé –, kteří se horečně pohybovali a nabízeli své služby, malých chlapců pobíhajících sem a tam s novinami, sladkostmi a ovocem na prodej; pohledných řidičů –míšenců, Pársů – stoupenců Zarathuštrova náboženství –, i černochů, kteří se s pokřikem ucházeli o práci. Prodavači nápojů tlačili své kárky a vyvoláváním upozorňovali na zboží. Vzduch těžkl spoustou černých much. Námořníci a nosiči si halekáním razili cestu davem, zatímco cestující se marně snažili uhlídat svoje zavazadla. Byl to babylón plný hlasů a hluku. Lidé na sebe mluvili jazykem, který Jamie jaktěživ neslyšel.

„Yulle kom van de Kaap, neh?“

„Het julle mine popa zyn wagen gezien?“

„Wat bedui´di?“

„Huistoe!“

Nerozuměl jedinému slovu.

Jamie ještě nikdy neviděl město, které by se podobalo Kapskému Městu. Ani dva domy nebyly stejné. Vedle dvou – až třípatrového cihlového či kamenného skladiště stála malá kantýna z pozinkovaného plechu, pak zlatnický krámek s ručně foukanými okenními tabulkami, k němu přiléhal obchůdek zelináře a hned vedle polozřícený krámek s tabákem.

Jamie se jako zhypnotizovaný díval na lidské hemžení v ulicích. Pozoroval Kafra, který měl na sobě staré tartanové kalhoty 78. skotského pluku a místo kabátu pytel s prostřiženými otvory pro ruce a hlavu. Kafr kráčel za dvojicí Číňanů v modrých halenách, cůpky měli pečlivě stočené pod kuželovitými slaměnými klobouky a drželi se za ruce. Byli tam statní červenolící burští farmáři – Jihoafričané holandského původu –, vlasy vybělené od slunce, vozy naložené bramborami, kukuřicí a listovou zeleninou. Muži, oblečení do hnědých manšestráků a kabátů, měli na hlavách měkké plstěné klobouky se širokou střechou a v ústech dlouhé hliněné dýmky; vykračovali si před svými vraws, oblečenými v černých šatech, s hustými černými závoji a velikými černými hedvábnými kokrhely. Párské pradleny, které nesly na hlavách obrovské rance špinavých šatů, se pošťuchovaly s vysloužilými vojáky v červených kabátech a helmách. Bylo to úchvatné divadlo.

Jamie nejprve vyhledal levný penzión, který mu doporučil jeden námořník z lodi. Majitelkou byla zavalitá vdova s plným poprsím.

Zběžně na něho pohlédla a řekla s úsměvem: „Zoek yulle goud?“

Začervenal se. „Já vám ale nerozumím.“

„Angličan, co? Ženete se za zlatem? Nebo diamanty?“

„Ano, paní. Za diamanty.“

Vtáhla ho dovnitř. „Tady se vám bude líbit. U mě najdete všechno, co mladí muži potřebují ke spokojenosti.“

Jamie uvažoval, jestli tím vším myslí taky sebe. Doufal, že ne. „Jmenuji se paní Vensterová,“ řekla rádoby stydlivě, „ale pro přátele jsem Dee-Dee.“ Usmála se a v puse se jí zablýskl zlatý zub. „Mám pocit, že z nás budou dobří přátelé. Můžete chtít cokoliv.“

„Jste moc milá,“ řekl Jamie. „Poraďte mi, kde můžu získat mapu města?“

Jamie vyrazil s mapou v ruce na obhlídku. Jednu stranu města dále od pobřeží tvořily předměstské části Rondebosch, Claremont a Wynberg, které se rozprostíraly podél řídnoucích plantáží a vinic dlouhých devět mil. Na druhé straně byly přímořské čtvrti Sea Point a Dreen Point. Jamie prošel vilovou čtvrtí boháčů, sešel dolů ulicí Strand a Bree, obdivoval se rozsáhlým dvoupatrovým budovám s rovnými střechami a špičatými omítnutými průčelími a vysokým terasám, které jako by vyrůstaly z ulice. Chodil dlouho, dokud nebyl nucen se skrýt před mouchami, které si s ním snad vyřizovaly osobní účty. Byly veliké a černé a houfně ho napadaly. Když se Jamie vrátil do penziónu, zjistil, že jich má plný pokoj. Pokryly stěny, stůl i postel.

Vyhledal paní domácí: „Paní Vensterová, nemůžete něco udělat s mouchami v mém pokoji? Jsou…“

Zasmála se dunivým trhavým smíchem a štípla Jamieho do tváře.

„Myn magtig. Zvyknete si na ně. Uvidíte.“

Kanalizace v Kapském Městě byla tak primitivní, že po západu slunce přikryla město páchnoucí mlha jako nějaká ošklivá přikrývka. Bylo to nesnesitelné. Ale Jamie věděl, že to vydrží. Potřeboval vydělat další peníze, aby mohl odjet. „Na diamantových polích nepřežiješ bez peněz,“ varovali ho. „Zaplatíš i za to, že dejcháš.“

Práci objevil během druhého dne stráveného v Kapském Městě – jezdil s potahem u povoznické společnosti. Třetí den začal pracovat v restauraci, myl po večeři nádobí. Žil ze zbytků jídla, které posbíral a odnesl si ho do penziónu, ale moc mu nechutnalo, a tak toužil po matčině slepičí polévce s pórkem, ovesných plackách a čerstvě zadělaných horkých bocháncích s měkkou kůrkou. Nestěžoval si, dokonce ani sám sobě ne, protože obětováním jídla i pohodlí zvyšoval svoje prospektorské zásoby. Byla to jeho volba a nic ho nemohlo zastavit, ani vyčerpávající práce, ani odporný vzduch, který dýchal, ani mouchy, které ho nenechaly skoro celou noc usnout. Cítil se strašně opuštěný. Neznal nikoho v tomhle podivném místě a postrádal přátele a rodinu. Jamie měl rád samotu, ale opuštěnost mu způsobovala trvalou bolest.

Kouzelný den se ale nakonec dostavil. Váček obsahoval nádherný obnos – dvě stě liber. Jamie byl připraven. Odjede z Kapského Města na diamantová naleziště příští den ráno.

Místa ve vozech směřujících ke klipdriftským diamantovým nalezištím se musela zamluvit u společnosti Inland Transport v malém dřevěném skladišti blízko přístavních doků. Jamie tam dorazil v sedm hodin ráno, ale skladiště už bylo tak přeplněné, že se nemohl dostat dovnitř. Byly tam stovky hledačů štěstí, kteří bojovali o místa ve vozech. Přijeli sem až z Ruska a Ameriky, Austrálie, Německa a Anglie. Křičeli na obléhané prodavače lístků v mnoha různých jazycích a dožadovali se, aby jim našli místa ve vozech. Jamie viděl, jak si jeden rozložitý Ir rozzlobeně razí tou chátrou cestu ven.

„Promiňte,“ oslovil ho Jamie. „Co se to tady děje?“

„Nic,“ znechuceně zavrčel Ir. „Ty zatracené vozy jsou obsazené na příštích šest neděl.“ Všiml si Jamieho zděšeného výrazu. „A to není všechno, chlapče. Ty pohanský pancharti chtěj padesát liber za hlavu.“

Hrůza! „Přece musí být ještě nějaký způsob, jak se k nalezištím dostat.“

„Jo, dva. Můžeš jet holandským expresem nebo jít pěšky.“

„Co je to – holandský expres?“

„Dobytčák. Ujede dvě míle za hodinu. Takže, až se tam konečně dostaneš, ty zatracený diamanty budou fuč.“

Jamie McGregor rozhodně nehodlal riskovat nějaké zdržení, kvůli kterému by přišel o diamanty. Zbytek rána strávil hledáním nějakého jiného dopravního prostředku. Bylo skoro poledne, když ho objevil. Jak míjel nájemní stáj s vývěskou Poštovní sběrna, hlavou mu bleskl nápad a vešel tam. Uvnitř našel snad nejhubenějšího muže na světě, který nakládal na potah pytle s poštou. Jamie ho chvilku pozoroval.

„Promiňte,“ řekl. „Vozíte poštu do Klipdriftu?“

„Jo. Zrovna ji nakládám.“

Jamie pocítil příliv nové naděje. „Berete lidi?“

„Někdy.“ Pohlédl pátravě na Jamieho. „Kolik je ti let?“

Podivná otázka. „Osmnáct. Proč?“

„Neberem starší nad dvaadvacet. Jseš zdravej?“

Ještě podivnější otázka. „Ano, pane.“

Hubeňour se narovnal. „Mám za to, že jsi ten právej. Odjíždíme za hodinu. Platí se dvacet liber.“

Jamie nemohl uvěřit, že má takové štěstí. „To je nádhera! Vezmu si kufr a…“

„Žádnej kufr s sebou. Máš místo akorát tak na košili a zubní kartáček.“

Jamie si pořádně prohlédl ten potah. Byl malý, nahrubo opracovaný a nad prostorem pro poštu byla zády k vozkovi úzká lavice, kde se dalo sedět. Bylo jasné, že to nebude žádné pohodlné cestování. „Souhlasím,“ řekl Jamie. „Dojdu si pro to.“

Když se vracel, vozka zrovna zapřahal a u vozu stáli dva chlapi – menší tmavovlasý muž a vysoký světlovlasý Švéd. Dávali vozkovi nějaké peníze.

„Počkejte,“ Jamie na něj zavolal. „Řekl jste, že pojedu já.“

„Pojedete všichni,“ odpověděl vozka. „Naskočte si.“

„Všichni tři?“

„Jo, přesně tak.“

Jamie neměl ani potuchy, jak si vozka představuje, že se tam všichni vejdou; ale věděl, že až vyjedou, on ve voze bude.

Představil se jim: „Jamie McGregor.“

„Wallach,“ promluvil ten malý tmavovlasý.

„Pederson,“ odpověděl vysoký blonďák.

Jamie řekl: „Měli jsme štěstí, že jsme ten poštovní vůz objevili, viďte? Dobře že o něm nevědí všichni.“

Pederson se ozval: „Ale vědí, McGregore. Akorát to nejsou takoví šílenci, anebo to nejsou ti praví.“

Ještě než se Jamie stačil zeptat, co tím myslí, vozka řekl: „Tak jedem.“

Všichni se vtěsnali na lavici – Jamie doprostřed – namačkáni jeden na druhého, kolena skrčená, zády přitlačeni na dřevěné opěradlo vozkovy lavice. Nedalo se ani hnout, natož dýchat. Není to tak zlé, přesvědčoval Jamie sám sebe.

„Držte se!“ zahlaholil vozka a ve vteřině se hnali jako o závod ulicemi Kapského Města směrem k diamantovým polím v Klipdriftu.

Cestování v dobytčácích bylo celkem příjemné. Ty, které převážely cestující z Kapského Města k nalezištím, byly veliké a prostorné, opatřené plachtami, chránícími před teplým zimním sluncem. Do každého vozu se vešlo asi deset cestujících, vozy táhli koně a mezci. Pravidelně se stavělo kvůli občerstvení a cesta trvala deset dní.

Úplně jinak se cestovalo v poštovním voze. Nikde nestavěl, leda když se střídali koně a vozkové. Plným tryskem letěli přes pole, hrbolaté cesty a vyježděné stopy, a protože vůz nepéroval, cítili každý hrbol, jako když kopne kůň. Jamie zatínal zuby a říkal si: „Vydržím to, jen když zastavíme na noc. Najím se, vyspím a ráno budu v pořádku.“ Ale v noci zastavili pouze na deset minut, jen co vyměnili koně i vozku, a znovu vyrazili plným tryskem na cestu.

„Kdy zastavíme na jídlo?“ zeptal se Jamie

„Nikdy,“ zavrčel nový vozka. „Jedem pořád kupředu. Vezem poštu, pane.“

Hnali se dlouhou nocí po hrbolatých prašných cestách a měsíc jim svítil na cestu. Vozík poskakoval nahoru a dolů, jak cesta stoupala a klesala v údolích, pole a louky doslova přeletěl. Neustálé drncání změnilo Jamieho tělo v jedno bolavé a odřené místo. Byl strašně vyčerpaný, ale nemohl usnout. Z každého zdřímnutí ho vytrhlo skřípání vozu. Celé tělo měl zkroucené, ale na protažení nezbývalo místo. Umíral hlady a bylo mu na zvracení. Netušil, kdy se příště nají. Jamie McGregor si nebyl jistý, jestli tuhle šest set mil dlouhou cestu přežije, a dokonce jestli ji vůbec chce přežít.

Během druhého dne a noci se zoufalství změnilo v agónii. Jamieho spolutrpitelé byli ve stejném stavu jako on, dokonce už ani neměli sílu nadávat. Jamie pochopil, proč společnost trvala na tom, aby cestující byli mladí a zdatní.

Do města Great Karroo, kde začínala ta pravá divočina, přijeli za úsvitu. Neúprosné slunce pražilo do nekonečně rovné africké stepi, monstrózní a nahánějící hrůzu. Cestující sužoval prach, vedro a mouchy.

Sem tam Jamie zahlédl dusným oparem skupiny mužů vlekoucích se kupředu pěšky, ojedinělé jezdce na koních a tucty dobytčáků, tažených osmnácti či dvaceti osly, řízených vozky s voorlopers – biči z nosorožci kůže s dlouhými koženými řemínky –, kteří pokřikovali: „Tahej, tahej!“ Sledoval obrovské vozy naložené spoustou zboží: stany, prospektorským nářadím, kamny na dřevo, moukou a uhlím a olejovými lampami. Přivážely kávu a rýži, ruské konopí, cukr a víno, whisky a holínky, svíčky z Belfastu a přikrývky. Vytvářely jakési záchranné lano pro hledače štěstí v Klipdriftu.

Teprve až za řekou Orange se mrtvolná jednotvárnost africké stepi začala trochu měnit. Porost byl zelenější a vzrostlejší. Půda zčervenala, travnatá místa se vlnila, začaly se objevovat trnité keře.

Dokážu to, pomyslel si Jamie otupěle, dokážu to.

A cítil, jak se mu do ztrápené duše vkrádá naděje.

Cestovali bez přestávky čtyři dny a noci, až konečně dorazili na okraj Klipdriftu.

Mladý Jamie McGregor nevěděl, co ho čeká. Ale podívaná, která se naskytla jeho vyčerpaným, krví podlitým očím, předčila veškerá očekávání. Klipdrift vytvářel široké panoráma stanů a vozů, seřazených na hlavních ulicích a na březích řeky Vaal. Ulice se hemžily polonahými Kafry jen v jasně zbarvených kabátech, vousatými prospektory, řezníky, pekaři, zloději a učiteli. Dřevěné a plechové chatrče, seskupené v centru Klipdriftu, sloužily jako obchody, kantýny, kulečníkové sály, jídelny, právní poradny a výkupny diamantů. Na jednom rohu stál zchátralý hotel Royal Arch, jakási řada pokojů bez oken.

Jamie vystoupil z vozu a okamžitě upadl, zkroucené nohy ho odmítaly nést. Zůstal ležet, hlava se mu točila a on sbíral sílu, aby mohl vstát. Potácel se k hotelu, prodíral se rozvášněným davem, který se valil po chodnících a ulicích. Dostal malý, vedrem sálající pokoj plný much. Ale lůžko tam bylo. Jamie se na něj svalil, jak byl, a okamžitě usnul. Spal osmnáct hodin.

Probudil se, tělo neuvěřitelně ztuhlé a bolavé, ale duši naplněnou jásavou radostí, triumfem. Jsem tady! Dokázal jsem to! Protože měl hlad jako vlk, vyrazil shánět jídlo. V hotelu žádné nepodávali, ale přes ulici objevil malou přecpanou hospodu; tady zhltl smaženou mořskou rybu, velikostí připomínala štiku, carbonaatje – na tenké plátky nakrájené skopové maso grilované na rožni na dřevěném uhlí –, a jako moučník koeksister, pěkně vysmažené těsto prosáklé sirupem.

Ale žaludek, tak dlouho bez jídla, se zvolna ozýval. Jamie se proto rozhodl, že přestane na chvíli jíst, a začal si prohlížet okolí. Všude kolem něj byli prospektoři; usazení u stolů horečně probírali téma, které nejvíce zaměstnávalo jejich mysl: diamanty.

„… eště jsou nějaké diamanty kolem Hopetownu, ale největší ložisko je u Novýho Rushe…“

„… Kimberley má víc obyvatel než Joburg…“

„… o nálezu v Dutoitspanu minulý týden? Prej je tam tolik diamantů, že se těžko daj odnést…“

„… v Christiane je nové naleziště. Pojedu tam zítra.“

Takže je to pravda. Kolem dokola jsou diamanty! Mladý Jamie byl tak rozčilený, že nebyl schopen dopít konvici kávy. Vyděsil ho účet. Dvě libry, tři šilinky za jedno jídlo! Musím být velmi opatrný, myslel si, když vycházel ven do té hlučné tlačenice.

Někdo za ním řekl: „Stále chcem zbohatnout, McGregore?“

Jamie se otočil. Byl to Pederson, ten chlapec ze Švédska, se kterým cestoval na stejném potahu.

„Stále,“ odpověděl Jamie.

„Tak teda vyrazme tam, kde diamanty jsou.“ Ukázal prstem na řeku Vaal. „Támhle.“ Vykročili tím směrem.

Město Klipdrift sedělo v dolíku obklopeném kopci. A všude, kam mohl Jamie dohlédnout, byla pustina – beze stopy po trávě nebo křoví. Vzduch hutněl červeným prachem, těžko se dýchalo. K řece Vaal to bylo čtvrt míle, a jak se přiblížili, vzduch se ochlazoval. Oba břehy řeky lemovaly stovky prospektorů; někteří kopali, jiní rýžovali v kolébavých žlabech, další třídili kameny na rozviklaných provizorních stolech. Jejich výzbroj zahrnovala leccos – od odborných přístrojů na vymývání zeminy až po staré škopky a vědra. Neoholení a opálení muži byli nepořádně oblečeni do podivné sbírky barevně pruhovaných flanelových košil bez límců, manšestrových kalhot, holínek, jezdeckých kalhot a oprýmkováných kamaší, plstěných klobouků se širokou krempou nebo slunečních helem. Všichni měli široké kožené pásky s váčky na diamanty nebo na peníze.

Jamie a Pederson došli k břehu. Pozorovali chlapce a staršího muže, kteří s námahou zbavovali písku, kamínků a hlíny obrovský valoun železné rudy. Košile měli úplně propocené. Kousek opodál další skupina nakládala tuhle směs na vůz, aby ji proseli. Jeden z hledačů houpal rýžovacím žlabem, zatímco jiný do něj lil kbelíky vody, aby se vymylo bahno. Vybrané větší valounky kladli na provizorní třídicí stůl, kde je rozčileně probírali. „To půjde lehce,“ zašklebil se Jamie.

„S tím nepočítejte, McGregore. Dal jsem řeč s těma, co už tu nějakou dobu jsou. Myslím, že jsme koupili zajíce v pytli.“

„Co tím myslíte?“

„Víte, kolik je tady všude chlapů, kteří chtěj zbohatnout? Zatracenejch dvacet tisíc! A těch diamantů není tolik, aby se dostalo na všechny, kamaráde. A i kdyby jich bylo dost, začínám pochybovat, že stojej za to smažení v zimě, mrznutí v létě, za to bejt promočenej těma jejich zatracenejma donderstormama a za snahu se vypořádat s prachem, mouchama a smradem. Slušnou postel nebo koupel neseženeš, v tomhle zatraceném městě není kanalizace… Každej tejden se někdo utopí v řece Vaal. Někdo nešťastnou náhodou, ale povídá se, že pro většinu z nich je to jedinej možnej únik z tyhle zatracený díry. Tedy nevím, proč se tu ty lidi zuby nehty držej.“

„Já to vím,“ Jamie pohlédl na nezmara v barevné košili. „Čekají na další lopatu plnou bahna.“

Jak zamířili zpátky k městu, musel Jamie uznat, že se Pederson strefil do černého. Míjeli zdechliny poražených oslů, ovcí a koz, rozkládajících se před stany hned vedle široce zejících příkopů, které sloužily jako záchody. Tahle země nebetyčně zapáchala. Pederson ho pozoroval. „Tak co teď uděláte?“

„Obstarám si prospektorské náčiní.“

Ve středu města byl obchod, nad kterým visela zrezivělá tabule s nápisem: SALOMON VAN DER MERWE, SMÍŠENÉ ZBOŽÍ, HOKYNÁŘSTVÍ. Vysoký černoch, asi tak Jamieho věku, skládal vepředu zboží. Byl svalnatý a ramenatý, jeden z nejhezčích, jaké kdy Jamie viděl. Měl oči černé jako uhel, orlí nos a hrdou bradu. Vyzařoval jakousi důstojnou, poklidnou hrdost. Vzal na ramena těžkou dřevěnou bednu plnou pušek, a jak se otočil, sklouzl po zelném listu. Jamie instinktivně vztáhl ruku, aby ho zachytil. Černoch jeho přítomnost vůbec nevzal na vědomí. Otočil se a vešel do krámu. Burský prospektor, který zapřahal mezka, si odplivl a zhnuseně řekl: „To je Banda z kmene Barolongů. Pracuje pro pana van der Merweho. Nechápu, proč si takovýho drzýho černocha drží. Tyhle zkurvený Bantuové si myslej, že jim patří svět.“

V obchodě bylo chladno a tma, příjemná úleva po té rozpálené, sálající ulici, a cizokrajně to tam vonělo. Jamiemu připadalo, že obchod je od podlahy po strop napěchovaný zbožím. S úžasem jím procházel. Měli náčiní pro zemědělce, pivo, konve s mlékem a máslo v hliněných hrncích, cement, pojistky a dynamit a prach do pušek, hliněné a porcelánové nádobí, nábytek, pušky a šicí potřeby, olej a barvy a fermeže, slaninu a sušené ovoce, postroje a sedlářské potřeby, dezinfekční prostředek na ovce a mýdlo, líh a papír a psací potřeby, cukr a čaj a tabák a šňupací tabák a doutníky… Řadu polic od stropu až k podlaze zaplňovaly flanelové košile a pokrývky, boty, kokrhele a sedla. Ať už to tady patří komukoliv, pomyslel si Jamie, je to boháč.

Jemný hlas za ním řekl: „Čím vám mohu posloužit?“

Obrátil se a stál tváří v tvář mladému děvčeti. Mohlo jí být tak patnáct let. Měla zajímavý obličej – jemně utvářený, ve tvaru srdíčka jako pro den sv. Valentýna –, pikantní nos, pronikavě zelené oči a tmavé zvlněné vlasy. Když se tak díval na její postavu, usoudil, že jí bude spíš kolem šestnácti.

„Jsem prospektor,“ oznámil jí. „A chci si koupit nějaké nářadí.“

„Jaké potřebujete?“

Z nějakého zvláštního popudu chtěl Jamie tuhle dívku zaujmout. „Já – ehm – víte – to běžné.“

Usmála se a z očí jí koukalo rošťáctví. „Které to je, to běžné, pane?“

„No…,“ zaváhal. „Nějaká lopata.“

„To je všechno?“

Jamiemu došlo, že si z něj dělá legraci. Zakřenil se a připustil: „Abych byl upřímný, nemám s tím žádnou zkušenost. Vlastně nevím, co si mám pořídit.“

Usmála se na něj, tentokrát žensky: „Záleží na tom, kde chcete hledat, pane…?“

„McGregor. Jamie McGregor.“

„Margareta van der Merweová.“ Vrhla nervózní pohled dozadu do krámu. „Těší mě, že vás poznávám, slečno van der Merweová.“

„Právě jste přijel?“

„Ano, včera. V poštovním voze.“

„Někdo vás měl varovat. Mnozí během takové cesty zemřeli,“ zlobila se.

Jamie se zašklebil. „Ani se nedivím. Ale já mám dost sil, děkuji.“

„I k honbě za mooi klippe.“

„Mooi klippe!“

„Tak jim říkáme v holandštině. Hezké kamínky.“

„Vy jste Holanďanka?“

„Rodiče jsou z Holandska.“

„Já jsem ze Skotska.“

„Myslela jsem si to.“ Očima znovu šlehla ostražitě dozadu do krámu. „Diamanty jsou tady všude kolem, pane McGregore. Ale musíte si dávat pozor, kde je budete hledat. Někteří hledači stále někde poletují a honí se za představou. Někdo najde žílu a oni odklízejí zbytky. Jestli chcete zbohatnout, musíte si najít vlastní naleziště.“

„Jak to mám udělat?“

„V tom by vám mohl pomoci můj otec. Ten ví všechno. Bude mít čas tak za hodinu.“

„Vrátím se,“ ujistil ji Jamie. „Děkuju vám, slečno van der Merweová.“

Vyšel zpátky do toho žáru plný euforie, na všechny bolesti a strasti zapomněl. Jestli mu Salomon van der Merwe poradí, kde diamanty hledat, nemůže se stát, že by Jamie neuspěl. Skočí po nich, po všech. Zasmál se nahlas, z čisté radosti, že je mladý a naživu a na cestě za bohatstvím.

Jamie scházel dolů hlavní ulicí kolem kováře, kulečníkového sálu a asi šesti salónů. Došel k tabuli proti sešlému hotelu, zastavil se a četl:

R. D. MILLER, TEPLÉ A STUDENÉ KOUPELE

OTEVŘENO DENNĚ OD 6 DO 20 HODIN

KOMFORTNÍ, PŘÍJEMNÁ ŠATNA K DISPOZICI

Jamie uvažoval: Kdy jsem se naposledy koupal? No, na lodi ve škopku. To bylo… Najednou si uvědomil, jak asi musí zapáchat. Vzpomněl si na koupání doma v kuchyni, v neckách a každý týden, a na matčin hlas, jak na něj volá: „Nezapomeň se umýt taky dole, Jamie.“

Otočil se a vešel do lázní. Byly tam dvoje dveře, jedny pro ženy a druhé pro muže. Jamie vkročil do pánského oddělení a přistoupil k postaršímu obsluhujícímu muži: „Kolik stojí koupel?“

„Deset šilinků studená, patnáct horká.“

Zaváhal. Vidina horké koupele po té dlouhé cestě byla svůdná. „Studenou,“ řekl. Nemohl si dovolit vyhazovat peníze za přepych. Musí si nakoupit důlní nářadí.

Muž mu podal malý kousek žlutého mýdla z louhu, malý opraný ručník a mávl rukou. „Tudy, kamaráde.“

Jamie vešel do malé místnosti, kde nebylo nic než veliká pozinkovaná vana uprostřed a pár háčků na stěně. Muž začal plnit vanu vodou z nevelikého dřevěného kbelíku.

„Vše je připraveno, pane. Šaty si pověste támhle na ty háčky.“

Vyčkal, až muž odejde, a svlékl se. Pohlédl na svoje tělo potažené špínou a strčil jednu nohu do vany. Voda byla studená, přesně jak to inzerovali. Zaťal zuby a rychle se ponořil, mydlil se zuřivě od hlavy až k patě. Když nakonec z vany vylezl, byla voda úplně černá. Osušil se, jak nejlépe to šlo tím odrbaným lněným ručníkem, a začal se oblékat. Kalhoty i košile byly úplně ztuhlé špínou, bral si je na sebe s nechutí. Bude si muset koupit jiné šatstvo – a opět si uvědomil, jak má málo peněz. A taky už měl zase hlad.

Jamie vyšel z lázní a prodíral se davem směrem k salónu Sundowner. Objednal si pivo a oběd – jehněčí kotletu s rajčaty, párek, bramborový salát a okurky. Při jídle naslouchal nadšeným rozhovorům plným naděje.

„Zaslech sem, že našli nějakej kámen u Colesbergu, prej vážil jednadvacet karátů. Upozorňuju vás, jestli tam je jeden takovej, budou tam i další…“

Nový naleziště je v Hebronu. Přemejšlím, že tam pojedu…

„… Seš blázen. Pořádný diamanty najdeš v řece Orange…“

U baru stál chlápek s bradkou, ve flanelové proužkované košili bez límce a manšestrových kalhotách a pomalu upíjel z vysoké sklenice plné shandygaffu – ječného piva se zázvorovou limonádou.

„Jsem díky Hebronu dutej,“ svěřoval se barmanovi. „Potřebuju založit.“

Barman byl vysoký vykrmený muž s pleší, se zlomeným, zkrouceným nosem a slídivýma očima. Zasmál se. „Sakra, chlape, kdo nepotřebuje založit? Proč myslíš, že jsem tady v baru? Jak budu mít dost peněz, hasím si to k Orange sám.“ Utřel bar špinavým cárem. „Ale řeknu ti, co bys moh zkusit. Jdi za Salomonem van der Merwem. Patří mu krám se smíšeným zbožím a půlka města.“

„K čemu mi to bude?“

„Když se mu budeš líbit, moh by tě založit.“

Chlápek se na něj podíval. „Jo? Myslíš, že by moh?“

„Co vím, pár chlapům už pomoh. Dáš do placu práci, von prachy. Dělíte se fifty fifty.“

Jamiemu McGregorovi se honily hlavou myšlenky. Myslel si, že jeho sto dvacet liber, které měl stranou, mu stačí na vybavení a nezbytné jídlo, ale ceny v Klipdriftu vyrážely dech.

U van der Merweho si všiml, že stolibrový pytel australské mouky stojí pět liber. Jedna libra cukru šilink. Láhev piva pět šilinků. Sušenky byly tři šilinky za libru, tucet čerstvých vajec se prodával za sedm šilinků. V takových relacích mu peníze dlouho nevydrží. Panebože, pomyslel si Jamie, doma bychom žili rok za to, co tady stojí tři jídla. Ale kdyby za mnou stál někdo tak movitý jako pan van der Merwe… Jamie chvatně zaplatil za jídlo a pospíchal zpátky do krámu.

Salomon van der Merwe vyndával za pultem pušky z dřevěné bedny. Byl to malý muž s úzkým ztrhaným obličejem, lemovaným dlouhými licousy. Vlasy jako písek, oči jako čárky, baňatý nos a sevřené rty. Dcera musí být podobná matce, pomyslel si Jamie. „Promiňte, pane…“

Van der Merwe vzhlédl. „No?“

„Pan van der Merwe? Jmenuji se Jamie McGregor, pane. Pocházím ze Skotska. Přijel jsem hledat diamanty.“

„Jo? Takže?“

„Dozvěděl jsem se, že někdy prospektory podporujete.“

Van der Merwe zahučel: „Myn magtig! Kdo rozšiřuje takový báchorky? Pomohl jsem pár hledačům a každej si myslí, že jsem Mikuláš.“

„Našetřil jsem sto dvacet liber,“ řekl Jamie naléhavě. „Ale vidím, že si za to tady moc nekoupím. Když budu muset, půjdu do buše klidně jen s lopatou, ale spočítal jsem si, že by se mi vedlo lépe s mezkem a patřičným vybavením.“

Van der Merwe si ho prohlížel těma svýma černýma očičkama. „Wat denk ye? Co vás přivedlo na myšlenku, že zrovna vy najdete diamanty?“

„Projel jsem půlku světa, pane van der Merwe, a nehodlám odsud odejít, dokud nezbohatnu. Jestli tam venku jsou diamanty, já je najdu. A když mi pomůžete, udělám z nás obou boháče.“

Van der Merwe zamručel, otočil se zády k Jamiemu a pokračoval ve vykládání pušek. Jamie stál v rozpacích a nevěděl, co víc má říkat. Když van der Merwe znovu promluvil, jeho otázka Jamieho zaskočila. „Přijel jste v dobytčím voze, ja?“

„Ne, v poštovním.“

Stařec se otočil a znovu si chlapce prohlédl. Konečně řekl: „Probereme to.“

Probrali to během večeře v pokoji vzadu za krámem, kde van der Merweovi bydleli. Byl to malý pokoj, který sloužil jako kuchyň, obývací pokoj a ložnice, se závěsem oddělujícím dvě lůžka. Spodní části zdí byly postaveny z hlíny a kamene, horní z prázdných krabic. Čtvercový otvor vyříznutý ve stěně tvořil okno. Za vlhkého počasí se zavíralo kartónem, který tam stál. Jídelní stůl sestával z dlouhé fošny položené na dvou dřevěných bednách. Převrácená krabice sloužila jako kredenc. Jamie odhadl, že člověk jako van der Merwe se asi nerad loučí se svými penězi.

Dcera pana van der Merweho se tiše pohybovala kolem nich a připravovala večeři. Občas vrhla rychlý pohled na otce, ale na Jamieho nepohlédla ani jedna. Proč je tak vystrašená, divil se Jamie.

Jak usedli ke stolu, van der Merwe začal: „Požehnej nám, Pane. Děkujeme Ti, Bože, za dary, které dostáváme z Tvých rukou. Děkujeme Ti, že nám odpouštíš naše viny a ukazuješ nám cestu k pravdě a vyvádíš nás z pokušení. Děkujeme Ti za dlouhý a plodný život a za to, že trestáš smrtí všechny ty, kteří Tě urazili. Amen.“ A bez nadechnutí přikázal dceři: „Podej mi jídlo.“

Večeře byla skromná: vepřová pečínka, tři vařené brambory a talíř řepného salátu. Porce, které dostal Jamie, byly malé. Oba muži během jídla nepromluvili a Margareta neřekla ani slovo.

Když dojedli, van der Merwe pronesl s pýchou: „Bylo to chutné, dcero.“ Otočil se k Jamiemu. „Přejdeme k obchodu, ja?“

„Ano, pane.“

Van der Merwe si vzal dlouhou hliněnou lulku, která ležela nahoře na skříni. Naplnil ji voňavým tabákem z malého váčku a zapálil. Jeho očka Jamieho pronikavě pozorovala přes kroužky dýmu.

„Hledači tady v Klipdriftu jsou blázni. Málo diamantů, spousta lidí. Člověk si tady může celé roky hrbit záda a nic z toho, jen schlenters“.

„O–obávám se, že vám nerozumím, pane.“„Bláznovy diamanty. Bezcenné. Rozumíte mi?“ „Já – ano, pane. Myslím, že ano. Ale co z toho vyplývá?“ „Grigriquové.“ Jamie na něj tupě zíral.

„To je africký kmen nahoře na severu. Oni hledají diamanty –ty pořádné – a někdy mi je donesou a vymění za zboží.“

Holanďan konspirativně ztišil hlas. „Vím, kde jsou.“

„Proč tam nejdete vy sám, pane van der Merwe?“

Van der Merwe vzdychl. „Ne, nemůžu opustit obchod. Lidi by mi to tady rozebrali. Potřebuju někoho, komu můžu věřit, aby pro ty kameny došel. Až takového člověka objevím, vybavím ho na cestu vším, co potřebuje.“ Zhluboka potáhl z fajky.

„A řeknu mu, kde ty diamanty jsou.“

Jamie s tlukoucím srdcem vyskočil: „Pane van der Merwe, já jsem ten člověk, kterého sháníte. Věřte mi, pane, že budu pracovat ve dne v noci.“ Hlas měl nabitý vzrušením: „Přinesu vám zpět víc diamantů, než jste schopen spočítat.“

Van der Merwe ho mlčky zkoumal a Jamiemu se zdálo, že to trvá celou věčnost Když konečně promluvil, řekl jediné slovo: „Ja.“

Příští den ráno Jamie podepsal smlouvu. Byla sepsaná v afrikánštině.

„Musím vám to vysvětlit,“ řekl van der Merwe. „Stojí tu, že jsme rovnocenní partneři. Já investuju kapitál, vy práci. Dělíme se stejným dílem.“

Jamie se podíval na smlouvu, kterou van der Merwe držel v ruce. Uprostřed nesrozumitelných cizích slov rozpoznal jen částku: dvě libry.

Ukázal na ni. „Tohle znamená co, pane van der Merwe?“

„To znamená, že k té půlce z nalezených diamantů dostanete ještě dvě libry navíc za každý odpracovaný týden. I když vím, že tam diamanty jsou, může se stát, že je, chlapče, nenajdete. Takhle alespoň dostanete něco za práci.“

Ten člověk byl více než poctivý. „Děkuji vám. Mockrát vám děkuji, pane.“ Jamie by ho byl objal.

Van der Merwe řekl: „Teď pojďme pro tu výstroj.“

Trvalo dvě hodiny, než vybrali, co bude Jamie potřebovat s sebou do buše: malý stan, lůžkoviny, potřeby na vaření, dvě síta a vymývací kolébku, krumpáč, dvě lopaty, tři kbelíky a jedno náhradní prádlo a ponožky. Měl tam sekeru, svítilnu a parafínový olej, zápalky a arzénové mýdlo, plechovky s jídlem, biltong – pruhy masa sušené na slunci, cukr, kávu a sůl. Konečně bylo všechno připraveno. Černý sluha Banda mlčky Jamiemu pomáhal skládat všechno do batohů. Ten obr se na něj ani jednou nepodíval a nevydal ani hlásku. Nemluví anglicky, usoudil Jamie. Margareta čekala v krámě na zákazníky; jestli o Jamiem věděla, nedala to na sobě znát.

Van der Merwe k němu přistoupil. „Mezek stojí před obchodem,“ řekl. „Banda vám ho pomůže naložit.“

„Děkuji vám, pane van der Merwe,“ odpověděl Jamie. „Já…“

Van der Merwe se díval do papíru plného čísel. „Dělá to sto dvacet liber.“

Jamie se zarazil. „C-co? To je část naší smlouvy. My–“

„Wat bedui´di?“ Van der Merweho vyzáblý obličej zrudl zlostí. „Čekáte, že vám tohle všechno dám – pořádného mezka, udělám z vás svého společníka a ještě navrch dostanete dvě libry týdně? A já z toho nebudu mít nic? To jste se teda splet.“

A začal věci zase sundávat.

Jamie rychle odpověděl: „Ne! Pane van der Merwe, prosím vás. Já – nerozuměl jsem vám. To je v pořádku. Peníze mám u sebe.“ Sáhl do váčku a položil posledních sto dvacet liber na pult.

Van der Merwe zaváhal. „Dobře,“ zavrčel. „Asi jsme si nerozuměli, co? Tohle město je plné podvodníků. Musím si dát pozor, s kým uzavírám obchod.“

„Ano, pane. Samozřejmě musíte,“ souhlasil Jamie. Rozčilením neporozuměl úmluvě. Mám štěstí, že to se mnou ještě zkusí, pomyslel si.

Van der Merwe sáhl do kapsy a vytáhl zmačkanou, ručně psanou mapku. „Tak tady je to místo, kde jsou mooi klippe. Severně odsud, v Magerdamu, na severním břehu řeky Vaal.“

Jamie studoval mapku a rozbušilo se mu srdce.

„Kolik je to mil?“

„Tady měříme vzdálenost časem. S mezkem by to mělo trvat tak čtyři pět dní. Zpáteční cesta bude pomalejší vzhledem k váze diamantů.“

Jamie se ušklíbl. „Ja“

Vyšel zpátky do ulic Klipdriftu a už si jako turista nepřipadal. Byl prospektorem, hledačem na cestě k bohatství.

Banda dokončil nakládání na křehce vyhlížejícího mezka, uvázaného u sloupu před obchodem.

„Díky,“ usmál se Jamie.

Banda se otočil, podíval se mu do očí a beze slova odešel. Jamie odvázal uzdu a řekl mezkovi: „Tak jdem, parťáku. Nadešel čas mooi klippe.“

Zamířili na sever.

Jamie se za soumraku utábořil u vody, odstrojil mezka, nakrmil ho a napojil; sobě připravil hovězí plátky sušené na slunci, sušené meruňky a kávu. Nocí se nesly zvláštní zvuky. Naslouchal chrochtání a vytí, ťapkání divokých zvířat směřujících k vodě. Byl bezbranný, obklopený nejnebezpečnějšími zvířaty na světě, ve zvláštní, necivilizované zemi. Vyskakoval při každém zvuku. Čekal, že bude každou chvílí napaden drápy a tesáky, které na něj vyrazí ze tmy. Myšlenky ho unášely k domovu, k útulné posteli, pohodlí a bezpečí, které vždycky přijímal jako samozřejmost. Spal neklidně, sny překypovaly řítícími se slony a lvy a vysokými vousatými muži, kteří se mu snažili vzít obrovský diamant. Probudil se za svítání a zjistil, že mezek zdechl.

2

Nechtěl tomu věřit. Hledal nějaké zranění, jakékoli. Myslel si, že mezka v noci napadlo divoké zvíře, ale nic nenašel. Zvíře umřelo ve spánku. Pan van der Merwe mi to bude dávat za vinu, přemýšlel Jamie, ale když mu přinesu diamanty, nebude mu na tom tak záležet.

Vrátit se nemůže. Dojde do Magerdamu bez mezka. Zaslechl jakýsi zvuk. Obrovití černí supi mu začali kroužit nad hlavou. Jamiemu přeběhl mráz po zádech. Jak mohl nejrychleji, sbalil svoje náčiní, rozhodl se, co tam nechá, a zbytek – co unese – naskládal do batohu a vyrazil. Když se po pěti minutách otočil zpátky, tělo mrtvého zvířete bylo pokryto těmi obrovskými supy. Jediné, co mohl zahlédnout, bylo dlouhé ucho. Přidal do kroku.

Byl listopad, v Jižní Africe léto, a tak cesta africkou stepí pod obrovitým oranžovým sluncem byla hrůzná. Jamie vyrazil na cestu z Klipdriftu čerstvým krokem a s lehkým srdcem, ale jak se minuty měnily v hodiny a hodiny ve dny, jeho kroky vázly a srdce těžklo. Kam oči dohlédly, třepetala se ve vzduchu jednotvárná step, rovná a pustá pod teplým sluncem, a působila nekonečně se svými šedými kamenitými a opuštěnými pláněmi.

Jamie tábořil, kdykoli narazil na vodu, a spal obklopen tajuplnými nočními hlasy zvířat. Už mu nevadily. Byly to vlastně jediné projevy života v tomhle pustém pekle a necítil se tak opuštěný. Jednou za úsvitu prošel kolem smečky lvů. Přihlížel zdálky, jak se jedna lvice blíží ke svému druhovi a lvíčatům a nese v mohutné tlamě antilopí mládě. Položila ho před samce a vzdálila se, zatímco on jedl. Bezstarostné lvíče přiskočilo a taky se zakouslo. Samec zdvihl tlapu, udeřil mládě do hlavy a jediným pohybem ho na místě zabil. A krmil se dál. Když skončil, bylo zbytku rodiny dovoleno přiblížit se k pozůstatkům hostiny. Jamie pomalu vycouval ze scény a šel dál.

Trvalo mu téměř dva týdny, než přešel step Karroo. Mnohokrát byl rozhodnut to vzdát. Nebyl si jist, jestli je schopen dojít až na konec téhle cesty. Jsem blázen. Měl jsem se vrátit do Klipdriftu a požádat pana van der Merweho o jiného mezka. Ale co kdyby van der Merwe odstoupil od smlouvy? Ne, udělal jsem to dobře.

A tak Jamie postupoval dál co noha nohu mine. Jednoho dne uviděl v dáli čtyři postavy, které k němu směřovaly. Mám delirium, pomyslel si. Je to přelud. Ale postavy se blížily a Jamieho srdce tlouklo jako na poplach. Lidi! Jsou tu lidi! Byl zvědav, jestli nezapomněl mluvit. Zkusil si to a jeho hlas zazněl v odpoledním vzduchu, jako by patřil někomu už hodně dlouho mrtvému. Ti čtyři došli až k němu – byli to prospektoři vracející se do Klipdriftu unavení a poražení.

„Hej,“ zvolal Jamie.

Kývli na pozdrav a jeden řekl: „Nic tam neni, chlapče. Vomrkli jsme to. Ztrácíš čas. Di domů.“ A byli pryč.

Jamie se soustředil jen na tu nedotčenou pustinu před sebou. Slunce a mouchy byly nesnesitelné a neměl se kam schovat. Byly tam sice trnité keře, ale větve zpustošili sloni. Jamie téměř oslepl. Byl spálený od slunce do živého masa, neustále se mu točila hlava. Při každém nádechu měl pocit, že mu explodují plíce. Už nešel, jen klopýtal, bezmyšlenkovitě posunoval nohy a potácel se kupředu. Jednou odpoledne, kdy žhnoucí slunce doslova připichovalo k zemi, se vyvlekl z batohu a zhroutil na zem. Byl příliš unavený, aby pokračoval. Zavřel oči a zdálo se mu, že je v gigantickém tyglíku a že slunce je veliký třpytivý diamant, který ho spaluje a roztavuje. Probral se uprostřed noci, roztřesený zimou. Přinutil se párkrát kousnout do sušeného masa a lokl si vlažné vody. Věděl, že musí vstát a jít dál, než vyjde slunce; dokud je na zemi i ve vzduchu chladno. Zkusil vstát, ale zůstalo jen u pokusu. Bylo by to tak jednoduché, zůstat dál ležet a nemuset už nikdy udělat jediný krok. Ještě si trochu pospím, pomyslel si. Ale nějaký vnitřní hlas mu říkal, že už by se nevzbudil. Našli by jeho tělo, jako našli stovky jiných. Vzpomněl si na supy – ne moje tělo, našli by jen kosti.

Pomalu a bolestně se postavil na nohy. Batoh nešel zvednout, jak byl těžký. Jamie znovu vykročil a táhl ho za sebou. Vůbec si neuvědomoval, kolikrát se zhroutil do písku a kolikrát znovu s námahou vstal. Jednou za svítání se rozkřičel na oblohu: „Jsem Jamie McGregor a dokážu to. Zůstanu naživu. Slyšíš mě, Bože? Zůstanu naživu…“ V hlavě mu hučely hlasy.

„Ty se budeš honit za diamanty? Ztratils rozum, chlapče. Je to pohádka – ďáblovo pokušení odlákat lidi od každodenní poctivé práce.“

„Nechtěl bys nám říct, kde vemeš peníze na cestu? Dyť je to přes půl světa. Nemáš peníze.“

„Pane van der Merwe, já jsem ten pravý. Věřte mi, pane, že budu pracovat ve dne v noci. Přinesu vám víc diamantů, než jste schopen spočítat.“

Ještě ani nezačal a už je po všem. Máš jen dvě možnosti, řekl si Jamie. Jít dál, nebo tady zůstat a umřít… a umřít… a umřít…

Slova mu donekonečna zněla hlavou jako ozvěna. Ještě trochu vydržíš, říkal si. No tak, chlapče. Ještě kousek. Ještě kousek…

O dva dny později se Jamie vpotácel do vesnice Magerdam. Popáleniny od slunce měl už dávno zanícené a tělo mu mokvalo. Obě oči měl skoro zavřené, jak byly oteklé. Zhroutil se uprostřed cesty, pohromadě ho držela jen kupa zmuchlaného šatstva. Když se ho soucitní prospektoři snažili vyvléct z batohu, bojoval s nimi ze všech zbylých sil a blouznil: „Ne! Nedotýkejte se mých diamantů. Nedotýkejte se mých diamantů…“

Probral se o tři dny později v prázdném malém pokoji, nahý až na obvazy, které mu zakrývaly tělo. První, co uviděl, byla baculatá žena středního věku, která seděla u jeho lůžka.

„Kk…?“ zaskřehotal. Nemohl ze sebe vydat ani hlásku.

„Pomalu, drahoušku. Byl jste nemocný.“ Jemně mu nazdvihla zafačovanou hlavu a dala mu trochu napít z hrnečku.

Jamiemu se podařilo opřít o loket. „Kde…“ Polkl a zkusil to znovu. „Kde to jsem?“

„Jste v Magerdamu. Jmenuju se Alice Jardineová. Tohle je můj penzión. Budete v pořádku. Jen si potřebujete důkladně odpočinout. Zase si lehněte.“

Jamie si vzpomněl na ty cizí muže, co se mu snažili vzít jeho batoh, a zmocnila se ho panika. „Moje věci, kde…?“ Snažil se vstát, ale ženin jemný hlas ho uklidňoval.

„Všechny věci jsou v bezpečí. Nedělej si starosti, synu.“ Ukázala na batoh v rohu pokoje.

Jamie si zase lehl do čistých povlaků. Jsem tady. Dokázal jsem to. Teď bude všechno v pořádku.

Alice Jardineová byla požehnáním nejen pro Jamieho, ale i pro půlku Magerdamu. V tomhle důlním městě, plném dobrodruhů sdílejících jeden sen, to byla ona, kdo je krmil, staral se o ně a povzbuzoval je. Byla to Angličanka, která přijela do Jižní Afriky s manželem. Ten se odhodlal zanechat učení v Leedsu a připojil se k diamantové horečce. Zemřel za tři týdny po příjezdu, ale ona se rozhodla zůstat. Hledači se stali jejími dětmi, svoje nikdy neměla.

Držela Jamieho v posteli ještě další čtyři dny. Krmila ho, měnila mu obvazy a pomáhala mu nabírat sílu. Pátého dne Jamie vstal.

„Chci, abyste věděla, že jsem vám nesmírně vděčný, paní Jardineová. Nemám, čím bych vám zaplatil. Zatím nemám. Ale jednou – brzy – ode mě dostanete veliký diamant. To vám slibuje Jamie McGregor.“

Usmála se nad vášnivostí toho hezkého hocha. Ještě stále byl o dvacet liber lehčí, oči naplněné hrůzami, které prožil, ale byla v něm síla, děsivé odhodlání. Je jiný než ti druzí, pomyslela si paní Jardineová.

Jamie v čerstvě vypraných šatech vyšel ven prozkoumat město. Byl to menší Klipdrift. Stály tam stejné stany a vozy a ulice byly stejně prašné, krámy chatrně postavené a všude zástupy prospektorů. Jak míjel jeden ze salónů, zaslechl zevnitř křik. Vešel do hlučného davu shromážděného kolem Irčana v červené košili.

„Co se děje?“ zeptal se Jamie.

„Zalévá svůj nález.“

„Co že dělá?“

„Dneska si namastil kapsu, takže to zatáhne za všechny. Zaplatí tolik kořalky, kolik salón plnej žíznivejch chlapů proleje hrdlem.“

Jamie se vmísil do debaty několika nevrlých hledačů sedících kolem kulatého stolu. „Odkud jste, McGregore?“

„Ze Skotska.“

„No nevím, jakejma kravinama vás krmili ve Skotsku, ale v tyhle zkurvený zemi není dost diamantů ani na přežití.“

Probírali další místa jako: Gong Gong, Forlorn Hope, Delports, Poormans Kopje, Sixpenny Rush…

Mluvili stále dokola o jednom a tomtéž – o dlouhých vyčerpávajících měsících práce s přenášením balvanů, kopání tvrdé půdy, zkrouceném těle při čištění diamantů od hlíny na břehu řeky. Každý den jich pár našli; ne dost, aby člověk zbohatl, ale na oživení naděje to stačilo. Nálada ve městě byla podivnou směsí optimismu a pesimismu. Optimisté přijížděli, pesimisté odjížděli.

Jamie věděl dobře, na čí straně stojí.

Přistoupil k tomu Irovi v červené košili, s očima už zakalenýma pitím, a ukázal mu van der Merweho mapu.

Muž do ní mrkl a hodil mu ji zpátky: „Je nanic. Tohle místo je celý překopaný. Já bejt tebou, zkusím Bad Hope.“

Jamie tomu nechtěl věřit. To, co ho sem táhlo, byla van der Merweho mapa, jako hvězda svítící mu na cestu za štěstím.

Jiný hledač radil: „Nasměruj to do Colesbergu. Tam jsou diamanty, synu.“

„Gilfillans Kop – to je správný místo, tam začni kopat.“

„Zkusil bych Moonlight Rush, podle mýho.“

Ten večer u jídla mu Alice Jardineová řekla: „Jamie, všechno je to velká neznámá. Vyber si nějaké místo sám, vem krumpáč a pomodli se. Přesně tohle dělají všichni ti znalci.“ Jamie strávil bezesnou noc, debatoval sám se sebou; rozhodl se, že na van der Merweho mapu zapomene a navzdory všem radám zamíří na východ, podél řeky Modder. Následujícího rána se rozloučil s paní Jardineovou a vyrazil.

Šel tři dny a dvě noci; jak dorazil na příhodné místo, postavil si malý stan. Na obou březích řeky ležely obrovské balvany. Jamie je pomocí silných větví jako páčidel klopotně odvaloval, aby se dostal ke směsi oblázků, písku a hlíny pod nimi.

Kopal od východu slunce do soumraku, hledal žlutý jíl nebo modrou diamantonosnou zem, která by naznačovala, že našel diamantovou sluj. Ale nic takového se nestalo. Kopal celý týden, aniž našel jediný diamant. Závěrem týdne se přemístil jinam.

Jednou míjel cosi, co zdálky vypadalo jako stříbrný dům svítící oslnivě ve slunci. Asi přestávám vidět, pomyslel si Jamie. Ale když přišel blíž, zjistil, že je to vesnice a že všechny domy vypadají jako stříbrné. Davy Indů – mužů, žen a dětí oblečených do hadrů – se hemžily v ulicích. Jamie užasle zíral. Ty stříbrné domy, blýskající se ve slunci, byly primitivní chatrče z plechových hrnců na zavařeninu, vyklepaných a sbitých dohromady. Šel dál, a když se po hodině otočil zpátky, ještě stále mohl zahlédnout záblesky. Byl to pohled, na který nikdy nezapomene.

Jamie postupoval stále na sever. Sledoval břeh řeky, kde diamanty měly být. Kopal tak dlouho, dokud vládl rukama a krumpáčem, a pak proséval ručně vlhkou směs. S přicházejícím soumrakem usínal jako omámený.

Koncem druhého týdne vyrazil znovu proti proudu – severně od malé usedlosti zvané Paardspan. Zastavil se blízko zátočiny a udělal si jídlo – carbonaatje, grilované na dřevěném uhlí, a horký čaj; potom seděl před stanem a vzhlížel k hvězdám blikajícím na nekonečné obloze. Po dva týdny nespatřil ani živáčka. Zavalila ho vlna opuštěnosti. K čertu, co tady dělám? uvažoval. Sedím uprostřed nějaké zatracené divočiny jako hlupák, zabíjím se mlácením do kamenů a kopáním hlíny. Bylo mi líp na farmě. Příští sobotu, jestli nic nenajdu, pojedu domů. Vzhlédl k netečným hvězdám a zakřičel: „Slyšíš mě, sakra?“ Ó Bože, pomyslel si, ztrácím rozum.

Jamie seděl a proséval bezmyšlenkovitě písek mezi prsty. Sevřel v ruce jeden velký kámen, krátce se na něj podíval a pak ho odhodil. Takových bezcenných šutrů viděl za poslední týdny tisíce. Jak jim říkal van der Merwe? Schlenters. Nicméně tenhle čímsi opožděně upoutal Jamieho pozornost. Vstal a šel pro něj. Byl větší než ostatní a zvláštního tvaru. Otřel z něj trochu bahno o nohavici a pozorněji ho zkoumal. Vypadal jako diamant. Jediné, co způsobovalo jeho pochybnosti, byla ta velikost – jako slepičí vejce. Ó Bože. Jestli je to diamant… Náhle nemohl dýchat. Popadl lampu a začal prohledávat půdu kolem sebe. Za čtvrt hodiny našel další čtyři podobné. Žádný nebyl takový jako ten první, ale byly dost velké, aby se ho zmocnilo divoké nadšení.

Vstal před východem slunce, kopal jako divý a v poledne měl šest diamantů. Zbytek týdne strávil horečným dolováním a v noci diamanty zakopával na bezpečném místě, kde je žádní kolemjdoucí nemohli objevit. Každý den nacházel další, a když si prohlížel nahromaděné bohatství, pociťoval nepopsatelnou radost. Sice jen půlka pokladu byla jeho, ale stačilo to, aby se z něj stal boháč, větší než se mu kdy snilo.

Závěrem týdne si Jamie označil místo v mapě a krumpáčem pořádně vymezil hranici pozemku, na který měl nárok. Vykopal svůj ukrytý poklad, pečlivě ho schoval na dno batohu a vyrazil zpět do Magerdamu.

Zvenku visela na domku velká tabule s nápisem DIAMANT KOOPER.

Jamie vešel do kanceláře, ocitl se v malé místnosti, kde se nedalo ani dýchat, a pojednou ho naplnil pocit úzkosti. Slyšel už tolik historek o prospektorech a objevených diamantech, které se pak ukázaly být bezcennými. Co když se pletu? Co když…?

Prubíř seděl za stolem zavaleným hromadou věcí.

„Čím posloužím?“

Jamie se zhluboka nadechl. „Prosím tyhle ohodnotit.“

Za pozorného pohledu prubíře začal pokládat kameny na stůl. Když skončil, leželo tam všech dvacet sedm kamenů a prubíř na ně zíral s úžasem.

„Kde – kde jste je našel?“

„Povím vám to, až mi řeknete, jestli to jsou diamanty.“

Prubíř si vybral největší kámen a prohlížel ho klenotnickou lupou. „Panebože!“ řekl. „Tohle je ten největší diamant, jakej jsem kdy viděl!“ Jamie si uvědomil, že zatajuje dech. Skoro vykřikl radostí. „Odkud…,“ ozval se prosebně muž. „Odkud vlastně jsou?“

„Přijďte za mnou za čtvrt hodiny do kantýny,“ zazubil se Jamie, „a já vám to prozradím.“

Shrnul diamanty, nastrkal je do kapes a vyrazil ze dveří. Zamířil ulicí dolů k registrační kanceláři. „Chci zaregistrovat podíl,“ oznámil. „Na jméno Salomon van der Merwe a Jamie McGregor.“ Dovnitř vešel chlapec z farmy a ven vyšel multimilionář.

Prubíř už čekal v kantýně. Očividně tu novinu rozhlásil, protože když Jamie vstoupil, rozhostilo se zdvořilé ticho. Každému zněla v hlavě nevyslovená otázka. Jamie přistoupil k baru a řekl barmanovi: „Přišel jsem zalít svůj nález.“ Obrátil se k osazenstvu čelem. „Paardspan.“

Alice Jardineová pila zrovna čaj, když Jamie vešel do kuchyně. Obličej se jí rozzářil, když ho uviděla. „Jamie! Zaplaťpánbůh ses vrátil v pořádku!“ Uvědomila si jeho neuspořádaný vzhled a rozpálený obličej. „Nevyšlo to? Nic si z toho nedělej. Dej si se mnou pořádný hrnek čaje a budeš se cítit lépe.“

Jamie beze slova vytáhl z kapsy veliký diamant. Položil ho paní Jardineové do dlaně. „Plním svůj slib,“ řekl.

Dlouho se na ten kámen upřeně dívala a modré oči jí zvlhly. „Ne, Jamie. Ne.“ Její hlas zazněl velmi jemně. „Nechci ho. Copak to nevidíš, dítě? Všechno by se tím zkazilo…“

Svůj návrat do Klipdriftu provedl ve velkém stylu. Vyměnil jeden malý diamant za koně a kočár, pečlivě si poznamenal, co utratil, aby se jeho společník necítil ošizený. Cesta zpátky byla pohodlná a snadná; když si Jamie vzpomněl na peklo, kterým prošel, naplňovalo ho to úžasem. Tak toto je rozdíl mezi bohatými a chudými, pomyslel si. Chudí chodí pěšky a bohatí se vozí v kočáře.

Lehce švihl koně bičem a se spokojeným úsměvem jel dál stmívající se africkou stepí.

3

Klipdrift se nezměnil, ale Jamie ano. Lidé zírali, jak projíždí městem a zastavuje před van der Merweho krámem. Nebylo to jen tím drahým kočárem a koněm, že přitahoval pozornost kolemjdoucích; ten mladý muž kolem sebe šířil ovzduší naplněné jásotem. Znali to od jiných prospektorů, kteří narazili na bohatství, a vždycky jim to samotným dodalo nový pocit naděje. Stáli a dívali se, jak Jamie seskakuje z kočáru.

I ten velký černoch vypadal stejně. Jamie se na něj zašklebil.

„Hej! Jsem tady zpátky.“

Banda přivázal otěže na místo a bez jediné poznámky vešel do krámu. Jamie ho následoval.

Salomon van der Merwe byl za pultem. Jak ten Holanďánek s úsměvem vzhlédl, Jamie poznal, že se už nějakým způsobem novinu dozvěděl. Nikdo neuměl vysvětlit, jak to že se zprávy o diamantovém nálezu šířily po kontinentě rychlostí světla.

Van der Merwe obsloužil zákazníka a kývl hlavou dozadu do krámu.

„Pojďte, pane McGregore.“

Jamie šel za ním. Van der Merweho dcera stála u plotny a připravovala oběd. „Nazdar, Margareto.“ Zčervenala a podívala se stranou.

„No, zaslechl jsem, že máte dobré zprávy.“ Van der Merwe zářil. Posadil se za stůl a odstrčil talíř a příbory, aby měl před sebou místo.

„Mám, pane.“ Jamie pyšně vytáhl kožený váček z kapsy a vysypal diamanty na kuchyňský stůl. Van der Merwe hypnotizované zíral, jeden po druhém je bral do ruky a ten největší si nechal na konec. Pak je shrábl, dal do semišového pytlíku, ten uložil do velkého železného sejfu v rohu a zamkl.

Když promluvil, v hlase mu zaznělo hluboké uspokojení. „Vedl jste si dobře, pane McGregore. Opravdu dobře.“

„Děkuji vám, pane. To je jen začátek. Jsou jich tam další stovky. Ani si netroufám pomyslet, jakou mají hodnotu.“

A uplatnil jste řádný narok na místo?

„Ano, pane.“ Jamie sáhl do kapsy a vyndal potvrzení. „Je to zaregistrováno na obě jména.“

Van der Merwe studoval útržek a pak ho dal do kapsy. „Zasloužíte si zvláštní odměnu. Počkejte tady.“ Vykročil ke dveřím, které vedly do obchodu. „Pojď se mnou, Margareto.“

Pokorně ho následovala a Jamie si pomyslel – chová se jak vystrašené kotě.

O pár minut později se van der Merwe vrátil, sám. „Takže.“ Otevřel peněženku a opatrně odpočítal padesát liber. Jamie se na něj zmateně díval. „Nač jsou, pane?“

„Pro vás, synu. Všechny.“

„Já – já vám nerozumím.“

„Byl jste pryč čtyřiadvacet dnů. Dvě libry za týden, to je čtyřicet osm liber a já vám dávám ještě dvě libry navrch.“

Jamie se usmál. „Nepotřebuji žádnou zvláštní odměnu. Mám svůj podíl.“

„Svůj podíl?“

„Proč – Ano, pane. Mých padesát procent. Jsme přece společníci.“

Van der Merwe na něj zíral. „Společníci? Jak jste na to přišel?“

„Jak jsem na…?“ Jamie se na Holanďana podíval s ohromením. „Máme smlouvu.“

„Správně. Četl jste ji?“

„No – ne, pane. Je v afrikánštině, ale vy jste řekl, že půjdeme napůl.“

Starší muž potřásl hlavou. „Nerozuměl jste mi, pane McGregore. Nepotřebuju žádné společníky. Vy jste pro mě pracoval. Vypravil jsem vás na cestu hledat diamanty – pro mě.“

Jamie cítil, jak v něm začíná pomalu vřít vztek. „Vy jste mi nedal nic. Zaplatil jsem vám sto dvacet liber.“

Stařec zavrčel: „Nebudu ztrácet svůj drahocenný čas hašteřením. Řeknu vám, co udělám. Dám vám ještě pět liber navrch a skončíme tuhle záležitost. Myslím, že je to velmi velkorysé.“

Jamie vybuchl: „Houby, nic neskončíme.“ Ve vzteku se mu vrátil skotský přízvuk. „Mám právo na půlku. A dostanu ji. Zaregistroval jsem to na naše jména.“

Van der Merwe se pousmál: „Takže se snažíš mě obrat. Můžu tě dát zavřít.“ Strčil Jamiemu peníze do ruky. „Tak si vem svou mzdu a vypadni.“

„To vám nedaruju.“

„Máš peníze na právníka? Patřej mi všichni v tomhle městě, chlapče.“

To se neděje mně, pomyslel si Jamie, to se mi jen zdá. Ta agónie, kterou prožil týdny a měsíce v sálající poušti, ubíjející fyzická práce od východu slunce do západu – to všechno ho znovu zaplavilo. Skoro umřel a teď se mu tenhle člověk snaží ukrást to, co je jeho.

Podíval se van der Merwemu do očí: „Jen tak z toho nevyklouznete. Neodjedu z Klipdriftu, dokud tady všem neřeknu, co jste zač. A dostanu svůj podíl.“

Van der Merwe odvrátil pohled od Jamieho světle šedých očí, plných vzteku: „Radši si najdi doktora, chlapče,“ zamumlal. „Myslím, že ti to slunce vypálilo rozum z hlavy.“

Ve vteřině čněl Jamie nad van der Merwem. Zdvihl tu tenkou postavičku do vzduchu a podržel si ji před očima. „Ty budeš litovat, že ses na mě vůbec podíval.“ Postavil van der Merweho na nohy, sekl penězi o stůl a vyřítil se ven.

Když vešel do salónu Sundowner, bylo tam pusto prázdno, protože většina prospektorů byla na cestě do Paardspanu. Jamieho naplňoval vztek a zoufalství. To je neuvěřitelné, myslel si. V minutě jsem bohatý jak Krésus a v další – na dně. Van der Merwe je zloděj a já najdu způsob, jak ho vytrestat. Ale jak? Van der Merwe měl pravdu. Neměl peníze ani na právníka, který by ho hájil. Byl tady cizincem a van der Merwe váženým občanem místního společenství. Jedinou Jamieho zbraní byla pravda. Seznámí každého v Jižní Africe s tím, co mu van der Merwe provedl.

Smit, ten barman, ho pozdravil: „Vítejte zpátky. Vše jde na náš účet, pane McGregore. Co to bude?“ „Whisky.“

Smit nalil dvojitou a postavil ji před Jamieho. Ten ji do sebe obrátil jedním douškem. Nebyl zvyklý na pití, a tak mu tvrdý alkohol sežehl hrdlo i žaludek.

„Ještě jednu, prosím.“

„Už je na cestě. Vždycky jsem říkal, že Skoti zpijou každýho do němoty.“

Druhá whisky do něj vklouzla snáze. Jamie si vzpomněl, že to byl barman, kdo ho poslal za van der Merwem, ten že mu pomůže. „Víte, že starej van der Merwe je lump? Chce mě obrat o moje diamanty.“

Smit s ním soucítil: „Co? No to je strašný. Nerad to slyším.“

„To mu nedaruju.“ Jamieho hlas se rozmazával. „Půlka těch diamantů je moje. Je to zloděj a já se postarám, aby to každej věděl.“

„Opatrně. Van der Merwe je důležitej muž v tomhle městě,“ varoval ho barman. „Jestli půjdete proti němu, potřebujete pomoc. Vlastně znám toho pravýho. Nenávidí van der Merweho stejně jako vy.“ Rozhlédl se, aby se ujistil, že ho nikdo nemůže zaslechnout. „Na konci ulice je stará stodola. Buďte tam dnes večer v deset. Všechno ostatní zařídím.“

„Díky,“ řekl Jamie vděčně. „Nezapomenu vám to.“

„V deset. Ve staré stodole.“

Ta stodola byla bouda chvatně stlučená z vlnitého bílého plechu, stranou od hlavní ulice na kraji města. Jamie tam dorazil přesně v deset. Byla tma a on opatrně zkoumal cestu. Nikoho nezahlédl. Vstoupil dovnitř. „Hej…“

Žádná odezva. Jamie pomalu postupoval dál. Rozpoznával neurčité siluety koní, pohybujících se v boxech. Zaslechl za sebou nějaký zvuk, a jak se chtěl otočit, srazila ho k zemi prudká rána přes záda jakousi železnou tyčí. Tyč dopadla na obličej a mohutná ruka ho zdvihla, zatímco do něj bušily pěsti a kopaly holínky. Připadalo mu, že to mlácení nikdy neskončí. Když už bolest byla nesnesitelná a ztrácel vědomí, vchrstl mu někdo ledovou vodu do obličeje. S námahou držel třesoucí se víčka otevřená. Zdálo se mu, že zahlédl sluhu van der Merweho Bandu, a mlácení začalo znovu. Cítil, jak mu praskají žebra. Něco mu zmáčklo nohu a slyšel, jak křupla kost.

A pak ztratil vědomí znovu.

Tělo měl v jednom ohni. Někdo mu drhl obličej brusným papírem a on se slabě snažil bránit. Pokusil se otevřít oči, ale měl je tak oteklé, že zůstaly zavřené. Jamie ležel a každá nitka jeho bytosti křičela bolestí, snažil se upamatovat, kde je. Pohnul se a to drásání začalo znovu. Mávl slepě rukou a ucítil písek. Ležel krvácejícím obličejem v horkém písku. Pomalu se škrábal na kolena, každý pohyb byla muka. Pokoušel se rozkoukat oteklýma očima, ale viděl pouze zamžené obrysy. Byl někde uprostřed nedotčené Karroo, nahý. Bylo časné ráno, ale už cítil slunce, jak mu spaluje tělo. Šátral kolem sebe, zda nenajde jídlo nebo misku vody. Nic tam nebylo. Nechali ho tu umírat. Salomon van der Merwe. A samozřejmě Smit, ten barman. Jamie vyhrožoval van der Merwemu a ten ho potrestal snadno jako malé dítě. Ale on zjistí, že nejsem dítě, umínil si Jamie. Nikdy víc. Pomstím se. Zaplatí mi. Zášť, která mu kolovala tělem, mu dodala sílu si sednout. Dýchání byla muka. Kolik mu zlomili žeber? Musím si dávat pozor, aby mi nepropíchla plíce. Pokusil se vstát, ale zhroutil se s výkřikem na zem. Pravou nohu měl zlomenou – v podivném úhlu. Nemohl jít. Ale mohl se plazit.

Jamie McGregor neměl ani ponětí, kde je. Zřejmě ho odvlekli na nějaké odlehlé místo, kde jeho tělo nikdo nenajde, jen pouštní mrchožrouti, hyeny a ptáci – hadilové, písaři a supi. Poušť byla rozlehlá márnice. Vídal lidské kosti, ožrané, bez jediného zbytku masa na kostře. Jak na to pomyslel, uslyšel šumot křídel nad sebou a pronikavý sykot supů. Zmocnila se ho panická hrůza. Byl slepý. Nemohl je vidět. Ale mohl je cítit.

Začal se plazit.

Soustředil se na bolest. Celé tělo měl v plamenech a sebemenší pohyb přinášel prudké přílivy bolesti. Jak se pohnul určitým směrem, zlomená noha vysílala ostrou bolest. Když se snažil ji nadlehčit, zlomená žebra se dřela jedno o druhé. Nemohl ta ukrutná muka vydržet, když ležel v klidu; nemohl to utrpení vydržet při pohybu.

Vytrvale se plazil.

Naslouchal kroužení supů nad sebou, čekajících na něj s letitou, věčnou trpělivostí. Jeho mysl začala bloudit. Ocitl se v chladném kostele v Aberdeenu, pěkně oblečený do nedělního obleku, seděl mezi bratry. Sestra Mary a Annie Cordová měly krásné bílé letní šaty a Annie se na něj dívala a usmívala se. Jamie vstal a šel k ní, ale bratři ho zadrželi a začali štípat. Ze štípanou se staly šípy mučivé bolesti a on se znovu plazil pouští, nahý, tělo polámané. Výkřiky supů nyní netrpělivostí zesílily.

Jamie se snažil otevřít oči, aby zjistil, jak jsou blízko. Neviděl nic, jen vágní chvějící se předměty, které jeho vyděšená představivost měnila v divoké hyeny a šakaly. Vítr mu začal jejich horkým smrdutým dechem ovívat obličej.

Stále se plazil dál, protože věděl, že ve chvíli, kdy se zastaví, budou u něj. Hořel bolestí a horečkou a tělo mu odíral horký písek. A přece se nevzdával, ne do té chvíle, než bude van der Merwe potrestán – dokud bude van der Merwe naživu.

Úplně ztratil přehled o čase. Odhadoval, že urazil asi míli. Ve skutečnosti se posunul asi tak o deset yardů, plazil se dokola. Nemohl vidět, kde je nebo kam směřuje. Svou mysl zaměřil na jedinou věc: Salomon van der Merwe.

Sklouzl do bezvědomí a probral ho výbuch nesnesitelného vřískotu. Někdo mu probodával nohu a Jamiemu chvíli trvalo, než si uvědomil, kde je a co se stalo. Namáhavě otevřel oteklé oko. Obrovský popelavě černý sup útočil na jeho nohu, surově mu rval živé maso. Požíral ho zaživa ostrým zobákem. Jamie viděl jeho korálkové oči a špinavý límec kolem krku. Ucítil jeho odporný zápach, jak mu pták seděl na těle. Snažil se vykřiknout, ale nevydal ani hlásku. Horečnatě sebou škubl a cítil, jak mu z nohy vytéká teplý proud krve. Zahlédl stíny obrovitých ptáků všude kolem sebe, přibližujících se, aby ho usmrtili. Věděl, že až příště ztratí vědomí, bude to naposledy. V okamžiku, kdy se zastaví, ti mrchožrouti slétnou na jeho maso znova. Plazil se dál. Začal blouznit. Slyšel hlasité pleskání ptačích křídel, jak se přibližovala, vytvářela kolem něj kruh. Byl už příliš slabý na to, aby je odháněl. Neměl už žádnou sílu, aby odolával. Přestal se pohybovat a ležel bez hnutí v pálícím písku.

Obrovití ptáci se stahovali ke své hostině.

4

Sobota byla v Kapském Městě dnem trhu a ulice byly přeplněné koupěchtivými lidmi, setkávali se přátelé a milenci. Búrové a Francouzi, vojáci v barevných uniformách, anglické dámy ve změti sukní a načechraných blůzách se hemžili před bazary postavenými na městských náměstích v Braameonsteinu, Park Townu a Burgersdorpu. Všechno bylo na prodej: koně a nábytek a kočáry a čerstvé ovoce. Člověk si mohl koupit šaty a šachovnice, maso a knihy v mnoha různých jazycích. O sobotách bylo Kapské Město jedno hlučné, kypějící tržiště.

Banda pomalu procházel davem. Dával si pozor, aby ani koutkem oka nezavadil o bělochy. Bylo to příliš nebezpečné. Ulice byly plné černochů, Indů a barevných, ale bílá menšina vládla. Banda je nenáviděl. Tohle byla jeho země a bílí byli uitlanders. V Jižní Africe žilo mnoho kmenů: Basutové, Zulové, Bečuánci, Matabelové – a všichni byli Bantuové. Vlastní slovo hanin vzniklo ze slova abantu – lidé. Ale Barolongové – Bandův kmen – byli aristokraté. Banda si pamatoval z babiččina vyprávění na velké černé království, které kdysi bylo v Jižní Africe. Jejich království, jejich země. A teď jsou z nich otroci kvůli hrstce bílých šakalů. Bílí je vytlačovali na stále menší a menší území, dokud jejich svoboda úplně nezanikla. A jediný způsob, jak teď přežít, bylo dělat slima, navenek podřízeného, uvnitř ale mazaného a chytrého.

Banda nevěděl, kolik mu je let. Domorodci neměli křestní list. Věk se odhadoval podle kmenové historie: podle válek a bitev, narození a úmrtí velkých náčelníků, komet, bouří a zemětřesení. A podle cesty Adama Koka, úmrtí Chaka a povstání, které vyvraždilo dobytek. Ale na věku mu nezáleželo. Banda věděl, že je synem náčelníka a že byl předurčen vykonat něco pro svůj kmen. Bantuové znovu povstanou a díky němu budou vládnout. Myšlenka na toto poslání mu dodala odvahy a na okamžik se při chůzi napřímil. Jen do té chvíle, než na sobě ucítil pohled jednoho bílého muže.

Banda pospíchal k periférii města, do čtvrti přidělené černým. Rozlehlé domy a výstavné obchody pomalu ustupovaly plechovým chatrčím, kůlnám a boudám. Scházel po špinavé ulici a stále se otáčel, chtěl si být jist, že ho nikdo nesleduje. Dorazil k dřevěné boudě, ještě jednou se dlouze rozhlédl, dvakrát ťukl na dveře a vešel. V rohu místnosti seděla na židli hubená černoška a zašívala šaty. Banda kývl hlavou a šel dál, dozadu do ložnice.

Podíval se na postavu ležící na lůžku.

Jamie McGregor se probral z bezvědomí před šesti týdny a zjistil, že leží ve zvláštním domě. Paměť se přelévala pomalu zpět… Byl znovu v Karroo, tělo rozmlácené, bezmocný. Ti supi…

Pak vešel do ložnice Banda a Jamiemu bylo jasné, že ho přišel zabít. Van der Merwe nějak zjistil, že ještě stále žije, a poslal svého sluhu, aby ho vyřídil.

„Proč nepřišel tvůj pán?“

„Nemám pána.“

„Máš – van der Merweho! On tě neposlal?“

„Zabil by nás oba, kdyby něco tušil.“

Nic z toho nedávalo smysl. „Kde jsem? Chci vědět, kde jsem.“

„V Kapském Městě.“

„To není možné. Jak jsem se sem dostal?“

„Přinesl jsem vás.“

Jamie se dlouze a upřeně díval do těch černých očí, než promluvil. „Proč?“

„Potřebuju vás. Chci se pomstít.“

„Cože?“

Banda se víc sklonil. „Ne kvůli sobě. Na sebe kašlu. Van der Merwe znásilnil mou sestru. Umřela při porodu jeho dítěte. Bylo jí jedenáct let.“

Jamie se ohromeně opřel: „Panebože!“

„Od té doby, co zemřela, hledám nějakého bělocha, který by mi pomohl. Našel jsem ho té noci ve stodole v Karroo. Dostal jsem příkaz vás zabít. Řekl jsem těm ostatním, že jste mrtvý, a vrátil jsem se pro vás, jak nejrychleji jsem mohl. Přišel jsem málem pozdě.“

Jamie nemohl potlačit třesavku. Znovu cítil odporně páchnoucího mrchožroutského ptáka, jak se mu noří do masa.

„Ptáci už skoro hodovali. Naložil jsem vás na vůz a schoval v domě našich lidí. Jeden náš doktor vám stáhl žebra, srovnal nohu a ošetřil rány.“

„A potom?“

„Do Kapského Města odjížděl vůz naložený mými příbuznými. Vzali vás s sebou. Byl jste v bezvědomí skoro celou tu dobu. Pokaždé když jste usnul, jsem měl strach, že se už neproberete.“

Jamie se díval do očí člověku, který ho skoro zavraždil. Musel přemýšlet. Nevěřil mu – a přece mu zachránil život právě on. Banda se chtěl skrze něj dostat van der Merwemu na kobylku. S jeho pomocí nám to oběma může vyjít, rozhodl se Jamie. Ze všeho nejvíc si přál, aby van der Merwe zaplatil za to, co mu provedl.

„Dobře,“ řekl Jamie Bandovi. „Něco vymyslím, aby nám van der Merwe za všechno zaplatil.“ Poprvé za celou dobu se Banda usmál: „Umře?“

„Ne,“ odpověděl Jamie. „Bude žít.“

Jamie vstal poprvé v to odpoledne, hlava se mu motala a byl slabý. Noha nebyla ještě úplně zahojená, trochu kulhal. Banda se mu snažil pomoci.

„Nech mě být. Dokážu to sám.“

Banda ho pozoroval, jak se opatrně pohybuje po místnosti.

„Chtěl bych zrcadlo,“ řekl Jamie. Musím vypadat příšerně, pomyslel si. Jak je to dlouho, co jsem se naposledy holil?

Banda se vrátil s příručním zrcátkem a Jamie ho zdvihl k obličeji. Díval se na úplně cizího člověka. Vlasy mu zbělely. Měl pořádně dlouhé, neupravené bílé vlasy. Zlomili mu nos a výběžek kosti mu ho zformoval ke straně. V obličeji zestárnul o dvacet let. Propadlé tváře lemovaly hluboké rýhy a zsinalá jizva přes bradu.

Ale největší změnu prodělaly oči. Viděly příliš mnoho bolesti, příliš mnoho zažily a strašně nenáviděly. Pomalu spustil zrcadlo. „Půjdu se projít,“ řekl. „Lituji, pane McGregore. To není možné.“

„Proč ne?“

„Do téhle čtvrti bílí vůbec nepřijdou, stejně jako černí nechodí do míst pro bílé. Sousedi nevědí, že jste tady. Přinesli jsme vás v noci.“

„Jak se odsud dostanu?“

„Přestěhuju vás v noci.“

Najednou si Jamie uvědomil, jak moc Banda kvůli němu riskoval. Řekl zahanbeně: „Nemám žádné peníze. Musím si najít práci.“

„Nechal jsem se najmout v loděnicích. Vždycky někoho potřebují.“ Banda vyndal z kapsy peníze. „Vemte si je.“

Jamie je přijal. „Vrátím je.“

„Vrátíte to mé sestře,“ odpověděl mu Banda.

Byla půlnoc, když Banda pustil Jamieho ven z chatrče. Jamie se rozhlédl. Byl uprostřed chudé černošské čtvrti, v džungli chatrčí a kůlen z vlnitého plechu, ztrouchnivělých prken a roztrhaných pytlů. Půda, rozbahněná od nedávného deště, vydávala hnilobný zápach. Jamiemu vrtalo hlavou, jak může tak hrdý člověk jako Banda trávit život v takovém místě. „Není nějaká…?“

„Nemluvte prosím,“ zašeptal Banda. „Moji sousedé jsou moc zvědaví.“

Vyvedl Jamieho z černošské čtvrti a ukázal prstem. „Střed města je tímto směrem. Sejdeme se v loděnici.“

Jamie se zapsal do stejného penziónu, kde bydlel po příjezdu z Anglie. Paní Vensterová stála u pultu.

„Chtěl bych pokoj,“ řekl Jamie.

„Samozřejmě, pane.“ Usmála se odhalila zlatý zub. „Jsem paní Vensterová.“

„Vím.“

„No, a jakpak byste to mohl vědět?“ zeptala se upejpavě. „Paní Vensterová, vy se na mě nepamatujete? Vloni jsem tu bydlel.“

Pozorně se mu podívala do obličeje nahánějícího hrůzu, na zlomený nos a bílé vousy a nejevila nejmenší známku poznání. „Obličeje já nezapomínám, drahoušku. Vás jsem jaktěživa neviděla. Ale neznamená to, že nebudeme dobrými přáteli, že jo? Přátelé mi říkají Dee-Dee. Jak říkají vám, miláčku?“

A Jamie se uslyšel, jak říká: „Travis, lan Travis.“ Následujícího rána šel Jamie do loděnice zjistit, jak je to s prací.

Zaneprázdněný předák řekl: „Potřebujeme silné chlapy. Problém bude, že jste asi trochu starý na tuhle práci.“

„Je mi jen devatenáct…,“ začal Jamie a zarazil se. Vzpomněl si na svůj obličej. „Zkuste to se mnou,“ požádal.

Nastoupil do práce; nakládal a vykládal zboží z lodí, které připluly do přístavu, za devět šilinků denně. Zjistil, že Banda a ostatní černoši dostávají za den šest šilinků.

Při první příležitosti odtáhl Bandu stranou a vyhrkl: „Musíme si promluvit.“

„Ne tady, pane McGregore. Na konci doků je zpustlé skladiště. Až skončíme s touhle lodí, sejdeme se tam.“

Když Jamie dorazil k opuštěnému skladišti, Banda už tam na něho čekal.

„Vyprávěj mi o Salomonovi van der Merwem,“ řekl mu Jamie.

„Co o něm chcete vědět?“

„Všechno.“

Banda si odplivl. „Přišel do Jižní Afriky z Holandska. Z vyprávění jsem se dozvěděl, že jeho žena byla ošklivá, ale bohatá. Umřela na jakousi nemoc. Van der Merwe vzal její peníze a vyrazil do Klipdriftu, kde si otevřel obchod. Zbohatl z okrádání prospektorů.“

„Jako okradl mě.“

„To byl jen jeden z jeho tahů. Hledači, co mají štěstí, si jdou k němu pro peníze a pomoc, aby mohli zaregistrovat svůj pozemek. A než si to uvědomí, má ho van der Merwe.“

„Nikdo se ho nikdy nepokusil zastavit?“

„Jak by mohl? Úředník ve městě je na jeho výplatní listině. Podle zákona, jestliže uběhne čtyřicet pět dní, aniž se uplatní nárok, pozemek zůstává volný. Úředník dá tip van der Merwemu a ten to shrábne. Nebo jiný trik. Pozemky s vyhrazeným právem mají být ohraničené vztyčenými kolíky. Jestliže kolíky spadnou, kdejaký mamlas může na pozemek uplatnit nárok. No, a když má van der Merwe pozemek vyhlídnutý, pošle tam někoho v noci a ráno jsou kolíky na zemi.“

„Ježíši.“

„Domluvil se s barmanem Smitem. Smit posílá slibné prospektory k Van der Merwemu, ten s nimi sepíše společnickou smlouvu, a když společníci najdou diamanty, van der Merwe si nechá všechno. Když dělají potíže, má dost lidí, kteří se řídí jeho příkazy.“

„To znám,“ řekl Jamie chmurně. „Co dál?“

„Je to náboženský fanatik. Vždycky se modlí za duše hříšníků.“

„Co jeho dcera? Ta do toho musí být zapletená.“

„Slečna Margareta? Ta se svého otce k smrti bojí. Kdyby se jen koutkem oka podívala na nějakého muže, otec by je zabil oba.“

Jamie se otočil a šel ke dveřím, tam se zastavil a díval se k přístavu. Měl o čem přemýšlet. „Zítra budeme pokračovat.“

Až v Kapském Městě si Jamie uvědomil, jak závažný je rozkol mezi bílými a černými. Černí neměli skoro žádná práva, jen několik málo, která jim udělili ti u moci. Byli hnáni do konkláv, žili v ghettech a směli je opustit, jen když šli pracovat pro bílého muže.

„Jak to vydržíte?“ zeptal se jednou Jamie.

„Hladový lev drápy nevystrkuje. Jednou se to všechno změní. Bílý muž snese černého jen proto, že potřebuje námezdní sílu, ale bude muset taky vzít na vědomí jeho myšlení. Čím víc nás tlačí do rohu, tím víc se nás bojí. Ví, že v pozadí dříme ponížení a diskriminace. Nesnese ani to pomyšlení. Ale my přežijeme díky isiku.“

„Kdo je isiko?“

Banda zavrtěl hlavou. „Ne kdo, ale co. To se těžko vysvětluje, pane McGregore. V isiku tkví naše kořeny. Je to pocit sounáležitosti s národem, podle kterého se jmenuje velká řeka Zambezi. Před dávnými lety naši praotcové vstupovali do jejích vod nazí, hnali své lidi jako stádo před sebou. Slabší členové byli zatraceni, stali se obětí vírů nebo hladových krokodýlů. Ti, kteří přežili, se vynořili z vod silnější a mužnější. Když nějaký Bantu zemře, isiko vyžaduje od ostatních členů rodiny, aby se stáhli do lesa, aby ostatní ve společnosti nemuseli sdílet jejich neštěstí. Isiko pohrdá otrokem, který se plazí, věří, že se černoch muže podívat komukoli do tváře, že nemá větší nebo menší cenu než jiný muž. Slyšel jste o Johnovi Tengo Jabavuovi?“ Vyslovil to jméno s úctou. „Ne.“

„Tak to o něm uslyšíte, pane McGregore,“ sliboval Banda. „Určitě.“ A změnil téma.

Jamie cítil, jak v něm k Bandovi narůstá obdiv. Zpočátku mezi oběma muži vládla ostražitost. Jamie se musel naučit důvěřovat člověku, který ho skoro zabil. A Banda se musel naučit důvěřovat odvěkému nepříteli – bílému muži. Na rozdíl od ostatních černochů, které Jamie potkal, byl Banda vzdělaný.

„Kams chodil do školy?“ zeptal se Jamie.

„Nikam. Už jako malý kluk jsem pracoval. Vzdělávala mě babička. Pracovala u burského učitele a naučila se číst a psát. Tak to mohla naučit i mě. Vděčím jí za všechno.“

Jednou v sobotu pozdě odpoledne po práci se Jamie poprvé doslechl o Namibijské poušti a Namaqualandu. Banda a Jamie byli v opuštěném skladišti v docích, kde společně jedli dušenou antilopu, kterou uvařila Bandova matka. Bylo to dobré – trochu zamřelé na Jamieho vkus –, ale misku měl brzy prázdnou a položil se naznak na staré pytle, aby pokračoval ve zpovídání Bandy.

„Kdy jsi poprvé potkal van der Merweho?“

„Když jsem pracoval na diamantové pláži v poušti. Patřila jemu a ještě jeho dvěma společníkům. Zrovna ukradl podíl nějakému ubožákovi a byl se tam podívat.“

„Když je van der Merwe tak bohatý, proč pořád pracuje v krámě?“

„To je jen návnada, aby k němu chodili noví prospektoři. A bohatne.“

Jamie myslel na to, jak snadno se nechal napálit. Jaký byl důvěřivý zelenáč! Vybavil se mu Margaretin oválný obličej, jak říká: „Otec by vám mohl pomoci.“ Považoval ji za dítě, než si uvědomil, že má prsa a – Jamie náhle vyskočil s úsměvem na tváři a ohrnuté rty rozvlnily zsinalou jizvu na bradě.

„Řekni mi, jakpak se stalo, žes začal pracovat pro van der Merweho?“

„Jednou přišel na pláž se svou dcerou – bylo jí tenkrát asi jedenáct. Nebavilo ji tam posedávat a vlezla do řeky. Strhnul ji proud. Skočil jsem pro ni a vytáhl ji ven. Byl jsem malej kluk, ale vypadalo to, že mě van der Merwe zabije.“

Jamie na něj zíral: „Proč?“

„Protože jsem ji držel v náručí. Ne proto, že jsem černej, ale proto, že jsem mužskej. Nemohl vystát pomyšlení, že se nějakej muž dotkne jeho dcery. Nakonec ho někdo uklidnil a připomenul mu, že jsem jí zachránil život. Do Klipdriftu mě přivez už jako svého sluhu.“ Banda na chvíli zaváhal a pak pokračoval. „O dva měsíce později mě přišla navštívit sestra.“ A tiše dodal: „Byla stejně stará jako van der Merweho dcera.“

Jamie nebyl schopen slova.

Nakonec ticho prolomil Banda: „Měl jsem zůstat v Namibijské poušti. Byla to snadná práce. Lezli jsme po pláži, sbírali diamanty a dávali je do malých plechovek od marmelády.“

„Pomalu. Chceš říct, že ty diamanty tam ležely jen tak, v písku?“

„Přesně tak, pane McGregore. Ale zapomeňte na ně. Nikdo se k tomu poli nedostane. Je u moře a vlny jsou až třicet stop vysoké. Dokonce se ani neunavují hlídat pobřeží. Spousta lidí se tam snažila proklouznout po moři. Všechny zabily buď vlny, nebo útesy.“

„Přece se tam dá dostat někudy jinudy.“

„Nedá. Poušť Namib přechází rovnou v mořské útesy.“

„Co vchod na diamantové pole?“

„Tam je strážní věž a plot z ostnatého drátu. Uvnitř jsou stráže s puškami a psy, kteří člověka roztrhají na kusy. A mají nový druh trhaviny, která se jmenuje pozemní mina. Jsou zahrabané po celém poli. Když nemáte mapu jejich rozmístění, vyletíte do vzduchu.“

„Jak veliké je to pole?“

„Rozprostírá se na nějakých pětatřiceti mílích.“ Pětatřicet mil diamantů jen tak ležících v písku… „Můj ty bože!“

„Nejste první, koho namibijský diamantový pole vyvedlo z míry, a nebudete poslední. Já jsem sbíral to, co zbylo z lidí, který se tam plavili s lodí a roztříštili se o útesy. Viděl jsem, co udělají miny s člověkem, když šlápne vedle. Pozoroval jsem ty, kterým psi roztrhali hrdla. Zapomeňte na to, pane McGregore. Byl jsem tam. Není cesta tam ani zpátky, ne zaživa, tak je to.“

Tu noc Jamie oka nezamhouřil. Stále si představoval třicet pět mil písku posypaného obrovskými diamanty, patřícími van der Merwemu. Přemýšlel o moři a rozeklaných útesech, o psech dychtících zabíjet, o strážích a minách. Nebezpečí se nebál; nebál se ani umírání. Bál se jen toho, že umře, než se vypořádá s van der Merwem.

Příští pondělí si koupil mapu Namaqualandu. Našel si tu pláž, jižně od Atlantského oceánu – mezi Lúderitzem na severu a řekou Orange Estuary na jihu.

Oblast byla označena červeně: SPERRGEBIET – VSTUP ZAKÁZÁN.

Jamie mapu podrobně studoval, znovu a znovu. Tři tisíce mil oceánu rozlévajícího se od Jižní Ameriky k Jižní Africe. Vlnám nestálo nic v cestě, takže veškerá jejich zuřivost se vybíjela na smrtících útesech jižního pobřeží Atlantiku. Čtyřicet mil jižně, směrem dolů při pobřeží, byla otevřená pláž. Tohle musí být to místo, odkud ti ubožáci vyplouvali do zakázané oblasti, usoudil Jamie. Při pohledu na mapu pochopil, proč není pobřeží střeženo. Kvůli útesům se tam nedalo přistát.

Soustředil se na přístup k diamantovému poli po souši. Podle Bandy byla oblast oplocená drátem a hlídaná čtyřiadvacet hodin denně ozbrojenými hlídkami. U vchodu byla strážní věž s posádkou. I kdyby se člověku nějak podařilo proklouznout kolem věže, narazí na miny a na stráže se psy.

Příští den, když se setkali, se Jamie zeptal Bandy: „Říkals, že existuje nějaká mapa rozložení min?“

„Na Namibijské poušti? Dozorci ji mají. Vodí sběrače do práce. Chodí v zákrytu tak, aby nikdo nevyletěl do povětří.“ Oči mu zaplavila vzpomínka. „Jednou šel přede mnou můj strýc, zakopl o kámen a spadl na minu. Nezbylo z něj nic, co by se dalo zanést jeho rodině.“

Jamie se otřásl.

„A pak je tam ten mořský mis, pane McGregore. Dokud se do něho jednou nedostanete, netušíte, co obnáší. Valí se z oceánu a žene se přes poušť do hor. Zahalí všechno. Když vás zastihne, ani si netroufnete pohnout. Pak jsou vám mapy s minami na nic, protože vůbec nevidíte na cestu. Každý jen sedí a tiše čeká, až se mis zvedne.“

„Jak dlouho to trvá?“

Banda se otřásl. „Někdy pár hodin, někdy několik dní.“

„Bando, viděls vůbec ty mapy?“

„Jsou pečlivě střežené.“ Vypadal vystrašeně. „Říkám vám znova, nikomu se to nepodaří. Sem tam dělníci zkusí ukrást diamant. Mají tam zvláštní strom na věšení. Jako lekci každému, kdo okrádá majitele.“

Vypadalo to beznadějně. I kdyby se mu podařilo dostat se na van der Merweho diamantové pole, neexistuje cesta zpátky. Banda má pravdu. Bude na to muset zapomenout.

Příští den se zeptal: „Jak ohlídá van der Merwe dělníky, aby mu nekradli diamanty, když vystupují z lodí?“

„Prohledávají je. Svlíknou se donaha a prohlídnou jim odshora dolů všechny otvory. Viděl jsem dělníky, kteří si rozřezávali nohy a v ranách se snažili propašovat diamanty. Někteří si vyvrtali zadní zuby a vlepili si je do děr. Zkusili všechno, co vás jen napadne.“ Banda se podíval na Jamieho a řekl: „Jestli chcete zůstat naživu, vyžeňte diamantové pole z hlavy.“

Jamie to zkoušel. Ale ten nápad se mu neustále vracel, pokoušel ho – diamanty van der Merweho jen tak leží v písku a čekají. Čekají na něj.

Řešení napadlo Jamieho v tu noc. Skoro svou netrpělivost neovládal. Když uviděl Bandu, bez úvodu na něj vyhrkl: „Vyprávěj mi o těch lodích, které se pokusily přistát u pláže.“

„Co je s nima?“

„Co to bylo za lodě?“

„Všechny možné. Škuner. Velká motorová. Plachetnice. Vlečná loď. Čtyři muži to dokonce zkusili na veslici. Když jsem pracoval na poli, bylo takových pokusů asi šest. Útesy ty lodě rozžvýkaly. Všichni se utopili.“

Jamie se zhluboka nadechl: „Zkusil to vůbec někdo na voru?“

Banda na něj vytřeštil oči: „Na voru?“

„Ano.“ Jamieho vzrušení narůstalo. „Přemýšlej. Nikomu se to ještě nepodařilo, protože dna lodí se roztrhala o útesy. Ale vor jen tak sklouzne přes útesy až k pobřeží. A stejně tak se dostane zpátky.“

Banda se na něj dlouze díval. Když znovu promluvil, hlas mu zněl úplně jinak. „No, pane McGregore, to by mohlo vyjít…“

Všechno začalo jako hra, jako možné řešení neřešitelné tajenky. Ale čím víc to Jamie a Banda probírali, tím víc jejich vzrušení narůstalo. To, co bylo původně obyčejné povídání, nabývalo podoby příprav na výpravu. Protože diamanty ležely volně v písku, nepotřebovali žádné nářadí. Vor mohou postavit a opatřit plachtou na otevřené pláži čtyřicet mil jižně od sperrgebietu a plavit se nepozorovaně v noci. Podél nestřeženého pobřeží nebyly žádné miny ani stráže, hlídky hlídaly jen vnitrozemí. Mohou se volně potulovat po pláži a sesbírat tolik diamantů, kolik unesou.

„Před svítáním můžeme být na cestě zpátky,“ řekl Jamie.

„S kapsama plnýma diamantů van der Merweho.“

„Jak se odtamtud dostaneme?“

„Stejně jako tam. Přepádlujeme přes útesy na otevřené moře, vztyčíme plachtu a budeme bez potíží doma.“

Pod vlivem Jamieho přesvědčivých argumentů se Bandovy pochybnosti rozplývaly. Snažil se vyšťourat trhliny v plánu, a pokaždé když vznesl nějakou námitku, Jamie ji vyvrátil. Ten plán by mohl vyjít. Nejkrásnější na něm byla ta jednoduchost, prostota a fakt, že nebudou potřebovat žádné peníze. Jen pořádně pevné nervy.

„Jedině potřebujeme pořádný pytel, do kterého budeme diamanty ládovat,“ řekl Jamie. Jeho nadšení bylo nakažlivé.

Banda se zašklebil: „Potřebujeme dva pořádné pytle.“

Příští týden dali oba výpověď a vydali se v dobytčáku do Port Nollothu, přímořské vesnice vzdálené čtyřicet mil jižně od zakázané oblasti, do níž měli namířeno. Vystoupili v Port Nollothu a prohlídli si to tam. Byla to malá primitivní vesnice z chatrčí a plechových bud, jen pár obchodů a nekonečná, svěže bílá pláž. Žádné útesy, vlny se jemně převalovaly u pobřeží. Skvělé místo pro spuštění voru. Nenašli žádný hotel, ale v jednom obchůdku pronajali Jamiemu ve dvoře pokoj. Banda si našel nocleh v černošské čtvrti.

„Musíme najít nějaké skryté místo, kde postavíme ten vor,“ řekl Bandovi. „Nemůžeme potřebovat, aby nás někdo udal úřadům.“

Odpoledne objevili staré opuštěné skladiště. „Tady je to perfektní,“ rozhodl Jamie. „Začnem.“

„Ještě ne,“ řekl Banda. „Musíme chvíli počkat. Kupte láhev whisky.“

„Na co?“

„Uvidíte.“

Příští den ráno navštívil Jamieho oblastní konstábl, růžolící robustní muž s velkým nosem, pokrytým popraskanými žilkami, výmluvně upozorňujícími na nos pijana.

„Dobrýtro,“ pozdravil Jamieho. „Slyšel jsem, že máme návštěvu. Jsem si řek, stavíš se tam a pozdravíš je. Jsem strážník Mundy.“

„Ian Travis,“ odpověděl Jamie.

„Na sever, pane Travis?“

„Na jih. Já a můj sluha jsme na cestě do Kapského Města.“

„Aha. Tam jsem jednou byl. Zatraceně hlučný, zatraceně moc velký město.“

„Souhlasím. Dáte si skleničku, konstáble?“

„Nikdy nepiju ve službě.“ Konstábl Mundy se odmlčel a pak se rozhodl. „Když to vemu kolem a kolem, jednou bych moh udělat výjimku, co?“

„Prima.“ Jamie přinesl láhev whisky a přemýšlel, jak to Banda mohl vědět. Nalil na dva prsty do špinavé sklenice a podal ji strážníkovi.

„Díky, pane Travis. Kde máte vy?“

„Nemůžu pít,“ řekl Jamie žalostně. „Malárie. Proto jedu do Kapského Města. Za doktorem. Tady si chci jen pár dní odpočinout. Cestování mě hrozně unavuje.“

Konstábl Mundy ho bedlivě sledoval. „Vypadáte poměrně dost zdravě.“

„Měl byste mě vidět, když začnu mít zimnici.“

Strážníkova sklenka byla prázdná. Jamie mu dolil.

„Díky. Doufám, že to nevadí.“ Na jeden hlt ji vypil a vstal. „Nejlíp bude, když pudu. Řek jste, že vy a váš člověk se hnete během dne nebo dvou?“

„Hned jak se budu cítit líp.“

„Přijdu vás zkontrolovat v pátek,“ přislíbil konstábl Mundy.

Ještě tu noc začali Jamie a Banda pracovat na voru v opuštěném skladišti.

„Bando, už jsi někdy stavěl vor?“

„Abych řek pravdu, pane McGregor, ne.“

„Já taky ne.“ Oba muži se na sebe pozorně podívali. „Jak moc to bude těžký?“

Ukradli čtyři prázdné padesátigalonové dřevěné barely na olej, které našli za obchůdkem, a dovalili je do skladiště. Sestavili z nich čtverec a na každý položili prázdnou bednu.

Banda zaváhal: „Podle mě to jako vor nevypadá.“

„Ještě jsme neskončili,“ ujišťoval ho Jamie.

Neměli žádná prkna, takže vršek voru pokryli, čím se dalo: větvemi z páchnoucího tropického stromu, klacky z kapské pláže a velikými listy z maruly. Všechno to svázali tlustým konopným provazem, každý uzel pečlivě utáhli.

Když skončili, Banda řekl: „Stejně to jako vor nevypadá.“

„Bude vypadat, jen co vztyčíme plachu,“ sliboval mu Jamie.

Ze dřeva padlého stromu vyrobili stěžeň a vybrali si dvě ploché větve jako bidla.

„Teď už nám chybí jen plachta. Musíme ji rychle sehnat. Chci odsud vypadnout dnes v noci. Zejtra se vrátí konstábl Mundy.“

Byl to Banda, kdo plachtu našel. Vrátil se zpátky pozdě večer a přinesl obrovský kus modré látky. „Co říkáte tomuhle, pane McGregore?“

„Bezvadný. Kdes to sehnal?“

Banda udělal obličej: „Radši se neptejte. Už tak máme dost potíží.“

Vztyčili čtvercovou plachtu s ráhnem nahoře i dole a konečně byli hotovi.

„Vyplujeme ve dvě ráno, když ve vesnici spí,“ upřesnil Jamie Bandovi. „Do té doby si radši trochu zdřímnem.“

Ale ani jeden z nich nemohl usnout. Byli příliš vzrušeni dobrodružstvím, které měli před sebou.

Ve dvě ráno se sešli ve skladišti. Oba byli nedočkaví a oba měli strach. Chystali se na cestu, která jim přinese bohatství, nebo smrt. Nic mezi tím.

„Je čas,“ prohlásil Jamie.

Vyšli ven. Všude byl klid, noc tichá a plná míru, nad hlavou se klenul nekonečný modrý baldachýn. Vysoko na obloze se objevil srpek měsíce. Dobře, pomyslel si Jamie. Bude málo světla, nebude na nás vidět. Jejich časový rozvrh byl zkomplikovaný tím, že museli vyplout v noci, aby je nikdo z vesnice neviděl, dorazit na diamantovou pláž taky v noci, aby mohli vklouznout na pole. A bezpečně se vrátit na moře před východem slunce.

„Benguelský proud by nás měl donést k diamantovým polím někdy pozdě odpoledne,“ řekl Jamie. „Ale za světla dál nemůžeme. Musíme zůstat z dohledu na moři až do setmění.“

Banda přikývl: „Můžeme se schovat na jednom z těch ostrůvků blízko pobřeží.“

„Jakých ostrůvků?“

„Jsou jich tam spousty – Mercury, Ichabod, Švestkový nákyp…“

Jamie se na něj nechápavě podíval. „Švestkový nákyp?“

„Taky tam je Rostbífový ostrov.“

Jamie sáhl pro zmuchlanou mapu a hledal v ní. „Žádnej takovej ostrov tu nevidím.“

„Jsou to guánové ostrovy. Angličani tam shromažďují ptačí trus na hnojení.“

„Bydlí tam někdo?“

„Nemůže. Je tam příšerný zápach. Na některých místech je vrstva guána až sto stop vysoká. Vláda využívá na sběr dezertéry a vězně. Někteří na ostrově umřou a oni tam nechají jejich těla jen tak ležet.“

„Tam se schováme,“ rozhodl se Jamie.

Vyklouzli otevřenými dveřmi ven a začali vytahovat vor, pracovali bezhlesně. Byl ale moc těžký. Táhli a mořili se s ním, ale marně.

„Počkejte tady,“ řekl Banda.

Někam utíkal. Za půl hodiny byl zpátky s velikým špalkem.

„Použijem tohle. Já zdvihnu jeden konec a vy podsunete ten špalek pod vor.“

Jamie s úžasem pozoroval, s jakou silou Banda zvedl konec voru, a rychle tam podsunul špalek. Společně zdvihli druhý konec a ten lehounce klouzal po špalku. Když se špalek vyvalil zpod voru, zopakovali celý postup. Byla to vyčerpávající práce. Když dorazili konečně na pláž, oba se koupali v potu. Celá akce trvala déle, než Jamie očekával. Už se skoro rozednívalo. Museli vypadnout dříve, než je vesničané objeví a udají, co viděli. Jamie rychle upevnil plachtu a pro jistotu všechno zkontroloval. Měl nepříjemný pocit, že na něco zapomíná. Náhle si uvědomil, co ho zneklidňuje, a hlasitě se rozesmál.

Banda ho popleteně pozoroval: „Čemu se smějete?“

„Když jsem poprvé vyrazil za diamanty, měl jsem tuny věcí. Teď mám jen kompas. Vypadá to moc jednoduše.“

Banda tiše zašeptal: „Myslím, že to nebude náš případ, pane McGregore.“

„Je nejvyšší čas, abys mi začal říkat Jamie.“

Banda užasle potřásl hlavou. „Vy opravdu pocházíte zdaleka.“ Zakřenil se a ukázal pravidelné bílé zuby. „Ale k sakru – pověsit mě můžou jen jednou.“ Zkusil si to jméno vyslovit a pak řekl nahlas: „Jamie.“

„Tak si jdem pro ty diamanty.“

Odtáhli vor z písku na mělkou vodu, skočili na něj a začali se odpichovat. Chvíli to trvalo, než si zvykli na houpání toho zvláštního plavidla. Jako by pluli na poskakujícím korku, ale půjde to. Vor dokonale poslouchal a pohyboval se svižně na sever – podle proudu. Jamie vytáhl plachtu a směřoval na otevřené moře. Ve chvíli, kdy se vesničané probudili, byli dávno za obzorem.

„Povedlo se nám to!“ zvolal Jamie.

Banda potřásl hlavou. „Ještě tam nejsme.“ Máchal si ruku ve studeném benguelském proudu. „Teprve to začíná.“

Plavili se dál na sever, minuli Alexandrův záliv a ústí řeky Orange a nepotkali ani živou duši, jen hejna kapských kormoránů, vracejících se domů, a letku velikých barevných plameňáků, Přestože s sebou měli plechovky s hovězím masem a studenou rýži, ovoce a dvě polní láhve s vodou, nejedli. Byli příliš nervózní. Jamie se bránil představám o nebezpečích, která je očekávají, ale Banda si nemohl pomoci. On tam byl. Vzpomínal na kruté strážce s puškami a se psy, na strašlivé trhavé miny a divil se sám sobě, jak se mohl nechat přemluvit k tak šílenému dobrodružství. Pohlédl na Skota a pomyslel si: On je větší blázen. Když umřu já, bude to pro moji sestřičku. Ale pro co bude umírat on?

V poledne se přiblížili žraloci. Bylo jich šest. Ploutvemi rozřezávali vodu a blížili se k voru.

„Černoploutví žraloci,“ prohlásil Banda. „Lidožrouti.“

Jamie je pozoroval, jak se shlukují kolem voru. „Co uděláme?“

Banda nervózně polkl. „Abych řek pravdu, Jamie, tak s tímhle ještě zkušenost nemám.“

Jeden žralok vrazil zadní ploutví do voru tak, že ho skoro potopil. Oba muži svírali stožár, aby se udrželi. Jamie popadl bidlo a šťouchl do žraloka. V tu chvíli bylo vedví. Žraloci teď vor obklopili, otírali o něj svá ohromná těla a kroužili kolem v lenivých kruzích. Každý úder vor nebezpečně rozkymácel. Každým okamžikem hrozilo, že se převrátí.

„Musíme se jich zbavit, než nás potopí.“

„Zbavit se jich, ale jak?“ ptal se Banda.

„Podej mi plechovku s masem.“

„Děláš si legraci? Plechovka hovězího masa jim nebude stačit. Chtěj nás!“ Přišel další úder a vor se naklonil. „To maso!“ křičel Jamie. „Podej ho!“ Banda mu bleskově hodil plechovku. Vor se děsivě nahnul. „Napůl ji otevři. Dělej!“

Banda vytáhl kapesní nůž a napůl rozevřel víčko plechovky. Jamie ji popadl a prstem přejel po ostrých okousaných zubech plechu.

„Drž se pevně!“ varoval.

Klekl si na kraj voru a čekal. Takřka okamžitě se objevil žralok, obrovskou tlamu doširoka otevřenou, plnou děsivě vyceněných zubů. Jamie mu šel po očích. Vší silou se napřáhl oběma rukama a tím okousaným kusem plechu rozříznul žralokovo oko. Mohutné tělo se vzepjalo a v tu chvíli stál vor kolmo ve vodě. Voda kolem nich se zbarvila doruda. Nastala obrovská vřava, jak se ostatní žraloci vrhli na zraněného druha. Na vor zapomněli. Jamie a Banda je pozorovali, jak trhají na kusy svoji bezmocnou oběť, a mezitím vor plul dál a dál, až byl z dohledu žraloků.

Banda se zhluboka a nadechl a tiše řekl: „Jednou tohle budu vyprávět svým vnoučatům. Myslíš, že mi budou věřit?“

A začali se smát, až jim po tvářích tekly slzy.

Později odpoledne Jamie zkontroloval čas. „K diamantové pláži bychom měli dorazit kolem půlnoci. Slunce vychází v šest patnáct. To znamená, že máme čtyři hodiny na sbírání diamantů a dvě hodiny na cestu k moři a vypaření se. Bando, stáčej nám čtyři hodiny?“

„Ani stovka mužů by nestačila za svůj život utratit to, co nasbíráš na téhle pláži za čtyři hodiny. Jen doufám, že budeme tak dlouho naživu.“

Vítr a proud je po zbytek dne klidně unášely dál na sever. Než nastal večer, vynořil se před nimi malý ostrov. Nevypadal větší než dvě stě yardů. Jak se přiblížili, čpavkový zápach čpěl čím dál víc, až jim vehnal slzy do očí. Jamie pochopil, proč tu nikdo nemůže žít. Ten puch ovládl všechno. Ale pro ně to bude báječné místo, kde se mohou ukrýt a čekat na setmění. Jamie upevnil plachtu a malý vor poskočil ke kamenitému pobřeží nízko položeného ostrova. Za chvilku přistáli. Ostrov byl celý pokrytý milióny ptáků: kormorány, pelikány, tereji, tučňáky a plameňáky. Vzduch byl tak prosycen puchem, že se nedalo ani dýchat. Ušli pár kroků a zapadli hluboko do guána.

„Pojďme zpátky k voru,“ zalapal Jamie po dechu.

Banda ho beze slova následoval.

Jak se dali na ústup, vzlétlo hejno pelikánů a odkrylo kus prázdné země. Leželi tam tři muži. Bůhvíjak dlouho byli mrtví. Těla byla bezvadně zachovalá díky čpavku ve vzduchu a vlasy jasně zčervenaly.

Jamie a Banda byli v minutě zpátky na voru a směřovali na otevřené moře.

Drželi se dále od břehu, plachtu staženou, a čekali.

„Zůstanem tady do půlnoci. Pak vyrazíme.“

Seděli potichu, každý se po svém připravoval na to, co měli před sebou. Slunce na západním obzoru bylo nízko, prokreslovalo tmavnoucí oblohu divokými barvami jako nějaký bláznivý malíř. A najednou je přikryla tma.

Čekali ještě další dvě hodiny a pak Jamie vytáhl plachtu. Vor plul směrem na východ, k neviditelnému pobřeží. Mraky nad nimi se rozdělily a zalilo je slabé měsíční světlo. Vor nabral rychlost. V dálce se už dal zahlédnout nejasný obrys země. Vítr foukal silněji, plachta pleskala a hnala vor směrem k pobřeží se stále vzrůstající rychlostí. Brzy se už jasně rýsovala pevnina, gigantický parapet ze skal. Už z téhle vzdálenosti bylo vidět a slyšet obrovité zpěněné hřebeny vln, které jako hrom vybuchovaly na útesech. I zdálky to byl hrůzný pohled a Jamie uvažoval, jaké to bude zblízka.

Uvědomil si, že šeptá: „Jseš si jistej, že pobřeží nehlídaj?“

Banda neodpověděl. Ukázal na skaliska před nimi. Jamie pochopil, co má na mysli. Ty útesy byly smrtelná past, to by člověk nevymyslel. To byly pobřežní stráže, které nikdy neodpočívaly, nikdy nespaly. No, pomyslel si Jamie, my vás dostaneme. Přeplujeme přes vás.

Vor je stále unášel. A bude je unášet. Pobřeží se řítilo proti nim a cítili mohutné vzduté vlny příboje. Banda se držel pevně stěžně. „Plujeme moc rychle.“

„Neboj se,“ uklidňoval ho Jamie. „Jak se přiblížíme, svinu plachtu. Tím snížíme rychlost. Pěkně lehce sklouzneme přes útesy.“

Vlny i vítr nabíraly na rychlosti a hnaly vor na smrtící skály. Jamie rychle odhadl zbývající vzdálenost a usoudil, že je vlny donesou na pobřeží už bez pomoci plachty. Spěšně ji spustil. Rychlost se ale nesnížila. Vor byl nyní zcela nekontrolovatelně v područí obrovských vln, řítil se z jednoho obrovitého hřebene na druhý. Zmítal se tak divoce, že se oba muži k němu museli přimknout a držet se oběma rukama. Jamie čekal, že to nebude snadné, ale byl naprosto nepřipravený čelit takovému vřícímu běsnění. Útesy se před nimi vynořily se zářící jasností. Pozorovali vlny, jak se ženou na jejich zuby a explodují v hněvivé obrovské gejzíry. Celý úspěch plánu závisel na tom, aby dostali vor přes útesy bez úhony, aby ho mohli použít při útěku. Bez něj jsou vyřízení.

S hrozivou rychlostí se blížili k útesům, strašlivá síla vln rychlost umocňovala. Řev větru byl ohlušující. Najednou vor prudce vyletěl do vzduchu s obrovskou vlnou a řítil se ke skalám.

„Bando, drž se!“ zařval Jamie. „Jsme v tom!“

Obrovitá pěnící příbojová vlna zdvihla vor lehce jako třísku a unášela ho k pobřeží, přes útesy. Oba muži se drželi zuby nehty, bojovali se zuřivostí tohoto bouřícího vodního živlu, který hrozil smetením do hlubin. Jamie mrkl dolů a zahlédl pod sebou útesy ostré jak žiletky. Za chvilku by mohli být za nimi, bezpečně v ráji na pobřeží.

V tu chvíli se ozvalo praštění, jak se najednou zachytil jeden barel za útes a odtrhl se. Vor se ostře naklonil a další barel se utrhl a pak další. Vítr, hladový útes a zuřící vlny si pohrávaly s vorem, pohazovaly jím sem a tam, točily jím divoce ve vzduchu. Jamie s Bandou cítili, jak se jim rozpadá pod nohama.

„Skoč!“ zaječel Jamie.

Vrhl se po hlavě do vody, obrovská vlna ho uchopila a doslova katapultovala na pláž. Dostal se do spárů živlu, který byl neuvěřitelně silný. Nemohl nijak ovlivňovat, co se děje. Byl jakousi součástí vlny. Byla v něm, kolem něj a pod ním. Tělo se točilo, kroutilo a plíce mu praskaly. V hlavě vybuchovala světla. Jamie si pomyslel: Topím se. A jeho tělo bylo vyvrženo na písčitý břeh. Jamie tam ležel, popadal dech, plíce se plnily čerstvým chladným vzduchem. Prsa a nohy měl do krve rozedřené od písku a šaty na cáry. Pomalu se posadil a hledal Bandu. Ten se plazil kousek opodál a zvracel mořskou vodu. Jamie se postavil a potácel se k němu.

„Jsi v pořádku?“

Banda přikývl. Roztřeseně se zhluboka nadechl a podíval se na Jamieho. „Neumím plavat.“

Jamie mu pomohl na nohy. Oba muži se otočili k útesům. Ani stopy po jejich voru. Divoký oceán ho roztrhal na cucky. Dostali se na diamantové pole.

Ale odtud nebylo úniku.

5

Za nimi byl řvoucí oceán. Před nimi neporušená poušť, táhnoucí se od moře až k vzdáleným drsným fialovým horám Richterveldských srázů; svět kaňonů, sevřených údolí a vrcholů zalitých bledým měsícem. Na úpatí hor bylo údolí Hexenkessel – „kotel čarodějnic“ –, pustá větrná past. Byla to prastará opuštěná krajina, která vznikla dřív než sám čas. Jediným náznakem, že tu někdy stanula lidská noha, byla hrubě napsaná tabule zatlučená do písku:

VERBODE GEBIET

SPERRGEBIET

Vstup zakázán.

Směrem k moři nebylo úniku. Jediným směrem, kterým se mohli dát, byla Namibijská poušť.

„Musíme se pokusit ji přejít, risknout to,“ řekl Jamie.

Banda potřásl hlavou. „Stráže nás zastřelí, jakmile nás spatří, nebo nás pověsí. I kdybychom měli štěstí a proklouzli strážím a psům, není možné se vyhnout minám. Jsme vyřízení.“

Neměl strach, jen rezignovaně přijímal osud.

Jamie se na něj podíval a pocítil hlubokou lítost. Zavlekl tohoto černého muže až sem, a Banda si ani jednou nestěžoval. I nyní, když věděl, že není úniku, nevyslovil jediné slovo výčitky.

Jamie se točil, díval se na zuřící vlny, bijící o pobřeží, a pomyslel si, že to je zázrak, že se dostali až sem. Byly dvě hodiny v noci, zbývaly čtyři hodiny do úsvitu a odhalení a oni byli doposud ještě celí. Ať jsem zatracenej, jestli se vzdám, pomyslel si Jamie.

„Dejme se do práce, Bando.“

Banda zamžoural. „Co máme dělat?“

„Přišli jsme sem pro diamanty, ne? Pojďme si pro ně.“

Banda zíral na divoce vyhlížejícího muže s bílými vlasy, přilepenými k lebce, a promočenými kalhotami, které na něm visely v cárech. „O čem to mluvíš?“

„Řek jsi, že nás zabijou, jen nás uvidí, ne? No, mohli by nás zabít stejně tak bohaté jako chudé. Dostali jsme se sem zázrakem. Možná že zázrakem vyvázneme. A jestli jo, nehodlám, k čertu, odejít s prázdnýma rukama.“

„Zbláznil ses,“ řekl Banda měkce.

„Jinak bychom tu sotva byli,“ připomněl mu Jamie.

Banda se otřásl. „Zatraceně. Nemám nic jiného na práci, než nás najdou.“

Jamie si stáhl cáry košile, Banda pochopil a učinil totéž. „Tak, kde jsou ty obrovský diamanty, o kterých jsi mluvil?“

„Jsou všude,“ sliboval Banda. A dodal: „Jako stráže a psi.“

„Těmi se budeme zabejvat později. Kdy přicházej na břeh?“

„Když se rozednívá.“

Jamie se zamyslel: „Je tu nějaké místo na břehu, kam nepřijdou? Kde se mužem schovat?“

„Není žádné místo, kam nepřijdou, a žádné místo, kde by se schovala třeba jen moucha.“

Jamie poklepal Bandu po rameni: „Dobrá, tak pojďme.“

Pozoroval Bandu, jak poklekl a začal se pomalu plazit po pláži a přitom proséval písek mezi prsty. Za necelé dvě minuty se zastavil a zdvihl kámen. „Mám jeden!“

Jamie se sehnul a začal také hledat. První dva kameny, které našel, byly malé. Třetí musel vážit přes patnáct karátů. Seděl a dlouho se na něj díval. Zdálo se mu neuvěřitelné, že takové bohatství našli tak snadno. A vše patřilo Salomonovi van der Merwemu a jeho společníkům. Jamie pokračoval v hledání.

V následujících třech hodinách oba muži sebrali víc než čtyřicet diamantů, od dvou do třiceti karátů. Na východním obzoru začalo svítat. To byla chvíle, kdy se Jamie chystal odejít, skočit na vor, přeplout útes a uniknout. Bylo marné na to teď myslet.

„Brzy bude svítat,“ řekl Jamie. „Podívejme se, kolik diamantů mužem ještě najít.“

„Nedožijem se toho, abychom tohle utratili. Chceš umřít hodně bohatej, co?“

„Vůbec nechci umřít.“

Pokračovali v hledání, bezmyšlenkovitě vršili diamant na diamant a bylo to, jako by se jich zmocnilo šílenství. Hromádky diamantů se zvětšovaly, až jich tam leželo šedesát, majlant na roztrhaných košilích.

„Chceš, abych je nesl já?“ zeptal se Banda.

„Ne, ponesem je oba…“ A tu si Jamie uvědomil, co má Banda na mysli. Ten, koho chytí s diamanty, bude umírat pomalu a bolestněji.

„Vezmu je já,“ řekl Jamie. Nasypal diamanty do cáru, který zbyl z jeho košile, a pečlivě ho zauzloval. Obzor byl teď světle šedý a na východě se měnil barvami vycházejícího slunce.

Co teď? To byla otázka! Jaká odpověď? Mohli tu stát a umřít, nebo se mohli pohnout směrem do vnitrozemí a umřít.

„Jdem.“

Jamie a Banda, bok po boku, se začali pomalu vzdalovat od moře.

„Kde začínaj ty miny?“

„Asi tak sto yardů odtud.“ Zdálky zaslechli štěkot psa. „Myslím, že se s nima nemusíme zabejvat. Blíží se psi. Ranní směna jde do práce.“

„Za jak dlouho sem dorazí?“

„Za patnáct minut. Možná za deset.“

Už se skoro úplně rozednilo. Nejasně se chvějící obrysy se proměnily v písečné dunky a vzdálené hory. Nebylo kam se schovat.

„Kolik je v jedné službě stráží?“

Banda se zamyslel. „Asi deset.“

„Deset strážných není moc na tak dlouhý břeh.“

„Jeden stačí. Mají pušky a psy. Strážci nejsou slepí a my nejsme neviditelní.“

Štěkot se teď blížil. Jamie řekl: „Bando, neměl jsem tě do toho vůbec zatahovat. Mrzí mě to.“

„Nezatáhls mě nikam.“

A Jamie mu rozuměl.

Bylo slyšet hlasy volající v dálce.

Jamie a Banda došli k malému přesypu. „Co kdybychom se zahrabali do písku?“

„To už tu bylo. Psi by nás našli a roztrhali na kusy. Chci umřít rychle. Nechám je, aby mě zmerčili, a pak začnu utíkat. Tak mě zastřelí. Já – já nechci, aby mě dostali psi.“

Jamie mu sevřel ruku. „Možná že umřem. Ale zatraceně, přeci smrti nepoletíme naproti. Ať se namáhaj.“

Začali rozeznávat hlasy v dálce: „Hejhejte se, mizerové líní,“ ječel hlas. „Za mnou… držte se v řadě. Všichni jste se dobře vychrápali… Teď do práce…“

Navzdory srdnatým slovům Jamie zjistil, že před tím hlasem ustupuje. Otočil se a podíval se znovu na moře. Je lehčí smrt utopením? Pozoroval útesy, jak rozrážejí ďábelské vlny, a najednou uviděl něco jiného, něco za těmi vlnami. Nemohl pochopit, co to je. „Bando, podívej…“

Zdálky, od moře, se k nim blížila jakási neprostupná šedivá stěna, hnaná západními větry.

„To je mořský mis!“ vykřikl Banda. „Přichází dvakrát nebo třikrát týdně.“

Zatím se mis přiblížil jako gigantická šedivá opona zatahující obzor a zahalující oblohu.

Hlasy se také přiblížily. „Den dousant! Zatracený mis! Zase zpomalení. Bossům se to nebude líbit…“

„To je příležitost pro nás,“ řekl Jamie. Teď šeptal.

„Jaká příležitost?“

„Mis! Neuvidí nás.“

„To nám nepomůže. Za nějakou dobu se zdvihne, a až se zvedne, ještě pořád tu budem. Když se nemůžou stráže dostat přes miny, nemůžem ani my. Zkus jít v misu přes poušť, neujdeš ani deset yardů a roztrhá tě to na kusy. Čekáš na jeden ze svých zázraků.“

„To máš zatraceně pravdu,“ řekl Jamie.

Obloha nad nimi ztmavla. Mis se blížil, zakrýval moře a chystal se spolknout břeh. Vypadal tajemně, výhružně, jak k nim postupoval, ale Jamie si pomyslel jásavě: Zachrání nás!

Náhle někdo zavolal. „Hej, vy dva! Co tam, k čertu, děláte?“

Jamie a Banda se otočili. Asi sto yardů od nich stál na vyvýšené duně strážný s puškou. Jamie se podíval zpátky na moře. Mis se rychle blížil.

„Vy tam! Vy dva! Pojďte okamžitě sem,“ křičel strážný. Zdvihl pušku.

Jamie zdvihl ruce. „Zvrtnul jsem si nohu, nemůžu jít.“

„Zůstaňte, kde jste,“ nařídil strážný. „Dojdu si pro vás.“ Sklonil pušku a začal k nim sestupovat. Rychlý pohled zpátky ukázal, že se mis dotkl kraje břehu a rychle se blíží.

„Utíkej!“ zašeptal Jamie. Otočil se a hnal ke břehu, Banda v patách za ním.

„Stůjte!“

Ve vteřině se ozval třesk pušky a písek před nimi explodoval. Řítili se dál, aby dosáhli velký temný mrak mlhy. Zazněl další výstřel, tentokrát blíž, a další, a v příštím okamžiku byli oba muži v úplné tmě. Mořský mis je olízl, chladil je a dusil. Bylo to jako být pohřben ve vatě. Nebylo nic vidět.

Hlasy byly teď zastřené a vzdálené, odrážely se od misu a přicházely ze všech stran. Slyšeli další, jak na sebe volají.

„Krugře!… Tady Brent… Slyšíš mě?“

„Slyším tě, Krugře…“

„Jsou tam dva,“ ječel první hlas. „Bílej a černej. Jsou na pláži. Udělejte rojnici. Skiet hom! Zastřelte je!“ Banda se držel Jamieho za paži. „Kam jdeš?“ „Pryč odsud.“

Jamie přiblížil kompas k obličeji. Sotva na něj viděl. Točil s ním tak dlouho, až ukazoval na východ. „Tudy…“

„Počkej! Nemůžeme jít. I když nenarazíme na stráž nebo psa, spustíme nějakou minu.“

„Říkals, že miny začínají asi sto yardů odtud. Pojďme pryč z pláže.“

Pomalu se pohybovali směrem k poušti, nejistí slepci v neznámé krajině. Jamie odpočítával yardy. Kdykoliv klopýtli v měkkém písku, znovu se zvedli a pokračovali dál. Jamie se každou chvíli zastavoval a kontroloval kompas. Když odhadl, že ušli asi sto yardů, zastavil se.

„Asi tady by měly začít miny. Jsou rozmístěné podle nějakého plánu? Můžeš si vzpomenout na cokoliv, co by nám pomohlo?“

„Modlitba,“ odpověděl Banda. „Ještě nikdy nikdo tyhle miny nepřešel, Jamie. Jsou roztroušené po celém poli, zahrabané asi šest palců pod zemí. Počkáme, až se mis zvedne, a pak se vzdálíme.“

Jamie naslouchal hlasům, obaleným vatou, jak se odrážejí kolem nich. „Krugře! Zůstaň na doslech…“

„Dobrá, Brente…“

„Krugře…“

„Brente…“

Hlasy bez těl, volající v oslepující mlze. Jamieho mozek horečně pracoval, zkoumal každý možný způsob úniku. Když zůstanou, kde jsou, zabijí je v tu chvíli, kdy se mis zvedne. Pokusí-li se o přesun přes minové pole, roztrhá je to na kusy.

„Viděls někdy ty miny?“

„Pomáhal jsem jich pár zahrabat.“

„Co je spustí?“

„Váha člověka. Všechno, co váží víc než čtyřicet liber, je spustí. Takhle nepřijdou o psy.“

Jamie se zhluboka nadechl: „Bando, možná že vím, jak se odsud dostaneme. Mohlo by to vyjít. Chceš to risknout se mnou?“

„Co máš na mysli?“

„Přelezem minové pole po břiše. Tím svoji váhu rozložíme do písku.“

„Ježíši!“

„Co ty na to?“

„Myslím, že jsem byl blázen, když jsem opustil Kapské Město.“

„Jdeš se mnou?“ Sotva mohl odhadnout Bandův výraz. „Nedáváš člověku moc na vybranou, co?“

„Tak pojď.“

Jamie se opatrně natáhl do písku. Banda se na něj chvíli díval, zhluboka se nadechl a následoval ho. Oba muži se pomalu plížili pískem k minovému poli.

„Když se pohneš,“ šeptal Jamie, „neopírej se rukama nebo nohama. Používej váhu celého těla.“

Žádná odpověď. Banda se pilně soustředil na to, aby zůstal naživu.

Byli v dusivém šedivém vzduchoprázdnu, nebylo nic vidět. Každým okamžikem mohli narazit na strážného, na psa nebo na minu. Jamie tohle všechno vypudil z mysli. Postupovali bolestně pomalu. Neměli košile a písek jim dřel břicha, jak se sunuli kupředu. Jamie si uvědomoval, jak pramalou naději mají. I kdyby se jim nějak podařilo přejí přes poušť, aniž by vyletěli do vzduchu nebo byli zastřeleni, narazí na plot z ostnatých drátů a ozbrojené hlídky ve věži u vstupu. A nedalo se říct, jak dlouho bude mis trvat. Mohl se zvednout každou vteřinu a odhalit je.

Plazili se dál, bezmyšlenkovitě klouzali stále kupředu, až ztratili pojem o čase. Z palců byly stopy, ze stop yardy a z yardů míle. Neměli potuchy, jak dlouho už putují. Byli nuceni držet hlavy u země, oči i nos plné písku. Dýchání je stálo velké úsilí.

V dálce slyšeli neustávající ozvěnu hlasů stráží: „Krugře… Brente… Krugře… Brente…“

Odpočívali, aby nabrali sil, a každou chvilku kontrolovali kompas, pak se znovu dali do nekonečného plazení. Skoro byli v pokušení plazit se rychleji, ale to by znamenalo tlačit se víc k zemi a Jamie užuž viděl, jak pod ním vybuchují ty kovové střepiny a trhají mu břicho. Udržoval pomalé tempo. Sem tam zaslechli další hlasy kolem sebe, ale slova byla zastřená mlhou a bylo těžké odhadnout, odkud přicházejí. Je to rozlehlá poušť, pomyslel si Jamie s nadějí. Nenarazíme na nikoho.

Zničehonic se před ním vynořil veliký chlupatý tvor. Objevil se tak rychle, že to Jamieho zaskočilo. Ucítil obrovské zuby ovčáka na své ruce. Pustil uzel s diamanty a snažil se rozevřít psí tlamu, ale bylo to nemožné – měl volnou jen jednu ruku. Cítil, jak mu teplá krev stéká po paži. Pes se zakousl hlouběji, tiše a vražedně. Na Jamieho šly mdloby. Uslyšel tupý úder, pak další a psí čelisti se uvolnily, oči potáhly mázdrou. Přes mlhu bolesti uviděl Bandu, jak tluče psa do hlavy rancem diamantů. Pes naposledy zakňučel a zůstal tiše ležet.

„Jsi v pořádku?“ Banda úzkostí sotva dýchal.

Jamie nemohl promluvit. Ležel a čekal, až vlny bolesti odplynou. Banda utrhl kus látky ze svých kalhot a obvázal mu pevně paži, aby zastavil krvácení.

„Musíme se pohnout,“ upozorňoval Banda. „Když je tu jeden, bude jich kolem víc.“

Jamie přikývl. Zvolna se plazil kupředu a přemáhal strašné cukání v ruce.

Ze zbytku cesty si nic nepamatoval. Byl téměř v bezvědomí, pohyboval se jako stroj. Něco zvenku řídilo jeho pohyby. Paže dopředu, přitáhnout… Paže dopředu, přitáhnout… Paže dopředu, přitáhnout… Byla to nekonečná odysea v agónii. Byli obklopeni strážemi, psy a minami a jen mis je ochraňoval. Postupovali dále, plazili se za životem tak dlouho, až ani jeden z nich neměl sílu pokračovat.

Spali.

Když Jamie otevřel oči, něco bylo jinak. Ležel tam v písku, tělo ztuhlé a bolavé, a snažil si uvědomit, kde je. Uviděl Bandu, spal kousek dál a všechno připlouvalo zpět. Vor roztříštěný o útesy… mořský mis. Ale něco nebylo v pořádku. Jamie se posadil a snažil se na to přijít. A sevřel se mu žaludek. Viděl Bandu! To bylo ono, co nebylo v pořádku! Mis se zvedal. Jamie uslyšel nablízku hlasy. Upíral oči do tenkého oparu rozpouštějící se mlhy. Doplazili se do blízkosti vstupu na diamantová pole. Byla tu hlídková věž a ten plot z ostnatého drátu, co Banda popisoval. Skupina asi šedesáti černošských dělníků se blížila z diamantových polí směrem k bráně. Skončili směnu a další nastupovali. Jamie si klekl, přilezl k Bandovi a zatřásl s ním. Ten se okamžitě probudil a posadil. Očima zamířil ke věži a bráně.

„Zatraceně,“ řekl nevěřícně. „Málem se nám to povedlo.“

„Povedlo se nám to. Dej mi ty diamanty!“

Banda mu podal svázanou košili. „Co chceš…“

„Pojď za mnou.“

„Ty ozbrojené stráže u brány,“ řekl Banda potichu. „Bude jim jasné, že sem nepatříme.“

„S tím právě počítám,“ přitakal mu Jamie.

Vyšli směrem ke strážím, vmísili se mezi odcházející a přicházející dělníky, kteří na sebe dobromyslně pokřikovali.

„Vy si, chlapi, urvete zadek. My jsme si krásně pospali v misu…“

„Jak jste to s tím misem zařídili, vy šťastní lumpové?“

„Bůh mě vyslyšel. Vás nevyslyší. Jste zlí…“ Jamie a Banda došli k bráně. Dva obrovití strážci stáli uvnitř a zaháněli odcházející dělníky do malé plechové boudy, kde je pečlivě prohledávali. „Svléknou je do naha, prohlédnou jim odshora dolů každý otvor na těle.“ Jamie stiskl roztrhané šaty pevně v ruce. Protlačil se davem dělníků a přistoupil ke strážnému. „Promiňte, pane,“ řekl. „Na koho se máme obrátit kvůli práci?“

Banda na něj zkameněle zíral.

Strážný se otočil k Jamiemu. „Co, k čertu, děláte za plotem?“

„Hledáme práci. Slyšel jsem, že přijímáte strážné, a můj sluha může kopat. Myslel jsem…“

Strážný si prohlížel ty dva nepořádně vyhlížející trhaný. „Jděte k čertu, zpátky!“

„My nechceme zpátky,“ protestoval Jamie. „Hledáme práci a řekli mi…“

„Tady je zakázané území, pane. Nečetl jste nápisy? Vypadněte, oba!“ Ukázal k velkému dobytčáku za plotem, plnícímu se dělníky, kteří skončili svou směnu. „Ten vás veme do Port Nollothu. Když chcete práci, musíte žádat tam, v kanceláři.“

„Děkuju, pane,“ řekl Jamie. Kývl na Bandu a oba vyšli branou ven, na svobodu.

Strážce za nimi nasupeně hleděl: „Zabednění hlupáci.“

Za deset minut byli Jamie a Banda na cestě do Port Nollothu. Měli s sebou diamanty v ceně půl miliónu liber.

6

Nákladný kočár tažený dvěma krásnými hnědáky jel po prašné hlavní ulici Klipdriftu. Otěže držel štíhlý, atleticky vyhlížející muž s bílými vlasy a plnovousem. Byl oděn v módní šedý oblek a nabíranou košili a v kravatě měl diamantovou jehlici. Na hlavě šedivý cylindr a na malíčku velký třpytící se prsten s diamantem. Zdálo se, že je tu cizincem, ale nebyl.

Klipdrift se dost změnil od té doby, co z něj Jamie McGregor před rokem odjel. Psal se rok 1884 a z tábora vyrostlo město.

Byla dostavěna železnice z Kapského Města do Hopetownu, s odbočkou do Klipdriftu, a to mělo za následek novou vlnu přistěhovalců. Město bylo dokonce přelidněnější, než si Jamie pamatoval, ale lidé byli jiní. Bylo tu stále dost prospektorů, ale také muži v oblecích a dobře oblečené matróny, vycházející a vcházející do obchodů. Klipdrift nabyl patiny vážnosti.

Jamie míjel tři nové tančírny a řadu salónů. Projel kolem nově postaveného kostela, holičství a velkého hotelu nazvaného Grand. Zastavil před bankou, sestoupil z vozu a hodil uzdu domorodému chlapci.

„Napoj koně.“

Jamie vešel do banky a hlasitě oznámil řediteli: „Chci si u vás uložit sto tisíc liber.“

Jak Jamie očekával, zpráva se rychle rozšířila, a když vyšel z banky a vstoupil do salónu Sundowner, byl středem pozornosti. Vnitřek salónu se nezměnil. Bylo tam plno a zvědavé oči sledovaly Jamieho, jak jde k baru. Smit uctivě kývl: „Přání, pane?“ V barmanově obličeji se neukázal ani stín poznání.

„Whisky. Tu nejlepší, jakou máte.“

„Ano, pane.“ Nalil pití. „Jste tady ve městě poprvé?“

„Ano.“

„Jen projíždíte, že?“

„Ne. Slyšel jsem, že tady je to pravé místo pro člověka, který chce investovat.“

Barmanovi zasvítily oči. „Nenašel byste lepší. Člověk se stovkou – člověk s penězma si tu přijde na svý. Mimochodem, mohl bych vám být k službám, pane.“

„Opravdu? A jak?“

Smit se předklonil a spiklenecky řekl: „Znám muže, který hýbe tímhle městem. Je předsedou městské rady a hlavou občanské komise. Je to nejdůležitější muž tohoto kraje. Jmenuje se Salomon van der Merwe.“

Jamie usrkl pití: „Nikdy jsem o něm neslyšel.“

„Patří mu ten velký obchod přes ulici. Může vám dopomoci k dobrým obchodům. Stálo by za to se s ním seznámit.“

Jamie McGregor znovu usrkl: „Tak ho sem pozvěte.“

Barman se podíval na diamantový prsten na Jamieho prstu a na diamantovou jehlici: „Ano, pane. Mohu mu sdělit vaše jméno?“

„Travis, lan Travis.“

„Dobrá, pane Travisi. Jsem si jist, že vás pan van der Merwe bude chtít poznat.“ Nalil mu další sklenku. „Zatímco budete čekat, dejte si další pití. Je to na mě.“

Jamie seděl v baru, srkal whisky a byl si vědom toho, že všichni v baru ho pozorují. Muži opouštěli Klipdrift bohatí, ale nikdo předtím nepřijel tak bohatý. Pro ně to bylo něco nového.

Za patnáct minut se barman vrátil ve společnosti Salomona van der Merweho.

Van der Merwe přišel k vousatému bělovlasému muži, podal mu ruku a usmál se: „Pane Travisi! Jsem Salomon van der Merwe.“

„Ian Travis.“

Jamie čekal na jiskřičku poznání, na znamení, že van der Merwe v něm našel něco povědomého. Nic takového se nestalo. Ale proč taky? pomyslel si Jamie. Z naivního osmnáctiletého mladíka, plného ideálů, nic nezbylo. Smit úslužně vedl oba muže ke stolu v rohu.

Když se posadili, spustil van der Merwe: „Prý byste rád investoval v Klipdriftu, pane Travisi.“

„Možná.“

„Mohl bych vám být užitečný. Člověk musí být opatrný. Kolem je hodně amorálních lidí.“

Jamie se na něj podíval a řekl: „To věřím.“

Bylo to neskutečné, seděl tady a zdvořile hovořil s mužem, který ho obral o majetek a pak se ho pokusil zabít. Nenávist k van der Merwemu ho sžírala po celý rok a touha po pomstě ho udržela naživu. A teď tu pomstu van der Merwe pocítí.

„S vaším prominutím, pane Travisi, kolik peněz asi hodláte investovat?“

„Oh, ze začátku tak asi sto tisíc liber,“ řekl Jamie bezstarostně. Pozoroval van der Merweho, jak si navlhčil rty. „Potom možná dalších tři nebo čtyři sta tisíc.“

„Ehm – s tím byste měl velmi dobré uspět, opravdu velmi dobře. A samozřejmě s dobrou radou,“ dodal rychle. „Máte představu, do čeho byste rád investoval?“

„Myslel jsem si, že se porozhlédnu, jaké jsou možnosti.“

„To je od vás moudré,“ van der Merwe pokýval vědoucně hlavou. „Mohl byste s námi povečeřet a pohovořit si o všem? Má dcera je skvělá kuchařka. Bylo by nám ctí.“

Jamie se usmál: „Bude mi potěšením, pane van der Merwe.“ Ani netušíte, jak velkým potěšením, pomyslel si.

Začalo to.

Cesta z namibijských diamantových polí do Kapského Města proběhla bez nehod. Pěšky došli do malé vesnice, kde lékař ošetřil Jamieho ruku, a svezli se povozem do Kapského Města. Byla to dlouhá a namáhavá cesta, ale oni viditelně nepohodlí vůbec nevnímali. V Kapském Městě se Jamie ubytoval ve výstavném hotelu Royal – Pod záštitou Jeho královské Výsosti, vévody z Edinburghu – na ulici Plein a doprovodili ho do královského apartmá.

„Chci, abyste mi poslali pro nejlepšího holiče ve městě,“ přikázal Jamie řediteli. „Pak chci krejčího a ševce.“

„Ano, pane, okamžitě,“ řekl ředitel.

Je to nádhera, co dokážou peníze, pomyslel si Jamie.

Koupelna v královském apartmá byla božská. Jamie ležel v horké vodě, louhoval z těla únavu a přemýšlel o uplynulých neuvěřitelných týdnech. Bylo to opravdu jen pár týdnů, co postavili s Bandou ten vor? Zdálo se, že jsou to roky. Jamie vzpomínal na jejich vor, jak se plavili do SPERRGEBIETU, na žraloky, na ďábelské vlny a na to, jak se vor roztříštil na kousky o útesy. Na mořský mis a na plazení přes miny, na obrovského psa nad sebou… Na zastřené, tajemně znějící volání, které mu bude už navždy znít v uších: „Krugře… Brente… Krugře… Brente…“

Ale nejvíce vzpomínal na Bandu. Na svého přítele.

Když dorazili do Kapského Města, Jamie na něj naléhal: „Zůstaň se mnou.“

Banda se usmál a odhalil krásné bílé zuby: „Život s tebou, Jamie, je moc nudný. Musím vyrazit někam, kde najdu trochu vzruchu.“

„Co teď budeš dělat?“

„No, díky tobě a tvému skvělému plánu, jak snadno přeplout útesy, si koupím farmu, najdu ženu a pořídím si spoustu dětí.“

„Prima. Tak si teda pojďme k diamant kooperovi pro tvůj podíl.“

„Ne,“ řekl Banda. „Já ho nechci.“

Jamie se zamračil: „O čem to mluvíš? Půlka těch diamantů je tvoje. Jsi milionář.“

„Ne. Podívej se na moji kůži, Jamie. I kdybych se stal milionářem, můj život by nestál ani za pětník.“

„Někde si můžeš část diamantů schovat. Můžeš…“

„Všechno, co potřebuju, je koupit si jitro půdy a dva voly, které vyměním za ženu. Na to stačí dva nebo tři malé diamanty. Ostatní jsou tvoje.“

„Nesmysl. Nemůžeš se svého dílu vzdát.“

„Ale můžu, Jamie. Ty mi místo toho dáš Salomona van der Merweho.“

Jamie se na Bandu dlouho díval. „Slibuju.“

„Pak se spolu rozloučíme, můj příteli.“

Podali si ruce.

„Zase se uvidíme. Propříště vymysli něco opravdu vzrušujícího.“

Banda odcházel se třemi drobnými diamanty pečlivě uloženými v kapse.

Jamie odeslal šek na dvacet tisíc liber svým rodičům a zamířil zpátky do Klipdriftu. Nadešel čas pomsty.

Ten večer, kdy Jamie McGregor vstoupil do obchodu van der Merweho, se ho zmocnil tak nepříjemný a divný pocit, že se musel zastavit, aby se ovládl.

Van der Merwe vyběhl zezadu, a když uviděl, kdo přišel, tvář se mu rozsvítila širokým úsměvem: „Pane Travisi!“ řekl. „Vítám vás!“

„Děkuji, pane – ehm – lituji, nezapamatoval jsem si vaše jméno.“

„Van der Merwe. Salomon van der Merwe. Neomlouvejte se. Holandská jména se těžko pamatují. Večeře je připravena. Margareto!“ zavolal a vedl Jamieho dozadu. Nic se nezměnilo. Margareta stála u plotny nad smažící pánví, zády k němu.

„Margareto, to je náš host, o kterém jsem ti dnes vyprávěl, pan Travis.“

Neobjevila se ani jiskřička poznání.

„Jsem rád, že vás poznávám,“ uklonil se Jamie.

Ozval se zvonek v krámu a van der Merwe řekl: „Promiňte. Hned jsem zpátky. Udělejte si pohodlí, pane Travisi, jako doma.“

Odběhl.

Margareta nesla mísu s kouřící zeleninou a masem na stůl. Jamie tam stál a tišeji pozoroval, jak pobíhá kolem kamen a vytahuje chleba. Za ten rok rozkvetla a stala se z ní žena se žhavou vášnivostí, kterou v sobě dříve neměla.

„Váš otec říkal, že jste výborná kuchařka.“

Margareta zčervenala. „Já – snad ano, pane.“

„Už je to dávno, co jsem jedl domácí jídlo. Těším se na ně.“

Jamie vzal Margaretě z ruky velkou máselnici a donesl ji na stůl místo ní. Byla tak překvapená, že skoro upustila talíř, který držela. Nikdy neslyšela o muži, který by pomáhal ženě. Zdvihla udivený zrak k jeho tváři. Zlomený nos a jizva ji hyzdily, jinak by to byla až příliš hezká tvář. Jeho světle šedé inteligentní oči svítily se žhavou intenzitou. Bílé vlasy prozrazovaly, že už to není mladík, a přece v něm bylo něco velmi mladistvého. Byl vysoký a silný a Margareta se odvrátila, zaskočena jeho pohledem.

Van der Merwe vběhl do místnosti a mnul si ruce. „Zavřel jsem krám,“ vysvětlil. „Pojďme se posadit k večeři.“

Jamie dostal čestné místo u stolu. „Pomodlíme se,“ řekl van der Merwe.

Zavřeli oči. Margareta je tajně znovu otevřela, aby mohla pokračovat ve zkoumání toho elegantního cizince, zatímco hlas jejího otce bzučel: „Jsme všichni hříšníci v Tvých očích, ó Pane, a musíme být potrestáni. Dej nám sílu, abychom unesli to naše pozemské břímě a abychom se mohli radovat z nebeských darů, až nás povoláš. Děkujeme Ti, Bože, že dovolíš těm, kteří si to zaslouží, vzkvétat. Amen.“

Salomon van der Merwe začal rozdávat jídlo. Tentokrát dostal Jamie víc než velkorysé porce. Při večeři si povídali. „Jste poprvé tady u nás, pane Travisi?“

„Ano,“ řekl Jamie. „Poprvé.“

„Paní Travisovou jste s sebou nepřivezl…“

„Žádná paní Travisová není. Nenašel jsem žádnou, která by mě chtěla,“ usmál se Jamie.

Která husa by ho odmítla? uvažovala Margareta. Sklopila oči s obavou, aby si v nich cizinec nepřečetl její zkažené myšlenky.

„Klipdrift je město velkých příležitostí, pane Travisi. Velkých příležitostí.“

„Rád se s nimi seznámím.“ Podíval se na Margaretu a ta se začervenala.

„Jestli to není příliš osobní, pane Travisi, mohu se zeptat, jak jste získal svoje bohatství?“

Margareta se za otcovy neotesané otázky styděla, ale cizinec vypadal, že mu to nevadí.

„Zdědil jsem ho po svém otci,“ odpověděl Jamie lehce.

„Ach, ale jsem si jist, že máte spoustu obchodních zkušeností.“

„Obávám se, že velmi málo. Potřebuji v mnohém poradit.“

Van der Merwe se rozzářil. „To je osud, že jsme se potkali, pane Travisi. Mám některé velice výhodné známosti. Opravdu velice výhodné. Mohu vám takřka zaručit, že zdvojnásobím váš obnos během několika měsíců.“ Naklonil se a poplácal Jamieho po ruce. „Mám pocit, že tohle je pro nás dva velký den.“

Jamie se jen usmál.

„Předpokládám, že bydlíte v hotelu Grand.“

„Přesně tak.“

„Jsou to darebáci, jak nestydaté mají ceny. Ale při vašich možnostech…“ Usmíval se zářivě na Jamieho.

„Bylo mi řečeno, že je tu zajímavé okolí. Byla by to ode mě troufalost požádat vaši dceru, aby mě zítra trochu provedla?“

Margaretě se zastavilo na vteřinu srdce.

Van der Merwe podle svého železného zvyku nedovolil žádnému muži být o samotě s jeho dcerou. Nicméně v případě pana Travise se rozhodl, že neuškodí udělat výjimku. Nechtěl vypadat nepohostinně, když byly ve hře takové možnosti. „Mohu Margaretu v krámě chvíli postrádat. Provedeš našeho hosta po okolí, Margareto?“

„Přeješ-li si to, otče,“ hlesla.

„Tak tedy ujednáno,“ usmíval se Jamie. „Řekněme v deset hodin ráno?“

Margareta byla po odchodu toho vysokého, elegantně oblečeného cizince úplně v mrákotách. Odklízela ze stolu a umývala nádobí. Musí si myslet, že jsem idiot. Prošla znovu a znovu všechno, čím přispěla ke konverzaci. Ničím. Byla dokonale oněmělá. Ale proč? Copak neobsluhovala stovky mužů v obchodě? A nikdo ji nepovažoval za hloupou! Ovšem nedívali se na ni tak jako lan Travis. Všichni muži mají v sobě ďábla, Margareto. Nedovolím, aby zkazili tvou nevinnost. V hlavě jí zněla otcova slova. Že by to bylo ono? To chvění a slabost, kterou pociťovala, když se na ni cizinec podíval? Kazil její nevinnost? Jen to pomyšlení rozechvělo slastně její tělo. Podívala se na talíř, který už třikrát utřela, a posadila se ke stolu. Přála si, aby byla naživu její matka.

Matka by jí rozuměla. Margareta otce milovala, ale občas měla skličující pocit, že je jeho vězeňkyní. Zneklidňovalo ji, že nikdy nedovolil žádnému muži se k ní přiblížit. Nikdy se nevdám, pomyslela si. Dokud on nezemře. Cítila se provinile za své vzpurné myšlenky. Pospíchala z pokoje do krámu, kde otec seděl za stolem a psal účty.

„Dobrou noc, otče.“

Van der Merwe si sundal brýle se zlatými obroučkami a promnul si oči, než zdvihl paže a objal svou dceru na dobrou noc. Margareta nevěděla, proč se od něj odtáhla.

Sama v ložnici, v jakési alkovně rozdělené závěsy, si Margareta prohlížela obličej v malém kulatém zrcátku, visícím na stěně. O svém vzhledu si nedělala iluze. Nebyla hezká. Byla zajímavá. Hezké oči. Vysedlé lícní kosti. Pěkná postava. Přistoupila blíž. Co viděl lan Travis, když se na ni díval? Začala se svlékat. A lan Travis tu byl s ní, tady v místnosti, díval se na ni a jeho oči se do ní vpalovaly. Svlékla se z mušelínových kalhotek a živůtku a stála před ním nahá. Její ruce pomalu laskaly tvar prsů a cítila, jak jí tuhnou bradavky. Prsty jí sklouzly po plochém břiše, spojily se s jeho rukama a sunuly se dolů. Teď byly mezi jejíma nohama, jemně se jí dotýkaly, hladily a hnětly, silněji a rychleji, víc a víc, až se ocitla v šíleném víru vzrušení, které v ní vybuchlo. Vydechla jeho jméno a padla do postele.

Vyjeli si v Jamieho kočáře a on se znovu podivoval nad změnami, které se udály. Tam, kde předtím bylo jen moře stanů, byly teď pevné a solidní domy, postavené ze dřeva, se střechami z pozinkovaného plechu nebo došků.

„Zdá se, že Klipdrift prosperuje,“ promluvil Jamie při jízdě po hlavní třídě.

„Chápu, že to může být zajímavé pro nově příchozího,“ řekla Margareta. A pomyslela si: Doteď jsem to nenáviděla.

Vyjeli z města a zamířili do tábořišť hledačů podél řeky Vaal. Období dešťů proměnilo krajinu v ohromnou barevnou zahradu – plnou skvostných, rozrůstajících se keřů karroo a rhenoster, vřesů a rostlin, které nelze nalézt jinde na světě. Jak míjeli skupinu prospektorů, zeptal se Jamie: „Našly se tu v poslední době nějaké diamanty?“

„Ó ano, několik. Hned jak se ta zpráva rozšíří, přitáhnou do kraje stovky nových hledačů. Většina jich odejde chudá a se zlomeným srdcem.“ Měla pocit, že ho musí varovat před místním nebezpečím. „Otec by nerad slyšel, že to říkám, ale myslím si, pane Travisi, že tahle branže je hrozná.“

„Pro někoho asi ano,“ souhlasil Jamie. „Pro někoho.“

„Máte v úmyslu se tu nějaký čas zdržet?“

„Ano.“

Margareta cítila, jak jí srdce jásá. „Dobře.“ Pak rychle dodala: „Otec bude mít radost.“

Projížděli se celé odpoledne, čas od času se zastavili a Jamie prohodil pár slov s prospektory. Mnozí znali Margaretu, a tak mluvili uctivě. Šířila jistou vřelost a přátelskost, která nebyla znát v přítomnosti jejího otce.

Jeli dál a Jamie řekl: „Zdá se, že vás všichni znají.“

Zčervenala. „To je tím, že obchodují s tatínkem. Zásobuje většinu hledačů.“

Jamie neřekl ani slovo. Velmi se zajímal o to, co viděl. Železnice všechno ohromně změnila. Nový koncern, nesoucí jméno de Beers po farmářovi, na jehož pozemku byl nalezen první diamant, skoupil svého největšího rivala, zajímavého podnikatele jménem Barney Barnato. De Beersovi pilně spojovali stovky malých nalezišť do jedné organizace. Nedávno bylo nalezeno zlato nedaleko od Kimberley, společně s magnéziem a zinkem. Jamie byl přesvědčený, že tohle je jen začátek, že Jižní Afrika je pokladnicí nerostů. A prozíravému muži poskytovala neuvěřitelné možnosti.

Jamie a Margareta se vrátili pozdě odpoledne. Jamie zastavil před van der Merweho obchodem a řekl: „Bylo by mi ctí, kdybyste vy a váš otec se mnou dnes povečeřeli.“

Margareta zářila. „Zeptám se otce. Doufám, že bude souhlasit. Děkuji vám za krásný den, pane Travisi.“

A utekla.

Večeřeli ve velké čtvercové jídelně nového hotelu Grand.

Místnost byla přeplněná a van der Merwe zabručel: „Nemůžu pochopit, že si všichni můžou dovolit tady jíst.“

Jamie vzal jídelní lístek a podíval se do něj. Steak stál libru a čtyři šilinky, brambory čtyři šilinky a kousek jablkového koláče deset šilinků.

„Jsou to zloději!“ stěžoval si van der Merwe. „Pár jídel tady a člověk by se projedl do chudobince.“

Jamie uvažoval, jak by bylo možné van der Merweho do takového chudobince dostat. Umínil si, že to zjistí. Objednali si a Jamie si všiml, že van der Merwe si vybral nejdražší jídlo. Margareta si objednala vývar. Byla příliš rozrušená na to, aby jedla. Podívala se na své ruce a vzpomněla si na to, co dělaly minulou noc. Cítila se provinile.

„Mohu si dovolit nějakou tu večeři,“ škádlil ji Jamie. „Objednejte si, na co máte chuť.“

Zčervenala. „Děkuji, ale – já opravdu nemám moc hlad.“

Van der Merwe postřehl ten ruměnec a ostře pohlédl z Margarety na Jamieho. „Moje dcera je vzácné děvče, vzácné děvče, pane Travisi.“

Jamie přikývl: „Naprosto s vámi souhlasím, pane van der Merwe.“

Margaretu jeho slova tak potěšila, že když přinesli večeři, nemohla už jíst ani tu polévku. Vliv, jaký na ni lan Travis měl, byl neuvěřitelný. Četla skryté myšlenky v každém jeho slovu a gestu. Když se na ni usmál, znamenalo to, že se mu moc líbí; když se zamračil, že ji nenávidí. Margaretiny pocity byly jako citový teploměr, který stále stoupal a klesal.

„Viděl jste dnes něco zajímavého?“ zeptal se van der Merwe.

„Ne, nic zvláštního,“ odpověděl Jamie zběžně.

Van der Merwe se k němu naklonil. „Pamatujte na moje slova, pane, tohle bude nejrychleji se rozvíjející oblast světa. Bylo by moudré investovat tady, ale teď. Díky nové železnici se z tohohle místa stane druhé Kapské Město.“

„Já nevím,“ řekl Jamie pochybovačně. „Slyšel jsem o mnoha městech s konjunkturou, která vybouchla. Nehodlám dávat peníze do mrtvého města.“

„Klipdriftu tohle nehrozí,“ ujišťoval ho van der Merwe. „Nachází se stále víc diamantů. A zlata.“

Jamie pokrčil rameny: „Vydrží to dlouho?“

„No, tím si ovšem nemůže být nikdo jistý, ale…“

„Právě.“

„Neukvapujte se v rozhodování,“ naléhal van der Merwe.

„Nechtěl bych, abyste promarnil nějakou velkou příležitost.“

Jamie rozvažoval. „Možná že jsem ukvapený. Margareto, mohla byste mě zítra zase doprovázet?“

Van der Merwe otevřel ústa, aby protestoval, a zase je zavřel. Vzpomněl si na slova pana Thorensona, toho bankéře: „Vešel a uložil k nám sto tisíc liber, úplně chladnokrevně, Salomone. A řekl, že toho bude ještě víc.“

Van der Merweho se zmocnila chtivost. „Samozřejmě že mohla.“

Příští den ráno si Margareta oblékla nedělní šaty a čekala na Jamieho. Vstoupil otec, a když ji uviděl, zbrunátněl v obličeji.

„Ty snad chceš, aby si ten chlap myslel, že jsi nějaká padlá ženská. Vyšňoříš se, aby ses mu líbila. Tohle je obchod, holka. Svlékni se a vem si všední šaty.“

„Ale, otče…“

„Udělej, co říkám!“

Nepřela se s ním. „Ano, tatínku.“

O dvacet minut později pozoroval van der Merwe Margaretu a Jamieho, jak odjíždějí. Přemýšlel, jestli nedělá chybu.

Tentokrát Jamie zamířil s kočárem opačným směrem. Všude bylo vidět vzrušující doklady o nových stavebních pozemcích a budovách. Když vydrží nálezy nerostů, pomyslel si Jamie – a není důvod tomu nevěřit –, bude se vydělávat víc peněz na nemovitostech než na diamantech nebo zlatu. V Klipdriftu bude zapotřebí víc hotelů, bank, barů, obchodů, bordelů… Výčet byl nekonečný. Stejně tak možnosti.

Jamie si uvědomil, že se na něj Margareta upřeně dívá. „Něco není v pořádku?“ zeptal se.

„Ó ne,“ řekla a rychle se odvrátila.

Jamie si ji prohlížel a uvědomil si, jak Margareta září. Byla si vědoma jeho blízkosti, jeho mužnosti. Rozuměl jejím pocitům. Byla žena bez muže.

Jamie odbočil z hlavní cesty do lesů blízko potoka a zastavil pod velkým baobabem. V hotelu si nechal připravit piknikový koš. Margareta rozprostřela ubrus, vybalila koš a rozložila jídlo. Měli studené pečené jehněčí, smažené kuře, žlutou šafránovou rýži, kdoulový džem, mandarinky, broskve a soetekoekjes,pikantní sušenky sypané mandlemi.

„To je úplná hostina!“ vykřikla Margareta. „Ale já si tohle všechno nezasloužím, pane Travisi.“

„Zasloužíte si mnohem víc,“ ujišťoval ji Jamie.

Margareta se odvrátila a zabývala se jídlem.

Vzal její obličej do dlaní. „Margareto… podívejte se na mě.“

„Ó, prosím. Já…“ Třásla se.

„Podívej se na mě.“

Zdvihla pomalu hlavu a pohlédla mu do očí. Přitáhl ji k sobě a jeho rty si našly její. Držel ji pevně v náručí a tiskl k sobě.

Po chvilce se z objetí vymanila, zavrtěla hlavou a řekla: „Ach, můj bože. To nesmíme. Ó, to nesmíme. Přijdeme do pekla.“

„Do nebe.“

„Bojím se.“

„Nemáš se čeho bát. Vidíš moje oči? Dívají se přímo do tvých. A ty víš, co tam vidím, viď? Chceš, abych se s tebou miloval.

A já to udělám. Není se ceno bát, protože ty patříš mně. Víš to, viď? Patříš mně, Margareto. Řekni to. Patřím Ianovi. Dělej. Já patřím – Ianovi.“

„Patřím – Ianovi.“

Jeho rty si znovu našly její a začal jí rozpínat háčky na živůtku. V mžiku tam stála nahá ve vlahém vánku a on ji jemně položil na zem. Rozechvělý přechod od dětství k ženství se stal vzrušující a povznášející zkušeností. Díky ní se Margareta cítila tolik naživu jako dosud nikdy. Tenhle pocit si zapamatuju navždycky, říkala si. Lůžko z listí a teplý vánek, který hladil její nahé tělo; stín baobabu, zakrývající obě těla. Znovu se milovali a bylo to ještě krásnější. Pomyslela si: Žádná žena dosud nemohla tolik milovat, jak já miluju tohoto muže. Leželi vyčerpaní, Jamie ji držel v silných pažích a ona si přála, aby tak mohla zůstat navždycky. Vzhlédla k němu a zašeptala: „Na co myslíš?“

Zakřenil se a v odpověď zašeptal: „Na to, že umírám hlady.“

Zasmála se. Vstali k obědu pod ochranou stromů; pak si zaplavali a nechali se sušit horkým sluncem. Jamie si znovu Margaretu vzal a ona myslela na to, že chce, aby tento den trval věčně.

Jamie a van der Merwe seděli ten večer u rohového stolu v baru Sundowner. „Měl jste pravdu,“ oznámil mu Jamie. „Zdá se, že se naskýtá víc možností, než jsem si myslel.“

Van der Merwe zářil. „Já věděl, že jste příliš chytrý na to, aby vám něco uniklo, pane Travisi.“

„Co přesně byste mi radil?“ zeptal se Jamie.

Van der Merwe se rozhlédl a ztišil hlas: „Zrovna dnes jsem dostal zprávu o novém nálezu diamantů severně od Pnielu. Ještě je tam deset volných nároků na pozemek. Můžeme si je rozdělit mezi sebe. Dám padesát tisíc liber za pět pozemků, vy dáte padesát tisíc liber za zbylých pět. Je tam halda diamantů. Přes noc můžeme vydělat milióny. Co myslíte?“

Jamie věděl přesně, co si myslí. Van der Merwe si nechá ty, které jsou výnosné, a on skončí s těmi ostatními, které nestojí za nic. Kromě toho byl Jamie ochoten se vsadit o vlastní život, že van der Merwe nehodlá zaplatit ani šilink.

„Zní to zajímavě,“ řekl. „S kolika prospektory se počítá?“

„Jen se dvěma.“

„Proč to stojí tolik peněz?“ Zeptal se Jamie nevinně.

„Á, to je chytrá otázka.“ Van der Merwe se předklonil na židli. „Víte, oni znají cenu svých pozemků, ale nemají peníze, aby je obhospodařovali. V tu chvíli vstupujeme do hry my dva. Dáme jim sto tisíc liber a necháme dvacet procent z polí.“

Vsunul tam těch dvacet procent tak nenápadně, že to člověk skoro nepostřehl. Jamiemu bylo jasné, že prospektory podvede a obere je nejen o diamanty, ale i o peníze. Všechno poplyne k van der Merwemu.

„Musíme jednat rychle,“ varoval ho van der Merwe. „Jakmile se to roznese…“

„Ať o to nepřijdeme,“ naléhal Jamie.

Van der Merwe se usmál. „Nebojte se. Nechám okamžitě napsat smlouvy.“ V afrikánštině, pomyslel si Jamie.

„No, mám ještě pár dalších obchodních návrhů, které by vás mohly zajímat, Iane.“

Protože bylo důležité udržet nového společníka spokojeného, van der Merwe neodporoval, když Jamie žádal Margaretu, aby ho doprovázela na cestách po okolí. Margareta byla do Jamieho den ze dne zamilovanější. Byl tím posledním, nač myslela, když šla spát, a tím prvním, jakmile ráno otevřela oči. Jamie v ní probudil smyslnost, o které snad ani nevěděla, že existuje. Jako by objevila, nač má tělo; všechny ty věci, o kterých byla poučena, že se za ně má stydět, se staly nádhernými dary, které Jamiemu přinášely potěšení. A pro ni byla láska krásná krajina ke zkoumání. Smyslná zem skrytých údolí a vzrušujících dolin, strží a řek plných medu. Nemohla se nasytit.

Bylo snadné při tom rozsáhlém průzkumu najít odlehlá místa, kde se mohli milovat; pokaždé to bylo pro Margaretu stejně vzrušující jako poprvé.

Starý pocit viny před otcem ji pronásledoval. Salomon van der Merwe byl člen představenstva reformované nizozemské církve a Margareta věděla, že kdyby někdy odhalil, co dělá, nikdy by se jí nedostalo odpuštění. Dokonce ani v tomto drsném pohraničním společenství, ve kterém žili a kde si muži brali potěšení, kdykoli na ně narazili, by ji nepochopili. Na světě byly jen dva druhy žen – slušné dívky a kurvy – a slušná dívka nedovolila muži, aby se jí dotkl, pokud za něj nebyla provdaná. Čili by byla označena za kurvu. To je tak nespravedlivé, myslela si. Dávat a přijímat lásku je tak krásné, že to nemůže být zlo. Ale narůstající obava ji konečně přiměla, aby se o otázce manželství zmínila.

Projížděli kolem řeky Vaal, když se Margareta ozvala: „Iane, ty víš, jak moc…“ Nevěděla, jak má pokračovat. „Tedy, ty a já…“ V zoufalství vyhrkla: „Co si myslíš o manželství?“

Jamie se smál: „Jsem pro, Margareto. Moc pro.“

Začala se smát s ním. Byl to nejšťastnější den v jejím životě.

V neděli ráno pozval Salomon van der Merwe Jamieho, aby je doprovázel do kostela. Nederduits Hervormde Kerk byla velká impozantní budova v rádoby gotickém slohu, s kazatelnou na jednom a s varhanami na druhém konci. Jak vešli, všichni van der Merweho s velkou úctou zdravili.

„Pomáhal jsem tento kostel vystavět,“ řekl pyšně Jamiemu. „Jsem jáhen.“

Kázání dštilo oheň a síru, van der Merwe seděl a uchváceně přitakával každému knězovu slovu.

Je to boží člověk v neděli, pomyslel si Jamie, a po zbytek týdne patří ďáblovi.

Van der Merwe se usadil mezi Jamieho a Margaretu, ale ta si Jamieho blízkost uvědomovala po celou mši. To je dobře – usmála se pro sebe nervózně –, že ten kněz neví, nač myslím.

Večer se Jamie vypravil do salónu Sundowner. Smit podával pití u baru. Obličej se mu rozzářil, když Jamieho uviděl.

„Dobrej večír, pane Travisi. Co si dáte, pane? Jako obyčejně?“

„Dneska ne, Smite. Chci s vámi mluvit. Vzadu.“

„Samozřejmě, pane.“ Smit zavětřil, že by mohl vydělat peníze. Obrátil se k pomocníkovi. „Postarej se o bar.“

Ta zadní místnost nebyla víc než komůrka, ale poskytovala soukromí. Byl tam kulatý stůl a čtyři židle a uprostřed stolu stála lampa. Smit ji rozsvítil.

„Sedni si,“ řekl Jamie.

Smit si vzal židli a těžce usedl. „Ano, pane. Co pro vás mohu udělat?“

„Co já mohu udělat pro tebe, Smite?“ Smit se rozzářil. „Opravdu, pane?“

„Ano.“ Jamie si vybral dlouhý tenký doutník a zapálil si ho. „Rozhodl jsem se, že tě nechám žít.“

Přes Smitův obličej přelétl nejistý výraz. „Já-já vám nerozumím, pane Travisi.“

„Nejsem Travis. Jmenuju se McGregor. Jamie McGregor. Pamatuješ? Před rokem jsi zorganizoval, aby mě zabili. V té stodole. Pro van der Merweho.“

Smit se teď mračil, náhle měl obavy. „Nevím, o čem…“

„Mlč a poslouchej.“ Jamieho hlas zazněl, jako když práskne bičem.

Bylo vidět, jak Smitovi pracuje mozek. Snažil se porovnat tvář bělovlasého muže, stojícího před ním, s tváří dychtivého mladíka, jakým byl před rokem.

„Ještě jsem naživu a jsem bohatý – dost bohatý, abych si najal pár lidí na vypálení tohohle místa i s tebou. Sleduješ mě, Smite?“

Smit se chystal bránit, ale v Jamieho očích tu hrozbu viděl. Řekl opatrně: „Ano, pane…“

„Van der Merwe tě platí za to, že mu posíláš prospektory, které on okrádá o to, co našli. Zajímavý podnik. Kolik ti platí?“

Bylo ticho. Smit se ocitl mezi dvěma pořádnými mlýnskými kameny. Nevěděl, na kterou stranu má uskočit.

„Kolik?“

„Dvě procenta,“ řekl neochotně.

„Dám ti pět. Odteď, jak přijde nadějný prospektor, pošleš ho za mnou. Rozdíl bude ten, že dostane spravedlivě svůj podíl a ty taky. Opravdu si myslíš, že ti van der Merwe platil dvě procenta ze svého výdělku? Jsi blázen.“

„Dobře, pane Trav… pane McGregore. Rozumím.“

Jamie vstal. „Ne docela.“ Naklonil se přes stůl. „Myslíš na to, jak půjdeš za van der Merwem a řekneš mu o našem rozhovoru. Tak bys moh zkásnout nás oba. Má to jeden háček, Smite.“ Ztišil hlas do šepotu. „Jestli to uděláš, jsi mrtvola.“

7

Jamie se zrovna oblékal, když zaslechl nesmělé zaklepání. Poslouchal a klepání se ozvalo znovu. Šel ke dveřím a otevřel. Za nimi stála Margareta.

„Pojď dál, Maggie,“ řekl. „Stalo se něco?“ Bylo to poprvé, co za ním přišla do jeho hotelového pokoje. Vešla, ale jak mu stanula tváří v tvář, bylo jí zatěžko promluvit. Nespala celou noc a přemýšlela, jak mu tu novinu řekne. Bála se, že už ji nebude chtít nikdy vidět.

Podívala se mu do očí. „Iane, čekám tvoje dítě.“

Bála se, že ho ztratila, tak bezvýraznou měl tvář. A najednou se jeho výraz změnil v takovou radost, že všechny její pochybnosti zmizely. „To je nádhera, Maggie! Nádhera! Řeklas to otci?“

Margareta se zděšeně odtáhla. „Ó ne! On…“ Přešla k viktoriánské pohovce, potažené zeleným plyšem, a sedla si. „Neznáš otce. Ten – ten to nikdy nepochopí.“

Jamie si rychle oblékal košili. „Pojď, řekneme mu to spolu.“

„Jsi si jist, že všechno dobře dopadne, Iane?“

„Nikdy v životě jsem si ničím nebyl tak jistý.“

Salomon van der Merwe vážil pruhy biltongu pro jednoho prospektora, když Jamie a Margareta vešli společně do obchodu. „Á, lan! Hned jsem u vás.“ Chvatně obsloužil zákazníka a přistoupil k Jamiemu. „Jak se máme dneska? Je takový krásný den,“ zeptal se.

„Nemůžu se mít lépe,“ odpověděl Jamie šťastně. „Vaše Maggie bude mít dítě.“

Náhle nastalo ticho. „Já – já vám nerozumím,“ zakoktal van der Merwe.

„Je to úplně jasné. Udělal jsem jí dítě.“

Van der Merwemu se odkrvil obličej. Divoce se točil od jednoho k druhému. „To – to není pravda!“ Hlavou mu vířily protichůdné myšlenky. Ten strašný šok, že jeho drahá dcera ztratila panenství… otěhotněla… Bude pro smích celému města. Ale lan Travis je velmi zámožný muž. A kdyby se urychleně vzali…

Van der Merwe se obrátil na Jamieho. „Samozřejmě hned bude svatba.“

Jamie se na něj překvapeně podíval. „Svatba? Vy byste Maggie dovolil, aby si vzala to hloupé dítě, které se od vás nechalo obrat o všechno, co mu patřilo?“

Van der Merwemu se točila hlava. „O čem to mluvíte, Iane? Nikdy jsem…“

„Nejmenuju se lan,“ řekl Jamie drsně. „Jsem Jamie McGregor. Copak jste mě nepoznal?“ Zpozoroval užaslý výraz ve van der Merweho obličeji. „Ne, samozřejmě že nepoznal. Ten kluk je mrtvej. Zabil jste ho. Ale já nejsem nepřející. Dám vám teda dárek. Svoje semeno v břiše vaší dcery.“

A Jamie se otočil a vyšel z krámu. Nechal ty dva uvnitř stát a ohromeně za ním zírat.

Margareta zděšeně naslouchala a nemohla tomu uvěřit. Nemohl myslet doopravdy to, co teď říkal. Miluje ji! On…

Salomon van der Merwe se v návalu zuřivého vzteku otočil k dceři. „Kurvo!“ ječel. „Kurvo! Ven! Vypadni odsud!“

Margareta stála ohromená, neschopná pochopit tu hrůzu, která se tu děla. Ian jí zazlíval něco, co mu provedl její otec. Ian si myslí, že ona se podílela na té špatnosti. Kdopak je Jamie McGregor? Kdo?

„Jdi!“ Van der Merwe ji prudce uhodil do obličeje. „Do konce života tě nechci vidět.“

Margareta jako by vrostla do země, srdce jí prudce tlouklo, lapala po dechu. Tvář jejího otce byla tváří šílence. Otočila se a bez jediného ohlédnutí vyletěla z krámu.

Salomon van der Merwe tam stál v zoufalství a díval se, jak odchází. Věděl, co se dělo se zneuctěnými dcerami jiných otců. Byly přinuceny v kostele přede všemi vstát, byly veřejně pranýřovány a vyhnány ze společenství. Byl to správný a odpovídající trest, přesně to, co si zasloužily. Ale jeho Margareta byla bohabojně a poctivě vychovávaná. Jak ho mohla takhle podvést? Představil si dceřino nahé tělo, jak souloží s tím mužem, zápasí v horku jako zvíře, a začal mít erekci.

Pověsil na dveře obchodu ceduli s nápisem Zavřeno a lehl si do postele, neschopen pohybu. Jak se to roznese, bude všem ve městě pro smích. Buď ho budou litovat, nebo obviňovat z dceřiny nemravnosti. Obojí je nesnesitelné. Musí zajistit, že se to nikdo nedozví. Pošle tu kurvu navždycky pryč. Poklekl a modlil se: „Ó Bože. Jak jsi mi to mohl udělat, svému poníženému služebníkovi? Proč jsi mě opustil? Nech ji umřít, ó Pane. Nech je oba umřít…“

Salón Sundowner byl plný lidí, když Jamie vešel. Přešel k baru a otočil se čelem k nim. „Prosím o vaši pozornost!“ Hovor utichl. „Pití pro všechny, na hospodu.“

„Co se děje?“ ptal se Smit. „Nový naleziště?“

Jamie se zasmál. „Vlastně jo, příteli. Neprovdaná dcera Salomona van der Merweho je těhotná. Pan van der Merwe chce, aby s ním všichni slavili.“

Smit zašeptal: „Ježíši!“

„Ježíš s tím nemá nic společnýho. Jen Jamie McGregor.“

Během hodiny už věděl celý Klipdrift, že lan Travis je Jamie McGregor a že udělal van der Merweho dceři dítě. Margareta van der Merweová oklamala celé město.

„Nevypadala na to, že ne?“

„Říká se: tichá voda břehy mele.“

„Zajímalo by mě, kolik jinejch chlapů se v tyhle studni smočilo?“

„Je to pěkná holka. S takovým kusem bych si taky dal říct.“

„Proč si neřekneš? Rozdává to jen tak.“ A smáli se.

Když van der Merwe odpoledne opouštěl svůj obchod, byl už s tou katastrofou, která ho postihla, smířen. Pošle Margaretu příštím dostavníkem do Kapského Města. Tam může mít toho svého pancharta a není důvod, aby někdo v Klipdriftu věděl o jeho hanbě. Vyšel na ulici a s úsměvem hýčkal svoje tajemství.

„Zdravíčko, pane van der Merwe. Prý budete prodávat nějaké dětské prádlo.“

„Dobrej den, Salomone. Tak prej dostaneš malýho pomocníka do krámu.“

„Nazdar, Salomone. Prý ptáčník zrovna zmerčil novej druh u řeky Vaal. Ano, pane, čápa!“

Salomon van der Merwe se otočil, slepě doklopýtal zpátky do krámu a zamkl se.

V salónu Sundowner naslouchal Jamie u sklenice whisky, jak kolem něj proudí pomluvy. Byl to největší skandál, jaký se kdy v Klipdriftu udál, a lidé z města se v něm vyžívali. Kéž by tady byl se mnou Banda, pomyslel si Jamie, aby si to vychutnal! Tohle byla odplata za to, co Salomon van der Merwe udělal Bandově sestře, co provedl Jamiemu a – kolika jiným? Ale byla to jen část odplaty, teprve začátek. Jamieho pomsta nebude úplná, dokud van der Merweho dokonale nezničí. Co se týkalo Margarety, neměl s ní soucit. Jela v tom taky. Co řekla ten den, kdy se poprvé setkali? „Můj otec by vám mohl pomoci, ví všechno.“ Byla taky van der Merweová a Jamie je zničí oba.

Přistoupil k němu Smit. „Můžu s váma na chvilku mluvit, pane McGregore?“

„Co je?“

Smit si sebevědomě odkašlal: „Vím o prospektorech, který maj deset nároků u Pnielu. Vynáší to diamanty, ale hoši nemaj peníze na patřičný nářadí. Hledají společníka. Myslel jsem, že by vás to mohlo zajímat.“

Jamie si ho prohlížel. „To jsou ti chlapi, o kterých jsi mluvil s van der Merwem, že jo?“

Smit překvapeně přitakal. „Ano, pane. Ale přemýšlel jsem o vašem návrhu. Radši bych do toho šel s váma.“

Jamie vytáhl dlouhý tenký doutník a Smit přiskočil, aby mu zapálil. „Mluv dál.“

A Smit mluvil.

Podnikat v prostituci bylo v Klipdriftu zpočátku riskantní. Prostitutky byly většinou černošky, pracovaly v odporných bordelech v zastrčených uličkách. První bílé prostitutky pracovaly částečně jako barmanky. Ale jak se diamantová naleziště rozmáhala a město prospívalo, přicházely další bílé prostitutky.

Teď tu bylo šest nevěstinců na předměstích Klipdriftu v dřevěných vagónech s plechovou střechou. Výjimku tvořil nevěstinec madam Agnes, počestně vyhlížející dvoupatrová budova v ulici Bree. Byla stranou od hlavní třídy Loop, aby manželky vážených občanů města neuráželo se procházet kolem vchodu do takového místa. Nevěstinec byl podporován jejich manžely a cizinci z města, kteří si to mohli dovolit. Bylo to drahé, ale ženy byly mladé a bez zábran, poskytovaly za tu cenu dobré služby. Nápoje se podávaly ve slušně zařízeném přijímacím pokoji a madam Agnes měla pravidlo, že se na žádného zákazníka nepospíchalo a nikdo nebyl ošizen. Madam Agnes byla veselá robustní rudovláska kolem pětatřiceti let. Pracovala v bordelu v Londýně a do Jižní Afriky ji přilákaly zkazky o snadno vydělaných penězích v důlním městě Klipdriftu. Našetřila si dost, aby mohla otevřít vlastní zařízení, a obchod kvetl od samého počátku.

Madam Agnes si na znalosti mužů zakládala, ale Jamie McGregor byl pro ni hádankou. Přicházel často, utrácel dost peněz a k ženám byl vždycky přívětivý. Ale působil jaksi odtažitě, nedotknutelně a nepřístupně. Byly to jeho oči, které ji fascinovaly. Byly bledé, takové studené a bezedné studně. Na rozdíl od ostatních patronů jejího domu o sobě nebo o své minulosti nikdy nemluvil. Před několika hodinami se dozvěděla, že úmyslně přivedl dceru Salomona van der Merweho do jiného stavu a odmítl se s ní oženit. Ten mizera! pomyslela si. Ale musela připustit, že je to pohledný mizera. Pozorovala Jamieho, jak sestupuje po schodech s červeným kobercem, zdvořile zdraví a odchází.

Když se Jamie vrátil do hotelu, našel ve svém pokoji Margaretu, upřeně hledící z okna. Jak vcházel, Margareta se otočila. „Ahoj, Jamie.“ Hlas se jí třásl.

„Co tu děláš?“

„Musím s tebou mluvit.“

„Není o čem.“

„Já vím, proč tohle všechno děláš. Nenávidíš mého otce.“ Margareta k němu přistoupila blíž. „Ale musíš vědět, že ať ti provedl cokoliv, já jsem o ničem nevěděla. Prosím – moc tě prosím – věř mi. Nesmíš mě nenávidět. Já tě tolik miluju.“

Chladně se na ni podíval. „To je tvůj problém.“

„Prosím tě, nedívej se na mě takhle. Ty mě taky miluješ…“

Neposlouchal. Znovu byl na té příšerné cestě do Paardspanu, kde skoro umřel… odvaloval kameny na březích řeky, dokud se nezhroutil… a konečně, zázrakem našel diamanty… Podává je van der Merwemu a slyší ho, jak říká: „Nerozuměl jste mi, pane McGregore. Nepotřebuju žádné společníky. Vy jste pro mě pracoval… Dávám ti čtyřiadvacet hodin na to, abys vypadnul z tohohle města.“ Potom to surové bití… Znovu cítil zápach supů a jejich silné zobáky, jak mu trhají maso…

A jakoby zpovzdálí slyšel Margaretin hlas: „Nepamatuješ se? Já – patřím – tobě… Miluju tě.“

Vytrhl se ze snění a podíval se na ni. Láska. Už vůbec nevěděl, co to slovo znamená. Van der Merwe v něm spálil všechny pocity kromě nenávisti, tou žil. To byl jeho elixír, míza jeho života. Ta ho držela při životě, když bojoval se žraloky a křižoval mezi útesy a plazil se přes miny na diamantových polích v Namibijské poušti. Básníci píší o lásce a zpěváci o ní zpívají a možná že je láska skutečná, možná že existuje. Ale pro jiné muže. Ne pro Jamieho McGregora.

„Jseš dcera Salomona van der Merweho. Máš v břiše jeho vnuka. Vypadni.“

Margareta neměla kam jít. Milovala svého otce a potřebovala jeho odpuštění, ale věděla, že jí nikdy nemůže odpustit. Udělají ze života peklo. Ale neměla na vybranou. K někomu jít musela.

Odešla z hotelu a kráčela k otcovu obchodu. Cítila, jak na ni všichni kolemjdoucí zírají. Někteří muži se vědoucně usmívali a ona šla dál s hlavou vysoko vztyčenou. Došla k obchodu, zaváhala a pak vstoupila. Krám byl liduprázdný. Otec vyšel zezadu.

„Otče.“

„Ty!“ Pohrdání v jeho hlase bylo jako skutečný políček. Přiblížil se a ona v jeho dechu cítila whisky. „Chci, abys zmizela z tohoto města. Hned. Večer. Už se sem nikdy nesmíš ani přiblížit. Slyšíš mě? Nikdy!“ Vytáhl nějaké bankovky z kapsy a hodil je na zem. „Vem si je a zmiz.“

„Nosím tvého vnuka.“

„Nosíš ďáblovo dítě!“ Přiblížil se a ruce svíral v pěsti. „Kdykoliv tě lidi uviděj si vykračovat jako nějakou kurvu, pokaždé si vzpomenou na moji hanbu. Když tu nebudeš, zapomenou.“

Naposledy se na něj dlouze podívala, pak se otočila a slepě se vypotácela ze dveří.

„Ty peníze, kurvo!“ ječel. „Zapomněla sis ty peníze!“

Na okraji města byl levný penzión a Margareta k němu zamířila s hlavou plnou vřavy. Když došla k domu, vyhledala majitelku paní Owensovou. Byla to kyprá, příjemně vyhlížející žena kolem padesátky, kterou přivezl do Klipdriftu manžel a pak ji opustil. Méně odolný člověk by si zoufal, ale paní Owensová přežila. Viděla už mnoho lidí v tomto městě v nouzi, ale nepamatovala nikoho ve větších nesnázích, než byla ta sedmnáctiletá dívka, která teď před ní stála.

„Chtěla jste mluvit se mnou?“

„Ano. Myslela jsem si, že – že by se tu možná našla pro mě práce.“

„Práce? Jaká?“

„Cokoliv. Umím dobře vařit. Můžu obsluhovat u stolu. Můžu stlát postele. Já – já budu–“ V hlase jí znělo zoufalství. „Ó prosím,“ žadonila. „Budu dělat cokoliv.“

Paní Owensová se dívala na tu třesoucí se dívku, která před ní stála, a zželelo se jí. „Myslím, že potřebuju pomocnou sílu. Kdy můžete začít?“ Viděla úlevu, která rozjasnila Margaretin obličej.

„Hned.“

„Můžu vám platit jen…“ Přemýšlela o obnose a přidala něco. „Jednu libru dva šilinky jedenáct pencí za měsíc, se stravou a ubytováním.“

„To je báječné,“ odpověděla Margareta vděčně.

Salomon van der Merwe se zřídkakdy objevoval v ulicích Klipdriftu. Stále častěji četli zákazníci na dveřích nápis Zavřeno, v kteroukoli denní hodinu. Po nějakém čase začali chodit jinam.

Salomon van der Merwe nezanevřel na kostel, navštěvoval ho každou neděli. Nechodil se tam modlit, ale požadovat od Boha, aby napravil tu strašnou nespravedlnost, kterou naložil na bedra svého poslušného služebníka. Ostatní věřící si vždycky bohatého a mocného Salomona van der Merweho vážili, ale teď mohl slyšet a cítit jejich pohledy a šepot za zády. Rodina, která sedávala vedle něj, si přesedla do jiné lavice. Byl pária, prašivý pes. Co ho úplně zlomilo, bylo knězovo hřímavé kázání, ve kterém u mne skloubil Exodus a Ezechiela s Leviticem: „Já, tvůj Pán a Bůh, jsem žárlivý. Sesílám hříchy otců na děti. Pročež slyš, ó děvko, slovo Boží. Protože tvoje nečistota se vylila a tvoje nahota se odkryla skrze tvoji prostopášnost s tvými milenci… A Pán pravil Mojžíšovi, řka: ,Nedopusť, aby z dcery tvé byla prostopášnice, nedopusť, aby se stala děvkou; pak ta země upadne do bezbožnosti a naplní se hříšností…“

Van der Merwe už do kostela nikdy víc nevkročil.

Zatímco obchod Salomona van der Merweho upadal, obchod Jamieho McGregora prosperoval. Náklady na dolování stoupaly úměrně s hloubkou výkopu a hledači s přiděleným dílcem půdy zjistili, že si nemohou dovolit vybavení, které potřebují. Rychle se rozkřiklo, že Jamie McGregor poskytuje finanční výpomoc výměnou za podíl z těžby, a Jamie zakrátko koupil své společníky. Investoval do pozemků, obchodu a zlata. Při jednáních byl úzkostlivě poctivý, a jak se šířila jeho dobrá pověst, přibývali lidé, kteří s ním chtěli obchodovat.

Ve městě byly dvě banky. Když jedna zkrachovala kvůli neschopnému vedení, Jamie ji koupil. Zaměstnal tam vlastní lidi a své jméno z té transakce vynechal.

Vše, čeho se Jamie dotkl, vzkvétalo. V mládí se mu ani nesnilo o takovém bohatství a úspěchu, ale nic to pro něj neznamenalo. Měřil svoje úspěchy jen ztrátami Salomona van der Merweho. Vždyť jeho odplata teprve začala.

Čas od času míjel Jamie na ulici Margaretu. Vůbec si jí nevšiml.

Jamie neměl ani potuchy, jak na ni tato náhodná setkání působí. Pohled na něj Margaretě vyrážel dech a musela se zastavit, aby se ovládla. Stále ho milovala, hluboce a plně. Nikdy a nic to nemohlo změnit. Použil její tělo, aby potrestal otce, ale Margareta věděla, že to může být dvousečná zbraň. Brzy bude mít Jamieho dítě; až ho uvidí – krev své krve –, vezme si ji za ženu a dá svému dítěti jméno. Margareta se stane paní McGregorovou; ona od života víc nežádá. Večer, když uléhala, dotýkala se vzedmutého břicha a šeptala: „Náš syn.“ Pravděpodobně to bylo dětinské myslet si, že ovlivní pohlaví dítěte, ale chtěla využít každé příležitosti. A každý muž chce mít syna.

Jak její břicho mohutnělo, Margareta dostávala strach. Prala si, aby měla někoho, s kým by si mohla promluvit. Ale ženy ve městě si jí nevšímaly. Náboženství je učilo trestat, ne odpouštět. Byla opuštěná, obklopená cizími lidmi; v noci plakávala nad sebou a svým nenarozeným dítětem.

Jamie McGregor koupil dvoupatrový dům v srdci Klipdriftu a používal ho jako centrálu pro svoje rozmáhající se podnikání.

Jednoho dne za ním přišel hlavní účetní Harry McMillan a řekl: „Spojujeme vaše podniky a potřebujeme pro ně jméno. Máte nějaké návrhy?“

„Budu o tom přemýšlet.“

V hlavě mu stále zněla ozvěna misu postupujícího na diamantová pole v Namibijské poušti a on věděl jen o jednom názvu, který chce. Přivolal účetního: „Nazveme tu novou společnost Kruger-Brent, Ltd.“

Navštívil ho Lavin Cory, ředitel jeho banky. „Jde o půjčky pana van der Merweho,“ řekl. „Je velmi pozadu se splátkami. Dříve se na něj dalo spolehnout, ale dnes se jeho situace drasticky změnila, pane McGregore. Myslím, že bychom měli žádat splacení dluhů.“

„Ne.“

Cory se na Jamieho překvapeně podíval. „Dneska ráno přišel a chtěl si vypůjčit další peníze na…“

„Dejte mu je. Dejte mu všechno, co chce.“

Ředitel vstal. „Jak si přejete, pane McGregore. Řeknu mu, že jste…“

„Nic mu neříkejte. Jen mu dejte ty peníze.“

Margareta vstávala každé ráno v pět hodin a pekla velké voňavé bochníky chleba a sušenky, a když se nájemníci sešli v jídelně ke snídani, podávala jim ovesnou kaši a vejce se šunkou, pohankové koláčky, sladké loupáčky s konvicemi kouřící kávy a naartje. Většinu hostů tvořili prospektoři přijíždějící ze svých pozemků. Obvykle se zastavili v Klipdriftu, aby si nechali ocenit diamanty, vykoupali se, opili se a zašli do některého bordelu ve městě – obyčejně v tomto pořadí. Většinou to byli hrubí, nevzdělaní dobrodruzi.

V Klipdriftu platil nepsaný zákon, že slušné ženy nebyly obtěžovány. Když muž vyhledával sex, zašel za děvkou. Ovšem Margareta van der Merweová provokovala, protože nepatřila do žádné z těch kategorií. Svobodné a poslušné dívky nebývaly těhotné, a tak se rozšířila fáma, že když Margareta klesla jednou, je pravděpodobně ochotná poskytnout svoje lůžko i všem ostatním. Stačí si jen říct. A oni si říkali.

Někteří prospektoři byli otevření a vulgární; jiní se chovali poťouchle. Margareta jednala se všemi s tichou důstojností. Ale jednou v noci, když se paní Owensová chystala do postele, uslyšela z Margaretina pokoje křik. Paní domácí rozrazila dveře a vběhla dovnitř. Jeden z hostů, nějaký opilý prospektor, strhl z Margarety noční košili a tlačil ji k posteli.

Paní Owensová se na něj vrhla jako tygřice. Popadla žehličku a začala ho s ní tlouct. Sahala mu akorát tak do pasu, ale vůbec jí to nevadilo. Rozzuřená na nejvyšší míru prospektora omráčila a táhla ho v bezvědomí chodbou až na ulici. Obrátila se a běžela rychle zpět za Margaretou. Ta si stírala krev z rozbitého rtu, jak ji ten muž uhodil. Ruce se jí třásly.

„Jste v pořádku, Maggie?“

„Ano. Já – děkuji vám, paní Owensová.“

Slzy se jí neovladatelně draly do očí. Ve městě, kde s ní mluvilo sotva pár lidí, jí někdo projevil přátelství.

Paní Owensová zkoumala Margaretino vzedmuté břicho a pomyslela si: Ubohý snílek. Jamie McGregor si ji nikdy nevezme.

Čas porodu se blížil. Margareta se snadno unavila a každé sednutí a narovnání vyžadovalo úsilí. Jedinou radostí byly pohyby dítěte. Byla úplně sama na tomto světě, jen se svým synem, rozmlouvala s ním celé hodiny a vyprávěla mu o všech těch nádherných věcech, které mu svět chystá.

Jednou pozdě večer se v penziónu objevil mladý černoch a předal Margaretě zalepený dopis.

„Mám si počkat na odpověď,“ řekl.

Margareta si dopis přečetla, pak ještě jednou a velmi pomalu. „Ano,“ přikývla. „Odpověď zní ano.“

Následující pátek, přesně v poledne, se Margareta dostavila do bordelu madam Agnes. Na dveřích byl nápis Zavřeno. Nejistě zaklepala a ignorovala upřené pohledy kolemjdoucích. Přemýšlela, jestli neudělala chybu, že sem šla. Bylo obtížné se rozhodnout a ona pozvání přijala jen proto, že byla tolik opuštěná. V dopise stálo: Drahá slečno van der Merweová, nic mi do toho není, ale mé dívky se mnou mluvily o Vašem neštěstí a nespravedlivém postavení a myslíme si, že je to hanba. Rády bychom Vám a Vašemu děťátku pomohly. Kdyby Vás to neuvedlo do rozpaků, bylo by pro nás ctí pozvat Vás na oběd. Hodil by se Vám pátek v poledne?

S úctou madam Agnes P. S. Budeme velmi diskrétní.

Margareta uvažovala, jestli nemá odejít, ale vtom madam Agnes otevřela dveře.

Vzala Margaretu za ruku a řekla: „Pojďte dál, drahoušku. Pojďte z toho hrozného vedra.“

Zavedla ji do haly, zařízené viktoriánskými křesly, potaženými červeným plyšem, a stoly se židlemi. Místnost byla vyzdobená stuhami a mašlemi a – bůhví odkud donesenými barevnými balónky. Od stropu visely cedulky, popsané těžkou rukou: VÍTEJ, DĚŤÁTKO… BUDE TO KLUK… VESELÉ NAROZENÍ.

V přijímacím pokoji bylo osm děvčat různého věku, postav a barev. Všechny se pro tuto příležitost oblékly pod dohledem madam Agnes. Měly staromódní odpolední šaty a nebyly nalíčené. Vypadají, pomyslela si Margareta s úžasem, počestněji než většina manželek v tomto městě.

Stála uprostřed pokoje plného prostitutek a dost dobře nevěděla, co má dělat. Některé tvářejí byly povědomé. Margareta je obsluhovala, když pracovala v otcově obchodě. Některé dívky byly úplně mladé a docela krásné. Pár jich bylo starších, tělnatých a se zřetelně odbarvenými vlasy. Ale všechny měly jedno společné – projevovaly zájem. Byly přátelské, vřelé a milé a chtěly, aby byla šťastná.

Obletovaly Margaretu opatrně a se strachem, aby neřekly nebo neudělaly něco špatně. Ať už o ní lidé z města říkali cokoli, dívky si byly vědomy toho, že ona je dáma a jaký je mezi nimi rozdíl. Vážily si toho, že mezi ně přišla, a byly pevně rozhodnuty nedovolit, aby tuhle slavnost, nachystanou pro ni, něco zkazilo.

„Připravily jsme vám dobrý oběd, miláčku,“ řekla madam Agnes. „Doufám, že máte hlad.“

Zavedly ji do jídelny, kde byl slavnostně prostřený stůl s láhví šampaňského u místa, kde měla sedět Margareta. Jak procházely halou, Margareta se podívala ke schodišti, které vedlo do ložnic v druhém patře. Věděla, že sem Jamie chodí, a uvažovala, které děvče si asi vybral. Možná všechny. Prohlížela si je a zkoumala, co na nich asi Jamie nachází jiného, co ona nemá.

Z oběda se stala úplná hostina. Začala studenou polévkou a salátem, následoval čerstvý kapr. Pak bylo skopové a kachna s bramborem a zeleninou. Měly piškotový koláč s koňakem a sýr, ovoce a kávu. Margareta jedla s chutí a nesmírně dobře se bavila. Seděla v čele stolu, madam Agnes po její pravici a po levici Maggie hezká blondýnka, které nemohlo být více než šestnáct let. Zpočátku hovor vázl. Děvčata znala plno veselých oplzlých historek, ale nebylo to zrovna to pravé pro Margaretu. A tak mluvily o počasí a jak se Klipdrift rozrůstá a o budoucnosti Jižní Afriky. Vyznaly se v politice a ekonomii i diamantech, protože informace od expertů dostávaly hned z první ruky.

Jednou ta hezká blondýnka Maggie řekla: „Jamie zrovna objevil další diamantové pole v…“ Jak místnost náhle ztichla, uvědomila si faux pas a nervózně dodala: „Myslím svého strýčka Jamieho. Vzal si – vzal si moji tetu.“

Margaretu překvapila náhlá vlna žárlivosti, která ji zaplavila. Madam Agnes chvatně změnila téma hovoru.

Když se naobědvaly, madam Agnes vstala a řekla: „Tudy, miláčku.“

Margareta s děvčaty ji následovaly do dalšího přijímacího pokoje, který ještě neviděla. Byl plný krásně zabalených dárků. Margareta nechtěla věřit svým očím.

„Já – já nevím, co říct.“

„Rozbalte je,“ vyzvala madam Agnes Margaretu. Byla tam kolébka, ručně šité holínky, kabátky, vyšívané čepičky a dlouhý vyšívaný kašmírový plášť. Byly tu dětské botičky z jemné kůže na knoflíčky, stříbrný dětský hrneček se zlatým lemováním, hřeben a kartáč s masivními, z ryzího stříbra zhotovenými držadly. Dále bryndáčkové špendlíky z masivního zlata a s okraji z perliček, celuloidové chrastítko, gumový kroužek na kousání a houpací kůň, natřený našedo, vojáčci, pěkně barevné dřevěné kostky a nejkrásnější ze všeho – dlouhé bílé šatičky na krtiny.

Bylo to jako o Vánocích. Margareta něco takového vůbec nečekala. Všechna ta nastřádaná, potlačovaná opuštěnost a neštěstí za uplynulé měsíce v ní vybuchly a propukla v pláč.

Madam Agnes ji objala a řekla ostatním dívkám: „Běžte pryč.“

Tiše opustily pokoj. Madam Agnes posadila Margaretu na pohovku a držela ji v náručí, dokud nepřestala vzlykat.

„M-moc mě to mrzí,“ zajíkala se. „Nevím, co to na mě najednou přišlo.“

„To je v pořádku, miláčku. Tenhle pokoj už leccos zažil. A víte, co jsem objevila? Že nakonec to vždycky všechno nějak dopadne. Vy a vaše děťátko se budete mít dobře.“

„Děkuji vám,“ zašeptala Margareta a ukázala na hory dárků. „Nevím, jak mám vám a vašim přítelkyním poděkovat za…“

Madam Agnes jí stiskla ruku. „Neděkujte. Nedovedete si představit, co zábavy jsme si s tím užily. Nemáme moc příležitostí k podobnému počínání. Když některá z nás otěhotní, je to zasraná tragédie.“ Ruka jí vyletěla k ústům. „Ó! Odpusťte!“

Margareta se usmála. „Chci, abyste věděly, že tohle byl jeden z nejkrásnějších dnů v mém životě.“

„Pro nás je to opravdu pocta, že jste přišla na návštěvu, miláčku. Co se mě týče, máte větší cenu než všechny ty městské paničky dohromady. Ty zatracené potvory! Zabila bych je za to, jak se k vám chovají. A odpusťte mi, že vám to říkám, ale Jamie McGregor je zatracený blázen.“ Povstala. „Muži! Jak krásný svět by byl, kdyby se dalo bez těch lumpů žít. Nebo snad nebyl? Kdo ví?“

Margareta se už zase ovládala. Vstala a vzala madam Agnes za ruku. „Nikdy vám to nezapomenu. Nikdy v životě. Jednou, až bude můj syn dost velký, budu mu o tomto dni vyprávět.“

Madam Agnes se zamračila: „Opravdu myslíte, že byste měla?“

Margareta se usmála: „Opravdu si to myslím.“ Madam Agnes ji vyprovodila ke dveřím. „Pošlu za vámi kočár se všemi dárky do penziónu. A mnoho štěstí.“

„Děkuji vám. Ó, děkuji.“ A vyšla ven.

Madam Agnes tam chvíli stála a pozorovala Margaretu, jak se nemotorně pohybuje po ulici. Pak se obrátila a hlasitě zavolala dovnitř: „V pořádku, dámy! Do práce!“

O hodinu později bylo v podniku madam Agnes otevřeno jako obyčejně.

8

Nadešel čas nastražit past. V uplynulých šesti měsících Jamie tiše vykoupil všechny van der Merweho společníky z různých podniků, takže je teď měl pod kontrolou. Ale byl posedlý myšlenkou vlastnit namibijská diamantová pole van der Merweho. Zaplatil za ně vlastní krví a skoro taky životem. Použil diamanty, které s Bandou nakradli, k tomu, aby si vybudoval postavení, kterým by Salomona van der Merweho zničil. Tento úkol ještě nebyl splněn. Jamie se ho nyní chystal dokončit.

Van der Merwe upadal hlouběji a hlouběji do dluhů. Každý ve městě mu odmítal půjčovat, až na Jamieho utajenou banku. Trvalý příkaz jeho bankovnímu řediteli zněl: „Dejte Salomonovi van der Merwemu všechno, co chce.“

Obchod už nebýval skoro nikdy otevřený. Van der Merwe začínal pít brzy zrána a odpoledne obyčejně šel k madam Agnes a někdy tam i spal.

Jednou ráno stála Margareta u řezníka a čekala na mladá kuřátka, která měla objednaná paní Owensová, a když pohlédla z okna, uviděla svého otce, jak opouští bordel. Skoro ho nepoznala v tom neupraveném starci, šourajícím se po ulici. To jsem zavinila já! Ó Bože, odpusť mi! To jsem zavinila já!

Salomon van der Merwe neměl ponětí, co se s ním děje. Věděl, že se jaksi, ne jeho přičiněním, jeho život hroutí. Bůh si ho vyvolil – jako kdysi Joba –, aby vyzkoušel, jak obstojí ve víře. Van der Merwe si byl jist, že nakonec bude triumfovat nad svými nepřáteli. Potřeboval jen trochu času a víc peněz. Dal jako zástavu obchod, podíly z šesti malých diamantových polí, dokonce koně a vůz. Nakonec mu nezbylo nic než namibijská diamantová pole a toho dne, kdy je nabídl jako záruku, po něm Jamie skočil.

„Vytáhněte všechny jeho papíry,“ nařídil svému bankovnímu řediteli. „Dejte mu čtyřiadvacet hodin na vyrovnání, nebo mu všechno zabavte.“

„Pane McGregore, je vyloučeno, aby měl takovou sumu. On…“

„Dvacet čtyři hodiny.“

Přesně ve čtyři hodiny následujícího odpoledne se v obchodě objevil asistent ředitele se šerifem a soudním příkazem ke konfiskaci veškerého pozemského majetku Salomona van der Merweho. Z kanceláře protějšího domu pozoroval Jamie, jak je Salomon van der Merwe vykazován ze svého krámu. Stařec bezmocně stál venku, mžoural ve slunci a nevěděl, co má dělat nebo kam jít. Přišel o všechno, Jamieho pomsta byla dokonalá. Čím to, divil se Jamie, že necítím žádné zadostiučinění? Cítil vnitřní prázdnotu. Muž, kterého zničil, zničil napřed jeho.

Když přišel večer k madam Agnes, řekla mu: „Slyšels tu novinu, Jamie? Salomon van der Merwe si před hodinou prostřelil hlavu.“

Pohřeb se konal na omšelém větrném hřbitově za městem. Kromě hrobařů se ho zúčastnili jen dva lidé: Margareta a Jamie McGregor. Margareta měla na sobě beztvaré černé šaty, aby skryla vypouklé tělo. Byla bledá a nevypadala dobře. Jamie tam čněl štíhlý a elegantní, odtažitý a vzdálený. Stáli proti sobě na opačných koncích hrobu a dívali se, jak hrubě tesaná rakev klesá dolů. Hroudy země bušily do rakve a Margaretě se zdálo, že říkají: „Kurvo… kurvo!“

Podívala se přes hrob na Jamieho a jejich oči se setkaly. Jeho pohled byl chladný a neosobní, jako by byla cizinka. Margareta ho v tu chvíli nenáviděla. Stojíš tady a nic necítíš, a jsi stejně vinen jako já. Zabili jsme ho, ty a já. Před Bohem jsem tvá žena. Ale jsme společníci ve zlu. Podívala se dolů do otevřeného hrobu a pozorovala, jak poslední lopata hlíny zakrývá rakev. „Odpočívej v pokoji,“ zašeptala.

Když vzhlédla, byl Jamie pryč.

V Klipdriftu byly dvě dřevěné budovy, které sloužily jako nemocnice, ale byly tak špinavé a zanedbané, že v nich víc pacientů zemřelo, než přežilo. Děti se rodily doma. Jak se blížila doba porodu, paní Owensová poslala pro černou porodní bábu Hannah. Porod začal ve tři hodiny ráno.

„Tak se jen drž,“ nařídila Hannah. „Příroda už zařídí zbytek.“

Při první bolesti se Margareta usmála. Přivádí na svět syna a ten bude mít jméno. Dohlédne na to, aby se Jamie McGregor ke svému dítěti přiznal. Její syn nebude trpět.

Porodní bolesti sílily, hodinu po hodině, a když se někdo z nájemníků zastavil v Margaretině ložnici, aby se zeptal, jak to pokračuje, byl vykázán.

„Tohle je osobní věc,“ řekla Hannah Margaretě. „Mezi tebou a Bohem a tím darebákem, který tě do toho dostal.“

„Bude to chlapec?“ vydechla Margareta.

Hannah jí utřela vlhkým šátkem zpocené čelo. „Dám ti vědět, hned jak zkontroluju pohlaví. Teď zatlač. Pořádně! Ještě! Víc!“

Stahy byly častější a bolest jí trhala tělo. Panebože! Něco není v pořádku, pomyslela si.

„Zatlač!“ řekla Hannah. A náhle měla v hlase úzkost. „Je otočené,“ vykřikla. „Ne – nemůžu ho dostat ven!“

Skrze rudou mlhu Margareta uviděla Hannah, jak jí kroutí tělem a pokoj postupně mizel. A náhle zmizela i bolest. Plula v prostoru, na konci jakéhosi tunelu svítilo jasné světlo a někdo na ni kýval, byl to Jamie. Jsem tady, miláčku Maggie. Dáš mi krásného syna. Řítil se k ní. Už necítila nenávist. Teď věděla, že to ani nikdy nebyla nenávist. Uslyšela hlas, který říkal: „Už je skoro po všem.“ Ucítila drásavou bolest a ta ji přinutila vykřiknout.

„Tak,“ hlesla Hannah. „Už to bude.“

Ve vteřině ucítila Margareta mezi nohama teplý proud a uslyšela vítězný výkřik Hannah. Ta držela rudý uzlíček a říkala: „Vítám tě v Klipdriftu. Miláčku, máš syna.“

Dala mu jméno Jamie.

Margareta věděla, že se ta novina o dítěti brzy donese k Jamiemu, a čekala, že ji navštíví nebo pro ni pošle. Když už čekala několik týdnů a nic se nestalo, poslala mu vzkaz. Poslíček se vrátil za půl hodiny.

Byla horečně nedočkavá: „Viděls pana McGregora?“

„Ano, paní.“

„Odevzdals mu vzkaz?“

„Ano, paní.“

„Co řekl?“ domáhala se.

Chlapec byl v rozpacích. „Řekl – řekl, že žádného syna nemá, slečno van der Merweová.“

Zavřela se s dítětem na celou noc a den do pokoje a odmítala vyjít. „Tvůj otec je teď rozrušený, Jamie. Myslí si, že mu tvoje matka něčím ublížila. Ale tys jeho syn a až tě uvidí, vezme nás k sobě domů a bude nás oba milovat. Uvidíš, miláčku, všechno bude v pořádku.“

Když paní Owensová ráno zaťukala na dveře, Margareta otevřela. Zdála se podivně klidná.

„Jste v pořádku, Maggie?“

„Je mi dobře, děkuji.“ Oblékla Jamieho do nových šatiček. „Vyvezu ho dnes ven v kočárku.“

Kočárek, dárek od madam Agnes a děvčat, byl překrásný. Vyrobený z nejjemnějšího rákosu, s pevným dnem a pevným dřevěným držadlem. Byl vyčalouněný cizokrajným brokátem, s boky z hedvábného plyše a vzadu měl přidělaný slunečník s velkým kanýrem.

Margareta ho tlačila po úzkém chodníku ulice Loop. Náhodný kolemjdoucí se zastavil a usmál na dítě, ale paničky odvracely oči nebo přecházely na druhou stranu, aby Margaretu nemusely potkat.

Nevšímala si toho. Čekala na jedinou osobu. Každý den, když bylo pěkné počasí, oblékla dítě do jednoho z těch krásných oblečků a vozila ho venku v kočárku. Koncem týdne si uvědomila, když Jamieho ani jednou nepotkala, že se jí záměrně vyhýbá. Dobrá, když nepřijde on za svým synem, navštíví ho syn sám, rozhodla se Margareta.

Příští den ráno vyhledala paní Owensovou v přijímacím pokoji. „Pojedu na výlet, paní Owensová. Vrátím se za týden.“

„Dítě je příliš malé na cestování, Maggie. On…“

„Dítě zůstává ve městě.“

Paní Owensová se zamračila: „Myslíte tady?“

„Ne, paní Owensová. Tady ne.“

Jamie McGregor si postavil dům na kopje, jednom z kopců nad Klipdriftem. Byl to dlouhý nízký bungalow s příkrou střechou a dvěma velkými křídly, spojenými s hlavní budovou širokými terasami. Dům byl obklopen zelenými trávníky a svěží růžovou zahradou. Vzadu byla stáj a oddělené byty pro služebnictvo. Vedení domácnosti bylo v rukou Eugenie Talleyové, kypré vdovy středních let se sedmi odrostlými dětmi v Anglii.

Margareta přišla k domu s dítětem v náručí v deset hodin dopoledne, kdy byl Jamie v kanceláři. Paní Talleyová otevřela dveře a překvapeně se na ně podívala. Jako každý v rozsahu sta mil i ona věděla, kdo před ní stojí.

„Lituji, ale pan McGregor není doma,“ pravila hospodyně a chystala se zavřít dveře.

Margareta ji zarazila: „Nepřijela jsem za panem McGregorem. Přinesla jsem mu jeho syna.“

„Obávám se, že o tom nic nevím. Vy…“

„Budu pryč týden. Pak se pro něj vrátím.“ Podala jí dítě. „Jmenuje se Jamie.“

Paní Talleyová vypadala zděšeně. „Nemůžete ho tu nechat. Pan McGregor by…“

„Máte na vybranou,“ sdělila jí Margareta. „Buď ho vezmete dovnitř, nebo ho nechám ležet tady na schodech. To by se panu McGregorovi taky nelíbilo.“

Bez dalšího mluvení položila dítě hospodyni do náruče a odcházela.

„Počkejte! To nemůžete! Vraťte se! Slečno…!“

Margareta se ani neotočila. Paní Talleyová tam stala, v náručí držela ten uzlíček a myslela si: Ó Bože! Pan McGregor bude ale zuřit!

Nikdy ho neviděla v takovém stavu. „Jak jste mohla být tak hloupá?“ ječel. „Jediné, co jste měla udělat, bylo prásknout jí dveřmi před nosem!“

„Nedala mi příležitost, pane McGregore. Ona…“

„Nepřeji si mít její dítě ve svém domě!“

Rozčileně přecházel po pokoji a čas od času se zastavil před nešťastnou hospodyní. „Za tohle bych vás měl vyhodit.“

„Za týden se pro ně vrátí. Já…“

„Nezajímá mě, kdy se vrátí,“ křičel Jamie. „Odstraňte to dítě. Hned! Zbavte se ho!“

„Jak byste navrhoval, abych to provedla, pane McGregore?“ zeptala se prkenně.

„Odložte ho ve městě. Musí být nějaké místo, kde ho můžete nechat.“

„Kde?“

„Jak to, k čertu, mám vědět!“

Paní Talleyová se podívala na malý uzlíček v náručí. Děťátko se křikem probudilo a plakalo. „V Klipdriftu nejsou sirotčince.“ Začala to maličké houpat, ale křik zesílil. „Někdo se o ně musí starat.“

Jamie si zoufale hrábl do vlasů. „Zatraceně! Dobrá,“ rozhodl. „Vy jste ten, kdo se ho tak velkoryse ujal. Postaráte se o ně.“

„Ano, pane.“

„A zastavte to nesnesitelné kňučení. A aby bylo jasno, paní Talleyová, chci ho mít z očí. Nechci vědět, že je v domě. Až si pro něj matka příští týden přijde, nechci ji vidět. Je to jasné?“

Dítě začalo s vervou znovu plakat.

„Dokonale, pane McGregore.“ A paní Talleyová vyběhla z místnosti.

Jamie seděl sám ve své pracovně, usrkával brandy a kouřil doutník. Ta hloupá ženská! Předpokládá, že mi při pohledu na její dítě roztaje srdce, přiběhnu k ní a řeknu: „Miluju tě. Miluju to dítě. Chci si tě vzít.“ Ani se neobtěžoval na dítě pohlédnout. Neměl s ním nic společného. Nepočal ho ani z lásky, ani z náruživosti. Bylo počato z pomsty. Navždy si bude pamatovat výraz tváře Salomona van der Merweho, když mu oznámil, že je Margareta těhotná. To byl začátek. Konec bylo bláto házené na dřevěnou rakev. Musí najít Bandu a dát mu vědět, že poslání je skončeno.

Jamie cítil prázdnotu. Musím si vytyčit nějaké nové cíle, pomyslel si. Už byl neuvěřitelně bohatý. Získal stovky akrů nerostné země. Koupil je kvůli diamantům, a skončil jako majitel zlata, platiny a mnoha dalších vzácných nerostů. Jeho banka měla hypotéky na polovinu majetku v Klipdriftu a jeho pozemky se rozprostíraly od Namibijské pouště ke Kapskému Městu. Cítil zadostiučinění, ale nestačilo to. Požádal rodiče, aby za ním přijeli a žili s ním, ale oni nechtěli opustit Skotsko. Bratři se oženili a sestra vdala. Jamie poslal rodičům velké obnosy, a to mu udělalo radost, ale jeho život ustrnul. Před pár lety byl plný vzrušujících výšek a hlubin. Cítil, že žije. Žil, když se s Bandou plavili na voru přes útesy u speergebietu. Žil, když se plazil přes minová pole v pouštním písku. Zdálo se mu, že teď už dlouho nežije. Nepřipouštěl si, že je opuštěný.

Znovu sáhl po karafě s brandy a zjistil, že je prázdná. Buď pil víc, než si uvědomoval, anebo začala být paní Talleyová nepozorná. Jamie vstal ze židle, vzal karafu a šel do sklepmistrovy přípravny, kde se pití skladovalo. Otvíral zrovna láhev, když zaslechl dětské broukání. To dítě! Paní Talleyová ho musí mít ve svém pokoji, za kuchyní! Poslechla ho do písmene. Během těch dvou dní, kdy přišlo do domu, ho ani neviděl, ani neslyšel… Jamie slyšel paní Talleyovou, jak s ním mluví tou zpěvavou řečí, kterou ženy mluvívají s dětmi.

„Ty jsi hezoučký chlapeček, viď?“ říkala. „Úplný andílek. Ano, to jsi. Andílek.“

Děťátko znovu zavrnělo. Jamie přešel ke dveřím ložnice paní Talleyové a nakoukl dovnitř. Hospodyně kdesi sehnala kolébku a dítě v ní leželo. Právě se nad ním skláněla a dětská pěstička pevně držela její prst.

„Ty jsi silák, Jamie. Až vyrosteš, bude z tebe velký…“ Zarazila se, překvapená zjištěním že její zaměstnavatel stojí ve dveřích.

„Ó,“ hlesla. „Potřebujete něco, pane McGregore?“

„Ne,“ přesel ke kolébce. „Byl jsem vyrušen tím hlukem tady.“

A Jamie se poprvé podíval na svého syna. Dítě bylo větší, než čekal, a pěkně rostlé. Zdálo se, že se na něj usmívá.

„To je mi líto, pane McGregore. Je to opravdu moc hodné miminko. A zdravé. Jen mu podejte prst a ucítíte, jak je silný.“

Jamie se beze slova otočil a odešel.

Jamie McGregor měl přes padesát zaměstnanců, kteří pracovali v jeho různých podnicích. Nebylo zaměstnance, od poslíčka k nejvyššímu úředníkovi, aby nevěděl, odkud pochází název Kruger-Brent, Ltd. Všichni byli nesmírně hrdí, že pracují pro Jamieho McGregora. Nedávno přijal Davida Blackwella, šestnáctiletého syna jednoho ze svých předáků. Byl to Američan z Oregonu, který přišel do Jižní Afriky hledat diamanty. Když byl na dně s penězi, Jamie ho najal, aby dohlížel na jednom z dolů. Začal pracovat pro společnost jednou v létě a Jamiemu se tak líbila jeho práce, že mu nabídl stálé místo. David Blackwell byl inteligentní, pohledný a iniciativní mladík. Jamie věděl, že taky umí držet jazyk za zuby, a proto mu svěřil zvláštní úkol.

„Davide, chci, abys zašel do penziónu paní Owensové. Bydlí tam žena jménem Margareta van der Merweová.“

David na sobě nedal znát, jestli mu to jméno nebo okolnosti něco říkají. „Ano, pane.“

„Budeš mluvit jen s ní. Nechala u mé hospodyně své dítě. Řekneš jí, aby si dnes pro něj přišla a odstranila ho z mého domu.“

„Ano, pane McGregore.“

Za půl hodiny byl David zpátky. Jamie vzhlédl od psacího stolu.

„Bohužel jsem nemohl vyřídit, co jste si přál, pane.“ Jamie vstal. „Proč ne,“ zeptal se. „Byl to docela jednoduchý úkol.“

„Slečna van der Merweová tam nebyla, pane.“

„Tak ji najdi.“

„Přede dvěma dny odjela z Klipdriftu. Prý se za pět dní vrátí. Přejete si, abych se dál poptával?“

„Ne.“ To bylo to poslední, co si Jamie přál. „Nevadí. To je vše, Davide.“

„Ano, pane.“ Chlapec opustil kancelář.

Zatracená ženská! Až se vrátí, čeká ji překvapení. Dostane nazpátek svoje dítě!

Ten den večeřel Jamie sám doma. Popíjel brandy v knihovně, když vešla paní Talleyová, aby s ním projednala nějakou záležitost týkající se běhu domácnosti. V polovině věty se zarazila, zaposlouchala a řekla: „Promiňte, pane McGregore. Slyším, že Jamie pláče.“ A běžela k němu.

Jamie prudce postavil skleničku, až brandy vylil. Zatracené mimino! A ona měla tu opovážlivost mu dát jméno Jamie. Nepodobá se mu. Nepodobá se nikomu.

Paní Talleyová se vrátila během deseti minut zpět do knihovny. Uviděla rozlité pití. „Přejete si další brandy?“

„To nebude nutné,“ řekl Jamie chladně. „Ale bude nutné, abyste si uvědomila, pro koho pracujete. Nenechám se tím panchartem vyrušovat. Je to úplně jasné, paní Talleyová?“

„Ano, pane.“

„Čím dřív to dítě, které jste vy přijala do domu, zmizí, tím lépe pro nás všechny. Rozumíte?“ Rty jí ztuhly. „Ano, pane. Přejete si ještě něco?“

„Ne.“

Otočila se a odcházela.

„Paní Talleyová…“

„Ano, pane McGregore?“

„Řekla jste, že plakalo. Není nemocné, že ne?“

„Ne, pane. Jen mokré. Potřebovalo přebalit.“

Jamieho ta představa odpuzovala. „To je vše.“

Zuřil by, kdyby přišel na to, že služebnictvo v domě tráví hodiny hovorem o něm a jeho synovi. Všichni se shodovali v tom, že se pán chová nerozumně, ale věděli, že jen zmínka o této záležitosti by znamenala okamžité propuštění. Jamie McGregor nebyl člověk, který by si nechal laskavě poradit.

Následující večer měl Jamie pozdní obchodní schůzku. Investoval do nové železnice. Byla malá, pro jistotu; vedla od jeho dolů v Namibijské poušti do De Aaru, napojovala se na trať Kapské Město Kimberley, ale umožní levnější přepravu jeho diamantů a zlata do přístavu. První jihoafrická železnice zahájila provoz v roce 1860 z Dunbaru do Pointu, od té doby přibyly nové tratě z Kapského Města do Wellingtonu. Ze železnice se staly ocelové žíly, kterými srdcem Afriky volně proudilo zboží a lidé. Jamie měl v úmyslu se toho zúčastnit. To byl jen počátek jeho plánu. A pak, myslel si, lodě. Moje lodě, převážející nerosty přes oceán.

Přijel domů po půlnoci, svlékl se a šel spát. Architekt z Londýna mu navrhl velkou pánskou ložnici se širokou postelí, vyřezávanou v Kapském Městě. V rohu stál starý španělský prádelník a dvě obrovské skříně, ve kterých bylo víc než padesát obleků a třicet párů bot. Jamie se o šaty moc nestaral, ale bylo pro něj důležité, že je má. Strávil příliš mnoho dní a nocí v hadrech.

Zrovna usínal, když se mu zdálo, že slyší pláč. Posadil se a poslouchal. Nic. Bylo to dítě? Mohlo vypadnout z kolébky. Jamie věděl, že paní Talleyovou nic nevzbudí. Bylo by hrozné, kdyby se tomu dítěti něco stalo, zatímco je v jeho domě. Pak by za to byl zodpovědný. Zatracená ženská! pomyslel si.

Vzal si župan a pantofle a prošel domem do pokoje paní Talleyová. Poslouchal za dveřmi a nic neslyšel. Tiše otevřel. Paní Talleyová tvrdě spala, zachumlaná v pokrývkách, a chrápala. Jamie přešel ke kolébce. Děťátko leželo na zádech, oči doširoka otevřené. Přiblížil se ještě víc a pohlédl dolů. Podoba by tu byla. Panebože! Zřetelně mělo jeho nos a bradu. Mělo modré oči, ale většina miminek se rodí s modrýma očima. Jamie odhadoval, že bude mít oči šedé. Zašermovalo ručkama ve vzduchu, zavrnělo a usmálo se na něj. No teda, to je statečný kluk, pomyslel si Jamie. Leží tady tiše, neječí, jako to dělají ostatní děti. Přikradl se blíž. Ano, určitě je to McGregor.

Zkusmo vztáhl ruku a nabídl mu prst. Dítě ho popadlo oběma rukama a pevně sevřelo. Je silný jako býk, pomyslel si Jamie. V tom okamžiku se děcko zatvářilo napjatě a Jamie ucítil kyselý zápach.

„Paní Talleyová!“

Polekaně se vymrštila. „Co – co se děje?“

„Dítě potřebuje ošetřit. Musím tady dělat všechno sám?“

A Jamie McGregor vyšel z místnosti.

„Davide, máš nějaké zkušenosti s miminky?“

„V jakém smyslu, pane?“ zeptal se David Blackwell. „No víš – s čím si ráda hrají a takové ty věci.“ Mladý Američan odpověděl: „Myslím, že když jsou úplně malá, mají ráda chrastítka.“

„Kup jich asi dvanáct.“ „Ano, pane.“

Žádné zbytečné otázky. To se Jamiemu líbilo. David Blackwell to dotáhne daleko.

Ten večer, když Jamie dorazil domů s malým hnědým balíčkem, spustila paní Talleyová: „Omlouvám se za tu minulou noc, pane McGregore. Nechápu, jak jsem to mohla zaspat. To dítě muselo strašně plakat, když jste ho slyšel přes celý dům až do svého pokoje.“

„Nic si z toho nedělejte,“ řekl Jamie velkoryse. „Hlavně že jeden z nás ho slyšel.“ Podal jí balíček. „Dejte mu tohle. Pár chrastítek na hraní. Musí to být pro něj nuda ležet celý den uvězněný v té kolébce.“

„Ó, ale on tam není uvězněný. Já ho beru ven.“

„Kam ho berete?“

„Jen do zahrady, tam na něj vidím.“

Jamie se zamračil: „Dneska v noci mi připadalo, že nevypadá dobře.“ „Nevypadal dobře?“

„Ne. Neměl dobrou barvu. Nebylo by vhodné, kdyby onemocněl, než si ho matka vyzvedne.“

„To ne, pane.“

„Možná bych se na něj měl ještě jednou podívat.“ „Ano, pane. Mám ho sem přinést?“ „Udělejte to, paní Talleyová.“ „Hned, pane McGregore.“

Za chvilku byla zpátky s malým Jamiem v náručí. Svíral v ruce modré chrastítko. „Mně se zdá, že má dobrou barvu.“ „No, možná že jsem se zmýlil. Podejte mi ho.“ Opatrně mu miminko podala a Jamie vzal svého syna poprvé do náruče. Zaplavil ho pocit, který vůbec nečekal. Jako by po tomto okamžiku toužil, žil pro něj, aniž si to kdy uvědomil. V náručí držel krev své krve, svého syna, Jamieho McGregora juniora.

Jaký mělo smysl budovat nějakou říši, dynastii, vlastnit diamanty a zlato a železnice, když to nemáš komu předat? Co jsem to byl za blázna? pomyslel si Jamie. Dodneška ho nikdy nenapadlo, co mu schází. Byl příliš zaslepený svou nenávistí. Shlížel na tu malou tvářičku a tvrdost, usazená hluboko v něm, mizela.

„Přestěhujte okamžitě Jamieho kolébku do mé ložnice, paní Talleyová.“

Když se Margareta po třech dnech objevila u hlavních dveří Jamieho domu, řekla paní Talleyová: „Pan McGregor je v kanceláři, slečno van der Merweová. Ale požádal mě, abych pro něj poslala, až si přijdete pro děťátko. Rád by s vámi mluvil.“

Margareta čekala v obývacím pokoji s malým Jamiem v náručí. Strašně se jí po něm stýskalo. Několikrát během toho týdne skoro ztratila odhodlání a spěchala zpátky do Klipdriftu ve strachu, že se chlapečkovi něco stalo, že mohl onemocnět. Ale přinutila se zůstat stranou a její plán vyšel. Jamie s ní chce mluvit! Všechno bude nádherné. Teď už budou spolu.

V okamžiku, kdy Jamie vešel do místnosti, pocítila Margareta známé pohnutí. Ó Bože, pomyslela si, tolik ho miluju.

„Nazdar, Maggie.“

Vřele a šťastně se usmála. „Nazdar, Jamie.“

„Chci svého syna.“

Margaretino srdce jásalo. „Ovšemže chceš svého syna, Jamie. Nikdy jsem o tom nepochybovala.“

„Dohlédnu na to, aby byl pořádně vychován. Bude mít všechny výhody, které mu mohu poskytnout. A samozřejmě dohlédnu na to, aby bylo postaráno o tebe.“

Margareta se na něj zmateně podívala. „Já – já ti nerozumím.“

„Řekl jsem, že chci syna.“

„Myslela jsem – tedy – ty a já…“

„Ne. Jediné, co chci, je chlapec.“

Margareta náhle dostala vztek. „Aha. Já ale nedovolím, abys mi ho vzal.“

Jamie ji chvíli pozoroval. „Dobrá. Uděláme kompromis. Můžeš tu s Jamiem zůstat. Můžeš být jeho – jeho vychovatelkou.“ Všiml si jejího výrazu. „Co tedy chceš?“

„Chci, aby můj syn měl jméno,“ řekla divoce. „Jméno svého otce.“

„V pořádku. Adoptuju ho.“

Margareta na něj pohlédla s opovržením. „Adoptuješ moje dítě? Ó ne. Nedostaneš mého syna. Je mi tě líto. Velký Jamie McGregor. Se všemi svými penězi a mocí nemáš nic. Jsi k politování.“

A Jamie tam stál a díval se, jak Margareta odchází z domu s jeho synem v náručí.

Příští den ráno byla Margareta připravená a rozhodnutá k odjezdu do Ameriky.

„Útěkem se nic nevyřeší,“ namítala paní Owensová.

„Já neutíkám. Jen hledám místo, kde můžeme já a můj chlapeček začít nový život.“

Už nemohla déle vystavovat sebe a své děťátko ponižování, které jim Jamie McGregor nabízel.

„Kdy odjíždíte?“

„Co nejdříve. Pojedem kočárem do Worchesteru a odtud vlakem do Kapského Města. Našetřila jsem dost, abychom se dostali do New Yorku.“

„Je to daleká cesta.“

„Stojí za to. Říkají, že Amerika je země neomezených možností, ne? To je vše, co potřebujeme.“

Jamie byl na sebe vždycky pyšný, že je muž, který zůstává klidný i pod tlakem. Teď ječel na každého, kdo mu přišel do cesty. V kanceláři byl neustálý neklid. Nikdo ho ničím nepotěšil. Řval a nadával na všechno a nebyl schopen se kontrolovat. Tři noci nespal. Stále myslel na svůj rozhovor s Margaretou. K čertu s ní! Měl vědět, že se ho pokusí přitlačit k tomu, aby si ji vzal. Lstivá jako její otec. Špatně to vyjednal. Řekl, že se o ni postará, ale neupřesnil to. No ovšem. Peníze! Měl jí nabídnout peníze. Tisíc liber – deset tisíc liber – víc.

„Mám pro tebe choulostivý úkol,“ řekl Davidu Blackwellovi.

„Ano, pane.“

„Chci, abys promluvil se slečnou van der Merweovou. Řekni jí, že nabízím dvacet tisíc liber. Ona ví, co za to chci.“ Jamie vypsal šek. Už dávno poznal kouzlo peněz. „Dej jí tohle.“

„Dobře, pane.“ A byl pryč.

Vrátil se za patnáct minut a podával šek svému zaměstnavateli. Byl vedví. Jamie cítil, jak rudne. „Děkuji, Davide. To je vše.“

Takže Margareta usiluje o větší obnos. Dobře tedy. Dá jí ho. Ale tentokrát to zařídí sám.

Pozdě odpoledne vešel Jamie McGregor do penziónu paní Owensové. „Chtěl bych mluvit se slečnou van der Merweovou,“ řekl.

„To bohužel nepůjde,“ informovala ho paní Owensová. „Je na cestě do Ameriky.“

Jamie měl pocit, že dostal ránu do žaludku. „To není možné! Kam se vydala?“

„Odjela se synem posledním dostavníkem do Worchesteru.“

Vlak, čekající ve stanici ve Worchesteru, byl naplněn k prasknutí. Místa i uličky byly obsazeny hlučnými cestujícími. Byli tu obchodníci s manželkami, prodavači, prospektoři, Kafrové, vojáci a námořníci vracející se do služby. Většina z nich jela vlakem poprvé v životě, a tak mezi cestujícími panovala slavnostní nálada. Margaretě se podařilo dostat místo u okna, kde se na Jamieho nemohl tlačit dav. Seděla tam, tiskla děťátko k sobě, nevnímala okolí a myslela na nový život, který je před nimi. Nebude to lehké. Kamkoli půjde, vždycky bude svobodná matka s dítětem, urážka společnosti. Ale najde způsob, jak zajistí svému synovi slušné živobytí. Uslyšela, jak průvodčí volá: „Nastupovat!“

Vzhlédla a před ní stál Jamie. „Seber si svoje věci,“ nařídil jí. „Vystoupíš z vlaku.“

Stále ještě si myslí, že si mě může koupit, pomyslela si Margareta. „Kolik mi nabízíš tentokrát?“

Jamie se podíval na syna, spícího klidně v Margaretině náručí. „Nabízím ti manželství.“

9

Tři dny nato byli oddáni – neokázale, zvolil soukromý obřad. Jediným svědkem byl David Blackwell.

Během obřadu naplňovaly Jamieho McGregora smíšené pocity. Navykl si na to, že kontroloval a ovládal ostatní, a tentokrát byl ovládán on sám. Podíval se na Margaretu. Vypadala skoro krásně, jak tam vedle něj stála. Vzpomněl si na její vášeň a oddanost, ale byla to jen vzpomínka, nic víc, bez vášně a citu. Použil Margaretu jako nástroj pomsty a ona mu dala dědice.

Kněz řekl: „A nyní vás prohlašuji mužem a ženou. Můžete políbit nevěstu.“

Jamie se předklonil a letmo políbil Margaretu na tvář.

„Pojďme domů,“ hlesl. Syn na něj čeká.

Po návratu do domu doprovodil Jamie Margaretu do ložnice v jednom z křídel.

„To je tvoje ložnice,“ sdělil jí.

„Aha.“

„Najmu jinou hospodyni a pověřím paní Talleyovou péčí o Jamieho. Budeš-li cokoliv potřebovat, řekni to Davidu Blackwellovi.“

Margareta měla pocit, jako by ji uhodil. Zacházel s ní jako se služkou. Ale to nebylo důležité. Můj syn má jméno. A to mi stačí.

Jamie se k večeři nevrátil. Margareta na něj čekala a pak se navečeřela sama. Tu noc ležela v posteli, nespala a naslouchala každému zvuku v domě. Ve čtyři hodiny ráno konečně is: la. Poslední, co ji napadlo, bylo, kterou z děvčat madam Agnes si vybral.

Margaretin vztah s Jamiem se sňatkem nezměnil, zato její vztahy s občany Klipdriftu prošly zázračnou proměnou. Margareta se přes noc stala z vyděděnce společenskou veličinou. Většina lidí ve městě byla nějakým způsobem závislá na Jamiem a společnosti Kruger-Brent, Ltd. Uvědomili si, že je-li Margareta dost dobrá pro Jamieho, je dost dobrá i pro ně. A tak nyní, když brala malého Jamieho na procházku, provázely ji úsměvy a veselé pozdravy. Pozvání jen pršela. Byla zvána na čaje, dobročinné obědy a večeře a žádána, aby předsedala městským výborům. Jakmile změnila účes, mnoho žen ve městě se po ní okamžitě opičilo. Koupila si nové žluté šaty a najednou byly největší módou. Margareta přijímala jejich podlézavost stejně, jako předtím přijímala jejich nepřátelství – s tichou důstojností.

Jamie se vracel domů, jen aby trávil čas se synem. K Margaretě se choval stále stejně zdvořile a odtažitě. Každé ráno hrála pro služebnictvo roli šťastné manželky, navzdory chladnému nezájmu muže, který seděl proti ní u stolu. Ale když Jamie odešel, mohla utéct do svého pokoje. Byla zbrocená potem. Nenáviděla se. Kde byla její hrdost? Když ona Jamieho stále milovala. Vždycky ho budu milovat, pomyslela si. Bůh mi pomáhej.

Jamie jel na tři dny obchodně do Kapského Města. Když vycházel z hotelu Royal, otázal se ho černý kočí v livreji: „Vůz, pane?“

„Ne,“ řekl Jamie. „Půjdu pěšky.“

„Banda si myslel, že byste se rád svezl.“

Jamie se zarazil a ostře na muže pohlédl: „Banda?“

„Ano, pane McGregore.“

Jamie nastoupil do kočáru. Kočí práskl bičem a rozjeli se. Jamie se opřel o sedadlo a vzpomínal na Bandu, na jeho odvahu, na jeho přátelství. Mnohokrát se za poslední dva roky pokoušel ho najít, ale bezvýsledně. A teď byl na cestě za svým přítelem.

Vozka zatočil směrem k pobřeží a Jamie okamžitě věděl, kam jedou. Za čtvrt hodiny kočár zastavil před opuštěným skladištěm, kde kdysi Jamie a Banda plánovali svoje dobrodružství. To jsme ale byli bezstarostní blázni, pomyslel si Jamie. Vystoupil a zamířil ke skladišti. Banda na něj čekal.

Vypadal úplně stejně, až na to, že teď byl hezky oblečený v šatech s košilí a kravatou.

Oba tam tiše stáli, jen se na sebe usmívali a pak se objali.

„Vypadáš blahobytně,“ promluvil Jamie.

Banda přikývl: „Nevede se mi špatně. Koupil jsem tu farmu, o které jsme mluvili. Mám ženu a dva syny a pěstuju obilí a pštrosy.“

„Pštrosy?“

„Jejich peří vynáší spoustu peněz.“

„Aha. Rád bych poznal tvoji rodinu, Bando.“ Jamie si vzpomněl na svou rodinu ve Skotsku a jak moc je postrádá. Byl z domova čtyři roky. „Pokoušel jsem se tě najít.“

„Měl jsem co dělat, Jamie.“ Banda se k němu přiblížil. „Musel jsem se s tebou setkat, abych tě varoval. Budeš mít nepříjemnosti.“

Jamie si ho prohlížel. „Jaké nepříjemnosti?“

„Ten člověk, který se stará o namibijská pole – Hans Zimmerman –je špatný. Dělníci ho nenávidí. Mluví o tom, že odejdou. Jestli to udělají, stráže se pokusí je zastavit a dojde ke rvačce.“

Jamie z Bandy nespouštěl oči.

„Pamatuješ se, jednou jsem se zmínil o člověku jménem John Tengo Javabu?“

„Ano. Je to politický vůdce. Četl jsem o něm. Připravoval něco jako donderstorm“

„Jsem jeden z jeho stoupenců.“

Jamie přikývl. „Aha. Udělám, co je třeba,“ sliboval.

„Dobře. Stal se z tebe mocný člověk, Jamie. Jsem rád.“

„Děkuju ti, Bando.“

„A máš hezkého syna.“

Jamie nemohl skrýt údiv. „Jak to víš?“

„Rád mám o svých přátelích přehled.“ Banda vstal. „Musím jít na jednu schůzku, Jamie. Řeknu jim, že se namibijské záležitosti vyjasní.“

„Ano. Dohlédnu na to.“ Doprovodil velkého černocha ke dveřím. „Uvidím tě zase někdy?“

Banda se usmál. „Budu blízko. Tak snadno se mě nezbavíš.“

A zmizel.

Jakmile se Jamie vrátil do Klipdriftu, poslal pro Davida Blackwella. „Byly nějaké problémy na namibijském poli, Davide?“

„Ne, pane McGregore.“ Zaváhal. „Ale zaslechl jsem, že se něco chystá.“

„Dozorcem je Hans Zimmerman. Zjisti, jestli zachází špatně se svými dělníky. Pokud ano, zaraz to. Chci, abys tam jel ty osobně.“

„Ráno vyrazím.“

Jakmile David dorazil na namibijská diamantová pole, strávil v tichosti dvě hodiny rozhovorem se strážemi a dělníky. To, co vyslechl, ho naplnilo chladným vztekem. Když zjistil, co potřeboval, vyhledal Hanse Zimmermana.

Hans Zimmerman nevypadal jako člověk, ale jako goliáš. Vážil tři sta liber a byl šest stop a šest palců vysoký. Měl zpocenou prasečí tvář a oči zarudlé červenými žilkami. Byl to jeden z nejošklivějších lidí, které kdy David Blackwell viděl. Byl také jedním z nejschopnějších dozorců, které zaměstnávala společnost Kruger-Brent, Ltd. Seděl za stolem ve své malé kanceláři, když David vešel.

Vstal a podal Davidovi ruku. „Jsem rád, že vás vidím, pane Blackwelle. Měl jste dát vědět, že přijedete.“

David si byl jistý, že už se mu doneslo, že je tady.

„Whisky?“

„Ne, děkuji.“

Zimmerman se opřel o židli a křivě se usmál. „Co pro vás můžu udělat? Nekopeme dost diamantů podle našeho šéfa?“

Oba muži dobře věděli, že těžba v Namibijské poušti jde skvěle. „Dovedu vyrazit ze svých Kafrů víc než kdokoliv jinej ze společnosti,“ chlubil se Zimmerman.

„Máme nějaké stížnosti na místní poměry,“ řekl David.

Úsměv z Zimmermanovy tváře zmizel. „Stížnosti, na co?“

„Že se s lidmi špatně zachází a…“

Zimmerman s překvapující pohyblivostí vyskočil. Obličej mu zrudl zlostí. „To nejsou lidi. To jsou Kafři. Vy sedíte na prdelích ve svých kancelářích a…“

„Poslouchejte mě,“ řekl David. „Nikdo…“

„Vy poslouchejte mě! Já vytěžím víc zasranejch diamantů než kdokoliv jinej v tomhle podniku a víte proč? Protože těm hajzlům naháním strach.“

„V jiných našich dolech,“ řekl David, „platíme padesát devět šilinků a zaopatření měsíčně. Vy svým dělníkům platíte jen padesát šilinků měsíčně.“

„Vy si stěžujete, že jsem vám ušetřil peníze? Jediný, na čem záleží, je zisk.“

„Pan Jamie McGregor s tím nesouhlasí,“ odpověděl David. „Zvyšte jim platy.“

Zimmerman mrzutě zabručel. „V pořádku. Jsou to šéfovy peníze.“

„Slyšel jsem, že se tady moc používá biče.“

Zimmerman zachrčel. „Bože, domorodci to neublíží, pane. Maj tak tlustou kůži, že ten zatracenej bič ani necítí. Maj z něj jen strach.“

„Pak jste vystrašil tři dělníky až k smrti, pane Zimmermane.“

Zimmerman pokrčil rameny. „Jejich spousta jinejch.“

Je to sprosté zvíře, pomyslel si David. Nebezpečné zvíře. Vzhlédl na mohutného dozorce. „Jestli tady budou ještě nějaké problémy, budete vyměněn.“ Vstal. „Začněte s dělníky zacházet jako s lidmi. To bití musí okamžitě přestat. Prošel jsem jejich příbytky. Jsou to prasečince. Vyčistěte je.“

Hans Zimmerman na něj zíral a těžko se ovládal. „Eště něco?“ zmohl se říct nakonec.

„Ano. Vrátím se za tři měsíce. Jestli se mi nebude líbit, co uvidím, můžete si hledat místo u jiné společnosti. Dobrý den.“ David se otočil a vyšel ven.

Hans Zimmerman tam hezky dlouho stál rozžhavený vzteky. Hlupáci, myslel si. Uitlanders. Zimmerman byl Búr a jeho otec byl Búr. Země jim patřila a Bůh seslal černochy, aby jim sloužili. Kdyby Bůh chtěl, aby se s nimi zacházelo jako s lidmi, neopatřil by je černou kůží. Jamie McGregor tomu nerozumí. Ale co můžeš čekat od uitlandera, milovníka domorodců? Hans Zimmerman si uvědomil, že napříště bude muset být trochu opatrnější. Ale ukáže jim, kdo je v Namibijské poušti pánem.

Společnost Kruger-Brent, Ltd., se rozmáhala a Jamie McGregor byl často pryč. Koupil papírnu v Kanadě a doky v Austrálii. Když byl doma, trávil všechen čas se synem, který se mu stále víc podobal. Byl na něj přehnaně pyšný. Chtěl chlapce brát s sebou na dlouhé cesty, ale Margareta ho odmítala pouštět.

„Je na cestování příliš malý. Až bude větší, může s tebou jezdit. Když chceš být s ním, buď doma.“

Dřív než si to Jamie stačil uvědomit, slavil jeho syn první narozeniny a pak druhé a Jamie se divil, jak ten čas utíká. Byl rok 1887.

Margaretě se poslední dva roky vlekly. Jednou za týden Jamie pozval hosty na večeři a Margareta byla laskavá hostitelka. Ostatní muži ji shledávali vtipnou a inteligentní a rádi s ní hovořili. Věděla, že se několika z nich líbí, ale samozřejmě si nic nezačínali, protože byla ženou Jamieho McGregora.

Jakmile odešel poslední host, vyptávala se Jamieho: „Jak ses bavil dnes večer?“

A jeho odpověď obvykle byla: „Dobře. Dobrou noc,“ a zmizel, aby se podíval na malého Jamieho. Za chvilku uslyšela klapnutí dveří u vchodu, Jamie odcházel z domu.

Noc co noc Margareta McGregorová ležela v posteli a přemýšlela o svém životě. Věděla, jak moc jí ženy ve městě závidí, a bolelo ji, když si uvědomila, jak málo důvodů k tomu mají. Hrála divadlo s manželem, který se k ní choval hůř než k někomu cizímu. Kéž by si jí alespoň všímal! Představovala si, co by se asi stalo, kdyby mu jednou ráno při snídani vylila na hlavu jeho misku s ovesnou kaší, dovezenou speciálně ze Skotska. Dovedla si představit jeho výraz, a ta představa ji rozesmála. Smích přešel do křečovitého pláče. Už ho nechci milovat. Nebudu. Musím to nějak udělat, než mě to zničí…

Klipdrift do roku 1890 překonal Jamieho veškerá očekávání. Za těch sedm let, co v něm žil, město rozkvetlo, prospektoři sem proudili ze všech koutů světa. Mělo to stále stejný průběh. Přijížděli dostavníkem, na vozech nebo pěšky. Neměli nic než ty hadry na sobě. Potřebovali zásoby, nářadí, nocleh a základní obnos na těžbu a Jamie McGregor vše poskytoval. Měl podíly z diamantových a zlatých dolů, jeho jméno a pověst rostla. Jednou ráno ho navštívil právník de Beersů, obrovského konglomerátu, který spravoval rozsáhlé diamantové doly v Kimberley.

„Co pro vás mohu udělat,“ ptal se Jamie.

„Přišel jsem vám něco navrhnout, pane McGregore. De Beersové by vás rádi koupili. Řekněte cenu.“

Byl to opojný okamžik. Jamie se pousmál a odpověděl: „Řekněte vy svou.“

David Blackwell se stával pro Jamieho nepostradatelný. Viděl v mladém Američanovi sám sebe, jaký býval dřív. Chlapec byl poctivý, inteligentní a věrný. Jamie ho udělal svým sekretářem, pak osobním tajemníkem a nakonec, když mu bylo jednadvacet let, svým generálním manažerem.

Davidu Blackwellovi Jamie nahrazoval otce. Když Davidův otec dostal srdeční záchvat, byl to Jamie, kdo obstaral nemocnici a platil lékaře. A když otec zemřel, Jamie zařídil pohřeb. Za těch pět let, co pracoval pro společnost Kruger-Brent, Ltd., začal David Jamieho obdivovat jako nikoho jiného předtím. Byl si vědom problému mezi Margaretou a Jamiem a bylo mu to moc líto, protože je měl oba rád. Ale nic mi do toho není, řekl si. Mým úkolem je pomáhat Jamiemu, jak nejlépe umím.

Jamie trávil víc a víc času se synem. Chlapci teď bylo pět let, a když ho vzal s sebou do dolů, celý týden nemluvil o ničem jiném. Tábořili spolu a spali ve stanu pod hvězdami. Jamie byl zvyklý na oblohu ve Skotsku, kde hvězdy měly svá ustálená místa. Tady, v Jižní Africe, bylo umístění hvězd zmatené. V lednu svítilo souhvězdí Lodního kýlu nad hlavou, zatímco v květnu to byl Jižní kříž, který byl v nadhlavníku. V červnu, kdy byla v Jižní Africe zima, zdobil nebe Škorpión. Byla to záhada. A pro Jamieho to byl zvláštní pocit, když ležel na teplé zemi se synem vedle sebe a věděl, že jsou součástí téže věčnosti.

Vstávali za úsvitu a stříleli zvěř do kuchyně: koroptve, perličky, srnce a oribi. Malý Jamie měl svého poníka a tak otec se synem jezdili po stepi. Vyhýbali se jámám; některé byly šest stop hluboké, vyhrabané mravenečníkem. Pohltily by koně i s jezdcem. Některé vyhrabala divoká kočka.

Na poušti číhalo nebezpečí. Jednou tábořili u řečiště a skoro je zabilo stádo putujících afrických gazel. První náznak, že není něco v pořádku, byla oblaka zvířeného prachu na obzoru. Zajíci, šakalové a divoké kočky prchali a dlouzí hadi vylézali z křovin a hledali úkryt pod kameny. Jamie znovu pozoroval obzor. Mračna zvířeného prachu se blížila.

„Musíme odtud pryč.“

„Náš stan…“

„Nech ho stát!“

Oba se rychle vyšplhali do sedel a zamířili na vrchol vysokého kopce. Uslyšeli dusot kopyt a uviděli první řadu pádících gazel; řadu, která byla přibližně tři míle dlouhá. Bylo jich nejméně půl miliónu a smetly všechno, co jim stálo v cestě. Porážely stromy a drtily křoviska na prach. Pod neustávajícím přívalem zůstávala těla stovek malých zvířat. Zajíce, hady, šakaly a perličky rozmačkala smrtící kopyta. Vzduch byl nasycen prachem a rámusem, a když konečně bylo po všem, Jamie odhadoval, že to trvalo přes tři hodiny.

Na Jamieho šesté narozeniny mu otec řekl: „Příští týden tě vezmu do Kapského Města; ukážu ti, jak vypadá opravdové město.“

„Může maminka s námi?“ zeptal se Jamie. „Nemá ráda střílení, ale města se jí líbí.“

Otec ho pohladil po vlasech a vysvětlil: „Má tady moc práce, synku. Pojedeme jen my chlapi, co?“

Chlapce znepokojovalo, že otec s matkou si byli tak vzdálení, ale dosud tomu nerozuměl.

Cestovali v Jamieho soukromém vagónu. Do roku 1891 se vlaky staly hlavním dopravním prostředkem Jižní Afriky, protože byly levné, pohodlné a rychlé. Soukromý vagón, který si Jamie nechal vyrobit, byl sedmdesát jednu stopu dlouhý a byla v něm čtyři čalouněná kupé, kde mohlo cestovat dvanáct osob; byl tam salón, který mohl sloužit také jako kancelář, jídelna, bar a dokonale vybavená kuchyň. Ve třech kupé byly mosazné postele, Pintschovy plynové lampy a široká okna.

„Kde jsou ostatní cestující?“ ptal se chlapec.

Jamie se zasmál. „My jsme cestující. To je tvůj vlak.“

Malý Jamie strávil většinu cesty u okna a pozoroval, jak se řítí nekonečnou krajinou.

„Je to boží země,“ vyprávěl mu otec. „Pro nás ji obdařil vzácnými nerosty. Jsou všude kolem nás a čekají, až je objevíme. To, co se našlo dodneška, je jen začátek, Jamie.“

Když dorazili do Kapského Města, ohromily malého Jamieho davy lidí a obrovské budovy. Jamie vzal syna do McGregorovy plavební společnosti a ukazoval mu několik lodí, které byly nakládány a vykládány v přístavu. „Vidíš je? Ty patří nám.“

Po návratu do Klipdriftu Jamie hořel dychtivostí sdělit všechno, co viděl. „Tatínkovi patří celé město!“ vykřikoval chlapec. „Moc by se ti tam líbilo, maminko. Uvidíš to příště.“

Margareta přivinula syna k sobě. „Ano, miláčku.“

Jamie trávil mnoho nocí mimo domov a Margareta věděla, že je u madam Agnes. Doneslo se jí, že jedné z těch žen koupil dům, aby ji mohl navštěvovat soukromě. Nevěděla, jestli je to pravda. Jen věděla, že ať už je to kterákoli z nich, nejradši by ji zabila.

Aby si zachovala zdravý rozum, přinutila se Margareta k práci pro město. Založila sbírku na stavbu nového kostela a také misii na pomoc rodinám prospektorů, kteří byli v nouzi. Vyžádala si na Jamiem jeden z jeho vagónů pro bezplatnou přepravu prospektorů, kteří se vydali z peněz a ztratili naději.

„Chceš po mně, abych vyhodil pěknou sumu peněz, ženská,“ bručel. „Ať se vrátí pěšky, odkud přišli.“

„Nejsou ve stavu, aby šli pěšky,“ odporovala mu Margareta. „A jestli tu zůstanou, město je bude muset živit a šatit.“

„No dobrá,“ konečně souhlasil nabručeně Jamie. „Ale je to zatraceně bláznivý nápad.“

„Děkuji ti, Jamie.“

Díval se za ní, jak vychází z kanceláře, a sobě navzdory nemohl potlačit určitý pocit hrdosti. Pro někoho by byla skvělou ženou, pomyslel si.

Jméno ženy, kterou Jamie usadil v soukromém domě, bylo Maggie. Byla to ta hezká prostitutka, která seděla vedle Margarety na večírku. Jaká ironie, napadlo Jamieho, že se jmenuje stejně jako jeho žena. Nebyly si vůbec podobné. Tahle Maggie byla jednadvacetiletá blondýnka s pikantním obličejem a bujným tělem – v posteli úplná tygřice. Jamie madam Agnes dobře zaplatil, aby nechala děvče odejít, a Maggie dal velkorysou apanáž. Při svých návštěvách v domku se choval velmi diskrétně. Skoro vždycky tam chodil v noci a byl si jist, že ho nikdo nevidí. Ve skutečnosti ho viděl kdekdo, ale všem to bylo jedno. Město patřilo Jamiemu McGregorovi, a tak si mohl dělat, co chtěl.

Tento večer nepřinášel Jamiemu žádnou radost. Šel si sem pro potěšení, ale Maggie měla příšernou náladu. Ležela natažená přes postel, její růžový župan sotva zakrýval zralé poprsí i hedvábný zlatý trojúhelník mezi stehny.

„Už toho mám dost, bejt pořád zavřená v tomhle zatraceným baráku,“ řekla. „Jak nějaká otrokyně nebo co! U madam Agnes se aspoň pořád něco dělo. Proč mě někdy nevemeš s sebou na nějakou tu svoji cestu?“

„To jsem ti už vysvětlil, Maggie. Nemohu…“

Vyskočila z postele a stála před ním plná vzdoru, župan doširoka rozevřený. „Hovno! Svýho syna bereš všude. Jsem snad horší než von?“

„Ano,“ řekl Jamie. Hlas měl nebezpečně klidný. „Jsi.“ Přešel k baru a nalil si další brandy. Už čtvrtou – mnohem víc, než normálně vypil.

„K čertu, neznamenám pro tebe vůbec nic,“ křičela Maggie. „Jsem jen kus prdele.“ Pohodila hlavou a pohrdlivě se zasmála. „Velkej mravnej Skotaku!“

„Skote – ne Skoťáku.“

„Prokristapána, přestaneš mě už kritizovat? Nic nedělám dobře. Kdo si, k čertu, myslíš, že jseš, můj zasranej táta?“

Jamie toho měl dost. „Zítra se můžeš vrátit k madam Agnes. Řeknu jí, že přijdeš.“ Vzal klobouk a zamířil ke dveřím.

„Nemůžeš se mě takhle zbavit, ty mizero!“ Šla za ním, rudá vzteky.

Jamie se ve dveřích zastavil. „Právě jsem to udělal.“ A zmizel do noci.

Byl překvapen, když zjistil, že vrávorá. Mysl měl zamlženou. Možná že vypil víc než čtyři brandy, nebyl si jistý. Myslel na Maggieino nahé tělo v posteli a na to, jak se mu předváděla, dráždila ho a pak se stáhla. Hrála si s ním, hladila ho měkkým jazýčkem po celém těle, až ztvrdnul a zatoužil po ní. A pak začala hádku, nechala ho vzrušeného a neuspokojeného.

Došel k domu, vešel hlavním vchodem a zamířil ke svému pokoji kolem dveří do Margaretiny ložnice. Pod dveřmi prosvítalo světlo. Ještě byla vzhůru. Jamiemu se najednou vybavilo Margaretino tělo, jak leží v posteli v tenké noční košili. Nebo možná bez ní. Vzpomněl si, jak se pod ním její tělo svíjelo pod stromy u řeky Orange. Veden alkoholem otevřel dveře Margaretiny ložnice a vešel.

Ležela v posteli a četla si ve světle petrolejové lampy. Překvapeně vzhlédla. „Jamie… stalo se něco?“

„To, že jsem se rozhod navštívit svou ženu.“ Polykal slova.

Měla na sobě tenkou noční košili a Jamie zahlédl její plné poprsí, jak napíná látku. Bože, jaké má krásné tělo! Začal se svlékat.

Margareta vyskočila z postele s vytřeštěnýma očima. „Co to děláš?“

Jamie kopnutím zavřel dveře a šel k ní. Hodil ji na postel a v mžiku ležel vedle ní nahý. „Bože, já tě chci, Maggie.“

V opilosti si vlastně nebyl jist, kterou Maggie chce. Jak se s ním prala! Ano, tohle byla jeho divoká kočička. Smál se, když se mu podařilo konečně zvládnout její ruce a kopající nohy, a ona se mu náhle otevřela, přitáhla ho k sobě blíž a šeptala: „Ach, miláčku, miláčku Jamie. Tolik tě potřebuju.“ A on si pomyslel: Neměl jsem na tebe být tak protivný. Ráno ti řeknu, že nemusíš zpátky k madam Agnes.

Když se Margareta ráno probudila, byla v posteli sama. Dosud v sobě cítila Jamieho silné mužné tělo a slyšela, jak říká: „Bože, já tě chci, Maggie,“ a zaplavila ji divoká, dokonalá radost. Od začátku měla pravdu. Miloval ji. Stálo za to čekat, stála za to ta léta bolesti, samoty a ponížení.

Margareta prožila celý den ve stavu vytržení. Vykoupala se a umyla si vlasy, mockrát si rozmyslela, v kterých šatech by se Jamiemu líbila nejvíc. Kuchařku poslala pryč, aby mohla sama připravit jeho nejoblíbenější jídla. Zdobila jídelní stůl znovu a znovu, než byla spokojena se svícny a květinami. Přála si, aby to byl dokonalý večer.

Jamie na večeři domů nepřišel. Nepřišel celou noc. Margareta seděla v knihovně a čekala na něj do tří hodin do rána a pak si šla lehnout, sama.

Když se Jamie příští den večer vrátil, zdvořile na ni kývl a odešel do dětského pokoje. Margareta za ním strnule hleděla, ohromená a zmatená, a pak se pomalu otočila k zrcadlu. Zrcadlo jí odpovědělo, že nikdy nebyla tak krásná, ale když se podívala zblízka, nemohla poznat svoje oči. Byly to oči cizího člověka.

10

„Mám pro vás skvělou zprávu, paní McGregorová,“ zářil doktor Teeger. „Čekáte dítě.“

Margaretu jeho slova šokovala a nevěděla, jestli se má smát, nebo plakat. Skvělá zpráva? Přivést další dítě do tohohle manželství bez lásky bylo nemyslitelné. Nebyla schopná dále snášet to ponižování. Musí se z toho nějak dostat; jen si to pomyslela, udělalo se jí zle a úplně se zpotila.

Doktor Teeger se zeptal: „Ranní nevolnosti?“

„Trošku.“

Podal jí nějaké pilulky. „Berte tohle. Uleví se vám. Jste ve skvělé formě, paní McGregorová. Nemáte jediný důvod k obavám. Běžte domů a povězte tu dobrou zprávu manželovi.“

„Ano,“ řekla hluše. „To udělám.“

Seděli u večeře a ona spustila: „Dneska jsem byla u doktora. Čekám dítě.“

Jamie beze slova mrskl ubrouskem o stůl, vstal ze židle a vyřítil se z jídelny. To byla chvíle, kdy Margareta pochopila, že je schopná Jamieho McGregora nenávidět tak silně jako ho milovat.

Bylo to obtížné těhotenství a Margareta ho víceméně proležela, slabá a unavená. Ležela hodinu za hodinou a představovala si Jamieho u svých nohou, jak prosí o odpuštění a znovu se s ní divoce miluje. Ale byly to jen představy. Ve skutečnosti byla v pasti. Neměla kam jít, a i kdyby mohla odejít, nikdy by jí nedovolil, aby s sebou vzala syna.

Jamiemu teď bylo sedm let, byl to živý, zdravý a hezký hoch se smyslem pro humor. Přilnul k matce ještě víc, jako by vycítil, jak je nešťastná. Vyráběl jí ve škole malé dárky a nosil je domů. Margareta mu děkovala a usmívala se, snažila se vymanit ze své skleslosti. Když se malý Jamie ptával, proč otec nezůstává večer doma a proč ji nikdy nevezme s sebou, odpovídala: „Tvůj otec je významný muž, Jamie, zabývá se významnými věcmi a je velmi zaneprázdněný.“

Co je mezi mnou a jeho otcem, je moje věc, pomyslela si Margareta, a nedovolím, aby ho Jamie kvůli tomu nenáviděl.

Margaretino těhotenství bylo stále zjevnější. Když vyšla do ulic, známí ji zastavovali: „Už to nebude dlouho trvat, že, paní McGregorová? Vsadím se, že to bude takový krásný chlapeček, jako je malý Jamie. Váš muž musí být velmi šťastný.“

Za jejími zády říkali: „Chudinka. Vypadá utrápeně – asi přišla na tu kurvu, kterou si vybral za milenku…“

Margareta se snažila připravit Jamieho na nový přírůstek do rodiny. „Budeš mít sestřičku nebo bratříčka, miláčku. Pak si budeš mít s kým hrát. Nebude to hezké?“

Jamie ji objal a řekl: „Aspoň budeš mít společnost, maminko.“

A Margareta bojovala s pláčem.

Porodní bolesti začaly ve čtyři hodiny ráno. Paní Talleyová poslala pro Hannah a miminko se narodilo v poledne. Byla to zdravá holčička, s matčinými ústy a bradou po otci, s černými kudrnatými vlásky, lemujícími červenou tvářičku. Margareta jí dala jméno Kate. Je to dobré a silné jméno, pomyslela si. A ona bude sílu potřebovat. Všichni ji potřebujeme. Musím děti odsud odvézt. Ještě nevím jak, ale musím nějaký způsob najít.

David Blackwell bez zaklepání vrazil do Jamieho kanceláře a ten překvapeně vzhlédl. „Co se, k čertu…?“

„Bouří se v Namibijské poušti.“

Jamie se vztyčil: „Co? Co se stalo?“

„Chytili jednoho černošského chlapce, snažil se ukrást diamant. Vyřízl si díru v podpaží a schoval ho tam. Hans Zimmerman ho před očima všech spráskal bičem. Chlapec umřel. Bylo mu dvanáct let.“

Jamieho tvář zrudla zlostí. „Ježíši! Nařídil jsem, aby přestali s bičováním ve všech dolech.“

„Zimmermana jsem varoval.“

„Zbav se toho grázla.“

„Nemůžeme ho najít.“

„Proč ne?“

„Mají ho černoši. Nemůžeme to uhlídat.“ Jamie popadl klobouk. „Zůstaň tady a na všechno dohlédni, než se vrátím.“

„Myslím, že není bezpečné tam chodit, pane McGregore. Ten domorodec, kterého Zimmerman zabil, je z kmene Barolongů. Ti nezapomínají a neodpouštějí. Mohl bych…“

Ale Jamie byl už pryč.

Už deset mil před diamantovým polem Jamie McGregor zpozoroval kouř. Všechny namibijské chýše hořely. Zatracení blázni! Nadával v duchu Jamie. Pálej si vlastní domy! Jak se kočár blížil, slyšel výstřely a nářek. Uprostřed všeobecného zmatku stříleli strážníci do černochů, kteří se zoufale snažili uniknout. Bílí byli v menšině, deset na jednoho, ale měli zbraně.

Když vrchní konstábl Bernard Sothey uviděl Jamieho McGregora, pospíchal k němu a ujišťoval ho: „Nedělejte si starosti, pane McGregore. Dostaneme ty lumpy, do posledního.“

„Houby dostanete,“ křičel Jamie. „Nařiďte svým mužům, aby přestali střílet.“

„Co? Jestli…“

„Udělejte, co říkám.“ Jamie zahlédl, jak se jedna černoška zhroutila pod sprškou kulek, a udělalo se mu vzteky špatně.

„Odvolejte své muže.“

„Jak si přejete, pane.“ Vrchní konstábl vydal rozkazy svému pomocníkovi a ve třech minutách střelba ustala.

Všude kolem ležela těla. „Chcete-li mou radu,“ řekl Sothey, „já bych…“

„Nestojím o vaše rady. Přiveďte mi vůdce.“

Policisté dovedli mladého černocha až k místu, kde stál Jamie. Měl pouta a byl zbrocen krví, ale vůbec neměl strach. Stál vzpřímeně, oči mu žhnuly a Jamie si vzpomenul na Bandův výraz pro pýchu v bantuském jazyce: isiko.

„Jsem Jamie McGregor.“

Muž si uplivl.

„Za to, co se tady stalo, opravdu nemůžu. Chci se s vašimi muži domluvit.“

„Povězte to jejich vdovám.“

Jamie se otočil na Sotheye. „Kde je Hans Zimmerman?“

„Ještě jsme ho nenašli, pane.“

Jamie zahlédl záblesk v očích černocha a bylo mu jasné, že se Hans Zimmerman nikdy nenajde.

Řekl mu: „Zavřu diamantové pole na tři dny. Chci mluvit s vašimi lidmi. Sepište svoje stížnosti a já se na ně podívám. Slibuju, že budu spravedlivý. Změním všechno, co tu není v pořádku.“

Muž ho nedůvěřivě pozoroval.

„Bude tady nový předák a důstojné pracovní podmínky. Ale očekávám vaše lidi v práci do tří dnů.“

Vrchní konstábl spustil nevěřícně: „Chcete tím říct, že ho necháte odejít? Zabil několik mých mužů.“

„Bude se řádně vyšetřovat a…“

Uslyšeli cválajícího koně a Jamie se otočil. Byl to David Black-well a Jamie zneklidněl, jak se tak nečekaně objevil. David seskočil z koně. „Pane McGregore, váš syn zmizel.“ Najednou se ochladilo.

Polovina Klipdriftu se přidala k pátrání. Prohledali venkov, prozkoumali rokle, strže a jámy. Nenašli po chlapci ani stopy.

Jamie byl jako posedlý. Jen si někam vyšel, to je všechno. Vrátí se.

Vešel k Margaretě do ložnice. Ležela v posteli a kojila děťátko.

„Je něco nového?“ domáhala se zpráv.

„Zatím ne, ale já ho najdu.“ Chvilku se zahleděl na dcerku, pak se otočil a beze slova odešel.

Vstoupila paní Talleyová, ruce zbožně sepnuté. „Nedělejte si starosti, paní McGregorová. Jamie je velký chlapec. Umí se o sebe postarat.“

Margareta přes slzy neviděla. Nikdo by malému Jamiemu přece neublížil. Samozřejmě že ne!

Paní Talleyová vzala Kate.

„Pokuste se usnout.“

Donesla dítě do dětského pokoje a položila ho do kolébky. Kate se na ni podívala a usmála se.

„Taky bys raději měla spát, maličká. Máš před sebou hodně rušný život.“

Vyšla z pokoje a zavřela za sebou dveře.

O půlnoci se okno ložnice tiše otevřelo a do pokoje se vyšplhal jakýsi muž. Přešel ke kolébce, přehodil dítěti přes hlavu pokrývku a vzal ho do náruče.

Banda zmizel stejně rychle, jako se objevil.

Byla to paní Talleyová, kdo zjistil, že Kate je pryč. Napřed ji napadlo, že paní McGregorová v noci vstala a vzala si ji k sobě. Vešla do Margaretiny ložnice a řekla: „Kde je dítě?“

A z výrazu jejího obličeje poznala okamžitě, co se stalo.

Když uplynul další den bez jediné stopy po synovi, byl Jamie na pokraji zhroucení. Šel za Davidem Blackwellem. „Myslíš si, že se mu stalo něco zlého?“ Sotva ovládal hlas.

David se snažil, aby odpověděl přesvědčivě: „Jsem si jistý, že ne, pane McGregore.“

Ale nebyl. Varoval Jamieho McGregora, že Bantuové ani nezapomínají, ani neodpouštějí, a byl to Bantu, koho brutálně zavraždili. David si byl jistý jednou věcí. Jestli unesli Jamieho Bantuové, zemřel strašnou smrtí, protože by provedli odplatu stejným způsobem.

Jamie se vpodvečer vrátil vyčerpaný domů. Vedl skupinu měšťanů, kopáčů a strážníků, která strávila noc bezvýsledným hledáním chlapce v každém myslitelném místě.

David na něj čekal ve studovně. Vstal. „Pane McGregore, unesli vaši dceru.“

Jamie na něj tiše pohlédl a zbledl. Pak se otočil a šel do ložnice.

Nespal čtyřicet osm hodin. Padl do postele zcela vyčerpán a usnul. Byl ve stínu rozložitého baobabu a z dálky se k němu přes nedotčenou step plížil lev. Malý Jamie jím třásl: „Vzbuď se, tatínku, blíží se sem lev.“ Zvíře se teď přibližovalo rychleji. Syn jím třásl silněji: „Probuď se!“

Jamie otevřel oči. Nad ním stál Banda. Jamie chtěl promluvit, ale on mu rukou zakryl ústa.

„Tiše!“ Dovolil mu, aby se posadil.

„Kde je můj syn?“

„Je mrtvý.“

Pokoj se zatočil.

„Je mi to líto. Přišel jsem příliš pozdě, abych tomu mohl zabránit. Tvoji lidé prolili krev Bantuů. Moji lidé žádali pomstu.“

Jamie skryl tvář do dlaní. „Ó Bože! Co mu udělali?“

V Bandově hlase zněl bezedný smutek. „Nechali ho v poušti. Já-já jsem ho našel a pohřbil.“

„Ach ne! Ach prosím, ne!“

„Pokoušel jsem se ho zachránit, Jamie.“

Jamie pomalu kývl, přijal to. A pak se zeptal dutě: „Co je s mou dcerou?“

„Odnesl jsem ji pryč, aby ji neobjevili. Je zpátky ve své ložnici, spí. Bude v pořádku, jestli splníš, cos slíbil.“

Jamie vzhlédl a jeho obličej byl jako maska nenávisti.

„Dodržím slovo. Ale chci ty, kteří zabili mého syna. Zaplatí mi za to.“

Banda tiše řekl: „Pak budeš muset vybít celý můj kmen, Jamie.“ A byl pryč.

Byla to jen zlá noční můra, ale křečovitě zavírala oči, protože věděla, že jak je otevře, pak se můra stane skutečností a její děti budou mrtvé. A tak hrála hru. Bude je mít tak dlouho zavřené, až ucítí Jamieho ručku na své a uslyší: „Maminko, všechno je v pořádku. Jsme tady. Jsme v bezpečí.“

Zůstala v posteli tři dny, odmítala s kýmkoliv mluvit nebo kohokoliv přijmout. Doktor Teeger přicházel a odcházel a Margareta si to ani neuvědomovala. Ležela v posteli, oči zavřené, když náhle o půlnoci zaslechla hlasitou ránu ze synova pokoje. Otevřela oči a naslouchala. Uslyšela ještě něco jiného… Malý Jamie se vrátil!

Rychle vyskočila z postele a letěla k zavřeným dveřím synova pokoje. Za nimi uslyšela podivné zvířecí zvuky. Srdce jí divoce bušilo, když rozrazila dveře.

Na zemi ležel její manžel, obličej a tělo zkroucené. Jedno oko měl zavřené a druhé na ni groteskně civělo. Snažil se promluvit, ale vyrážel jen jakési zvířecí zvuky.

Margareta zašeptala: „Ó Jamie – Jamie!“

Doktor Teeger řekl: „Obávám se, že mám špatné zprávy, paní McGregorová. Váš muž prodělal těžkou mrtvici. Je tady padesátiprocentní šance, že to přežije. Ale jestli přežije, bude z něj živá mrtvola. Zařídím, aby byl převezen do soukromého sanatoria, kde bude mít potřebnou péči.“

„Ne.“

Překvapeně se na Margaretu podíval. „Ne… co?“

„Do nemocnice ne. Chci ho mít tady, u sebe.“ Doktor chvíli uvažoval. „Dobrá. Bude potřebovat sestru. Zařídím…“

„Nechci sestru. Budu se o Jamieho starat sama.“

Lékař potřásl hlavou: „To nepůjde, paní McGregorová. Nevíte, co to obnáší. Váš manžel už není člověk v běžném slova smyslu. Je úplně ochrnutý a tak to zůstane po zbytek jeho života.“

Margareta řekla: „Postarám se o něj.“ Konečně Jamie patřil opravdu jen jí.

11

Jamie McGregor žil přesně jeden rok ode dne, kdy onemocněl, a pro Margaretu to bylo nejkrásnější období jejího života. Byl úplně bezmocný. Nemohl ani mluvit, ani se hýbat. Margareta se starala o svého muže a dohlížela na jeho potřeby ve dne v noci. Přes den ho usazovala do kolečkového křesla a brala s sebou do šicího pokoje; vyprávěla mu a pletla mu svetry a plédy. Probírala všechny drobné domácí problémy, na které dříve neměl čas, a líčila mu, jak pěkně roste malá Kate. V noci odnášela Jamieho vyhublé tělo do své ložnice a jemně ho ukládala na lůžko. Když ho přikryla, dál vedli svůj jednostranný rozhovor, dokud se jí nechtělo spát.

Firmu Kruger-Brent, Ltd., vedl David Blackwell. Čas od času přišel za Margaretou s papíry k podpisu a s bolestí sledoval Jamieho bezmocnost. Tomuto člověku jsem tolik dlužen, za všechno, myslel si David.

„Dobře sis vybral, Jamie,“ říkala Margareta manželovi. „David je výborný člověk.“ Odložila pletení a usmála se. „Trochu mi tě připomíná. Samozřejmě nikdo nebyl a nebude tak chytrý jako ty, miláčku. Byls tak milý a hezký, Jamie, a silný. Nebál ses snít. Teď se ti všechny sny vyplnily. Společnost se každým dnem rozrůstá.“ Začala znovu plést. „Malá Kate už začíná mluvit. Přísahám, dneska ráno řekla ‚mama\“

Jamie seděl podepřený v kolečkovém křesle, jedno oko strnule upřené dopředu.

„Má tvoje oči a ústa. Vyroste z ní krasavice…“

Příští den ráno, když Margareta vstala, byl Jamie mrtvý. Vzala ho do náruče a přitiskla k sobě.

„Odpočívej, můj miláčku, odpočívej. Tolik jsem tě vždycky milovala, Jamie. Doufám, že to víš. Sbohem, moje jediná opravdová lásko.“

Zůstala teď sama. Manžel a syn ji opustili. Zbyla jen ona a dcera. Šla do dětského pokoje a podívala se na Kate, která spala v kolébce. Kateřina. Kate. Jméno je starořeckého původu a znamená čistý nebo mravný. Často se dává svatým nebo řádovým sestrám a královnám.

Margareta řekla nahlas: „Kterou z nich budeš ty, Kate?“

Byla to doba velkého rozkvětu Jižní Afriky, ale také doba velkých svárů – dlouhotrvajícího sporu mezi Búry a Brity o Transvaal, který se nakonec vyhrotil ve čtvrtek 12. října 1899. V den, kdy Kate oslavila sedmé narozeniny, vyhlásili Britové Búrúm válku a o tři dny později byl Svobodný oranžský stát pod palbou. David se snažil přimět Margaretu, aby vzala Kate a odjely z Jižní Afriky, ale ta to odmítla.

„Mám tu svého muže,“ argumentovala.

David s ní nemohl pohnout. „Přidám se k Búrúm,“ řekl jí.

„Zvládnete to?“

„Ano, samozřejmě,“ odpověděla Margareta. „Pokusím se udržet společnost v chodu.“ A příští den David odešel.

Britové počítali se snadnou a rychlou válkou, ničím více než jakousi čistkou, a tak si počínali se sebevědomou a veselou sváteční náladou. V kasárnách v londýnském Hyde Parku uspořádali večeři se zvláštním jídelníčkem, na kterém byl zobrazen voják držící podnos s kančí – burskou – hlavou. Na jídelním lístku stálo:

Večeře na rozloučenou

pro Kapskou eskadru

27. LISTOPADU 1899

MENU

Ústřice – Modré útesy

Přídělová polévka

Šplhoun v kapse

Písečná ryba

Makefingské s kopové

Transvaalské turíny, kapská omáčka

Pretoriánští bažanti

Bělošská omáčka

Drátenické brambory

Mírový nákyp, zmrzlina Massa

Holandský sýr

Dezert – Poušť

(Neházejte šrapnely pod stůl)

Burská vína – Dlouhý Tom

Holandané v kůži

Víno od řeky Orange

Brity čekalo překvapení. Búrové bojovali na domácí půdě, a tak byli odhodlaní a pevní. První bitva se odehrála u Mafekingu, místa, které bylo sotva vesnicí, a Britové si začali uvědomovat, co je čeká. Z Anglie byly spěšně vypraveny další oddíly. U Kimberley podlehli a teprve po krvelačném a urputném boji dobyli Ladysmith. Burská děla měla delší dostřel než britská, a tak vzali z lodí zbraně s dlouhým dostřelem a nechali je obsluhovat námořníky ve vnitrozemí, vzdáleném stovky mil od jejich lodí.

Margareta dychtivě sledovala zprávy z bojiště. Ona a všichni kolem žili z dohadů, jejich nálada se měnila podle zpráv – z nadšení v zoufalství. Jednou ráno vrazil jeden z Margaretiných zaměstnanců do kanceláře a řekl: „Zrovna jsem zachytil zprávu, že se Britové blíží ke Klipdriftu. Všechny nás pobijou.“

„Nesmysl. Ani si netroufnou se nás dotknout.“

Za pět hodin byla Margareta McGregorová válečným zajatcem.

Margaretu s Kate odvezli do Paardebergu, jednoho ze stovek zajateckých táborů, které se rozmnožily po celé Jižní Africe. Zajatce drželi na ohromném otevřeném poli, obehnaném ostnatým drátem a hlídaném britskými ozbrojenými vojáky. Poměry byly žalostné.

Margareta vzala Kate do náruče a řekla: „Neboj se, miláčku, nic se nám nestane.“

Ale nikdo tomu nevěřil. Každý den byl provázen řetězem hrůz. Kolem nich umíraly desítky a pak stovky lidí a nakonec tisíce, když tábor zachvátila horečka. Nebyli tam lékaři a ani léky pro raněné a jídlo téměř žádné. Bylo to jako neustávající noční můra, která trvala tři mučivé roky. Nejhorší na tom byl pocit naprosté bezmocnosti. Margareta a Kate byly naprosto odkázány na milost a nemilost svých věznitelů. Závisely na nich stravou a přístřeším, holým životem. Kate žila v hrůze. Sledovala, jak kolem ní umírají děti, a děsila se, že přijde na řadu. Byla bezmocná, nemohla chránit ani matku, ani sebe. Byla to zkušenost, na kterou nikdy nezapomene. Moc. Máš-li moc, máš jídlo. Dostaneš lék. Jsi volná. Viděla kolem sebe padat a umírat lidi a ztotožňovala moc se životem. Jednou, přemýšlela Kate, budu mocná. Nikdo už mi tohle znova neudělá.

Těžké boje pokračovaly – u Belmontu, Graspanu, Stormbergu a Spioenkopu –, ale nakonec stateční Búrové podlehli síle britského impéria. V roce 1902 se Búrové skoro po tříleté krvavé válce vzdali. Bojovalo padesát pět tisíc Búrú a třicet čtyři tisíce jejich vojáků, žen a dětí zemřelo. Ale co naplňovalo hlubokou a divokou hořkostí ty, kteří přežili, bylo, že dvacet osm tisíc z nich zemřelo v zajateckých táborech.

Jednoho dne se brána tábora otevřela a Margareta s Kate se vrátily do Klipdriftu. Za několik týdnů, jedné tiché neděle, se vrátil i David. Ve válce vyspěl, ale byl to stále ten seriózní, starostlivý chlapec, na kterého si Margareta navykla spoléhat. David strávil ta pekelná léta v boji a ve strachu o Margaretu a Kate, zda přežily. Když je našel doma živé a zdravé, měl radost.

„Kéž jsem vás mohl chránit,“ řekl David Margaretě.

„Už je to všechno za námi, Davide. Musíme myslet jenom na budoucnost.“

A budoucnost znamenala společnost Kruger-Brent, Ltd.

Pro svět byl rok 1900 nepopsanou tabulkou, kterou dějiny měly zaplnit: nové období, které slibovalo mír a nekonečnou naději pro všechny. Začalo nové století a přineslo s sebou řadu udivujících vynálezů, které změnily život na zeměkouli. Parní stroje byly nahrazeny spalovacími motory, objevily se elektromobily. Byly tu ponorky a letadla. Populace lidí dosáhla počtu miliardy a půl. Nastal čas rozvoje a rozmachu a v dalších šesti letech David a Margareta plně využili každé příležitosti.

V těch letech Kate vyrůstala bez dohledu. Matka s Davidem byli příliš zaměstnáni vedením společnosti a nemohli se jí tolik věnovat. Byla divoké, tvrdohlavé, umíněné a nezvládnutelné dítě. Jednou odpoledne, když se Margareta vrátila domů z obchodního jednání, uviděla svou čtrnáctiletou dceru, jak se na zahradě pere v bahně se dvěma kluky. Zděšeně tomu přihlížela.

„Safraporte!“ řekla si pro sebe potichu. „Tohle děvče má jednou řídit Kruger-Brent, Ltd. Pánbůh s námi!“

KNIHA DRUHÁ

KATE A DAVID

1906-1914

12

Jedné horké letní noci v roce 1914, když Kate McGregorová pracovala sama ve své kanceláři v nové budově vedení společnosti Kruger-Brent, Ltd., v Johannesburgu, uslyšela najednou zvuk přijíždějících aut. Odložila akta, která právě pročítala, přešla k oknu a vyhlédla ven. Před budovou zastavila dvě policejní auta a mikrobus. Kate zamračeně pozorovala, jak šest uniformovaných policistů vyběhlo a spěšně obsadilo oba východy z budovy. Bylo už pozdě, ulice byly prázdné. Kate zahlédla svůj rozvlněný obraz v okenním skle. Byla to krásná žena; po otci zdědila světle šedé oči a po matce plnou postavu.

Ozvalo se zaklepání a Kate zvolala: „Dále!“

Dveře se otevřely a vešli dva muži v uniformě. Jeden měl na výložkách hodnost vrchního inspektora policie.

„Co se to, proboha, děje?“ žádala Kate vysvětlení.

„Omlouvám se, že vás vyrušujeme v tak pozdní hodinu, slečno McGregorová. Jsem vrchní inspektor Cominsky.“

„O co jde, pane vrchní inspektore?“

„Dostali jsme hlášení, že jeden uprchlý vrah byl před chvílí spatřen, jak vchází do téhle budovy.“

Kate se ve tváři objevilo zděšení. „Jak vchází do téhle budovy?“

„Ano, slečno. Je to nebezpečný člověk a je ozbrojený.“

Kate znervózněla: „V tom případě bych vám byla velmi vděčná, kdybyste ho našli a dostali odsud.“

„Proto jsme tady, slečno McGregorová. Vy jste zřejmě nic podezřelého neviděla ani neslyšela?“

„Ne. Jsem tu úplně sama a v budově je spousta míst, kde se někdo může ukrýt. Byla bych ráda, kdyby ji vaši muži důkladně prohledali.“

„Začneme okamžitě, slečno.“

Vrchní inspektor se otočil a zavolal na muže do chodby: „Rozdělte se! Začněte v suterénu a postupujte nahoru ke střeše.“ Pak se obrátil znovu na Kate: „Jsou některé kanceláře zamčené?“

„Myslím, že ne,“ řekla Kate, „ale pokud jsou, mohu vám je otevřít.“

Vrchní inspektor Cominsky si všiml, jak je nervózní, ale vůbec se tomu nedivil. Asi by na tom byla ještě hůř, kdyby věděla, že muž, kterého hledají, nemá co ztratit.

„Určitě ho najdeme,“ ujistil Kate.

Kate vzala do ruky zprávu, na které pracovala, než přišli, ale nemohla se soustředit. Slyšela, jak policie prohledává budovu, kancelář po kanceláři. Najdou ho? Zachvěla se.

Policisté postupovali pomalu, metodicky prozkoumali každý možný úkryt od suterénu po střechu. Za tři čtvrtě hodiny se objevil vrchní inspektor znovu u Kate.

Pohlédla na jeho obličej. „Nenašli jste ho.“

„Ještě ne, slečno, ale nemějte strach…“

„Já mám strach, pane inspektore. A jestli je v téhle budově uprchlý vrah, chci, abyste ho našli.“

„Najdeme ho, slečno McGregorová, máme cvičené psy.“

Z chodby se ozvalo štěkání a vzápětí vstoupil do kanceláře psovod s dvěma velkými německými ovčáky na vodítku.

„Psi už proslídili celou budovu. Tohle je jediná místnost, kde ještě nebyli.“

Vrchní inspektor se obrátil na Kate. „Vyšla jste za poslední hodinu z téhle místnosti?“

„Ano, šla jsem si pro nějaké záznamy do kartotéky. Myslíte, že by se byl…?“ Otřásla se. „Byla bych ráda, kdybyste tuhle kancelář prohledali. Prosím.“

Vrchní inspektor pokynul psovodovi, ten odepnul psům vodítka a poručil:

„Hledej!“

Psi vyletěli jako šílení. Přeběhli k zavřeným dveřím na druhé straně a divoce se rozštěkali. „Bože můj!“ vykřikla Kate. „Je tam!“

Vrchní inspektor vytáhl pistoli. „Otevřete to!“ nařídil. Oba policisté s odjištěnými pistolemi otevřeli dveře do přilehlé šatny. Byla prázdná. Jeden pes běžel k dalším dveřím a zuřivě na ně dorážel tlapou.

„Kam vedou ty dveře?“ zeptal se vrchní inspektor Cominsky.

„Do umývárny.“

Policisté se postavili po stranách dveří a prudce je otevřeli dokořán. Uvnitř nikdo nebyl.

Psovod byl vyveden z míry. „Takhle se ještě nikdy nechovali.“ Psi divoce lítali po místnosti. „Zachytili stopu,“ řekl psovod, „ale kde ten chlap může být?“

Psi přiběhli k psacímu stolu a začali dorážet na zásuvky.

„Podle všeho je vrah nejspíš u mě v šuplíku,“ zasmála se křečovitě Kate.

Vrchní inspektor Cominsky upadl do rozpaků: „Promiňte, že jsme vás obtěžovali, slečno McGregorová.“ Příkře se obrátil na psovoda: „Odveďte psy.“

„Vy odcházíte?“ V hlase Kate zazněla obava.

„Slečno McGregorová, ujišťuji vás, že jste naprosto v bezpečí. Moji muži prohledali každý kousíček téhle budovy. Osobně vám ručím za to, že tu není. Zřejmě šlo o falešný poplach. Omlouvám se.“

Kate polkla: „Musím vám přiznat, že dokážete ženě připravit vzrušující večer!“

Stála u okna a pozorovala, jak poslední policejní auto odjíždí. Když byli z dohledu, otevřela zásuvku stolu a vyndala pár plátěných bot potřísněných krví. S botami v ruce zamířila chodbou ke dveřím s označením Pouze pro zaměstnance. Vešla dovnitř. Místnost byla holá až na velký zamčený, do zdi vestavěný trezor, do něhož se dalo vstoupit. Firma Kruger-Brent, Ltd., sem ukládala diamanty před odesláním na loď. Kate rychle nastavila číselnou kombinaci a otevřela obrovské dveře. Po stranách trezoru bylo množství kovových bezpečnostních schránek, všechny plné diamantů. Uprostřed na zemi ležel Banda, téměř v bezvědomí.

Kate k němu přiklekla: „Už jsou pryč.“

Banda zvolna otevřel oči a pokusil se o úsměv: „Víš, Kate, jak bych byl bohatej, kdyby šlo dostat se z tohohle trezoru ven?“

Kate mu opatrně pomohla na nohy. Když se dotkla jeho paže, sykl bolestí. Ačkoli mu ji ošetřila, obvazem stále prosakovala krev.

„Dokážeš si obout boty?“ Sundala mu je, aby zmátla psy. Byla si jistá, že je policie přivede. V botách se prošla po své kanceláři a pak je schovala do zásuvky.

„Tak pojď,“ řekla. „Musíme tě odtud dostat.“

Banda zavrtěl hlavou: „Půjdu sám. Kdyby tě chytli, jak mi pomáháš, dostala by ses do většího maléru, než bys dokázala zvládnout.“

„To nech laskavě na mně.“

Banda se znovu rozhlédl po trezoru.

„Chceš nějaké vzorky?“ zeptala se Kate. „Posluž si.“

Podíval se na ni a bylo mu jasné, že to myslí vážně.

„Tvůj táta mi to už jednou taky nabídl. Už dávno.“

Kate se suše usmála: „Vím to.“

„Nepotřebuju peníze. Musím jen na chvíli vypadnout z města.“

„Jak myslíš, že se dostaneš z Johannesburgu?“

„Nějak to provedu.“

„Dej na mě. Policie už bude mít zablokované výpadovky. Budou hlídat všechny výjezdy z města. Nemáš šanci se sám dostat ven.“

Zatvrzele jí odpověděl: „Už jsi toho udělala dost.“ Podařilo se mu obout boty. Jak tam stál v roztrhané a zakrvácené košili a bundě, vypadal dost bezútěšně. Obličej měl vrásčitý a vlasy šedivé. Ale když se na něj Kate podívala, viděla před sebou zase tu vysokou pohlednou postavu, jako když ho v dětství spatřila poprvé.

„Bando, když tě chytí, zabijou tě,“ šeptala potichu. „Musíš jít se mnou.“

Byla si jistá, že se nemýlí. Všechny výpadovky budou střežit policejní hlídky. Zadržení Bandy byl prvořadý úkol a policie měla rozkaz dostat ho živého nebo mrtvého. Budou sledovat i nádraží a menší silnice.

„Doufám, že máš lepší plán, než měl tvůj otec,“ řekl Banda. Bylo ho sotva slyšet. Kate přemýšlela, kolik asi ztratil krve.

„Nehovoř zbytečně. Šetři síly. Všechno nech na mně.“ Kate mluvila přesvědčivěji, než se cítila. Bandův život byl v jejích rukou a nesmí dovolit, aby se mu něco stalo. Znovu si přála, asi už posté, aby David nebyl pryč. Bude si muset jednoduše poradit bez něj.

„Jdu pro auto a přivezu ho do postranní ulice,“ řekla Kate. „Počkej deset minut a pak vyjdi ven. Zadní dveře auta budou otevřené. Vlez dovnitř a lehni si na zem. Bude tam deka, tou se přikryješ.“

„Budou prohledávat všechny auta, který pojedou z města, Kate. Jestli…“

„Nepojedeme autem. V osm ráno odjíždí do Kapského Města vlak. Zařídila jsem, aby k němu připojili můj soukromý vagón.“

„Ty mě chceš odsud dostat v soukromým vagóně?“

„Správně.“

Bandovi se podařilo usmát. „Vy McGregorové si potrpíte na dobrodružství.“

O třicet minut později mířila Kate do prostoru nádraží. Banda byl pod dekou na podlaze před zadním sedadlem. U zátarasů ve městě neměli potíže, když však teď odbočila směrem k vlakům, náhle se rozsvítil reflektor a uviděla, že jí cestu blokuje několik policistů. K autu mířila povědomá postava.

„Vrchní inspektor Cominsky!“

Všiml si jejího překvapení: „Slečno McGregorová, copak tu děláte?“

Kate se na něj chápavě usmála. „Budete si myslet, že jsem hloupá a slabá ženská, pane inspektore, ale abych pravdu řekla, ta příhoda v mé kanceláři mě tak vyděsila, že jsem se rozhodla odjet z města, dokud toho vraha nechytíte. Nebo už ho máte?“

„Ještě ne, slečno, ale určitě nám neuklouzne. Něco mi říká, že se bude chtít dostat sem na nádraží. Ale ať se vrtne kamkoliv, my ho dostaneme.“

„To doufám!“

„Kam máte namířeno?“

„Můj vagón je tamhle vpředu na vedlejší koleji. Pojedu do Kapského Města.“

„Nechcete, aby vás doprovodil někdo z mých mužů?“

„Děkuji vám, to nebude potřeba. Když teď vím, že vy a vaši muži jste v pohotovosti, dýchá se mi mnohem lehčeji.“

Za dalších pět minut byli Kate s Bandou už v bezpečí soukromého vagónu. Byla tam úplná tma.

„Je tu bohužel tma,“ řekla Kate, „ale nechci rozsvěcet.“

Pomohla Bandovi na postel. „Tady budeš do rána v bezpečí. Až bude vlak vyjíždět, schováš se do umývárny.“ Banda kývl. „Děkuju.“

Kate zatáhla závěsy. „Máš nějakého doktora, který se o tebe postará, až přijedeme do Kapského Města?“

Zvedl hlavu a podíval se jí do očí. „Přijedeme?“

„Snad sis nemyslel, že tě nechám jet samotného a připravím se o všechnu zábavu?“

Banda pohodil hlavou a zasmál se. Je to dcera svého otce, o tom nemůže být pochyb.

Když se začalo rozednívat, přijela k soukromému vagónu lokomotiva a přetáhla ho na hlavní kolej na konec vlaku, přistaveného k odjezdu do Kapského Města. Vagónem to trhlo, jak ho připojili.

Vlak opustil stanici přesně v osm hodin. Kate vydala příkaz, že si nepřeje být rušena. Bandova rána opět krvácela a Kate mu ji ošetřovala. Od večera, kdy polomrtvý vpadl do její kanceláře, neměla možnost s ním promluvit. Teď se zeptala: „Co se vlastně stalo, Bando?“

Banda se na ni podíval a pomyslel si: Kde mám vlastně začít? Měl začít mluvit o trekboers, kteří vytlačili kmen Bantu z dědičného území? Začalo to tehdy? Nebo to začalo, když velký Oom, Paul Kruger, prezident Transvaalu, řekl ve své řeči v jihoafrickém parlamentě: „My musíme být pány nad černochy a oni nechť jsou poddanou rasou…“ Nebo to snad začalo, když velký budovatel říše Cecil Rhodes vyhlásil své moto „Afriku bělochům“? Jak měl vyjádřit dějiny svého národa jednou větou? Pak na jednu přišel. „Policie zabila mého syna,“ řekl.

Potom začal vyprávět. Bandův starší syn Ntombenthle se účastnil politického shromáždění, kde zasáhla policie a snažila se ho rozehnat. Padlo pár výstřelů a strhla se šarvátka. Ntombenthle byl zatčen a druhý den ho našli oběšeného v cele. „Říkali, že to byla sebevražda. Já ale znám svýho syna. Byla to vražda.“

„Byl tak hrozně mladý,“ vydechla Kate. Myslela na doby, kdy si spolu hrávali a smáli se. Ntombenthle byl moc hezký mladík. „To je hrozné, Bando. Je mi to tak líto! Ale proč jdou po tobě?“

„Když ho zabili, začal jsem pořádat politický shromáždění černochů. Musel jsem bojovat, Kate. Nemohl jsem jen tak sedět a nic nedělat. Policie mě prohlásila za nepřítele státu. A pak mě zatkli za vloupání, který jsem neudělal, a odsoudili mě na dvacet let. S dalšíma třema jsme naplánovali útěk. Byl při něm zabit strážný a přišili to mně. V životě jsem neměl v ruce pistoli.“

„Věřím ti,“ řekla Kate. „Ze všeho nejdřív tě musíme dopravit někam, kde budeš v bezpečí.“

„Mrzí mě, že jsem tě do toho všeho zatáh.“

„Do ničeho jsi mě nezatáhl. Jsi můj přítel.“

Usmál se. „Víš, kdo byl první běloch, který mě nazval svým přítelem? Tvůj táta.“ Pokýval hlavou. „Jak myslíš, že mě dostaneš v Kapském Městě z vlaku?“

„Nejedeme do Kapského Města.“

„Ale říkala jsi…“

„Jsem žena. Rozmyslela jsem si to.“

Když vlak zastavil uprostřed noci na nádraží ve Worcesteru, dala Kate svůj vagón odpojit a odstavit na vedlejší kolej. Ráno se probudila a šla do kupé, ve kterém ležel Banda. Bylo prázdné. Banda byl pryč. Nechtěl ji už dál kompromitovat. Mrzelo ji to, ale byla si jistá, že je v bezpečí. Má mnoho přátel, kteří se o něj postarají. David na mě bude hrdý, napadlo ji.

„Nechce se mi věřit, že jsi mohla být tak hloupá!“ rozčiloval se David, když se Kate vrátila do Johannesburgu a vyprávěla mu, co se stalo. „Nejenže jsi ohrozila vlastní bezpečnost, ale vystavila jsi nebezpečí i firmu. Víš, co by policie udělala, kdyby tu Bandu našli?“

„Ano,“ přitakala Kate vzdorně. „Zabili by ho.“

David si rozzlobeně mnul čelo: „Chápeš ty vůbec něco?“

„Samozřejmě že chápu! Chápu, že jsi studenej čumák a bezcitnej k tomu.“ V očích jí plála zuřivost.

„Jsi pořád takové dítě!“

Rozpřáhla se, aby ho udeřila. David však její paži zachytil. „Musíš se ovládat, Kate.“

Ta slova jí zněla v hlavě: „Musíš se naučit ovládat, Kate…“

Bylo to už tak dávno. Tehdy jí byly čtyři roky a prala se s klukem, který ji pošťuchoval. Když se objevil David, kluk se dal na útěk. Kate ho začala honit, ale David ji zadržel. „Nech toho, Kate. Musíš se naučit ovládat. Mladé dámy se neperou.“

„Nejsem mladá dáma,“ odsekla Kate. „Pusť mě!“ David pustil její ruku.

Růžové šaty, které měla na sobě, byly roztržené a zablácené. Na tváři měla modřinu.

„Měli bychom tě dát do pořádku, než tě uvidí matka.“

Kate se dívala s lítostí za utíkajícím klukem: „Mohla jsem ho přeprat, kdybys mě nechal na pokoji.“

David pohlédl na její rozvášněný obličej a usmál se: „Asi bys ho přeprala.“

Už trochu uklidněná mu dovolila, aby ji vzal do náruče a odnesl domů. Líbilo se jí u Davida v náruči. Všechno na něm se jí líbilo. Byl jediný dospělý, který jí rozuměl. Vždycky když byl ve městě, přišel za ní. Když byl malý, vyprávěl mu Jamie o svých dobrodružstvích s Bandou. A David teď o nich povídal Kate. Nemohla se jich nabažit.

„Povídej mi ještě, jak postavili ten vor.“

A David jí to vyprávěl.

„Řekni mi o těch žralocích… Povídej mi o tom misu z moře… Řekni mi o tom, jak…“

Matku Kate vídala zřídka. Margareta byla příliš zaneprázdněná řízením firmy Kruger-Brent, Ltd. Dělala to pro Jamieho.

Margareta rozmlouvala s Jamiem každou noc, jako to dělala během toho roku, než umřel. „David je velká opora, Jamie. Až se Kate ujme vedení společnosti, bude jí k ruce. Nechci tě znepokojovat, ale nevím si s tím dítětem rady…“

Kate byla neústupná, tvrdohlavá a nezvládnutelná. Odmítala poslouchat jak matku, tak paní Talleyovou. Nikdy si neoblékla šaty, které jí vybraly. Pokaždé si vzala něco jiného. I s jídlem hrozně zlobila. Jedla jen to, co chtěla, a jen kdy se jí zachtělo. Žádné hrozby ani sliby na ni neplatily. Když musela jít na oslavu nějakých narozenin, vždycky si něco vymyslela, aby tam způsobila nepatřičný rozruch. Neměla žádné kamarádky. Odmítala chodit do tanečních hodin a místo nich hrávala s většími hochy rugby. Když konečně začala chodit do školy, ihned tam vytvořila rekord ve zlobení. Margareta musela prakticky každý měsíc zajít za ředitelkou a přesvědčovat ji, aby Kate ze školy nevylučovala.

„Nevím si s ní rady, paní McGregorová,“ kroutila ředitelka odmítavě hlavou. „Je mimořádně bystrá, ale úplně proti všemu se bouří. Nevím, co si s ní počít.“

To Margareta nevěděla taky.

Jedině David dokázal Kate zvládnout. „Slyšel jsem, že jsi na dnes odpoledne pozvaná na oslavu narozenin,“ prohodil třeba. „Nesnáším oslavy narozenin.“

David si sedl do dřepu, aby byl v úrovni jejích očí: „Já vím, že ne, Kate. Ale otec té holčičky, která má narozeniny, je můj přítel. Jak bych vypadal v jeho očích, kdybys tam nešla a nechovala se jako mladá dáma?“

Kate na něj upřela pohled: „Fakt je to tvůj velký přítel?“

„Ano.“

„Tak tam půjdu.“

Celé odpoledne se pak chovala vzorně. „Nechápu, jak to děláš,“ říkávala Davidovi Margareta. „Je to zázrak.“

„Je jen hrdá a odvážná,“ smál se David. „Z toho nemožného chování vyroste. Jenom nesmíme dopustit, aby se její hrdost a odvaha nějak zkroutily.“

„Svěřím ti jedno tajemství,“ reagovala na to Margareta, „dost často mám chuť jí zakroutit krkem.“

Když bylo Kate deset, oznámila Davidovi: „Chtěla bych se seznámit s Bandou.“

David překvapeně odpověděl: „To asi nepůjde, Kate. Banda žije na farmě moc daleko odtud.“

„Vezmeš mě tam, Davide? Nebo bys chtěl, abych tam šla sama?“

V příštím týdnu zavezl Kate k Bandovi na farmu. Byl to pozemek slušně velký, dvě jitra. Banda na nich pěstoval pšenici, ovce a pštrosy. Na farmě se bydlelo v kulatých chatkách, postavených ze suchého bláta. Kůly podpíraly doškové střechy ve tvaru kužele. Banda stál u brány a pozoroval, jak Kate a David přijíždějí a vystupují z kočáru. Podíval se na vytáhlou, vážně se tvářící holčičku po Davidově boku a řekl: „O co, že jseš dcera Jamieho McGregora!“

„O co, že ty jseš Banda,“ odpověděla Kate vážně. „Přijela jsem ti poděkovat, žes mému tatínkovi zachránil život.“

Banda se zasmál: „Koukám, že ti někdo vypravoval staré příhody. Pojďte dovnitř, seznámím vás s rodinou.“

Bandova manželka byla krásná žena z kmene Bantu. Jmenovala se Ntame. Měli dva syny, Ntombenthlea, o sedm let staršího než Kate, a Magenu, o šest let staršího. Ntombenthle byl přesná kopie svého otce. Měl stejně krásné rysy v obličeji, hrdé držení těla a vyzařovala z něj vnitřní důstojnost.

Kate si celé odpoledne hrála s oběma chlapci. Večeřelo se v kuchyni, v malém, hezky upraveném domě. Davidovi bylo proti mysli jíst s černošskou rodinou. Bandu respektoval, ale tento způsob společenského styku mezi oběma rasami odporoval tradici. Kromě toho měl David obavy kvůli Bandově politické činnosti. Šířily se zprávy, že je žákem Johny Tenga Javabua, který bojoval za zásadní sociální přeměny. Majitelé dolů nemohli na práci sehnat dostatečný počet domorodců. Proto vláda zavedla daň ve výši deseti šilinků za každého domorodce, který v dolech nepracoval. Na celém území Jižní Afriky docházelo kvůli tomu ke vzpourám.

Když se odpoledne nachýlilo, řekl David: „Měli bychom vyrazit domů, Kate. Máme před sebou dlouhou cestu.“

„Ještě ne.“ Kate se obrátila na Bandu: „Vypravuj mi ještě o těch žralocích…“

Od té doby kdykoli David přijel do města, musel s Kate na návštěvu k Bandovi a jeho rodině.

Davidovo ujišťování, že Kate ze své vzpurnosti vyroste, nemělo zatím žádné opodstatnění. Spíš se zdálo, že je den ze dne tvrdohlavější. Soustavně odmítala zabývat se tím, co běžně dělaly její vrstevnice. Trvala na tom, že bude s Davidem jezdit do dolů, brával ji i na lov, na ryby a na výlety do přírody. Kate to přímo zbožňovala. Jednou, když spolu rybařili a Kate vytáhla z Vaalu pstruha většího než veškerý Davidův úlovek, jí řekl: „Ty ses měla narodit jako kluk.“

Rozhořčeně se na něj otočila: „Co to povídáš za hlouposti, Davide? To bych si tě nemohla vzít za muže.“

David se smál.

„My se určitě vezmeme.“

„To asi nepůjde, Kate. Jsem přece o dvacet dva let starší než ty. Jsem tak starý, že bych mohl být spíš tvůj táta. A ty jednou potkáš nějakého kluka, který se ti bude…“

„Já nechci kluka, který se mi bude líbit, já chci tebe,“ vedla si svou jako zlobivé dítě.

„Jestli to myslíš vážně,“ odpověděl jí David, „prozradím ti jedno tajemství mužského srdce.“

„Co je to?“ vykřikla netrpělivě.

„Na mužské srdce musíš přes žaludek. Vykuchej toho pstruha a najíme se.“

Kate ani na okamžik nepochybovala, že se provdá za Davida Blackwella. Pro ni byl jediným mužem na světě.

Jednou týdně Margareta zvala Davida na večeři do velkého domu. Kate obvykle raději večeřela se služebnictvem v kuchyni, kde si nemusela dávat pozor na chování u stolu. Ale v pátek, kdy přicházíval David, večeřela ve velké jídelně. Většinou chodíval sám, někdy však přivedl s sebou dámskou návštěvnici. Kate ji okamžitě začala nenávidět.

Vždycky si vzala Davida na chvilku stranou a s tváří neviňátka řekla: „Takovou barvu vlasů jsem ještě na žádné blondýně neviděla“ nebo: „V oblékání má zvláštní vkus, nezdá se ti?“ nebo: „Nebývala dřív jednou ze slečen od madam Agnes?“

Když bylo Kate čtrnáct, zavolala si Margaretu ředitelka.

„Snažím se vést spořádanou školu, paní McGregorová. Obávám se, že vaše dcera má na ostatní dívky špatný vliv.“

Margareta si povzdechla: „Co zase provedla?“

„Učí ostatní děti slova, která nikdy neslyšely.“ V obličeji se jí zračilo rozhořčení. „Musím dodat, paní McGregorová, že některá ta slova jsem ani já ještě jakživa neslyšela. Nedokážu si představit, kde k nim mohla přijít.“

Margareta si to představit dokázala. Ta slova Kate pochytala od dětí z ulice, se kterými se přátelila. Je na čase učinit tomu přítrž, rozhodla se.

Ředitelka právě říkala: „Prosím vás, promluvte si s ní. Dáme jí ještě příležitost se polepšit, ale…“

„Ne. Mám lepší nápad. Pošlu ji někam do soukromé internátní školy.“

Když Margareta řekla o svém nápadu Davidovi, protáhl obličej: „To se jí nebude líbit.“

„Nemůžu si pomoct. Ředitelka si ještě ke všemu stěžuje na její nemožné výrazy. Má to od těch prospektorů, kolem kterých se pořád motá. Moje dcera už mluví jako oni, vypadá jako oni a za chvíli bude i páchnout jako oni. Davide, já jí vůbec nerozumím. Nechápu, proč se tak nemožně chová. Je hezká, chytrá, je…“

„Řekl bych, že je moc chytrá.“

„Ať je moc chytrá nebo ne, půjde do internátní školy.“ Když pak odpoledne přišla Kate domů, Margareta jí to oznámila.

Kate byla zuřivostí bez sebe. „Snažíš se mě zbavit!“

„Samozřejmě že ne, miláčku. Jen si myslím, že pro tebe bude lepší…“

„Lepší je to pro mě tady. Mám tu všechny přátele. Chceš mě o ně připravit.“

„Jestli mluvíš o té chátře, se kterou…“

„To není žádná chátra. Jsou jako všichni ostatní.“

„Nebudu se s tebou hádat, Kate. Půjdeš do internátní školy pro mladé dámy a hotovo…“

„Zabiju se!“ slibovala Kate.

„Tak dobře, miláčku. Nahoře je určitě břitva, a když se porozhlídneš po domě, jistě najdeš různé jedy.“

Kate se rozplakala: „Prosím tě, maminko, nedělej mi to.“

Margareta ji vzala do náručí: „Je to pro tvoje dobro, Kate. Brzy z tebe bude mladá žena. Budeš zralá na vdávání. Žádný muž by si nechtěl vzít dívku, která mluví, obléká se a chová jako ty.“

„To není pravda,“ ušklíbla se Kate. „Davidovi to nevadí.“

„Co s tím má, prosím tě, David společného?“

„My se vezmeme.“

Margareta vzdychla: „Řeknu paní Talleyové, aby ti připravila věci.“

Margareta vybrala pro Kate z dobrých internátních škol pro dívky v Anglii tu, která se zdála nejvhodnější, v Cheltenhamu, v hrabství Gloucester. Byla to škola známá přísnou disciplínou. Měla velký pozemek, obehnaný hradbami, a v jejích stanovách se říkalo, že byla založena pro dcery šlechticů a gentlemanů. David se obchodně znal s manželem ředitelky paní Keatonové a zařídit Katino přijetí pro něj nebyl žádný problém.

Když se Kate dozvěděla, kam půjde, znovu vybuchla: „O té škole jsem slyšela. Je to tam příšerné. Vrátím se a budu jako taková ta vycpaná anglická panna na hraní. To by se ti líbilo?“

„Mně by se líbilo, kdyby ses naučila slušnému chování,“ řekla Margareta.

„Nepotřebuju slušné chování, stačí mi mozek.“

„Ten zrovna muž většinou u ženy nehledá, určitě ne na prvním místě,“ podotkla Margareta. „A ty už brzo budeš žena.“

„Tak teda nechci být žena,“ vřískala Kate. „Proč mě, sakra, nemůžeš nechat na pokoji?“

„Zakazuji ti používat tyhle výrazy.“

A tak to pokračovalo až do toho dne, kdy měla Kate odjet. David se chystal na obchodní cestu do Londýna a Margareta ho požádala: „Nevadilo by ti, kdybys doprovodil Kate až do školy? Pánbůh ví, kde by skončila, kdyby jela sama.“

„Rád ji doprovodím,“ odpověděl David.

„Ty! Jseš stejnej jako moje matka! Nemůžeš se dočkat, až už se mě zbavíš.“

David se ušklíbl: „Jseš na omylu. Můžu.“

Cestovali soukromým železničním vagónem z Klipdriftu do Kapského Města a odtud lodí do Southamptonu. Trvalo jim to čtyři týdny. Kate by to byla za nic na světě nepřiznala, ale putováním s Davidem byla naprosto nadšená. Je to jako svatební cesta, říkala si v duchu, až na to, že zatím nejsme manželé. Zatím.

Na palubě lodi trávil David hodně času prací ve své kabině. Kate se stočila na pohovku, v tichosti ho pozorovala a byla ráda, že může být v jeho blízkosti.

Jednou se zeptala: „Nenudí tě to pořád se zabývat těmi čísly, Davide?“

Odložil pero a podíval se na ni: „Nejsou to jen čísla, Kate. Jsou to i příběhy.“

„Jaké?“

„Když umíš správně číst, jsou to příběhy o společnostech, které kupujeme nebo zase prodáváme, o lidech, kteří pro nás pracují. Tisíce lidí po světě vděčí za živobytí společnosti založené tvým otcem.“

„Jsem mu trochu podobná?“

„V mnoha směrech ano. Byl houževnatý a nezávislý muž.“

„A jsem já houževnatá a nezávislá žena?“

„Ty jseš rozmazlenej fracek. Ten, kdo si tě vezme, bude mít zatracenej život.“

Kate se zasněně usmála. Chudáček David.

Poslední večer na lodi se David v jídelně zeptal Kate: „Proč je to s tebou tak těžký, Kate?“

„Myslíš, že je?“

„Ty to moc dobře víš. Svou ubohou matku doháníš přímo k šílenství.“

Kate zlehka položila svou ruku na jeho: „Tebe taky doháním k šílenství?“

David zčervenal: „Přestaň s tím. Vůbec ti nerozumím.“

„Ale rozumíš.“

„Proč nemůžeš být jako ostatní dívky ve tvém věku?“

„To bych radši umřela. Nechci být jako nikdo jiný.“

„To teda namouduši nejsi.“

„Davide, viď, že si nevezmeš nikoho jiného, než budu dost velká? Budu se strašně snažit, abych už byla dospělá. Slibuju ti to. Jen se, prosím tě, nezamiluj do nikoho jiného.“

Dojalo ho, s jako naléhavostí to říkala. Vzal její ruku do své a pronesl: „Až se ožením, Kate, chtěl bych, aby moje dcera byla přesně jako ty.“

Kate se zvedla od stolu a vykřikla na celý jídelní salón: „Můžeš jít ke všem čertům, zatracenej Davide Blackwelle!“ A před upřenými zraky všech vyrazila prudce z místnosti.

V Londýně strávili společně tři dny a Kate vychutnávala každou minutu.

„Mám pro tebe překvapení,“ řekl jí David. „Koupil jsem lístky na Paní Wiggsovou ze zeleninové zahrádky.“

„To jseš hodnej, Davide. Já chci ale do Varieté.“

„To nejde. Je to – muzikálová revue. To není pro tebe.“

„Jak to můžu vědět, když jsem to neviděla,“ trvala na svém. Šli tedy do Varieté.

Kate se v Londýně moc líbilo. Ať to byly kočáry a auta, které se prolétaly ulicemi, krásně oblečené dámy v krajkách, tylu, lehounkých saténech a s blyštivými šperky nebo zase páni ve smokincích, s pikovými vestami a bílými náprsenkami. Obědvali v Ritzu a pak šli ještě na pozdní večeři do Savoye. Když bylo po všem, říkala si Kate v duchu: Sem se určitě vrátíme. David a já se sem vrátíme.

Po příjezdu do Cheltenhamu byli uvedeni do pracovny paní Keatonové.

„Chtěl bych vám poděkovat, že jste Kate přijala,“ řekl David.

„Jsem si jistá, že pro nás bude potěšením ji zde mít. A jsem ráda, že jsem mohla vyhovět příteli mého muže.“

V té chvíli Kate pochopila zradu. Tak to tedy byl David, kdo chtěl, aby odjela, a kdo zařídil, že bude tady.

Byla tak rozzuřená a nešťastná, že se odmítla s ním rozloučit.

13

Škola v Cheltenhamu byla nesnesitelná. Na všechno tam existovala pravidla a nařízení. Všechny dívky musely nosit stejné uniformy, dlouhé až po paty. Školní den měl deset hodin a každá minuta byla přesně využita. Paní Keatonová vládla žákyním a učitelskému sboru železnou rukou. Dívky tam byly proto, aby se naučily způsobům a disciplíně, společenské etiketě a dekoru, a to všechno mělo sloužit k tomu, aby jednoho dne ulovily žádoucího manžela.

Kate psala matce: Je to tady jako v příšerném vězení. Holky jsou hrozné. Nemluví o ničem jiném než o svých pitomých šatech a ještě pitomějších klucích. Učitelky jsou nestvůry. Nezůstanu tady. Určitě uteču.

Podařilo se jí ze školy utéct celkem třikrát, ale pokaždé ji chytili a přivedli. Nedokázali ji ale přimět, aby svých provinění litovala.

Když zaznělo její jméno na pravidelné týdenní konferenci, jedna učitelka prohlásila: „Je to nezvládnutelné dítě. Myslím, že bychom ji měli poslat zpátky do Jižní Afriky.“

Paní Keatonová odpověděla: „V podstatě s vámi souhlasím. Zkuste se na to však podívat z jiné stránky. Podaří-li se nám zkrotit Kate McGregorovou, pak dokážeme zkrotit kohokoliv.“

Kate ve škole zůstala.

K velkému překvapení učitelek se začala zajímat o školní farmu. Pěstovala se na ní zelenina, chovali se slepice, krávy, prasata a koně. Kate tam trávila co možná nejvíc času. Toto zjištění paní Keatonovou nesmírně potěšilo.

„Vidíte,“ řekla učitelkám. „Byla to jen otázka trpělivosti. Kate si konečně našla životní zájem. Jednoho dne se provdá za nějakého statkáře a bude mu velkou oporou.“

Následující den přišel za ředitelkou Oskar Denker, který měl provoz farmy na starosti. „Jedna z těch vašich studentek,“ spustil, „ta Kate McGregorová – přál bych si, aby už na farmu nechodila.“

„Co to, prosím vás, povídáte,“ divila se paní Keatonová. „Náhodou vím, že má o farmu velký zájem.“

„To jistě má, ale víte o co? Hlavně, s prominutím, o páření zvířat.“

„Cože?“

„No, jak vám říkám. Celý den tam postává a jen pozoruje, jak to spolu dělají.“

„A sakra!“ ujelo paní Keatonové.

I když Kate ještě Davidovi neodpustila, že ji poslal do vyhnanství, strašně se jí po něm stýskalo. Je mi souzeno milovat muže, kterého nenávidím, říkala si pochmurně. Počítala dny, které strávila daleko od něj, jako vězeň počítá dny do konce trestu. Hrozně se bála, že David provede něco strašného, třeba že se ožení s jinou ženou, zatímco ona bude trčet v téhle zatracené škole. Když to udělá, přemýšlela, zabiju je oba. Ne. Zabiju jen ji. Zatknou mě a pověsí. A až budu stoupat na šibenici, on pochopí, že mě miluje. Ale už bude pozdě. Bude mě prosit o odpuštění. „Ano, Davide, miláčku, odpouštím ti. Byl jsi bláhový a nepoznal jsi, že máš velkou lásku na dosah ruky.

Proklouzla ti mezi prsty jako malý ptáček. A teď toho ptáčka oběsí. Sbohem, Davide.“ V poslední minutě ale dostane milost a David ji vezme do náruče a odveze ji do nějaké exotické země, kde budou mít lepší jídlo, než jsou ty úděsný blafy v Cheltenhamu.

Od Davida přišel lístek – oznamoval Kate, že bude v Londýně a že ji přijde navštívit. To povzbudilo její představivost. Našla v jeho zprávičce nejmíň tucet skrytých významů. Proč jede do Anglie? Samozřejmě aby jí byl nablízku. Proč ji přijde navštívit? Protože konečně pochopil, že ji miluje a nesnese už další odloučení. Vezme ji do náruče a odveze ji z tohohle strašného místa. Své štěstí nemohla skoro unést. Její fantazie byla tak bujná a skutečná, že v den, kdy měl David přijet, běhala po škole a loučila se se spolužačkami. „Můj milý,“ říkala jim, „si pro mě přijede a odveze mě odtud.“

Dívky jen zíraly v němém úžasu. Všechny, kromě Georginy Christyové, která řekla posměšně: „Už zase lžeš, Kate McGregorová.“

„Tak počkej a uvidíš. Je vysoký a krásný a je do mě blázen.“

Když David dorazil, divil se, proč na něho všechna děvčata ve škole tak civí. Omrkly ho, něco si začaly šeptat a chichotaly se při tom. Jakmile však zachytily jeho pohled, zčervenaly a honem se otočily.

„Chovají se, jako by nikdy předtím neviděly muže,“ podivoval se David. Podíval se na Kate podezíravě: „Ty jsi jim o mně něco říkala?“

„To víš, že ne,“ povzneseně odpověděla Kate. „Proč bych to dělala?“

Jedli ve velké školní jídelně a David jí vypravoval novinky z domova. „Tvá matka tě líbá a pozdravuje. Očekává tě doma na letní prázdniny.“

„Jak se jí daří?“

„Dobře. Hodně pracuje.“

„A jak si stojí společnost, Davide?“

Její zájem ho překvapil. „Moc dobře. Proč?“

Protože, pomyslela si Kate, jednou mi bude patřit a ty a já ji společně povedeme. „Jen tak mě to zajímalo.“

Pohlédl na její netknutý talíř. „Ty vůbec nejíš.“

Kate jídlo nezajímalo. Čekala na kouzelný okamžik, až David řekne: „Odjed se mnou, Kate. Teď už jsi žena a já po tobě toužím. Vezmeme se.“

Přinesli moučník a zase ho odnesli. Pak přišla káva, i tu už vypili, a Davidova kouzelná slůvka nikde.

Až když se podíval na hodiny a prohlásil: „Už musím jít, nechci zmeškat vlak,“ Kate si s hrůzou uvědomila, že nepřijel proto, aby si ji odvezl. Nechá ji tu hnít dál!

Něžně jí pohladil ruku a zeptal se: „Můžu pro tebe něco udělat, než odjedu, Kate?“

Podívala se mu do očí a řekla sladce: „Můžeš, Davide. Můžeš mi udělat velkou laskavost. Už sakra táhni z mýho života!“ Vyšla z místnosti s nesmírnou důstojností, hlavu hrdě vztyčenou, a on tam zůstal seděl s otevřenými ústy.

Margaretě se po Kate stýskalo. Byla to sice neposlušná a rozporuplná dívka, ale Margareta si uvědomovala, že je to jediná žijící osoba, kterou skutečně miluje. Bude z ní skvělá žena, říkala si v duchu pyšně. Chci jen, aby se uměla chovat jako pravá dáma.

Kate přijela domů na letní prázdniny. „Jak se ti líbí škola?“ zajímala se Margareta.

„Nenávidím to tam! Je to, jako kdyby byl člověk neustále obklopen stovkou chův.“

Margareta se na svou dceru zadívala: „Co ostatní dívky, ty si to taky myslí?“

„Co ty vědí!“ vykřikla pohrdlivě Kate. „Měla bys je vidět. Žily pořád jako ve skleníku. O životě nevědí vůbec nic.“

„Ale, prosím tě,“ řekla Margareta. „To musí být hrozné.“

„Nesměj se mi. V Jižní Africe nikdy nebyly. Zvířata znají leda ze zoologické. Žádná z nich neviděla ani diamantový, ani zlatý důl. Nikdy.“

„To jsou teda chudinky.“

Kate dodala: „Tak dobře. Ale až budu jako ony, budeš toho zatraceně litovat.“

„Myslíš, že budeš jako ony?“

Kate se zašklebila: „To teda ne! Copak ses zbláznila?“

Za hodinu po příjezdu byla už Kate venku s dětmi služebnictva a hrála rugby. Margareta ji pozorovala z okna a myslela si: Zbytečně vyhazuju peníze. Nikdy se nezmění.

Při večeři se Kate jakoby mimochodem zeptala: „David je ve městě?“

„Odjel do Austrálie. Myslím, že se vrátí zítra.“

„Přijde v pátek na večeři?“

„Asi ano.“ Podívala se na Kate a dodala: „Máš ho ráda, viď?“

Kate pokrčila rameny: „Celkem ujde.“

„Aha,“ řekla Margareta a v duchu se usmála, když si vzpomněla, jak se Kate dušovala, že si Davida vezme za muže.

„Neříkám, maminko, že ho vysloveně nemám ráda. Jako člověka ho ráda mám, ale jako muže ho nemůžu vystát.“

V pátek, když David přišel na večeři, letěla Kate ke dveřím ho přivítat. Objala ho a šeptala mu do ucha: „Odpouštím ti. Tak strašně se mi po tobě stýskalo, Davide! Tobě se po mně taky stýskalo?“

Automaticky odpověděl: „To víš, že ano.“ A pak si překvapeně pomyslel, že se mu po ní opravdu stýskalo. Sledoval, jak vyrůstala, a každé jejich setkání bylo pro něj osvěžením. Bylo jí už skoro šestnáct a její tělo začínalo ženštět. Černé dlouhé vlasy jí spadaly měkce na ramena. Rysy měly dospělejší výraz a vyzařovala z ní jakási smyslnost, jíž si dříve nikdy nevšiml. Kate byla opravdu krásná, měla bystrého ducha a pevnou vůli. Ten, kdo ji dostane, to s ní nebude mít snadné, pomyslel si David.

Při večeři se David zeptal: „Tak co škola, Kate?“

„Strašně se mi tam líbí,“ lhala Kate. „Skutečně se tam toho hodně naučím. Učitelky jsou báječné a mám už spoustu skvělých přítelkyň.“

Margareta seděla tiše a nevěřila svým uším.

„Vezmeš mě s sebou do dolů, Davide?“

„Snad nechceš takhle trávit prázdniny?“

„Ano, prosím tě.“

Cesta do dolů byla na celý den a to znamenalo, že po celý ten čas bude s Davidem. „Když s tím tvá matka bude souhlasit…“

„Prosím, mami. Dovol mi to.“

„Tak dobrá, miláčku. Když bude David s tebou, mám jistotu, že se ti nic nestane.“ Margareta jen doufala, že se David dokáže ubránit.

Diamantový důl společnosti Kruger-Brent nedaleko Bloem-fonteinu byl gigantický podnik, kde stovky dělníků bez přestání kopaly, opracovávaly, čistily a třídily.

„Tohle je jeden z nejvýnosnějších dolů, které společnost má,“ informoval David Kate. Čekali nahoře v kanceláři ředitele, než přijde někdo, kdo je doprovodí do dolu. U jedné stěny stála vitrína plná diamantů všech barev a velikostí.

„Každý diamant má zvláštní charakteristiku,“ vysvětloval David. „Původní diamanty z břehů Vaalu jsou z naplavenin a hrany mají obroušené staletími.“

Je hezčí než kdykoli předtím, myslela si Kate. Má krásné obočí.

„Všechny tyhle kameny jsou z různých dolů, ale podle vzhledu se snadno poznají. Vidíš tenhle? Podle velikosti a žlutého nádechu můžeme říct, že pochází z Paardspanu. De Beersovy diamanty mají jakoby mastný povrch a tvar dvanáctistěnu.“

Je tak chytrý. Ví úplně všechno.

„Tenhle je jasně z dolu v Kimberley, protože má tvar osmistěnu. Diamanty odtamtud mohou být v barevné škále od kouřové skleněné až po čistě bílou.“

Jestlipak si ředitel myslí, že David je můj milenec. Doufám, že ano.

„Podle barvy diamantu se určuje jeho cena. Barvy jsou rozděleny do stupnice od jedné do deseti. Nejvíce se hodnotí barva bílá až namodralá a nejméně užitkový diamant, ten je hnědý.“

Tak krásně voní. Tak nějak mužsky. Líbí se mi jeho paže a ramena. Chtěla bych…

„Kate!“

„Ano, Davide?“ řekla provinile. „Posloucháš mě vůbec?“

„Samozřejmě, co si myslíš?“ V jejím hlase zaznělo rozhořčení. „Slyšela jsem každé slovo.“

V dole strávili dvě hodiny a potom šli na oběd. Pro Kate to byl nádherně prožitý den.

Když se později odpoledne vrátila domů, zeptala se jí Margareta: „Jak ses bavila?“

„Bylo to skvělé. Práce v dole je fascinující.“

Asi za půl hodiny Margareta náhodou vyhlédla z okna. Kate se prala na trávníku s jedním ze zahradníkových synů.

Příštího roku přicházely od Kate ze školy dopisy opatrně optimistické. Stala se kapitánkou školního družstva pozemního hokeje a lacrossu, v učení byla první ve třídě. Škola není ve skutečnosti zas tak docela příšerná, psala, a dokonce některé dívky ze třídy jsou celkem snesitelné. Žádala matku o dovolení, aby si mohla přivézt dvě kamarádky s sebou na letní prázdniny. Margareta byla nadšená. Dům zase ožije mladistvým smíchem. Nemohla se dceřina návratu dočkat. Všechny její sny se teď soustřeďovaly na Kate. Jamie a já, to už je minulost, říkala si v duchu Margareta. Budoucnost je Kate. A bude to budoucnost skvělá a úspěšná.

Když Kate přijela na prázdniny, svobodní mladíci z Klipdriftu se předháněli, který si s ní první domluví schůzku. Tu však mladíci nezajímali. David byl v Americe a ona netrpělivě očekávala jeho návrat. Když se konečně objevil, Kate ho vítala ve dveřích. Měla na sobě bílé šaty přepásané černým sametovým páskem, který zdůrazňoval její poprsí. David ji objal a zarazilo ho, s jakou vřelostí se k němu přitiskla. Odtáhl se a prohlížel si ji. Bylo v ní něco nového, jakési poznání. Nedokázal definovat ten zvláštní výraz v jejích očích a jako by se ho zmocnila nejistota.

Během prázdnin viděl Kate ještě několikrát a vždycky obklopenou mladíky. Přistihl se, jak uvažuje, kdo asi bude ten šťastný. Pak musel na obchodní cestu do Austrálie, a než se vrátil do Klipdriftu, byla už Kate na cestě do Anglie.

V posledním školním roce se David jednoho večera znenadání objevil ve škole. Obvykle předtím napsal nebo alespoň zatelefonoval. Tentokrát přijel bez ohlášení.

„To je báječné překvapení, Davide!“ objímala ho Kate. „Měl jsi mi dát vědět, že přijedeš. Byla bych…“

„Přijel jsem tě odvézt domů, Kate.“

Vyklouzla mu z náruče a podívala se na něj: „Něco se stalo?“

„Tvá matka je bohužel velmi nemocná.“

Kate stála chvíli bez hnutí: „Připravím se.“

Matčin vzhled Kate vylekal. Viděla ji naposled před několika měsíci a těšila se skvělému zdraví, alespoň tak vypadala. Teď byla bledá a zesláblá, z očí se ztratila všechna jiskra. Zdálo se, že rakovina, která jí sžírala tělo, zasáhla i její duši.

Kate seděla u matčina lůžka a držela ji za ruku. „Je mi to tak děsně líto, mami.“

Margareta stiskla dceři ruku: „Jsem už připravená, miláčku. Myslím, že jsem připravená už od té doby, co zemřel tvůj otec.“ Pohlédla na Kate. „Můžu se ti s něčím svěřit? S něčím hloupým? Nikdy jsem to neřekla živé duši.“ Zaváhala a pak pokračovala. „Vždycky jsem se bála, že se tam nebude mít kdo o tvého otce pořádně starat. Teď se budu moct starat já.“

O tři dny později Margaretu pohřbili. Matčina smrt Kate hluboce otřásla. Ztratila už otce a bratra, které ale nikdy nepoznala. Byli pro ni spíš jako smyšlené příběhy z minulosti. Smrt matky byla však skutečná a bolestivá. Kate bylo osmnáct let a najednou byla na světě sama. Ta myšlenka ji děsila.

David ji pozoroval, jak stojí vedle matčina hrobu a statečně přemáhá slzy. Teprve když se vrátili domů, propukla v neutišitelný vzlykot: „Byla na mě vždycky tak hodná, Davide. A já jsem byla tak příšerná dcera.“

David se ji pokoušel utišit: „Byla jsi skvělá dcera, Kate.“

„D-dělala jsem j-jenom potíže. Dala bych cokoliv, abych jí to mohla vynahradit. Nechtěla jsem, aby umřela, Davide! Proč to Pánbůh dopustil?“

Čekal, až se Kate vypláče. Když se trochu zklidnila, pokračoval: „Vím, že teď se ti to zdá neuvěřitelné, ale jednou ta bolest pomine. A víš, co ti zůstane, Kate? Šťastné vzpomínky. Budeš si pamatovat všechno hezké, co jste s matkou prožily.“

„Asi máš pravdu. Jenže teď je to tak hrozný.“

Druhý den ráno hovořili o Katině budoucnosti.

„Máš ve Skotsku rodinu,“ připomněl jí David.

„Nemám!“ vyhrkla Kate zprudka. „To není rodina. To jsou příbuzní.“ V hlase měla hořkost. „Když se otec rozhodl odjet do téhle země, smáli se mu. Nikdo mu nepomohl, jenom jeho matka, a ta už zemřela. Nechci s nimi mít nic společného.“

David přemýšlel: „Chystáš se dokončit školní rok?“ Než mohla Kate odpovědět, pokračoval: „Myslím, že tvá matka by si to tak přála.“

„Tak to udělám.“ Podívala se nepřítomně na podlahu. „Zatraceně,“ dodala.

„Já vím, já vím,“ souhlasil David něžně.

Kate ukončila školu, byla vybrána, aby za svou třídu promluvila na rozloučenou. Závěrečné slavnosti se účastnil i David.

Na cestě z Johannesburgu do Klipdriftu v soukromém železničním vagóně David začal: „Všechno tohle ti za pár let bude patřit. Tenhle vagón, doly, společnost – to všechno je tvoje. Jsi velmi bohatá mladá dáma. Můžeš společnost prodat za mnoho miliónů liber.“ Podíval se na ni a dodal: „Nebo si to můžeš nechat. Měla bys o tom přemýšlet.“

„Už jsem o tom přemýšlela,“ odpověděla mu Kate. Pohlédla na něj a zasmála se. „Můj otec byl pirát, Davide. Skvělej starej pirát. Přála bych si, abych ho byla poznala. Neprodám společnost. A víš proč? Protože ten pirát ji pojmenoval po dvou strážcích, kteří ho chtěli zabít. To udělal skvěle, ne? Někdy v noci, když nemůžu spát, myslím na to, jak otec s Bandou brázdili po moři, a slyším hlasy hlídek: Krugře… Brente…“ Znova se na něj podívala: „Ne, otcovu společnost nikdy neprodám. Neprodám ji, dokud tu zůstaneš a povedeš ji.“

David tiše odpověděl: „Zůstanu, dokud mě budeš potřebovat, Kate.“

„Rozhodla jsem se zapsat do obchodní školy.“

„Do obchodní školy?“ V jeho hlasu bylo znát překvapení. „Je rok 1910,“ připomněla mu Kate. „V Johannesburgu jsou obchodní školy, do kterých mohou i ženy.“

„Ale–“

„Ptal ses, co chci dělat se svými penězi,“ řekla a podívala se na něj. „Chci si je zasloužit.“

14

Obchodní škola byla novým vzrušujícím dobrodružstvím. Škola v Cheltenhamu byla pro Kate nepříjemnou povinností, nutným zlem. Tohle bylo něco jiného. V každé hodině se naučila něco užitečného, co bude potřebovat, až povede společnost. Vyučovalo se tu účetnictví, management, zahraniční obchod a obchodní administrativa. David jí každý týden telefonoval, aby se dozvěděl, jak si vede.

„Moc se mi tu líbí,“ ujišťovala ho Kate. „Je to opravdu moc zajímavé, Davide.“

Jednoho dne bude pracovat s Davidem, bok po boku, pozdě do noci, jen oni dva. A jedné takové noci se k ní David obrátí a řekne: „Kate, miláčku, byl jsem slepý blázen. Vezmeš si mě za muže?“ V tom okamžiku už bude v jeho náručí…

Na tu chvíli si bude muset ještě počkat. Zatím má ještě moc co se učit. A tak se se vší rozhodností vrhla na domácí úkoly.

Obchodní kurz trval dva roky. Kate se do Klipdriftu vrátila přesně na oslavu dvacátých narozenin. David ji čekal na nádraží. Vrhla se k němu a objala ho: „Davide! Jsem tak šťastná, že tě vidím.“

Vymanil se z jejího objetí a řekl rozpačitě: „Rád tě vidím, Kate.“ V jeho chování byla znát strojenost. „Něco se stalo?“

„Ne. Snad jen, že mladé dámy většinou neobjímají muže na veřejnosti.“

Zadívala se na něj: „Promiň. Slibuju, že už tě nebudu přivádět do rozpaků.“ V autě cestou domů ji nenápadně pozoroval. Byla mimořádně krásná, nevinná a zranitelná. David byl pevně rozhodnut nikdy toho nezneužít.

V pondělí ráno se Kate nastěhovala do své nové kanceláře ve společnosti Kruger-Brent, Ltd. Připadalo jí, jako by se náhle ocitla v nějakém exotickém a bizarním světě, který má své zvyky a vlastní jazyk. Skládal se ze změti různých odborů, dodavatelů, oblastních oddělení, provozoven a zahraničních poboček. Množství produktů, které společnost vyráběla nebo vlastnila, se zdálo nekonečné. Měli ocelárny, dobytčí farmy, železnici, plavební společnost. A pochopitelně hlavní zdroj rodinného bohatství – diamanty a zlato, zinek, platinu a magnézium, které se těžily dvacet čtyři hodiny denně a nepřetržitě plnily pokladnu společnosti. Moc.

Bylo jí až příliš. Kate seděla v Davidově kanceláři a poslouchala, jak činí rozhodnutí, která ovlivní tisíce lidí po celém světě. Šéfové jednotlivých odborů doporučovali svá řešení různých problémů a David je stejně často přijímal, jako naopak zavrhoval.

„Proč to děláš? Copak oni tomu nerozumějí?“ ptala se Kate.

„Jistěže rozumějí, v tom to není,“ vysvětloval David. „Každý vedoucí považuje právě to svoje hájemství za střed světa. A tak to má být. Musí tu však být někdo, kdo má celkový přehled, a rozhodnout, co je pro společnost nejlepší. Pojď. Chci tě s někým u oběda seznámit.“

David odvedl Kate do velké soukromé jídelny, která sousedila s jeho kanceláří. Tam už čekal mladý muž s výraznými rysy v hubeném obličeji a s bystrýma hnědýma očima.

„Tohle je Brad Rogers,“ řekl jí David. „Bradě, představuji ti tvou novou šéfku Kate McGregorovou.“

Brad Rogers podal Kate ruku: „Jsem rád, že vás poznávám, slečno McGregorová.“

„Brad je naše tajná zbraň,“ pokračoval David. „Ví o společnosti Kruger-Brent všechno, co vím já. Kdybych někdy odešel, nemáš se čeho bát. Bude tu Brad.“

Kdybych někdy odešel. Při tom pomyšlení se Kate zmocnila panika. Samozřejmě že David společnost nikdy neopustí. Po zbytek oběda Kate nedokázala myslet na nic jiného a vůbec nevnímala, co jí.

Po obědě se mluvilo o Jižní Africe.

„Brzy začnou potíže,“ upozorňoval David. „Vláda právě zavedla daň z hlavy.“

„Co to vlastně přesně znamená?“ zeptala se Kate.

„Znamená to, že černoši, míšenci a Indové musí platit dvě libry za každého člena své rodiny. Je to víc než jejich měsíční plat.“

Kate si vzpomněla na Bandu a zaplavily ji obavy. Rozhovor se stočil na jiná témata.

Nový život se Kate nesmírně líbil. Každé rozhodnutí bylo spojeno s rizikem miliónů liber. Ve světě velkého podnikání bylo třeba mít důvtip, odvahu riskovat a instinkt, který napovídá, kdy přitlačit a kdy naopak ustoupit.

„Podnikání je hra,“ řekl David Kate, „a hraje se o strašně moc. Spoluhráči jsou experti. Když chceš vyhrát, musíš se naučit hrát mistrovsky.“

A přesně to měla Kate v úmyslu. Naučit se to.

Vyjma služebnictva žila Kate ve velkém domě sama. Rituál pátečních večeří s Davidem pokračoval, avšak když ho pozvala na některý jiný večer, vždycky si našel záminku a odřekl. Během pracovní doby spolu byli nepřetržitě, ale Davidovi se podařilo postavit mezi ně jakousi bariéru, kterou Kate nebyla schopna prolomit.

V den jejích jednadvacátých narozenin byly všechny akcie společnosti Kruger-Brent převedeny na Kate. Měla nyní oficiálně kontrolu nad společností. „Pojď, oslavíme to na večeři,“ navrhla Davidovi.

„Nejde to, Kate. Musím ještě něco nutně dodělat.“

Kate večeřela o samotě a přemýšlela, čím to je. Je chyba v ní, nebo v Davidovi? Musel by být slepý, hluchý a úplně hloupý, aby nevěděl, co k němu cítí, co k němu vždycky cítila. Bude s tím muset něco udělat.

Společnost jednala o koupi plavební společnosti v Americe.

„Nechtěla bys jet s Bradem do Ameriky uzavřít smlouvu?“ navrhl David. „Bude to pro tebe dobrá zkušenost.“

Kate by byla raději, kdyby s ní jel David, ale byla příliš hrdá, než aby to přiznala. Zařídí to bez něj. Kromě toho ještě nikdy nebyla v Americe, a proto se na cestu těšila.

Uzavření smlouvy o plavební společnosti proběhlo hladce. „Až tam budeš,“ radil jí David, „měla bys tu zemi trochu poznat.“

Kate s Bradem navštívili dodavatelské firmy v Detroitu, Chicagu, Pittsburghu a v New Yorku a Kate byla uchvácena velikostí a dynamičností Spojených států. Vrchol cesty pro ni znamenala návštěva Dark Harboru ve státě Maine, na krásném malém ostrůvku zvaném Islesboro v Penobscotské zátoce. Byla pozvána na večeři do domu Charlese Dana Gibsona, povoláním umělce. U stolu bylo dvanáct lidí a všichni kromě Kate měli na ostrově své domy.

„Tohle místo má zajímavou historii,“ vyprávěl Gibson. „Před lety se sem obyvatelé dostávali na malých plavidlech z Bostonu. Když loď přistála, přijeli pro ně s povozem a dopravili je domů.“

„Kolik tu na ostrově žije lidí?“ zeptala se Kate.

„Asi padesát rodin. Všimla jste si majáku, když jste přistávali s přívozem?“

„Ano.“

„Obsluhuje ho strážce majáku a jeho pes. Když kolem projede loď, pes vyběhne a zazvoní na zvon.“ Kate se smála: „To si děláte legraci.“

„Ne, slečno. Zvláštní je to, že pes je hluchý jako poleno. Dává si na zvon ucho, aby cítil vibrace.“

„Zdá se, že je to fascinující ostrov,“ usmála se Kate.

„Určitě by stálo za to tady přespat a ráno si ho prohlédnout.“

„A proč ne?“ z náhlého popudu řekla Kate.

Přespala v Islesboro Inn, jediném hotelu na ostrově. Ráno si najala vůz, který řídil jeden místní obyvatel. Brzy vyjeli ze středu Dark Harboru, kde byl pouze obchod smíšeným zbožím, železářství a malá restaurace, a projížděli krásnou zalesněnou oblastí. Kate si všimla, že žádná z malých klikatých cest neměla jméno a ani na schránkách u cesty žádná nebyla. Obrátila se na svého průvodce: „Neztratí se tady lidé, když nemají ukazatele?“

„Kdepak. Ostrované vědí, kde co je.“ Kate přikývla: „Aha. Chápu.“ Na dolním okraji ostrova minuli hřbitov. „Zastavil byste prosím?“ požádala Kate. Vystoupila z vozu, došla na starý hřbitov a vykročila mezi náhrobky.

JOB PENDLETON, zemřel 25. ledna 1794, v 47. roce života. Epifat zněl: Pod tímto kamenem má hlava spí sladký sen; Kristus posvětil to loze.

JANE, manželka Thomase Pendletona, zemřela 25. února 1802, v 47. roce života.

Odpočívaly tu duše z jiného století, z dob dávno minulých. Kapitán WILLIAM HATCH, utonul v Longislandském průlivu v říjnu 1866, stár 30 let. Všemi bouřemi prošel a mořem života křížem krážem projel, pravil jeho epitaf.

Kate zůstala na hřbitově dlouhou dobu a vychutnávala klid a mír, který zde panoval. Konečně se vrátila do vozu a pokračovala v cestě.

„Jaké je to tu v zimě?“ vyptávala se.

„Velice chladno. Dřív celá zátoka zamrzala a z pevniny se jezdilo na saních. Teď máme přívoz.“

Vyjeli ze zatáčky a u vody pod sebou uviděli krásný patrový dům z bílého kamene v záplavě straček, šípkových růží a máků. Okenice na osmi předních oknech byly natřeny nazeleno a vedle dvoukřídlých dveří byly bílé lavice a šest květináčů s červenými pelargoniemi. Dům vypadal jako z pohádky.

„Komu patří ten dům?“

„To je dům starého Drebena. Paní Drebenová zemřela před pár měsíci.“

„Kdo tam bydlí teď?“

„Pokud vím, nikdo.“

„Nevíte, jestli je na prodej?“

Průvodce pohlédl na Kate a řekl: „Jestli je na prodej, koupí ho asi některá z místních rodin. Ostrované tu neradi vidí cizí lidi.“ Přesně tohle se Kate nesmělo říkat.

Za další hodinu už mluvila s právním zástupcem, který vyřizoval pozůstalost. „Jedná se mi o Drebenův dům,“ sdělila mu Kate. „Je na prodej?“

Právník svraštil rty: „Je a není.“

„Co to má znamenat?“

„Je na prodej, ale už pár lidí se o něj zajímalo před vámi.“ Staré rodiny z ostrova, pomyslela si Kate. „Učinili už nabídku?“

„Dosud ne, ale…“

„Tak já vám činím nabídku,“ řekla Kate. Odvětil jí krátce: „Je to drahý dům.“

„Řekněte si cenu.“

„Padesát tisíc dolarů.“

„Pojďte mi ho ukázat.“

Vnitřek byl ještě půvabnější, než Kate očekávala. Krásná velká hala měla celoskleněnou stěnou přímý výhled na moře. Po jedné straně byl velký taneční sál a na druhé straně haly obývací pokoj s dřevěným starobylým táflováním a obrovským krbem. V domě byla ještě knihovna, veliká kuchyň s želenými kamny a velkým pracovním stolem z borového dřeva. Vedle kuchyně umývárna nádobí a prádelna. Rovněž v přízemí domu bylo šest menších ložnic a jedna koupelna pro služebnictvo. V poschodí byla hlavní ložnice s šatnami a koupelnou a čtyři další menší ložnice. Dům byl o hodně větší, než se Kate zprvu zdálo. Až David a já budeme mít děti, spřádala své sny, budeme potřebovat všechny tyhle pokoje. Pozemek sahal až dolů k zátoce, kde se nacházelo soukromé přístaviště.

Kate se obrátila k právníkovi: „Ten dům koupím.“

Rozhodla se ho pojmenovat Dům na Cedar Hillu.

Nemohla se dočkat, až bude v Klipdriftu, aby tu novinu oznámila Davidovi.

Celou cestu zpátky do Jižní Afriky byla Kate plna nadšeného očekávání. Dům v Dark Harboru byl pro ni znamením, byl symbolem toho, že David a ona se konečně vezmou. Byla si jistá, že se mu dům bude líbit stejně jako jí.

Hned to odpoledne, kdy přijela s Bradem zpět do Klipdriftu, běžela do Davidovy kanceláře. Seděl za svým stolem a pracoval a Kate se při pohledu na něj rozbušilo srdce. Teprve teď si uvědomila, jak se jí po něm stýskalo.

David vstal od stolu: „Kate, vítám tě doma!“ A než mohla promluvit, pokračoval: „Chci, abys to věděla jako první. Budu se ženit.“

15

Začalo to náhodou, před šesti týdny. Uprostřed jednoho rušného pracovního dne dostal David zprávu, že Tim O’Neil, přítel důležitého amerického kupce diamantů, je v Klipdriftu. Prosí, zda by byl David tak laskav a sešel se s ním, eventuálně by spolu mohli povečeřet. David neměl času nazbyt pro náhodné turisty, ale nechtěl si pohněvat zákazníka. Normálně by požádal Kate, aby hosta přijala, ale byla s Bradem Rogersem zrovna na obchodní cestě v Severní Americe. Nemám na vybranou, rozhodl se David. Zavolal do hotelu, ve kterém se O’Neil ubytoval, a pozval ho ten den na večeři.

„Je tu se mnou má dcera,“ sdělil mu O’Neil. „Doufám, že vám nebude vadit, když ji vezmu s sebou?“

David neměl vůbec náladu strávit večer v přítomnosti dítěte.

„Jistěže ne,“ odpověděl zdvořile. Dá si pozor, aby se večer neprotáhl.

Setkali se v jídelně Grandhotelu. Když David dorazil, O’Neil a jeho dcera už seděli u stolu. O’Neil byl pohledný šedovlasý Američan irského původu, okolo padesátky. Jeho dcera Josephina byla nejkrásnější žena, jakou David kdy spatřil. Bylo jí něco přes třicet, měla skvělou postavu, jemné světlé vlasy a úplně modré oči. Při pohledu na ni nemohl David úžasem ani vydechnout.

„Já – omlouvám se, že jdu pozdě,“ řekl nakonec. „Na poslední chvíli jsem měl ještě nějakou práci.“

Josephina pobaveně sledovala jeho reakci. „Ja je někdy právě nejzajímavější,“ prohodila s nevinností v hlase. „Můj otec tvrdí, že jste velmi důležitý člověk, pane Blackwelle.“

„Ne tak docela a jmenuji se David.“

Přikývla. „Máte hezké jméno. Je v něm jakási síla.“

V průběhu večeře David zjistil, že Josephina O’Neilová je mnohem víc než jenom okouzlující kráska. Byla chytrá, měla smysl pro humor a v její přítomnosti se cítil mimořádně volně. Uvědomoval si, že i on vzbudil její zájem. Vyptávala se na různé věci týkající se jeho osoby, na které se ho ještě nikdo nikdy neptal. Než skončil první večer, byl do ní David napůl zamilován.

„Kde vlastně žijete?“ ptal se Tima O’Neila.

„V San Francisku.“

„A chystáte se brzo zpátky?“ Snažil se, aby jeho dotaz zněl co nejpřirozeněji. „Ano, příští týden.“

Josephina se na Davida usmála. „Ukáže-li se Klipdrift tak zajímavý, jak zatím vypadá, možná přesvědčím otce, abychom se ještě zdrželi.“

„Vynasnažím se, aby byl co nejzajímavější,“ ujistil ji David. „Chtěli byste se podívat do některého diamantového dolu?“

„To by bylo skvělé,“ odpověděla Josephina, „díky za nabídku.“

Dříve David často osobně doprovázel důležité návštěvy na exkurze do dolů, teď však už delší dobu přenechával tento úkol svým podřízeným. Nyní se přistihl, jak říká: „Což zítra dopoledne?“ Všechny dávno smluvené schůzky se najednou zdály nedůležité.

Vzal O’Neilovi do kamenné šachty dvanáct set stop pod úrovní země. Šachta byla šest stop široká a dvacet stop dlouhá, rozdělená na čtyři části, jedna na pumpování, dvě na tahání modré diamantonosné zeminy a jedna na dvoupatrovou klec, kterou se spouštěli horníci nahoru a dolů.

„Vždycky mi vrtalo hlavou,“ ptala se Josephina, „proč se diamanty měří v karátech?“

„Karát je pojmenován podle zrna rohovníku,“ vysvětloval David, „kvůli shodné váze. Jeden karát se rovná dvěma stům miligramů nebo jedné stodvaačtyřicetině unce.“

„Je to fascinující, Davide,“ hlesla Josephina.

Přemýšlel, zda myslí pouze na diamanty. Její blízkost ho opájela. Kdykoli se na ni podíval, ucítil záchvěv vzrušení.

„Měli byste taky vidět zdejší přírodu,“ řekl David. „Máte-li zítra volno, velmi rád vás doprovodím.“

Než mohl její otec cokoli namítnout, Josephina už odpověděla: „To by bylo báječné.“

David se scházel s Josephinou a jejím otcem i po všechny další dny a každým dnem byl stále zamilovanější. Nikdy dřív nepoznal nikoho tak okouzlujícího.

Když přišel jednoho večera pro O’Neilovy, aby je vzal na večeři, oznámil mu Tim: „Jsem dnes trochu unavený, Davide. Nezlobil byste se, kdybych s vámi nešel?“ David se snažil zakrýt svou radost.

„Jistěže ne, pane. Chápu to.“

Josephina se rozverně usmála.

„Pokusím se vás bavit sama,“ slibovala.

David ji vzal do restaurace v právě otevřeném hotelu. Místnost byla plná, vrchní však Davida poznal a ihned je uvedl ke stolu. Trojice muzikantů hrála americkou hudbu.

David se zeptal: „Chtěla byste si zatančit?“

„Strašně ráda.“

Za okamžik už byla Josephina v jeho náručí na tanečním parketu a bylo to kouzelné. David svíral její krásné tělo a cítil její souhlas.

„Josephino, miluji vás.“

Zakryla jeho rty prstem. „Prosím, Davide. Ne…“ „Ale proč?“

„Protože bych si vás nemohla vzít.“ „Milujete mě?“

Usmála se na něj, oči jí zářily. „Jsem do vás celá blázen, můj milý. Cožpak to nevidíte?“ „Proč tedy?“

„Nikdy bych nedokázala žít v Klipdriftu. Zbláznila bych se tu.“„Mohla byste to zkusit.“

„Láká mě to, Davide, ale vím, jak by to dopadlo. Kdybych si vás vzala a musela tu žít, stala by se ze mě zlá a hysterická ženská a nakonec bychom se nenáviděli. Raději bych se rozloučila takhle.“

„Já se nechci loučit.“

Podívala se mu do obličeje a David cítil, jak se k němu její tělo tiskne. „Je nějaká šance, že byste mohl žít v San Francisku?“ Byl to nemožný nápad. „Co bych tam dělal?“ „Přijďte zítra na snídani. Musím si promluvit s otcem.“ Tim O’Neil řekl: „Josephina mi vyprávěla o vaší včerejší rozmluvě. Zdá se, že máte problém, vy dva. Možná bych měl jedno řešení, kdyby vás to zajímalo.“

„Jak by ne, pane.“

O’Neil vzal hnědou koženou aktovku a vyndal z ní nějaké plány. „Víte něco o mražených potravinách?“

„Obávám se, že nikoliv.“

„V Americe začali se zmrazováním potravin už v roce 1865. Problém byl v tom, jak přepravit potraviny na velké vzdálenosti, aniž by rozmrzly. Máme už mrazicí vagóny na dráze, zatím však nikdo nepřišel s nápadem mrazicích nákladních aut.“ O’Neil ukázal prstem na plány. „Až teď. Zrovna jsem na to dostal patent. Bude to revoluce v celém potravinářském průmyslu, Davide.“

David pohlédl na plány. „Obávám se, že mi to moc neříká, pane O'Neile.“

„Na tom nezáleží. Nehledám technického experta. Těch mám dost. Potřebuji finance a někoho, kdo by řídil podnik. Nemyslete si, že je to nějaký bláznivý sen. Mluvil jsem s předními výrobci potravin. Tohle bude velká věc – větší, než si dovedete představit. Potřebuji někoho, jako jste vy.“

„Vedení společnosti bude v San Francisku,“ dodala Josephina.

David tam seděl a beze slova se snažil vstřebat, co právě slyšel.

„Říkáte, že jste na to dostal patent?“

„Přesně tak. A jsem připraven to rozjet.“

„Vadilo by vám, kdybych si ty plány půjčil a někomu je ukázal?“

„Beze všeho.“

Nejprve se David informoval na Tima O’Neila. Zjistil, že má v San Francisku dobrou pověst. Býval vedoucím katedry na univerzitě v Berkeley a těšil se velké vážnosti. David nevěděl o zmrazování potravin nic, ale byl rozhodnutý to napravit.

„Vrátím se za pět dní, má drahá. Chtěl bych, abyste tu vy a váš otec na mě počkali.“

„Jak dlouho budete chtít. Bude se mi stýskat,“ odpověděla Josephina.

„I mně se bude stýskat.“ A myslel to vážněji, než si dovedla představit.

David sedl na vlak do Johannesburgu a objednal se u Edwarda Brodericka, majitele největšího podniku na balení masa v Jižní Africe.

„Chtěl bych znát váš názor,“ David mu podal plány. „Potřebuji vědět, jestli tohle může zafungovat.“

„O zmrazování potravin a o nákladních autech nemám ani ponětí, znám však lidi, kteří o tom něco vědí. Přijďte znova odpoledne, Davide, a budete tu mít k dispozici několik expertů.“

Ve čtyři hodiny téhož dne se David vrátil zpět do balírny. Uvědomoval si nervozitu a byl plný nejistoty pramenící z toho, že nevěděl, jak by vlastně chtěl, aby následující jednání probíhalo. Před dvěma týdny by se ještě vysmál každému, kdo by jen naznačil, že by mohl někdy opustit společnost Kruger-Brent. Byla částí jeho samého. Smál by se ještě víc, kdyby mu někdo řekl, že bude uvažovat o vedení malé potravinářské firmy v San Francisku. Bylo to šílenství kromě jedné reality, a tou byla Josephina O’Neilová.

V místnosti byli s Edwardem Broderickem dva muži.

„To je dr. Crawford a pan Kaufman. David Blackwell.“

Vzájemně se přivítali. David se zeptal: „Měli jste, pánové, příležitost prohlédnout si plány?“

Dr. Crawford odpověděl: „Zajisté, pane Blackwelle. Prošli jsme je důkladně.“

David se zhluboka nadýchl: „A výsledek?“

„Patentový úřad Spojených států už na to vystavil patent, že ano?“

„Přesně tak.“

„Musím vám říci, pane Blackwelle, že majitel tohoto patentu bude jednou velmi bohatý muž.“

David pomalu přikývl, plný nejrůznějších emocí.

„Je to jako všechny velké vynálezy – tak jednoduché, že se až člověk diví, jak to že na to nikdo nepřišel už dávno. Tenhle nápad určitě nepropadne.“

David nevěděl, jak má reagovat. Napůl doufal, že rozhodnutí nebude na něm. Kdyby vynález Tima O’Neila nebyl k ničemu, byla by naděje, že přesvědčí Josephinu, aby zůstala v Jižní Africe. O’Neil však mluvil pravdu. Patent byl dobrý. A rozhodnutí tak zůstalo na Davidovi.

Po cestě zpátky do Klipdriftu nemyslel na nic jiného. Kdyby nabídku přijal, znamenalo by to opustit společnost a začínat s novým nevyzkoušeným podnikem. Byl Američan, Amerika však pro něj byla cizí země. Zastával důležité místo v jedné z nejmocnějších společností na světě. Svou práci miloval. Jamie a Margareta McGregorovi k němu byli velmi laskaví. A potom tu byla Kate. Staral se o ni, ještě když byla úplně malá. Sledoval, jak se mění z umíněného zlobivého dítěte s věčně špinavým obličejem v krásnou mladou ženu. Její život byl v jeho mysli poskládán jako album fotografií. Mohl listovat stránkami a byla tam Kate čtyřletá, osmiletá, desetiletá, čtrnáctiletá, jedenadvacetiletá – zranitelná a nepředvídatelná…

Než vlak dojel do Klipdriftu, David se rozhodl. Společnost Kruger-Brent opustí.

Jel rovnou do Grandhotelu a zaklepal na apartmá O’Neilových. Dveře mu otevřela Josephina.

„Davide!“

Vzal ji do náruče a nedočkavě ji políbil. Její teplé tělo se k němu přimklo.

„Tolik jsem tě postrádala, Davide. Už nikdy nechci být od tebe pryč.“

„Nebudeš už muset,“ odpověděl David zvolna, „půjdu do San Franciska…“

Na Katin návrat ze Spojených států čekal se vzrůstající netrpělivostí. Když už se jednou rozhodl, měl chuť začít svůj nový život hned a nemohl se dočkat, až si vezme Josephinu.

A teď byla Kate konečně zpátky a on stál před ní a říkal: „Budu se ženit.“

Kate slyšela ta slova přes silný hukot v uších. Cítila, že na ni jdou mdloby, a zachytila se hrany stolu. Chce se mi umřít, myslela si. Nechte mě umřít.

Sebrala zbytky vůle a podařilo se jí vykřesat úsměv: „Řekni něco o ní, Davide.“ Byla pyšná na to, jak klidně zněl její hlas. „Kdo je to?“

„Jmenuje se Josephina O’Neilová. Je tady se svým otcem na návštěvě. Určitě budete dobré přítelkyně, Kate. Je to skvělá žena.“

„To jistě je, když ji miluješ, Davide.“

Chvíli zaváhal. „Je tu ještě něco, Kate. Odejdu od společnosti.“

Celý svět se na ni hroutil. „Jenom proto, že se budeš ženit, nemusíš přece…“

„V tom to není. Josephinin otec začíná s novým podnikem v San Francisku. Potřebují mě.“

„Takže – ty budeš žít v San Francisku.“

„Ano. Brad Rogers může snadno převzít moji práci a vybereme skvělý vedoucí tým, aby ho podporoval. Kate, já – nedovedeš si představit, jak těžké rozhodnutí to pro mě bylo.“

„To chápu, Davide. Musíš – jistěji musíš velmi milovat. Kdy mě se svou nevěstou seznámíš?“

David se usmál, celý potěšený, jak klidně přijímá Kate jeho zprávy. „Dnes večer, jestli máš čas s námi povečeřet.“

„Ano, jsem volná.“

Slzy si schovávala, až bude o samotě.

Večeřeli ve čtyřech v sídle McGregorů. Kate zbledla, když uviděla Josephinu. Bože! Není divu, že ji miluje. Byla oslnivá. Pouhá její přítomnost způsobila, že Kate si připadala trapná a ošklivá. Aby to bylo ještě horší, Josephina byla milá a okouzlující. A zjevně velmi zamilovaná do Davida. K čertu!

Během večeře vyprávěl Tim O’Neil Kate o nové společnosti.

„Zdá se to být velmi zajímavé,“ řekla Kate.

„Samozřejmě to nebude žádný Kruger-Brent, slečno McGregorová. Musíme začít v malém, ale s Davidem v čele si určitě povedeme dobře.“

„Bude-li v čele David, nemůžete prodělat,“ ujistila ho Kate.

Po celou dobu byla jako v příšerné agónii. V jediném katastrofickém momentě přišla zároveň o muže, kterého milovala, i o člověka, který byl pro společnost Kruger-Brent nenahraditelný. Pokračovala v konverzaci a podařilo se jí přestát celý večer. Když hosté odešli, neměla nejmenší ponětí, co dělala nebo říkala. Jediné, co si pamatovala, bylo, že když se David a Josephina na sebe podívali nebo se dotkli, zmocňovala se jí touha zabít se.

Po cestě zpět do hotelu Josephina prohlásila: „Je do tebe zamilovaná, Davide.“

„Kate?“ usmál se. „Ne. Jsme velcí přátelé. Od doby, kdy byla ještě miminko. Moc ses jí líbila.“

Josephina se usmála. Muži jsou tak naivní.

Dalšího dne dopoledne seděli Tim O’Neil a David proti sobě v Davidově kanceláři. „Budu potřebovat asi dva měsíce, abych zde uspořádal své záležitosti,“ oznámil David. „Přemýšlel jsem o finančních prostředcích, které budeme do začátku potřebovat. Půjdeme-li k některé z velkých společností, postupně nás pohltí a dají nám jen malý podíl. Pak už nám to nebude patřit. Myslím, že bychom ten podnik měli financovat sami. Počítám, že na začátek budeme potřebovat osmdesát tisíc dolarů. Mám našetřeno asi čtyřicet tisíc dolarů. Budeme potřebovat dalších čtyřicet tisíc.“

„Já mám deset tisíc dolarů,“ řekl Tim O’Neil, „a mám bratra, který mi půjčí dalších pět tisíc.“

„Takže nám chybí dvacet pět tisíc dolarů,“ spočítal David. „Zkusíme si půjčit od banky.“

„Ihned odjedeme do San Franciska,“ oznámil O’Neil Davidovi, „a všechno tam pro vás připravíme.“

O dva dny později Josephina s otcem odjeli do Spojených států. „Pošli je do Kapského Města soukromým vagónem,“ nabídla Kate.

„Jsi velmi laskavá, Kate.“

Dopoledne po Josephinině odjezdu měl David pocit, jako by přišel o kus života. Nemohl se dočkat, až se v San Francisku opět sejdou.

Několik dalších týdnů strávili vyhledáváním vedoucího týmu, který bude pomáhat Bradu Rogersovi. Kate, David a Brad sestavili seznam možných kandidátů a diskusemi o nich trávili dlouhé hodiny.

„Taylor je dobrý technik, ale nemá manažerské schopnosti.“

„A co Simmons?“

„Ten je dobrý, ale ještě není úplně zralý,“ rozhodl Brad, „dej mu ještě pět let.“

„Babcock?“

„To není špatný nápad. Pojďme si o něm promluvit.“

„Co takhle Peterson?“

„Není dost loajální,“ řekl David. „Zajímá se hlavně o sebe.“ A hned jak to vyslovil, pocítil záchvěv viny, protože sám opouštěl Kate.

Pokračovali s probíráním jmen na seznamu. Koncem měsíce už měli výběr zúžený na čtyři muže, kteří měli tvořit tým Brada Rogerse. Všichni doposud pracovali v cizině, takže aby s nimi mohli udělat pohovory, museli pro ně poslat. První dva pohovory proběhly dobře. „Vyhovovali by mi oba,“ ujistila Kate Davida a Brada.

Ráno toho dne, kdy se měl uskutečnit třetí, vešel David celý bledý do Katiny kanceláře. „Je moje místo ještě volné?“

Kate si všimla jeho výrazu a polekaně se vztyčila: „Co je ti, Davide?“

„Já… já…,“ klesl do židle. „Něco se stalo.“ Kate vyskočila od stolu a vrhla se k němu: „Řekni mi to! Co se děje?“

„Právě jsem dostal dopis od Tima O’Neila. Prodal podnik.“

„Co tím myslíš?“

„Přesně to, co říkám. Přijal nabídku dvě stě tisíc dolarů a tantiémy ze svého patentu od společnosti Three Star z Chicaga, která se zabývá balením masa.“ V Davidově hlase byla hořkost. „Společnost má zájem mě najmout jako managera. Prý lituje, jestli mi tím způsobil nějakou nepříjemnost, ale nemohl odmítnout takové peníze.“

Kate se na něj upřeně podívala: „A Josephina? Co ta říká? Musí mít na otce strašnou zlost.“

„Taky poslala dopis. Vezmeme se ihned, jak přijedu do San Franciska.“

„A jedeš tam?“

„Samozřejmě že nejedu!“ vybuchl David. „Původně jsem měl co nabídnout. Mohl jsem z toho udělat skvělou společnost. Jenomže oni se už prostě nemohli dočkat těch zatracených peněz.“

„Není to spravedlivé, když říkáš oni, Davide. Představ si…“ „O'Neil by nikdy bez Josephinina souhlasu ten obchod neuzavřel.“

„Já – nevím, co mám na to říct, Davide.“

„K tomu není co říct. Jenom že jsem málem udělal největší chybu svého života.“

Kate šla ke svému stolu a vzala z něj seznam kandidátů. Pomalu ho začala trhat na kousky.

V následujících týdnech se David ponořil do práce a snažil se tak zapomenout na svou bolest a hořkost. Přišlo mu několik dopisů od Josephiny. Všechny je zahodil, aniž je přečetl. Přesto na ni nemohl zapomenout. Kate, vědoma si Davidovy bolesti, mu dávala najevo, že je nablízku, kdyby ji potřeboval.

Ode dne, kdy David dostal O’Neilův dopis, uběhlo šest měsíců. Po celou tu dobu David a Kate pracovali bok po boku, cestovali spolu a trávili spolu hodně času o samotě. Kate se snažila co nejvíc ho utěšit. Oblékala se kvůli němu, plánovala akce, které ho bavily, a všemožně se snažila udělat mu život tak šťastný, jak jen mohla. Její snaha se zjevně míjela účinkem. Nakonec ztratila trpělivost.

Byla s Davidem v Rio de Janeiru prohlédnout si nové naleziště minerálů. Večeřeli v hotelové restauraci a ještě pak v Katině pokoji pozdě do noci procházeli nějaké údaje. Kate se převlékla do pohodlného kimona a pantoflíčků. Když byli hotovi, David se protáhl a řekl: „Pro dnešek už toho je dost. Myslím, že půjdu spát.“

Kate tiše prohodila: „Nemyslíš, že už je čas odložit smutek, Davide?“ Překvapeně vzhlédl: „Smutek?“ „Po Josephině O’Neilové.“

„Tu jsem ze svého života už vymazal.“

„Tak se podle toho chovej.“

„A jak se mám chovat, Kate, aby se ti to líbilo?“ zeptal se zdvořile.

Kate už měla zlost. Zlost na to, jak je David slepý, zlost na všechen ten ztracený čas. „Řeknu ti, co by se mi líbilo – polib mě.“

„Cože?“

„K čertu, Davide! Jsem tvůj šéf, hergot!“ Přistoupila k němu. „Polib mě.“ Přitiskla své rty na jeho a objala ho. Cítila, jak se brání, a začala se odtahovat. Ale potom jeho paže zvolna objaly její tělo a David ji políbil. „Kate…“

Uprostřed polibku zašeptala: „Myslela jsem, že mě už nikdy nepožádáš…“

Za šest týdnů se konala svatba. Byla to největší svatba, jakou kdy Klipdrift zažil a zažije. Obřad proběhl v největším kostele ve městě a následovala recepce na radnici, kam byl pozván úplně každý. Byly tam hory jídla, nespočet beden piva, whisky a šampaňského, hudba hrála a zábava byla v plném proudu až do rána. Kate a David se vytratili za východu slunce.

„Půjdu teď domů dokončit balení,“ řekla Kate. „Přijď pro mě za hodinu.“

V bledém světle rozbřesku vstoupila Kate sama do prázdného domu a šla nahoru do své ložnice. Přistoupila k obrazu na stěně a zatlačila na rám. Za obrazem se objevil sejf skrytý ve stěně. Kate ho otevřela a vyndala z něj smlouvu. Byla to smlouva o koupi společnosti Three Star na balení masa v Chicagu a kupcem byla Kate McGregorová. Vedle ležela další smlouva, kterou firma Three Star v Chicagu za dvě stě tisíc dolarů kupuje práva Tima O’Neila na mrazicí proces. Kate trochu zaváhala a pak vrátila smlouvy zpět do sejfu a opět ho zamkla. David teď patřil jí. Vždycky jí patřil. A taky společnost Kruger-Brent, Ltd. Oni dva z ní udělají tu největší a nejmocnější společnost na světě.

Přesně tak, jak by si to Jamie a Margareta McGregorovi určitě přáli.

KNIHA TŘETÍ

KRUGER-BRENT, LTD.

1914-1945

16

Byli v knihovně, kde kdysi Jamie rád sedával se sklenkou brandy. David vysvětloval, že na opravdové líbánky není čas: „Někdo se musí starat o obchod, Kate.“

„Ano, pane Blackwelle. Ale kdo se bude starat o mě?“ Stočila se mu do klína a David cítil skrz tenké šaty její teplo. Dokumenty, které studoval, spadly na podlahu. Její paže ho objímaly a rukama ho hladila stále níž. Pomalu a krouživě k němu tiskla své boky a on zapomněl na papíry na zemi. Cítila odezvu jeho těla a vstala, aby si svlékla šaty. David ji pozoroval a obdivoval její krásu. Jak jen mohl být tak dlouho slepý? Svlékala ho a on cítil velkou touhu. Byli nazí a jejich těla se k sobě tiskla. Hladil ji, jeho prsty se jemně dotýkaly jejího obličeje, krku a prsou. Vzdychala, jak jeho ruce postupovaly dolů, až ucítil sametovou něhu mezi nohama. Pohladil ji prsty a ona zašeptala: „Vezmi si mě, Davide.“ Leželi na hustém měkkém koberci. Kate cítila sílu jeho těla na svém. Jediným dlouhým pohybem do ní vstoupil, zaplnil ji a ona se pohybovala v jeho rytmu. Jako vlna mořského příboje ji to vynášelo pořád výš, až už měla pocit, že takovou extázi nevydrží. Najednou došlo k nádherné explozi a ta se opakovala znova a znova; zemřela jsem a přišla jsem do nebe, napadlo Kate.

Cestovali po světě. Paříž, Curych, Sydney, New York, na všech těch místech měla společnost obchodní zájmy. Všude si ale uchránili i pár chvilek jen pro sebe. Dlouho do noci si vyprávěli a milovali se, vzájemně objevovali své duše a svá těla. Kate byla pro Davida nevyčerpatelným potěšením. Ráno ho vzbudila, aby se s ním pohansky divoce milovala, a o pár hodin později seděla vedle něj na poradě, kde prokazovala větší obchodní talent než většina přítomných. Její přirozený smysl pro podnikání byl stejně výjimečný jako neočekávaný. Mezi vysoce postavenými osobnostmi v obchodním světě bylo málo žen. Zpočátku byla Kate přijímána s tolerantní blahosklonností. Tento přístup se však rychle měnil v ostražitý respekt. Kate měla z úskoků a manévrování v téhle hře nesmírné potěšení. David ji sledoval, jak dokázala vítězit nad muži s daleko většími zkušenostmi. Měla všechny instinkty potřebné pro vítěze. Věděla, co chce a jak toho dosáhnout.

Líbánky ukončili nádherným týdnem v Domě na Cedar Hillu v Dark Harboru.

Poprvé se o válce začalo mluvit 28. června 1914. Kate a David byli hosty na venkovském panství v Sussexu. V té době se žilo ve venkovských sídlech a víkendoví hosté se museli podřizovat určitým zvyklostem. Muži se oblékali ke snídani, převlékali na dopolední procházku, pak znova na oběd, převlékli se i k odpolednímu čaji – do sametového saka se saténovým lemováním – a znova do smokinku na večeři.

„Proboha živého,“ stěžoval si David Kate, „připadám si tu jako páv.“

„Jsi moc hezký páv, miláčku,“ ujišťovala ho Kate. „Až přijdeš domů, můžeš si tam chodit třeba nahý.“

Vzal ji do náruče: „Nemůžu se dočkat.“

Při večeři přišla zpráva, že na Františka Ferdinanda ďEste, následníka rakousko-uherského trůnu, a jeho ženu Žofii byl spáchán atentát.

Lord Maney, jejich hostitel, poznamenal: „Ohavná věc, zastřelit ženu, co říkáte? Nikdo se ale nepustí do války kvůli nějaké malé zemi na Balkáně.“

A konverzace se přenesla na kriket.

Později, už v posteli, se Kate zeptala: „Myslíš, že bude válka, Davide?“

„Kvůli tomu, že zavraždili rakouského arcivévodu? Ne.“

Ukázalo se, že to byl špatný odhad. Rakousko-Uhersko podezíralo sousední Srbsko, že se podílelo na přípravě atentátu na Ferdinanda, a vyhlásilo mu válku. Během října už byly ve válečném stavu všechny hlavní mocnosti. Byl to nový druh válčení. Poprvé se používala letadla, letadlové lodi a ponorky.

V den, kdy vyhlásilo válku Německo, Kate řekla: „Tohle by pro nás mohla být skvělá příležitost, Davide.“

David se zamračil: „O čem to mluvíš?“

„Národy budou potřebovat zbraně a střelivo a–“

„Od nás je nedostanou,“ přerušil ji David úsečně. „My máme práce dost, Kate. Nepotřebujeme profitovat z cizí krve.“

„Nedramatizuješ to trochu? Někdo musí vyrábět zbraně.“

„Dokud jsem já u téhle společnosti, my to nebudeme. Nehodlám o tom dále diskutovat, Kate. Tohle je konečné slovo.“

A Kate si myslela, k čertu s konečným slovem. Tu noc poprvé spali odděleně. Kate si v duchu říkala, jak může být David takový idealistický hlupáček.

David přemítal, jak může být Kate tak chladnokrevná. Obchod ji změnil. Následující dny byli oba nešťastní. David nedorozumění litoval, ale nevěděl, jak je překlenout. Kate byla příliš hrdá a umíněná, aby ustoupila. Navíc si byla jistá, že má pravdu.

Prezident Woodrow Wilson sliboval, že Spojené státy se do války nezapojí. Když však německé ponorky začaly torpédovat neozbrojené civilní lodi a šířily se zprávy o hrůzách páchaných Němci, tlak na Ameriku, aby se postavila na stranu Dohody, se zvyšoval. „Zajistit bezpečný svět pro demokracii“ bylo heslo dne.

David se naučil létat v jihoafrickém buši, a když se ve Francii zformovala Lafayettova eskadra s americkými piloty, přišel za Kate: „Musím se také přihlásit.“

Zděsila se: „Ne! To není tvoje válka!“

„Není, ale bude,“ odpověděl mírně. „Spojené státy nemohou zůstat mimo. Já jsem Američan. A chci být nápomocen.“

„Je ti šestačtyřicet!“

„Pilotovat letadlo pořád dokážu, Kate. A potřebují teď každého.“

Kate se nepodařilo ho odradit. Poslední dny trávili spolu v tichosti, všechny rozepře byly zapomenuty. Navzájem se milovali a to bylo ze všeho nejdůležitější.

Poslední noc před odjezdem do Francie David řekl: „Ty a Brad Rogers povedete podnik stejně dobře jako já, ne-li lépe.“

„Co když se ti něco stane? To bych nepřežila.“

Pevně ji objal. „Nic se mi nestane, Kate. Vrátím se ti ověšen spoustou nejrůznějších medailí. Uvidíš.“

Následujícího dne odjel.

Davidova nepřítomnost byla pro Kate jako smrt. Tak dlouho jí trvalo, než ho získala, a každou minutu cítila hrozný a nepřekonatelný strach, že ho ztratí. Byla v mysli stále s ním. Slyšela ho v kadenci hlasu cizího člověka, v náhlém smíchu na tiché ulici, nacházela ho ve vůni, v písni. Byl všude. Každý den mu psala dlouhé dopisy. Dopisy od něj četla stále dokola, až už byly docela zmuchlané a potrhané. Psal, že je v pořádku. Němci mají ve vzduchu převahu, ale to se změní. Šířily se zprávy, že Američané už brzo zasáhnou. Napíše zase, hned jak to půjde. Miluje ji.

Nedopusť, aby se Ti něco stalo, miláčku můj. Navždy bych Tě za to nenáviděla, kdyby se Ti něco stalo.

Snažila se zapomenout na samotu a neštěstí, pohroužila se zcela do práce. Na začátku války měly v Evropě nejlépe vyzbrojenou armádu Francie a Německo. Dohodoví spojenci však měli početní převahu, více zdrojů a přísun materiálu, i když Rusko s největší armádou bylo špatně vyzbrojené a mělo špatné velení.

„Všichni potřebují pomoc,“ říkala Bradu Rogersovi. „Potřebují tanky, pušky a střelivo.“

Brad Rogers se ošíval: „Kate, David si myslí, že…“

„David tady není, Bradě. Rozhodujeme ty a já.“

Brad Rogers však věděl, že tím myslí: tady rozhoduji já.

Kate nemohla Davidův postoj k výrobě zbraní pochopit. Dohoda potřebovala zbraně a ona považovala za vlasteneckou povinnost jí je dodávat. Začala jednat s hlavami spřátelených států a během jednoho roku společnost Kruger-Brent už vyráběla pušky, tanky, bomby a střelivo. Zajišťovali dodávky vlaků, tanků, uniforem a pušek. Kruger-Brent se rychle stával jedním z nejrychleji se rozrůstajících konglomerátů na světě. Když Kate pročítala nejnovější daňová přiznání, řekla Bradu Rogersovi: „Viděls tohle? David bude muset uznat, že se mýlil.“

Jižní Afrika byla ve varu. Straničtí vůdci se zaručili, že podpoří Dohodu, a přijali odpovědnost za obranu Jižní Afriky před Německem. Většina Afrikánců přesto nesouhlasila s podporou Velké Británie. Nedokázali na minulost tak rychle zapomenout.

V Evropě nevypadala válka pro Dohodu dobře. Boje na západní frontě ustrnuly na místě. Obě strany se zakopaly a vojáci v ochranných zákopech, které se táhly po celé délce Francie a Belgie, strašlivě strádali. Déšť naplnil zákopy vodou a blátem, ve kterém se proháněly krysy a všelijaká havěť. Kate byla vděčná, že David svou válku bojuje ve vzduchu.

Prezident Wilson vyhlásil Německu 6. dubna 1917 válku a Davidova předpověď se tak splnila. Amerika začala mobilizovat.

První americká expediční armáda pod vedením generála Johna J. Pershinga se začala vyloďovat ve Francii 26. června 1917. Dříve neznámá jména různých míst se stala součástí každodenního slovníku: Saint-Mihiel… Cháteau-Thierry… Meuse-Ar-gonne… Belleau… Verdun… Spojenecká ofenziva nezadržitelně nabírala na síle, až 11. listopadu 1918 válka konečně skončila. Svět byl zachráněn pro demokracii.

David byl na cestě domů.

Když v New Yorku vystoupil z lodi plné vracejících se vojáků, Kate už ho čekala. Stáli tam a dívali se jeden na druhého celý nekonečný okamžik, nevnímali davy a okolní hluk. Pak už se Kate ocitla v Davidově náručí. Byl hubenější, vypadal unavený a Kate si pomyslela: Bože, tak strašně se mi stýskalo. Měla k němu nejméně tisíc otázek, ale ty mohly počkat. „Odvezu tě rovnou na Cedar Hill,“ rozhodla. „Tam si nejlépe odpočineš.“

Kate podnikla v očekávání Davidova návratu v domě četné úpravy. Velký vzdušný hlavní pokoj zařídila pohovkami s květinovým potahem v barvách starorůžové a zelené. Stejně potažená křesla rozestavěla kolem krbu. Nad ním viselo plátno s vlámským květinovým motivem, po jeho obou stranách stály pozlacené svícny. Dvě francouzská okna se otvírala na verandu, která vedla kolem domu ze tří stran a měla na léto zábradlí potažené pruhovaným plátnem. Pokoje byly světlé a vzdušné, s úchvatným výhledem na přístav dole.

Kate vodila Davida po domě a vesele rozprávěla. Zdál se podivně tichý. Když skončili prohlídku, Kate se zeptala: „Líbí se ti, jak jsem to tu zařídila, miláčku?“

„Moc se mi to líbí. Teď se posaď. Chci s tebou mluvit.“

Najednou měla nepříjemný pocit. „Něco se stalo?“

„Vypadá to, že jsme se stali dodavateli zbraní pro půl světa.“

„Počkej, až uvidíš čísla,“ začala Kate, „náš zisk stou…“

„Já mluvím o něčem jiném. Pokud si vzpomínám, měli jsme dost velký zisk i před mým odjezdem. Myslel jsem, že jsme se dohodli nepouštět se do výroby válečných zakázek.“

Kate cítila, jak se jí zmocňuje hněv: „Ty ses dohodl. Ja ne.“ Snažila se hněv potlačit. „Doba se změnila, Davide. I my se musíme měnit.“

Pohlédl na ni a tiše se zeptal: „Ty ses změnila?“

Večer v posteli se Kate ptala sama sebe, jestli se tak změnila, nebo je-li to v Davidovi. Je ona tak silná, nebo David ztrácí na razanci? Přemýšlela o jeho argumentech proti výrobě zbraní. Byly chabé. Nakonec někdo musel armádám Dohody dodávat zbraně, a byl z toho obrovský zisk. Ztratil David smysl pro obchod? Vždycky k němu vzhlížela jako k jednomu z nejchytřejších mužů, které znala. A teď měla pocit, že sama má víc schopností vést podnik než David. Strávila bezesnou noc.

Ráno po snídani se procházeli po pozemku.

„Je to tu krásné,“ řekl jí David. „Jsem tady moc rád.“

Kate spustila: „Co se týče naší rozmluvy včera večer…“

„Už se stalo. Byl jsem pryč a ty jsi udělala, co jsi považovala za správné.“

Udělala bych to, kdybys tu zůstal? uvažovala Kate v duchu. Co udělala, udělala v zájmu firmy. Znamená pro mě společnost víc než manželství? Na tuto otázku se bála odpovědět.

17

Následovalo pětileté období neuvěřitelného celosvětového rozmachu. Společnost Kruger-Brent, Ltd., která začínala obchodováním s diamanty a zlatem, se mezitím orientovala na další odvětví a rozšířila se do celého světa. Hlavní centrum už nebylo v Jižní Africe. V poslední době společnost koupila vydavatelský koncern, pojišťovací společnost a půl miliónů akrů pozemků na těžení dřeva.

Jednou v noci Kate probudila Davida ze spánku: „Co kdybychom přesunuli vedení společnosti, miláčku?“

David se rozespale posadil: „Cože?“

„Centrem světového obchodu je dnes New York. Tam by měla sídlit naše společnost. Jižní Afrika je ode všeho příliš daleko. Navíc teď máme telefon a telegraf. Spojení s kteroukoliv naší kanceláří je otázkou minut.“

„Že mě tohle nenapadlo?“ zamumlal David. Znova si lehl a usnul.

New York byl nový, vzrušující svět. Při předchozích návštěvách si Kate uvědomovala rychlý tep tohoto města, ale žít v něm bylo jako octnout se uprostřed varu. Všechno se pohybovalo rychlejším tempem. Země jako by se točila rychleji.

Kate a David vybrali pro novou budovu vedení firmy místo na Wall Streetu a architekti začali s prací. Kate si povolala dalšího architekta, aby pro ně navrhl rezidenci na Páté avenue ve francouzském renesančním stylu šestnáctého století.

„Tohle město je tak příšerně hlučné,“ stěžoval si David.

A byla to pravda. Ze všech stran se ozýval stavební rachot a mrakodrapy postupně začaly dosahovat k obloze. New York se stal Mekkou celosvětového obchodu, centrem pro námořní dopravu, pojišťovnictví, komunikace a veškerý transport. Město překypovalo výjimečnou vitalitou. Kate je milovala, ale cítila, že David není šťastný.

„Budoucnost je tady, Davide. Tohle místo roste a my vyrosteme s ním.“

„Proboha, Kate, o kolik víc toho ještě chceš?“

A ona odpověděla bez přemýšlení: „Všechno, co je k mání.“

Nemohla pochopit, proč se David vůbec ptá. Zdálo se jí to tak samozřejmé. Proč to David nevidí? Byl dobrý obchodník, ale něco mu přece chybělo. Neměl v sobě ten hlad, touhu zvítězit, být největší a nejlepší. Takového ducha měl její otec a ona byla jejím otrokem. Cítila se být víc vlastněna než vlastníkem.

Když se snažila popsat své pocity Davidovi, zasmál se: „Příliš pracuješ.“ A pomyslel si přitom, jak velmi se podobá svému otci. Nebyl si však úplně jist, jestli mu je toto zjištění zcela po chuti.

Jak může někdo pracovat příliš? přemítala Kate. Nic v životě nebylo zábavnější. Právě při práci cítila, že nejvíc žije. Každý den přinesl nové problémy a každý problém představoval výzvu, hádanku, kterou je nutno vyřešit, novou hru, ve které je třeba vítězit. A ona to uměla skvěle. Byla v centru něčeho, co se vymykalo vší představivosti. Nemělo to nic společného s penězi nebo úspěchem, tady se hrálo o moc. O moc, která ovládala životy tisíců lidí ve všech koutech světa. Stejně jako kdysi i její život ovládali druzí. Dokud bude mít moc, nebude opravdu potřebovat nikoho. Byla to až neuvěřitelně hrozivá zbraň.

Kate byla zvána na večeře s korunovanými hlavami, s prezidenty, všichni se snažili získat si její přízeň a náklonnost. Nová továrna Kruger-Brent mohla někde znamenat právě hranici mezi chudobou a bohatstvím. Moc. Společnost žila. Byla jako rostoucí obr, kterého bylo potřeba krmit a občas podstoupit i nějakou oběť. Obrovi nešlo zastoupit cestu. Kate tomu teď už dobře rozuměla. Mělo to svůj rytmus, svůj tep, a ten se sladil s jejím.

V březnu, rok poté, co se přestěhovali do New Yorku, se Kate náhle necítila dobře. David ji přesvědčil, aby šla k lékaři.

„Jmenuje se John Harley. Je to mladý doktor a má velmi dobrou pověst.“

Kate protestovala, ale nakonec souhlasila. John Harley byl hubený mladý muž z Bostonu, vážného vzhledu, asi šestadvacetiletý, o pět let mladší než Kate.

„Varuji vás rovnou,“ oznámila mu. „Nemám čas být nemocná.“

„Budu to mít na paměti, paní Blackwellová. Zatím se na vás podívám.“

Prohlédl ji, odebral nějaké vzorky pro laboratoř a řekl: „Jsem si jist, že to nebude nic vážného. Budu mít výsledky za pár dní. Zavolejte mi ve středu.“

Ve středu brzy po ránu zavolala Kate doktora Harleye. „Mám pro vás dobré zprávy, paní Blackwellová,“ oznámil jí vesele. „Budete mít dítě.“

Ta zpráva byla pro Kate jedním z nejkrásnějších zážitků jejího života. Nemohla se dočkat, až to sdělí Davidovi.

Nikdy neviděla Davida tak nadšeného. Sevřel ji v náručí a řekl: „Bude to holčička a bude vypadat přesně jako ty.“ Přitom si pomyslel: Tohle přesně Kate potřebuje. Zůstane teď víc doma. Bude tak víc jako manželka.

A Kate si pomyslela: Bude to chlapec. A jednoho dne převezme společnost Kruger-Brent.

Když se blížilo narození dítěte, Kate pracovala kratší dobu, ale do kanceláře stále docházela denně.

„Zapomeň na práci a odpočiň si,“ radil jí David.

Nedokázal pochopit, že právě práce byla pro Kate odpočinkem.

Dítě se mělo narodit v prosinci. „Pokusím se, aby to bylo pětadvacátého,“ slibovala Davidovi. „Bude to náš vánoční dárek.“

Budou to skvělé Vánoce, říkala si v duchu Kate. Stála v čele velkého konglomerátu, byla provdána za muže, kterého milovala, a teď bude mít jeho dítě. Byla-li v tomto řazení priorit nějaká ironie, Kate si toho nebyla vědoma.

Tělo měla teď velké a nemotorné a každodenní docházení do kanceláře bylo pro ni stále obtížnější. Kdykoliv však David nebo Brad Rogers navrhli, aby zůstala doma, měla jedinou odpověď: „Můj mozek stále funguje.“ Dva měsíce před tím, než se dítě mělo narodit, odjel David do Jižní Afriky na inspekci dolu v Pnielu. Do New Yorku se měl vrátit už za týden.

Kate seděla za svým stolem, když neohlášené vešel Brad Rogers. Spatřila vážný výraz na jeho tváři a zvolala: „Přišli jsme o smlouvu se Shannonem!“

„Ne. Já… Kate, právě jsem se to dozvěděl. Stalo se neštěstí. Výbuch v dole.“

Pocítila ostrou bolest: „Kde? Je to vážné? Zabilo to někoho?“

Brad se zhluboka nadechl: „Šest lidí. Kate… David tam byl bohužel taky.“

Celý pokoj jako by se naplnil těmi slovy, odrážela se od obložení na stěnách se stále větší intenzitou, až úplně křičela do jejích uší jako zvuk Niagarských vodopádů, který ji potápěl a vtahoval stále více do svého středu, pořád hlouběji a hlouběji, až už se nemohla nadechnout.

Pak nastala tma a úplné ticho.

Dítě se narodilo hodinu poté, předčasně o dva měsíce. Kate mu dala jméno Anthony James Blackwell, po Davidovu otci.

Budu tě, můj synu, milovat za sebe a budu tě milovat i za tvého otce.

O měsíc později byl dokončen dům na Páté avenue a Kate se do něj nastěhovala s dítětem a početným služebnictvem. Na zařízení byly vystěhovány skoro celé dva zámky v Itálii. Byla to okázalá rezidence s nádherně vyřezávaným ořechovým italským nábytkem ze šestnáctého století a s mozaikovou podlahou z růžového a červeného mramoru. V knihovně obložené dřevem se vyjímal krb z osmnáctého století, nad ním visel vzácný Holbein. V jedné místnosti byly lovecké trofeje a Davidova sbírka zbraní. Kate měla i vlastní galerii. Tu zaplnila obrazy od Rembrandta, Vermeera, Velázqueze a Belliniho. V domě byl taneční sál, prosklená slunná veranda, slavnostní jídelna, dětský pokoj sousedící s pokojem Kate a nespočetně dalších ložnic. Ve velké zahradě s parkovou úpravou stály sochy od Rodina, Augusta Saint-Gaudense a Maillola. Byl to palác hodný krále. Kate si šťastně pomyslela: A král v něm taky vyrůstá.

V roce 1928, když byly Tonymu čtyři roky, dala ho Kate do školky. Byl to hezký, vážný malý chlapec, který zdědil po své matce šedivé oči a umíněnou bradu. Učil se hudbě, a když mu bylo pět, začal chodit do taneční školy. Nejkrásnější chvíle spolu trávili na Cedar Hillu v Dark Harboru. Kate koupila jachtu, osmdesát stop dlouhou motorovou plachetnici, kterou pokřtila Korzár, a společně s Tonym brázdili pobřežní vody státu Maine. Tony to zbožňoval. Kate však největší potěšení pořád přinášela práce.

Na společnosti, kterou založil Jamie McGregor, bylo něco mystického. Žila svůj život a měla svou spotřebu. Pro Kate byla milencem, který nikdy jednoho zimního dne nezemře a nikdy ji nenechá samotnou. Bude žít navěky. Na to už ona dohlédne. A jednoho dne ji předá svému synovi.

Jediný rušivý faktor v Katině životě byla její vlast. Jižní Afriku hluboce milovala. Rasové problémy tam narůstaly a Kate se tím trápila. Proti sobě stály dva politické tábory: verkramptes – omezení přívrženci segregace a verligtes – osvícení, kteří usilovali o lepší postavení černochů. Ministerský předseda James Hertzog a Jan Smuts utvořili koalici a spojili své síly k pro sazení nového pozemkového zákona. Černoši byli zbaveni práv a nesměli nadále ani volit, ani vlastnit půdu. Tento zákon postihl milióny lidí patřících k různým menšinovým skupinám. Černochům, míšencům a Indům byly vykázány oblasti bez nerostného bohatství, daleko od průmyslových center a přístavů.

Kate se sešla s několika vysokými vládními úředníky v Jižní Africe. „Tohle je časovaná bomba,“ oznámila jim. „Jak chcete udržet osm miliónů lidí v otroctví?“

„Není to otroctví, paní Blackwellová. Děláme to pro jejich dobro.“

„Vážně? A to byste vysvětlili jak?“

„Každá rasa přispívá něčím jiným. Kdyby se černoši promíchali s bělochy, přišli by o svou individualitu. Snažíme se je chránit.“

„Co je to za nesmysl,“ odsekla Kate. „Udělali jste z Jižní Afriky rasistické peklo.“

„Mýlíte se. Černoši z jiných zemí jdou pěšky tisíce mil, aby se dostali do naší země. Platí až padesát šest liber za falešný pas. Černochům je tady líp než kdekoliv na světě.“

„To je tedy lituji,“ řekla Kate ostře.

„Jsou to primitivní děti, paní Blackwellová. Děláme to pro jejich dobro.“

Kate odešla ze schůzky zklamaná a s velkými obavami o svou zemi.

Měla velký strach i o Bandu. Bylo o něm stále slyšet ve zprávách. Jihoafrické noviny mu přezdívaly Šarlatový bedrník. V článcích o něm mezi řádky vyčetla nevraživý obdiv. Unikal policii v různých přestrojeních za dělníka, řidiče či vrátného. Byl organizátorem partyzánského hnutí odporu a figuroval na předním místě v policejním seznamu hledaných osob. V jednom článku kapských Timesů se psalo o tom, jak ho demonstranti triumfálně nesli na ramenou ulicemi černošské vesnice. Jezdil z vesnice do vesnice a promlouval k zástupům studentů. Kdykoli se však policie dozvěděla o jeho přítomnosti, Banda zmizel. Říkalo se, že má osobní ochranku ze stovek studentů a přívrženců a že každou noc spí v jiném domě. Kate věděla, že kromě smrti ho nic nezastaví.

Musela s ním navázat kontakt. Zavolala si jednoho ze svých dlouholetých černošských předáků, muže, kterému důvěřovala: „Myslíš, že bys dokázal najít Bandu, Williame?“

„Jenom když bude chtít, abych ho našel.“

„Zkus to. Chci se s ním sejít.“

„Uvidím, co půjde zařídit.“

Druhý den ráno předák oznámil: „Máte-li čas dnes večer, bude na vás čekat auto, které vás odveze na venkov.“

Auto zavezlo Kate do malé vesnice sedmdesát mil severně od Johannesburgu. Řidič zastavil před malým dřevěným domem a Kate vešla dovnitř. Banda tam na ni čekal. Vypadal úplně stejně, jako když ho viděla naposledy. Musí mu být už šedesát let, pomyslela si. Už roky se skrýval před policií, a přesto působil klidně a vyrovnaně.

Objal Kate a řekl: „Pokaždé když tě vidím, jsi zase krásnější.“

Zasmála se: „Už stárnu. Za pár let mi bude čtyřicet.“

„Léta na tobě nejsou vidět, Kate.“

Šli do kuchyně, a zatímco Banda připravoval kávu, Kate začala: „Nelíbí se mi, co se tu děje, Bando. Kam to povede?“

„Bude to ještě horší,“ poznamenal Banda. „Vláda s námi nepřipustí dialog. Bílí zničili mosty mezi námi a jednoho dne přijdou na to, že ty mosty potřebují, aby se k nám dostali. Teď máme své hrdiny. Nehemiah Tile, Mokone, Richard Msimang. Bílí s námi zacházejí jako s dobytkem.“

„Ne všichni bílí takhle smýšlejí,“ ujišťovala ho Kate. „Máte přátele, kteří bojují, aby se věci změnily. Jednou se to stane. Bando, jenom to ještě potrvá.“

„Čas je jako písek v přesýpacích hodinách. Jednou se dosype.“

„Co se stalo s Ntame a s Magenou, Bando?“

„Moje žena a syn se skrývají,“ odpověděl smutně. „Policie po mně pořád usilovně pátrá.“

„Jak můžu pomoct? Nedokážu jen sedět a nic nedělat. Pomohly by peníze?“

„Peníze pomůžou vždycky.“

„Zařídím to. Co ještě?“

„Modli se. Modli se za nás za všechny.“

Příštího rána se Kate vrátila do New Yorku.

Když byl Tony už dost velký, aby mohl cestovat, brávala ho Kate o školních prázdninách s sebou na obchodní cesty. Měl rád muzea a vydržel stát celé hodiny před obrazy nebo si prohlížet sochy velkých mistrů. Doma si črtal kopie obrazů, které viděl, ale byl příliš nesmělý a matce je neukázal.

Byl to roztomilý a chytrý chlapec a byla radost s ním být. Jeho plachost působila na lidi příjemně. Kate byla na syna pyšná. Ve třídě byl vždycky první. „Všechny jsi je porazil, že je to tak, miláčku?“ A brávala ho do náručí a smála se.

A malý Tony se ještě víc snažil, aby matčino očekávání do puntíku splnil.

V roce 1936, na Tonyho dvanácté narozeniny, se Kate vrátila z cesty po Středním východě. Stýskalo se jí po synovi a těšila se, až ho uvidí. Byl doma a čekal na ni. Vzala ho do náruče a objala. „Všechno nejlepší k narozeninám, miláčku! Měl jsi dnes hezký den?“

„A-ano, m-mami. Moc h-hezký.“

Kate ho pustila a podívala se na něj. Nikdy dřív si nevšimla, že by se zakoktával. „Jsi v pořádku, Tony?“

„Jsem, d-děkuji, m-maminko.“

„Nesmíš zadrhávat,“ řekla mu. „Mluv pomaleji.“

„Ano, m-mami.“

V příštích týdnech se to zhoršilo. Kate se rozhodla promluvit s doktorem Harleyem. John Harley chlapce prohlédl a řekl: „Po fyzické stránce mu nic nechybí, Kate. Nemůže být pod nějakým nátlakem?“

„Můj syn? Samozřejmě že ne. Jak se takhle můžete ptát?“

„Tony je citlivý chlapec. Zadrhávání v řeči je často fyzickým projevem nějaké frustrace, neschopnosti něco zvládnout.“

„Mýlíte se, Johne. Tony má ve škole ve všech předmětech nejlepší výsledky. V minulém pololetí vyhrál tři ceny. Za nejlepšího atleta, nejlepšího studenta a za nejlepšího žáka v kreslení. Tomu já neříkám neschopnost něco zvládat.“

„Tak dobře.“ Prohlížel si ji. „Co děláte, když Tony zadrhne v řeči, Kate?“

„Pochopitelně ho opravuji.“

„Radil bych vám, abyste to nedělala. Může ho to ještě víc znervóznit.“

Kate se rozčílila: „Má-li Tony nějaké psychické problémy, jak si podle všeho myslíte, ujišťuji vás, že se mnou nemají nic společného. Zbožňuji ho. A on ví, že si myslím, že je nejfantastičtější dítě na světě.“

A právě v tom byl hlavní problém. Žádné dítě nemohlo naplnit takové očekávání. Doktor Harley pohlédl do svých záznamů: „Tak co podnikneme? Tonymu je teď dvanáct, že?“

„Ano.“

„Možná by mu prospělo, kdyby na nějakou dobu změnil prostředí. Třeba nějaká soukromá škola.“ Kate na něj jenom zírala.

„Dopřejte mu trochu samostatnosti, než skončí střední školu. Ve Švýcarsku je pár báječných škol.“

Zhrozila se pomyšlení, že by Tony byl tak daleko od ní. Byl ještě tak mladý, je na to ještě brzy, nebyl… Doktor Harley ji pozoroval. „Budu o tom přemýšlet,“ odpověděla mu.

Odpoledne zrušila schůzi představenstva a šla brzy domů. Tony ve svém pokoji psal úkoly.

„D-dostal jsem d-dnes samé jedničky, m-maminko,“ řekl.

„Co bys říkal tomu chodit do školy ve Švýcarsku, miláčku?“

Rozzářily se mu oči a odpověděl: „To bych s-směl?“

Za šest týdnů posadila Kate Tonyho na loď. Odjížděl do Institutu Le Rosey v Rolle, malém městečku na březích Ženevského jezera. Stála na newyorském molu a dívala se, dokud se obrovský parník neoddělil od vlečných člunů. K sakru! Bude se mi po něm stýskat. Pak se obrátila, došla k limuzíně a odjela zpátky do kanceláře.

Kate práce s Bradem Rogersem těšila. Bylo mu čtyřicet šest let, o dva roky víc než jí. Během let se z nich stali dobří přátelé. Kate si zvláště cenila jeho oddanosti firmě Kruger-Brent. Brad byl svobodný a měl různé atraktivní přítelkyně. Časem však zjistila, že je napůl zamilovaný do ní. Vícekrát si všimla jeho dvojsmyslných poznámek, rozhodla se však udržet jejich vztah na neosobní, čistě obchodní rovině. Jenom jednou tento princip porušila.

Brad začal s někým vážně chodit. Byl každý večer dlouho venku a na ranní schůze přicházel unavený, nesoustředěný a s myšlenkami bůhví kde. To firmě neprospívalo. Když už to trvalo měsíc a jeho chování bylo stále křiklavější, rozhodla se Kate, že je třeba zakročit. Připomněla si, jak blízko byl David tomu, aby opustil společnost kvůli ženě. S Bradem se jí tohle nestane.

Měla v plánu jet do Paříže, projednat koupi jedné důležité vývozní a dovozní společnosti. Na poslední chvíli požádala Brada, aby ji doprovodil. První den strávili na různých jednáních a večeřeli v Grand Véfour. Po večeři Kate pozvala Brada do svého apartmá v hotelu U Jiřího V., že se ještě podívají na dokumentaci nového podniku. Když dorazil, Kate ho čekala v negližé jako z nějakého filmu.

„Přinesl jsem tu revidovanou nabídku,“ začal Brad, „takže…“

„To může počkat,“ odbyla ho jemně Kate. V jejím hlase bylo pozvání, které ho přimělo znovu se na ni podívat. „Chtěla jsem být s tebou sama, Bradě.“

„Kate–“

Přiblížila se k němu a přitiskla ho k sobě. „Bože můj! Tak dlouho už tě chci.“

„A já tebe, Bradě.“ Šli do ložnice.

Kate byla smyslná žena, ale všechna její sexuální energie se už dávno přelila do jiných kanálů. Její práce ji plně uspokojovala. Brada potřebovala z jiných důvodů.

Ležel teď na ní, nohy měla roztažené a cítila ho v sobě. Nebylo to ani příjemné, ani nepříjemné.

„Kate, tak dlouho už tě miluji…“

Tlačil se do ní, pohyboval se sem a tam, v tom pradávném nadčasovém rytmu a ona v duchu uvažovala: Za tu společnost chtějí zatraceně moc. A nebudou chtít nic slevit, protože vědí, že ji opravdu chci.

Brad jí šeptal do ucha něžnosti.

Mohla bych zítra jednání odvolat a počkat, až za mnou přijdou znovu sami. Co když ale nepřijdou? Odvážím se riskovat, že o tu smlouvu přijdu?

Jeho rytmus byl teď rychlejší a Kate se tiskla k jeho tělu.

Ne. Mohli by snadno najít jiného kupce. Radši jim zaplatím, co chtějí. Vynahradím si to prodejem některého z jejich přidružených podniků.

Brad vzdychal, přemožen rozkoší, a Kate ho rychlejšími pohyby přivedla k vrcholu.

Řeknu jim, že jsem se rozhodla jejich podmínky přijmout.

Následoval dlouhý, až hrozivý vzdech a Brad zašeptal: „Bože, Kate, to byla nádhera! Taky se ti to líbilo, miláčku?“

„Bylo to božské.“

Celou noc ležela v Bradově náručí, přemýšlela a dělala pány, zatímco spal. Ráno, když se vzbudil, řekla mu: „Bradě, ta žena, s kterou jsi chodil…“

„Bože můj, snad nežárlíš!“ Vesele se zasmál. „Zapomeň na ni. Slibuji, že se s ní už neuvidím.“

Kate už víckrát do postele s Bradem nešla. Když nemohl pochopit, proč ho odmítá, řekla mu jen: „Ani nevíš, jak moc bych chtěla, Bradě. Bojím se ale, že bychom nebyli schopni spolu dále pracovat. Oba musíme přinášet oběti.“

A on byl donucen s tím žít.

Společnost se dále rozšiřovala a Kate začala zřizovat charitativní nadace, které přispívaly na univerzity, kostely a školy. Zhodnocovala i svou uměleckou sbírku. Podařilo se jí získat velké renesanční a postrenesanční mistry, Raffaela a Tiziana, Tintoretta a El Greka, dále díla barokních malířů Rubense, Caravaggia a van Dycka.

Blackwellová sbírka měla pověst nejcennější soukromé sbírky na světě také proto, neboť kromě pozvaných hostů neměl nikdo příležitost ji vidět. Kate nedovolila pořídit fotografie a odmítala o sbírce hovořit s novináři. Osobní život Blackwellovy rodiny byl za hranicí, kterou nebylo možno překročit. Ani služebnictvo, ani zaměstnanci firmy neměli dovoleno o Blackwellově rodině hovořit. Bylo samozřejmě nemožné zcela zabránit různým pověstem a spekulacím, protože Kate Blackwellová byla tak zajímavě záhadná – jedna z nejbohatších a nejmocnějších žen na světě. Kolem ní bylo tisíce otázek, ale pouze pár odpovědí.

Kate zatelefonovala ředitelce Institutu Le Rosey: „Ráda bych věděla, jak se má Tony.“

„Ale ten si vede velmi dobře, paní Blackwellová. Váš syn je vynikající student. Má–“

„Kvůli tomu nevolám. Zajímalo mě–“ Chvíli zaváhala, jako by jí bylo zatěžko připustit, že v rodině Blackwellů by se mohla vyskytnout nějaká nedokonalost. „Myslela jsem na jeho zadrhávání.“

„Po nějakém zadrhávání není ani stopy, madam. Je úplně v pořádku.“

Kate si v duchu zhluboka oddychla. Od začátku si byla jistá, že je to jenom něco přechodného, něco, co určitě pomine. Pak věřte doktorům!

Tony přijel domů za čtyři týdny a Kate mu přišla naproti na letiště. Vypadal zdravě, byl hezký a Kate na něj byla pyšná. „Ahoj, lásko moje! Jak se máš?“

„M-mám se dobře, m-maminko. Jak se d-daří t-tobě?“

O prázdninách si Tony s velkým zájmem prohlížel nové obrazy, které matka získala, zatímco byl ve Švýcarsku. S velkou úctou obdivoval staré mistry, zejména byl nadšen francouzskými impresionisty: Monetem, Renoirem, Manetem a Morisotem. Pro Tonyho představovali kouzelný svět. Koupil si sadu barev, malířský stojan a pustil se do práce. O svých malířských pokusech měl velmi špatné mínění a stále je odmítal komukoliv ukázat. Co jsou jeho mazanice ve srovnání s mistrovstvím géniů?

„Jednou ti všechny ty obrazy budou patřit, miláčku,“ říkala mu Kate.

Toto pomyšlení naplnilo třináctiletého chlapce neklidem. Matka to nechápala. Nikdy nemohou být opravdu jeho. Vždyť on si je ničím nezasloužil! Měl v sobě velké odhodlání být odpovědný za svůj život, sám si vydělávat. Odloučení od matky snášel se smíšenými pocity – všechno kolem ní bylo vždy tak vzrušující. Byla středem úžasného víru, udílela příkazy, sjednávala neuvěřitelné smlouvy, vozila ho na exotická místa a seznamovala ho se zajímavými lidmi. Kate byla výjimečná osobnost a Tony byl na ni nepředstavitelně pyšný. Považoval ji za nejfantastičtější ženu na světě. Trápilo ho, že se v její přítomnosti zakoktává.

Kate neměla tušení, jak hluboce ji syn uctívá, až když byl jednou doma na prázdninách a zeptal se jí udiveně: „M-mami, ty řídíš c-celý svět?“

Zasmála se: „To víš, že neřídím. Jak tě taková hloupost napadla?“

„Všichni moji k-kamarádi ve škole o tobě mluví. Ty jsi vážně n-někdo!“

„Jsem,“ řekla Kate. „Jsem tvoje matka.“

Tony chtěl ze všeho na světě nejvíc dělat jí radost. Věděl, kolik pro ni znamená firma a jak moc si plánuje, že on ji jednou povede. Naplňovalo ho to lítostí, protože on by to nemohl dělat. Se svým životem zamýšlel naložit docela jinak.

Když se to snažil matce vysvětlit, jenom se smála.

„Nesmysl, Tony. Jsi ještě příliš mladý, abys věděl, co chceš dělat se svou budoucností.“

A tak se začal zakoktávat.

Vzrušovala ho i představa být malířem. Být schopen zachytit krásu a zmrazit ji na věčnost; to stálo za námahu. Toužil odjet do ciziny a studovat v Paříži, věděl však, že tuhle myšlenku bude muset matce přednést velmi opatrně.

Trávili společně nádherné chvíle. Kate byla majitelkou mnoha rozsáhlých pozemků. Koupila si dům v Palm Beach a v Jižní Karolíně, měla chovnou stáj v Kentucky a všechna ta místa s Tonym o prázdninách navštěvovali. Sledovali dostihy Amerického poháru v Newportu, když byli v New Yorku, obědvali u Delmonika a svačili v hotelu Plaza, nedělní oběd trávili u LUchowa. Kate se zajímala o dostihy, její stáj se stala jednou z nejlepších na světě. Když běžel některý z jejích koní a Tony byl doma, brávala ho na dostihy s sebou. Sedávali v lóži a Tony pozoroval matku, jak do ochraptění povzbuzuje. Věděl, že její vzrušení nemá nic společného s penězi.

„Jde o to vyhrát, Tony. Pamatuj na to. Vyhrát je důležité.“

Trávili tiché lenošivé dny v Dark Harboru. Nakupovali u Pedletona a Coffina a v obchodě Park Harbor si dávali zmrzlinové poháry. V létě jezdili plachetnicí, chodili na výlety a navštěvovali galerie. V zimě se věnovali lyžování, bruslení a jízdě na saních. Sedávali u ohně před velkým krbem v knihovně a Kate vypravovala svému synovi staré rodinné příběhy o dědečkovi a Bandovi a o obědě, který uspořádala madam Agnes a její děvčata pro Tonyho babičku. Měli nevšední rodinu, na kterou bylo možno být hrdý a vážit si jí.

„Společnost Kruger-Brent bude jednou tvoje, Tony. Povedeš podnik a–“

„Nechci ho v-vést, matko. Nezajímají mě velké podniky ani netoužím p-po moci.“

Kate vybuchla: „Jsi hloupej blázen! Co víš o velkých podnicích a o moci? Myslíš si, že chodím po světě a šířím kolem sebe zlo? Ubližuju lidem? Myslíš si, že Kruger-Brent je nějaká bezohledná mašina na peníze, která drtí všechno, co jí přijde do cesty? Dovol, abych ti něco řekla, synu. Je to druhá nejlepší věc po Ježíši Kristovi. My jsme něco jako vzkříšení, Tony. Zachraňujeme statisíce životů. Když v nějaké zemi nebo oblasti zachvácené hospodářským úpadkem otevřeme továrnu, lidé si tam mohou dovolit stavět školy, knihovny a kostely a dát svým dětem pořádné jídlo, šaty a postavit jim hřiště.“ Oddychovala těžce, jak byla rozzlobená. „Stavíme továrny tam, kde jsou lidi hladoví a bez práce, díky nám mohou žít slušný život a zvednout hlavu. Jsme jejich zachránci. Ať už tě nikdy neslyším ohrnovat nos nad velkým podnikáním a nad mocí.“

Tony jenom hlesl: „P-promiň mi to, m-mami.“

A v duchu si zatvrzele pomyslel: Stejně budu malířem.

Když bylo Tonymu patnáct, navrhla Kate, aby jel na prázdniny do Jižní Afriky. Nikdy tam ještě nebyl. „Nemohu se teď uvolnit, Tony, ale určitě se ti tam bude strašně líbit. Všechno ti zařídím.“

„Tak t-trochu jsem se t-těšil, že budu o prázdninách v Dark Harboru, m-maminko.“

„Příští léto,“ řekla Kate pevně. „Letos bych chtěla, abys jel do Johannesburgu.“

Kate pečlivě informovala hlavního zástupce společnosti v Johannesburgu a společně sestavili pro Tonyho program. Každý den byl naplánován tak, aby vyhověl jedinému cíli: udělat cestu co nejzajímavější, aby pochopil, že jeho budoucnost je u společnosti.

Kate dostávala o svém synovi každodenně zprávy. Prohlédl si jeden z dolů na zlato. Strávil dva dny na diamantových polích. Byl na exkurzi v podnicích společnosti Kruger-Brent, jel do Keni na safari.

Pár dní před koncem prázdnin telefonovala Kate zástupci společnosti v Johannesburgu: „Tak jak si Tony vede?“

„Myslím, že se má výborně, paní Blackwellová. Zrovna dnes ráno žádal o dovolení zdržet se trochu déle.“

Kate zaplavila spokojenost: „To je skvělé! Děkuji vám.“

Když Tonymu skončily prázdniny, odjel do anglického Southamptonu, kde nastoupil do letadla společnosti Pan American a odletěl do Spojených států. Kate, pokud to bylo možné, vždycky létala s Pan American. Měla o nich ze všech společností nejlepší mínění.

Odešla z důležitého jednání, aby mohla svého syna přivítat v příletové hale Pan American na nově postaveném letišti La Guardia v New Yorku. Jeho hezký obličej zářil nadšením.

„Měl ses dobře, miláčku?“

„Jižní Afrika je f-fantastická země, m-mami. Víš, že mě vzali 1-letadlem do Namibijské pouště, kde dědeček ukradl pradědečkovi v-Van der Merwemu ty d-diamanty?“

„Neukradl je, Tony,“ opravila ho Kate. „Pouze si vzal, co mu patřilo.“

„Jistě,“ ušklíbl se Tony. „Prostě t-tam jsem byl. Nebyl zrovna mořský mis, ale ty strážné a p-psy a všechno tam mají pořád.“ Usmál se. „Nechtěli mi dát žádné v-vzorky.“

Kate se vesele zasmála: „Nemusí ti žádné vzorky dávat, miláčku. Jednoho dne budou tvoje všechny.“

„Tak jim t-to řekni. Na mě nechtěli d-dát.“

Objala ho. „Tak se ti to líbilo, nebo ne?“ Vychutnávala své štěstí.

Tony byl konečně zaujat svým dědictvím. „Víš, co se mi líbilo n-nejvíc?“ Kate se na něj zamilovaně usmála: „Copak?“

„Barvy. N-namaloval jsem t-tam hodně krajin. Nechtělo se mi odjet. Chci se tam vrátit a m-malovat.“

„Malovat?“ Kate se snažila, aby to znělo nadšeně. „Připadá mi to jako skvělý koníček, Tony.“

„Ne. Nejde o koníček, m-maminko. Chci se stát m-malířem. Hodně jsem o tom přemýšlel. Půjdu studovat do P-paříže. Myslím, že opravdu mám nějaký talent.“

Kate cítila, jak trne: „Chceš strávit svůj život malováním obrazů?“

„Ano, chci, m-maminko. Je to jediná věc, na které mi opravdu z-záleží.“ A Kate pochopila, že prohrála.

Má právo žít svůj život, pomyslela si Kate. Ale jak ho můžu nechat udělat tak strašnou chybu?

V září bylo rozhodnutí sejmuto oběma z beder. Evropa vstoupila do války.

„Chci, aby ses zapsal na Whartonskou obchodní a finanční školu,“ oznámila Kate Tonymu. „Za dva roky, pokud ještě budeš chtít být umělcem, dostaneš moje požehnání.“ Kate si byla jistá, že do té doby si to Tony rozmyslí. Nedovedla si představit, že by její syn mohl dát přednost tomu, aby celý život dělal barevné šmouhy na kusy plátna, když mohl vést nejdynamičtější obchodní impérium na světě. Byl to přece její syn.

Druhá světová válka byla pro Kate Blackwellovou další velkou příležitostí. Po celém světě byl nedostatek vojenského materiálu a vázlo zásobování všeho druhu. Společnost Kruger-Brent byla schopna vše zajistit. Jedna část společnosti obstarávala zařízení pro ozbrojené složky, druhá část měla na starosti potřeby pro civilisty. Všechny jejich továrny pracovaly dvacet čtyři hodin denně.

Kate si byla jista, že Spojené státy americké nebudou moci zůstat neutrální. Prezident Franklin Delano Roosevelt vyzval zemi, aby se stala zbrojnicí demokracie, a 11. března 1941 prošel v Kongresu návrh zákona o půjčce a pronájmu. Lodní doprava přes Atlantik byla soustavně ohrožována německou blokádou. Německé ponorky zvané U-booty útočily po osmi ve „vlčích smečkách“ a potopily mnoho spojeneckých lodí.

Německo bylo jako rozlícené božstvo a zdálo se, že ho nic nedokáže zastavit. Navzdory Versailleské smlouvě vybudoval Adolf Hitler jednu z největších vojenských mašinérií v historii.

S použitím nové vojenské strategie zvané Blitzkneg Německo napadlo Polsko, Belgii a Holandsko a velmi rychle následovalo i převálcování Dánska, Norska, Lucemburska a Francie německou vojenskou silou.

Kate vstoupila do hry, když se doslechla, že Židé, kteří pracovali v nacisty konfiskovaných továrnách Kruger-Brent, Ltd., byli pozatýkáni a deportováni do koncentračních táborů. Kate dvakrát s někým mluvila po telefonu a za týden už byla na cestě do Švýcarska. Po příjezdu našla v hotelu Baur au Lac v Curychu zprávu, že by se s ní rád setkal plukovník Brinkmann. Byl ředitelem berlínské pobočky společnosti Kruger-Brent. Když továrnu zabrali nacisti, povýšili Brinkmanna na plukovníka a ponechali ho na místě.

Přišel za Kate do hotelu. Byl to štíhlý, precizní muž, světlé vlasy měl pečlivě sčesané dozadu přes začínající pleš. „Mám velkou radost, že vás vidím, Frau Blackwellová. Mám pro vás od své vlády zprávu. Jsem pověřen vám oznámit, že jakmile vyhrajeme válku, budou vám vaše továrny navráceny. Německo bude největší průmyslovou mocností, jakou kdy svět spatřil, a spolupráci s lidmi, jako jste vy, uvítáme.“

„Co když Německo prohraje?“

Plukovník Brinkmann si dovolil neznatelný úsměv: „Oba víme, že to se nemůže stát, Frau Blackwellová. Spojené státy mají dost rozumu, aby se nepletly do problémů Evropy. Doufám, že je tento rozum neopustí.“

„Nepochybuji, že v to doufáte, plukovníku,“ naklonila se k němu. „Slyšela jsem zprávy o tom, že posíláte Židy do koncentračních táborů a tam je zabíjíte. Je to pravda?“

„To je britská propaganda, ujišťuji vás. Pravda je, že die Juden posíláme do pracovních táborů, ale dávám vám slovo důstojníka, že se s nimi zachází, jak se patří.“

Kate přemýšlela, co asi přesně znamenají tahle slova. Měla v úmyslu to zjistit.

Následující den si dala schůzku s prominentním německým obchodníkem Ottem Buellerem. Byl to distingované vypadající padesátník, ve tváři se mu zračil soucit a oči prozrazovaly muže, který poznal utrpení. Sešli se v malé kavárně poblíž nádraží. Herr Bueller vybral stůl v opuštěném rohu místnosti.

„Dozvěděla jsem se,“ začala Kate potichu, „že jste založil podzemní organizaci, která má pomáhat Židům dostat se do neutrálních zemí. Je to pravda?“

„Není to pravda, paní Blackwellová. Takové jednání by byla zrada třetí říše.“

„Doslechla jsem se rovněž, že byste potřeboval peníze na provoz této organizace.“

Herr Bueller pokrčil rameny: „Jelikož žádná podzemní organizace neexistuje, nepotřebuji pro ni ani fondy.“

Očima bez přestání těkal po místnosti. Tento muž byl dnem i nocí v nebezpečí.

„Doufala jsem, že bych mohla být nějak nápomocná,“ řekla Kate opatrně. „Kruger-Brent, Ltd., má továrny v mnoha neutrálních a spojeneckých zemích. Kdyby tam někdo dokázal utečence dopravit, zajistila bych jim zaměstnání.“

Herr Bueller seděl a po troškách upíjel hořkou kávu. Konečně odpověděl: „O těchto věcech nic nevím. Politika je teď velmi nebezpečná věc. Jestliže máte zájem pomoci někomu v nouzi, mám v Anglii strýce, který trpí hrozně těžkou chorobou. Účty za jeho léčení jsou velmi vysoké.“

„Jak vysoké?“

„Padesát tisíc dolarů za měsíc. Muselo by se zařídit, aby peníze na jeho léčení byly skládány v Londýně a tyto vklady převedeny do jedné švýcarské banky.“

„To je možné.“

„Můj strýc bude velmi potěšen.“

Asi za osm týdnů začal do spojeneckých zemí přicházet malý, avšak stálý proud židovských utečenců, kteří nacházeli práci v továrnách Kruger-Brent.

Tony po dvou letech školu opustil. Přišel za Kate do kanceláře, aby jí to oznámil: „Snažil jsem se, m-mami. O-opravdu. Ale už j-jsem se rozhodl. Chci s-studovat ma-malířství. Až tahle v-válka skončí, pojedu do Paříže.“

Každé jeho slovo bylo jako úder kladivem.

„V-vím, že jsi z-zklamaná, ale já musím ž-žít s-svůj život. Myslím, že budu dobrý malíř – skutečně dobrý.“ Pozoroval výraz v matčině tváři. „Udělal jsem, o co jsi mě žádala. Teď mi zase t-ty musíš d-dát šanci. Byl jsem přijat na Umělecký institut v Chicagu.“

Kate měla v hlavě zmatek. Byla to přece taková škoda. Zmohla se pouze na to, aby se zeptala: „Kdy se chystáš odjet?“

„Zápis začíná patnáctého.“

„Kolikátého je dneska?“

„Š-šestého prosince.“

V neděli 7. prosince 1941 zaútočily formace bombardérů Nakadžima stíhacích letounů Zero japonského císařského námořního letectva na přístav Pearl Harbor a druhého dne vstoupily Spojené státy do války. Tony se hned odpoledne přihlásil do námořní pěchoty Spojených států. Byl poslán do Quantika ve Virginii, odkud ho po absolvování výcvikové školy pro důstojníky odveleli do jižního Pacifiku.

Kate měla pocit, že žije na okraji nekonečné propasti. Její pracovní den byl zcela vyplněn vedením společnosti, ale částí své mysli se bez přestání obávala, že dostane nějakou strašnou zprávu o Tonym – že bude raněn nebo zabit.

Válka s Japonskem se vyvíjela špatně. Japonci zaútočili bombardéry na americké základny na ostrovech Guam, Midway a Wake. V únoru 1942 obsadili Singapur a velmi rychle se zmocnili dalších ostrovů – New Britain, New Ireland, Admirality a Šalomounových ostrovů. Generál Douglas MacArthur byl donucen stáhnout se z Filipín. Mocné síly Osy pomalu dobývaly svět a vrhaly všude stále temnější stíny. Kate se obávala, aby Tony nepadl do zajetí a neumučili ho. Přes všechnu svou moc a vliv nemohla dělat nic, jenom se modlit. Každý dopis od Tonyho byl paprskem naděje, znamením, že před několika týdny byl ještě naživu. Jsme úplně beze zpráv, psal Tony. Drzí se ještě Rusové? Japonští vojáci jsou brutální, ale člověk k nim musí mít respekt. Nebojí se umřít…

Co se děje v Americe? Opravdu dělníci stávkují za vyšší mzdy?

Ty nové lodě si tady vedou skvěle. Všichni kluci jsou hrdinové…

Ty máš obrovské styky, mami. Pošli nám sem několik stovek nových letadel, těch F 4 U. Stýská se mi po Tobě…

Spojenci zahájili první ofenzivu v Pacifiku 7. srpna 1942. Americká námořní pěchota se vylodila na ostrově Guadalcanal v Šalomounových ostrovech a odtud postupně dobývala zpět ostrovy, které Japonci získali.

I v Evropě se Spojenci těšili z téměř nepřetržitého sledu samých vítězství. Spojenecká invaze do západní Evropy začala 6. června 1944 vyloděním amerických, britských a kanadských jednotek na plážích v Normandii a o rok později, 7. května 1945, Německo bezpodmínečně kapitulovalo.

Dne 6. srpna 1945 byla na japonskou Hirošimu svržena atomová puma s ničivou silou více než dvacet tisíc tun trinitrotoluenu. Za další tři dny zničila druhá atomová puma město Nagasaki. Japonci se vzdali 14. srpna. Dlouhá a krvavá válka konečně skončila.

Tony se vrátil domů tři měsíce poté. Seděli s Kate na terase domu v Dark Harboru a dívali se dolů na záliv, kde se vznešeně pohupovaly plachetnice.

Válka ho proměnila, myslela si Kate. Tony teď byl mnohem dospělejší. Nechal si narůst malý knírek, byl opálený, urostlý a hezký. Kolem očí měl nové vrásky. Kate byla přesvědčena, že za dobu strávenou v zámoří měl čas si rozmyslet své rozhodnutí nevěnovat se firmě.

„Jaké máš plány?“ zeptala se.

Tony se usmál. „Přesně jak jsem říkal, než nás tak nezdvořile přerušila válka, maminko. Chystám se do P-paříže.“

KNIHA ČTVRTÁ

TONY

1946-1950

18

Tony navštívil Paříž už několikrát, ale tentokrát byly okolnosti úplně jiné. „Město světel“ bylo během německé okupace zhasnuté; před zničením ho zachránilo vyhlášení za otevřené město. Přestože obyvatelé hodně vytrpěli a nacisté vydrancovali Louvre, zdála se Tonymu Paříž válkou poměrně nezasažená. Tentokrát se chystal v Paříži žít, stát se jejím obyvatelem, nebýt pouhým turistou. Mohl by bydlet v bytě s terasou, který měla Kate na střeše domu v Avenue du Maréchal Foch. Za okupace nebyl poškozen. Vybral si však raději nezařízený byt v rekonstruovaném starším domě za Montparnassem. Byt měl obývací pokoj s krbem, malou ložnici a miniaturní kuchyň bez lednice. Mezi ložnici a kuchyň byla vklíněna koupelna s vanou na nožičkách, malým bidetem, plným rezavých skvrn, a občas nefungujícím záchodem, který měl navíc prasklé sedátko.

Když se mu domácí začala omlouvat, Tony ji přerušil slovy: „Je to perfektní.“

V sobotu strávil celý den na bleším trhu. V pondělí a v úterý prošel všechny obchody s použitým zbožím na levém břehu Seiny a ve středu měl všechen základní nábytek pohromadě. Koupil si pohovku na spaní, odřený stůl a dvě čalouněné židle, starou vyřezávanou skříň, lampy, rozviklaný kuchyňský stůl a dvě obyčejné židle. Matka by se zděsila, pomyslel si Tony. Mohl si byt zaplnit starožitným nábytkem nedozírné ceny, ale tak by si jenom hrál na mladého amerického umělce v Paříži. On jím chtěl být skutečně.

Dalším krokem bylo dostat se na dobrou uměleckou školu. Největší prestiž v celé Francii měla pařížská École des Beaux-Arts. Měla vysokou úroveň a jen málokterý Američan byl přijat. Tony si tam podal přihlášku. Určitě mě nevezmou, uvažoval. Ale kéž by se to podařilo! Potřeboval matce dokázat, že se rozhodl správně. Předložil tři své obrazy a netrpělivě čekal další čtyři týdny na rozhodnutí, zda bude přijat. Na konci čtvrtého týdne mu vrátný předal dopis ze školy. Mel se dostavit k zápisu následující pondělí.

École des Beaux-Arts byla velká dvoupatrová kamenná budova s dvanácti třídami plnými studentů. Tony se hlásil u ředitele školy Mistra Gessanda, vysokého muže zakyslého zjevu, s mimořádně krátkým krkem a nejužšími rty, jaké kdy Tony viděl.

„Vaše obrazy jsou amatérské,“ řekl Tonymu. „Ale je v nich cosi slibného. Náš výbor vás vybral spíš pro to, co jsme ve vašich obrazech nenašli, než co v nich je. Rozumíte?“

„Ne docela, Mistře.“

„Časem to pochopíte. Zařazuji vás do třídy Mistra Cantala. Bude po dalších pět let vaším učitelem – pokud u nás tak dlouho vydržíte.“

Tak dlouho vydržím, sliboval si Tony.

Mistr Cantal byl velmi mladý muž s úplně holou hlavou, kterou si zakrýval fialovým baretem. Měl tmavohnědé oči, velký bambulovitý nos a rty jako buřty. Tonyho přivítal se slovy: „Američani jsou dilettantes, barbaři. Kvůli čemu jste tady?“

„Abych se učil, Mistře.“

Mistr Cantal cosi zabručel.

V ateliéru bylo dvacet pět žáků, většinou Francouzů. Stojany byly rozmístěny po místnosti a Tony si vybral jeden u okna, ze kterého bylo vidět dolů na dělnické bistro. Po místnosti byly rozestavěny sádrové odlitky různých částí lidského těla, vytvořené podle řeckých soch. Tony se rozhlížel, kde spatří model. Nikde ho neviděl.

„Tak začněte,“ řekl jim Mistr Cantal.

„Promiňte prosím,“ ozval se Tony. „Já – Nepřinesl jsem si s sebou barvy.“

„Barvy nebudete potřebovat. První rok se budete učit pořádně kreslit.“

Mistr ukázal na řecké sousoší. „Tohle budete kreslit. Jestli to někomu připadá moc jednoduché, dovolím si vás upozornit, že než skončí první rok, polovina vás vypadne.“ Celý se řečí rozehřál. „První rok se budete učit anatomii. Druhý rok ti z vás, kteří ročník dokončí, budou malovat podle živých modelů olejovými barvami. Třetí rok – a ujišťuji vás, že vás tu bude ještě méně – budete malovat se mnou, v mém stylu a budete se v něm pochopitelně zdokonalovat. Čtvrtý a pátý rok si budete vytvářet vlastní styl podle svého výběru. A teď se dáme do práce.“ Třída se pustila do kreslení.

Mistr obcházel místnost, u každého stojanu se zastavil, opravoval žáky a komentoval jejich práci. Když přišel k Tonyho kresbě, řekl stroze: „Takhle ne! To nestačí. Vidím pouze paži zvenku. Chci vidět i dovnitř. Svaly, kosti, šlachy. Chci vědět, že uvnitř proudí krev. Víte, jak se to dělá?“

„Ano, Mistře. Myslíte na to, vidíte to, cítíte to a potom to nakreslíte.“

Pokud Tony neměl školu, trávil většinu času ve svém bytě a kreslil. Mohl malovat od rána do večera. Přinášelo mu to svobodu, jakou nikdy dříve nepoznal. Prostý fakt, že seděl před stojanem se štětcem v ruce, způsoboval, že se cítil úplně božsky. Jednou rukou byl schopen vytvářet celé světy. Mohl stvořit strom, květinu, člověka, vesmír. Byl to opojný zážitek. Pro tohle se narodil. Když nemaloval, procházel se ulicemi Paříže a seznamoval se s tímto úžasným městem. Teď to bylo i jeho město, místo, kde se rodilo jeho umění. Paříže byly vlastně dvě, rozděleny Seinou na levý a pravý břeh, a byly to světy od sebe na hony vzdálené. Pravý břeh byl pro bohaté a v životě již usazené lidi. Levý břeh patřil studentům, umělcům a těm, co pracně obživu získávali. Tady byl Montparnasse, bulváry Raspail a Saint-Germain-des-Prés. Patřilo sem Café Floře a postavy jako Henry Miller a Paul Elliot. Pro Tonyho to byl domov. Celé hodiny vysedával v Boule Blanche nebo v La Coupole s ostatními studenty a debatovali o tajemstvích života a světa.

„Slyšel jsem, že do Paříže přijel ředitel Guggenheimova muzea a skupuje všechno, co vidí.“

„Řekni mu, ať si počká na mě!“

Všichni četli stejné časopisy a vzájemně si je půjčovali, protože byly drahé: Cahiers ď Art, Formes et Couleurs a Gazette des Beaux-Arts.

Tony se naučil francouzsky už ve škole Le Rosey a spřátelit se se studenty ze třídy nebyla potíž, všichni měli jednu společnou vášeň. Neměli tušení, z jaké rodiny Tony pochází. Přijali ho jako jednoho z nich. Chudí a těžce se protloukající umělci se scházeli v Café Flore a v Les Deux Magots na bulváru Saint-Germain, stravovali se u Le Pot d’Etian v ulici des Canettes nebo v De l’Université. Nikdo kromě Tonyho jakživ nevkročil do podniku, jako byl Lasserre nebo Maxim.

V roce 1946 žili v Paříži i velcí mistři. Občas se Tonymu podařilo zahlédnout Pabla Picassa a jednou zase s přítelem uviděli Marka Chagalla, velkého rozevlátého muže kolem padesátky, jehož nezkrotná kštice začínala právě šedivět. Chagall seděl u stolu na druhé straně kavárny, zabraný do hovorů, se skupinou lidí.

„Máme štěstí,“ šeptal Tonyho přítel, „přijíždí do Paříže velmi zřídka. Žije ve Věnce poblíž Středozemního moře.“

Někdy bylo zase možno spatřit Maxe Ernsta, jak upíjí aperitiv u stolečku před kavárnou, nebo zase velký Alberto Giacometti procházel ulicí De Rivoli a vypadal přitom jako jeho sochy vysoký, štíhlý a šlachovitý. Tony si překvapeně všiml, že má koňskou nohu. Také s Hansem Belmerem se Tony seznámil. Ten si udělal jméno erotickými malbami mladých dívek, které zobrazoval jako panenky rozebrané na části. Ale naprosto největším Tonyho zážitkem bylo setkání s Braquem. Byl mu představen a umělec se k němu choval srdečně, Tony měl však jazyk dočista svázaný.

Budoucí géniové obléhali nové umělecké galerie a studovali v nich konkurenci. V galerii Drouant-David vystavovali dílo mladého neznámého umělce Bernarda Buffeta, který studoval ve škole École des Beaux-Arts, Soutina, Utrilla a Dufyho. Studenti se scházeli v Podzimním salónu, v galerii Charpentier a u Mile Roussa v ulici De Seine. Volný čas trávili nekonečnými debatami o svých úspěšných soupeřích.

Když Kate poprvé vstoupila do Tonyho příbytku, málem omdlela. Chytře však nic nekomentovala, jenom si pomyslela: Jak může můj syn v něčem tak příšerném bydlet? Nahlas řekla: „Máš to tu kouzelné, Tony. Nevidím ledničku. Kam si dáváš jídlo?“

„Ven za o-okno.“

Přešla k oknu, otevřela ho a vzala si z římsy jablko. „Nejím, doufám, nějaký tvůj předmět do zátiší?“ Tony se zasmál: „Ne, m-mami.“

Kate se zakousla do červeného jablka. „A teď mi pověz o svém malování!“

„N-není moc o č-čem m-mluvit,“ přiznal se Tony. „Tenhle rok jenom kreslíme.“

„A ten Mistr Cantal se ti líbí?“

„Je s-skvělý. Důležitější je, jestli se já l-líbím jemu. Jenom asi třetina z nás po-postoupí do dalšího ročníku.“

Kate se ani jednou nezmínila o tom, že by Tony měl nastoupit u společnosti.

Mistr Cantal chválou zbytečně neplýtval. Největší kompliment, jakého se Tonymu mohlo dostat, bylo jakési zabručení: „No, viděl jsem už horší“ nebo: „Skoro už začínám vidět dovnitř.“

Na konci školního roku byl Tony jedním z osmi, kteří postupovali do druhého ročníku. Na oslavu šel s ostatními studenty, kterým také spadl kámen ze srdce, do nočního klubu na Montmartru, všichni se opili a strávili celou noc s mladými Angličankami, které byly ve Francii na výletě.

Když znovu začala škola, Tony už pracoval s olejovými barvami a kreslil živé modely. Cítil se, jako by právě vyšel ze školky. Po celém roce nekonečného skicování lidské anatomie cítil, že zná na lidském těle každý sval, nerv či žlázu. A teď se štětcem v ruce a s živým modelem před sebou začal konečně tvořit. Udělalo to dojem i na Mistra Cantala.

„Cítíte to dobře,“ zabručel. „Teď musíme pracovat na technice.“

Do školy chodilo sedět modelem asi dvanáct různých lidí. Mistr Cantal si nejčastěji vybíral Carlose, mladého muže, který si tak přivydělával při studiu medicíny; Annette, malou baculatou brunetku s chomáčkem zrzavých chloupků a zády zjizvenými od akné; a Dominique Massonovou, krásnou mladou zasmušilou blondýnku s jemnými lícními kostmi a hlubokýma zelenýma očima. Dominique pózovala i pro několik známých malířů. Všichni ji měli nejraději. Každý den po hodině se mužská část studentů shromáždila kolem ní a všichni se snažili dát si s ní schůzku.

„Nikdy nemíchám práci a zábavu,“ říkala jim. „A vůbec, nebylo by to fér,“ zlobila je. „Vy už jste viděli, jaká je moje nabídka. A jak mám poznat, co nabízíte vy?“

Tahle lechtivá konverzace pokračovala pořád dokola. Dominique však nikdy s nikým ze školy na schůzku nešla.

Jednou pozdě odpoledne, když už všichni odešli a Tony ještě dokončoval její portrét, se za ním neočekávaně objevila: „Mám moc dlouhý nos.“

Tony byl dost rozčilený: „To je mi líto. Předělám to.“

„Ne, ne. Nos na obraze je v pořádku. To můj nos je příliš dlouhý.“

Tony se zasmál: „S tím asi nic neudělám.“

„Francouz by odpověděl: Váš nos je perfektní, chérie“

„Mně se váš nos líbí a nejsem Francouz.“

„To je evidentní. Nikdy jste mě nepozval na rande. Čím to asi tak je?“

Tonyho to zaskočilo: „Já – já nevím. Asi proto, že ostatní to udělali a nikdy jste s nimi nešla.“

Dominique se usmála: „Každý chodí na rande s někým. Dobrou noc.“

A byla pryč.

Tony si všiml, že kdykoliv se zdržel déle, Dominique se oblékla, potom se vrátila, stoupla si k němu a pozorovala ho, jak maluje.

„Jste moc dobrý,“ prohlásila jednoho odpoledne, „jednou z vás bude významný malíř.“

„Děkuji vám, Dominique. Doufám, že máte pravdu.“

„Myslíte to s malováním vážně, oui.“

„Oui.“

„Nechtěl by mě muž, který bude slavným malířem, pozvat na večeři?“ Uviděla překvapený výraz v jeho obličeji. „Já moc nejím. Musím si udržovat postavu.“

Tony se zasmál. „Samozřejmě, s velkou radostí.“

Večeřeli v bistru poblíž Sacré-Couer a mluvili o malířích a malování. Tony fascinovaně poslouchal vyprávění o známých malířích, jimž stála modelem. Když potom pili café au lait, Dominique prohlásila: „Musím vám říct, že jste stejně dobrý jako oni.“

Tony byl nepředstavitelně potěšen, přesto jen odpověděl: „K tomu mám ještě daleko.“

Venku před kavárnou se Dominique zeptala: „Nepozvete mě, abych si prohlédla, jak bydlíte?“

„Jestli chcete. Obávám se, že to není nic moc.“

Když dorazili do jeho bytu, rozhlédla se Dominique po stísněném nepořádném bytě a pokývala hlavou: „Měl jste pravdu. Nic moc to není. Kdo se o vás stará?“

„Jednou za týden sem chodí paní na úklid.“

„Vyhoďte ji. Je tu hrozná špína. Vy nemáte přítelkyni?“

„Ne.“

Chvíli si ho prohlížela: „Ale nejste na chlapečky?“

„Ne.“

„To je dobře. Byla by to hrozná škoda. Sežeňte mi kbelík s vodou a nějaké mýdlo.“

Dominique se pustila do práce, čistila a drhla a nakonec všechno urovnala. Když byla hotová, řekla: „To musí prozatím stačit. Proboha, teď se potřebuju naložit do vany.“

Vešla do malé koupelny a napouštěla vodu. „Jak se do tohohle můžete vejít?“ volala na něj.

„Dám si nohy nahoru.“

„To bych chtěla vidět,“ smála se.

Za čtvrt hodiny vyšla z koupelny jenom s ručníkem kolem pasu, světlé vlasy měla mokré a kroutily se jí. Měla krásnou postavu, velká prsa, útlý pas a dlouhé štíhlé nohy. Tony ji nikdy dřív nevnímal jako ženu. Byla pro něj pouze nahá postava k zobrazení na plátně. Ručník kolem pasu překvapivě všechno změnil. Cítil, jak se mu krev hrne do slabin.

Dominique ho pozorovala: „Chceš se se mnou milovat?“

„Strašně moc.“

Pomalu odložila ručník. „Ukaž mi to.“

Tony nikdy nepoznal ženu, jako byla Dominique. Dávala mu všechno a nežádala nic. Přicházela téměř každý večer, aby mu uvařila. Když šli na večeři ven, trvala na laciných bistrech nebo barech, kde podávali chlebíčky. „Musíš si šetřit peníze,“ poučovala ho. „I pro dobrého umělce je začátek moc těžký. A ty jsi dobrý, chérie.“

Pozdě k ránu chodívali do Les Halles a v Pied de Cochon si dávali cibulačku. Chodili do muzea Carnavalet a na vzdálená místa, kam se turisté nedostali, jako byl hřbitov Pére-Lachaise- místo posledního odpočinku Oskara Wilda, Fryderyka Chopina, Honoré de Balzaka a Marcela Prousta. Navštívili katakomby a strávili spolu lenošivý týden volna, kdy se plavili po Seině na člunu vypůjčeném od jednoho známého.

Být s Dominique přinášelo radost. Měla nevyčerpatelný smysl pro humor. Vždycky se jí podařilo smíchem rozptýlit Tonyho deprese. V Paříži znala každého, vodila Tonyho na zajímavé večírky, kde potkával nejvýznamnější osobnosti té doby, jako byli básníci Paul Éluard nebo André Breton, který vedl prestižní galerii Maeght.

Dominique mu byla i zdrojem neustálého povzbuzení. „Jednou budeš lepší než tihle všichni, chérie. Věř mi. Vím to.“

Když měl Tony chuť malovat v noci, s radostí mu stála modelem, přestože předtím celý den pracovala. Panebože, já mám štěstí, myslel si v duchu Tony. Poprvé si byl jist, že je milován pro sebe sama a ne pro to, kým je. Dělalo mu to ohromnou radost. Obával se říct Dominique, že je dědicem jednoho z největších jmění na světě, bál se, že by se pak změnila, bál se, že to, co mezi nimi bylo, by se ztratilo. Přesto neodolal a k narozeninám jí koupil kožich z ruského rysa.

„Je to nejkrásnější věc, kterou jsem kdy viděla!“ Dominique se do něj zahalila a roztančila se po místnosti. Uprostřed piruety se zarazila: „Odkud to máš? Kde jsi na takový kožich vzal peníze, Tony?“

Na to byl připraven: „Je ještě horkej – kradenej. Koupil jsem ho od jednoho chlápka před Rodinovým muzeem. Chtěl se toho rychle zbavit. Nestál mě o moc víc, než bych dal za dobrý flaušový kabát v obchodním domě Au Printemps.“

Dominique na něj chvíli zírala a pak propukla ve smích: „Budu ho nosit, i kdybychom měli jít oba do vězení!“

Pak dala Tonymu ruce kolem krku a rozplakala se: „Tony, ty blázínku. Ty můj milovanej fantastickej blázínku.“

Ta lež za to stála, říkal si Tony.

Jedné noci Dominique navrhla, aby se k ní Tony přistěhoval. Pózováním v École des Beaux-Arts a pro některé známější malíře v Paříži si vydělala dost, aby mohla bydlet ve velkém moderním bytě v Pretres-Saint Severin. „Neměl bys bydlet v téhle špeluňce, Tony. Je to tu hrozné. Přestěhuj se ke mně a nebudeš muset platit žádný nájem. Můžu ti vyprat, uvařit a–“

„Ne, Dominique, děkuju ti.“

„Ale proč ne?“

Jak by to vysvětlil? Na začátku jí mohl říct, že je bohatý, ale teď už bylo pozdě. Určitě by to brala, jako že si z ní dělal blázny. Řekl tedy jen: „To by bylo, jako bych se tebou nechal živit. Už takhle mi dáváš příliš.“

„Tak já dám z bytu výpověď a nastěhuju se sem. Chci být s tebou.“

Příští den se nastěhovala.

Jejich vzájemná důvěrnost byla prostá a nádherná. Víkendy trávili na venkově, ubytovali se v malém hostinci, Tony si postavil stojan a maloval krajinu. Když dostali hlad, prostřela Dominique jídlo, které měla s sebou, a pojedli na louce. Potom se dlouze a sladce milovali. Tony nikdy nebyl tak dokonale šťastný.

Jeho práce pokračovala výborně. Jednou dopoledne zvedl Mistr Cantal jeden Tonyho obraz a řekl třídě: „Prohlédněte si tuhle postavu. Uvidíte, že dýchá.“

Tony se nemohl dočkat, až to večer bude vypravovat Dominique. „Víš, proč se mi to dýchání tak podařilo? Každou noc držím model v náručí.“

Dominique se nadšeně smála a potom zvážněla: „Myslím, Tony, že nepotřebuješ další tři roky ve škole. Jsi už připraven. Ve škole to vidí všichni, dokonce i Cantal.“

Tony se stále obával, že není dost dobrý, že je jen dalším z mnoha a že jeho práce zapadne mezi obrovské množství obrazů, které malíři na celém světě malují po tisících každý den. Tohle pomyšlení nemohl snést. Důležité je vyhrát, Tony. Pamatuj na to.

Někdy měl po dokončení obrazu povznášející pocit a myslel si: Mám talent. Opravdu mám talent. Jindy se podíval na svou práci a řekl si: Jsem úplný amatér.

Dominique ho povzbuzovala a Tony tak získával ke své práci větší důvěru. Dokončil už přes dvacet vlastních obrazů. Krajiny a zátiší. Na jednom obraze ležela Dominique nahá pod stromem a slunce se odráželo od jejího těla. V popředí byl vyobrazen mužský kabát a košile a poznalo se, že žena čeká na svého milence.

Když Dominique obraz uviděla, zvolala: „Musíš mít vlastní výstavu.“

„Jsi blázen, Dominique. Nejsem ještě připravený.“

„Mýlíš se, mon cher.“

Když přišel druhý den odpoledne domů, Dominique nebyla sama. V bytě byl Anton Goerg, tenký muž s obrovským břichem a vypouklýma hnědýma očima. Byl to majitel a provozovatel Goergovy galerie, skromné výstavní síně v ulici Dauphine. Tonyho obrazy byly rozloženy po místnosti.

„Co se to tady děje?“ zeptal se Tony.

„Děje se to, monsieur“ zvolal Anton Goerg, „že vaše práce se mi zdají skvělé.“ Poplácal Tonyho po zádech. „Bylo by mi ctí uspořádat vám výstavu v mé galerii.“

Tony se podíval na Dominique a ta celá zářila.

„Já – Nevím, co mám říct.“

„Už jste to řekl,“ odvětil Goerg, „tady na těch plátnech.“

Tony a Dominique o tom mluvili ještě dlouho do noci.

„Necítím se na to. Kritika mě roztrhá na kousky.“

„Mýlíš se, chérie. Tohle je pro tebe perfektní. Je to malá galerie. Přijdou tam jenom místní, aby tě posuzovali. Žádným způsobem ti to nemůže ublížit. Monsieur Goerg by ti nenabízel výstavu, kdyby v tebe nevěřil. Souhlasí se mnou, že jednou z tebe bude velký malíř.“

„Tak dobře,“ řekl Tony nakonec. „Kdo ví, třeba bych mohl i něco prodat.“

V telegramu stálo: Do Paříže přijedu v sobotu, prosím večeře spolu; líbá tě matka.

Tonyho první myšlenka, když pozoroval matku, jak vchází do bytu, byla: Je to krásná žena. Bylo jí přes padesát, vlasy si nebarvila, a tak jí černé kadeře místy protkávaly šedivé pramínky. Byla nabitá úžasnou vitalitou. Tony se jí jednou zeptal, proč se znovu nevdala. Rychle mu odpověděla: „V mém životě byli jen dva důležití muži. Tvůj otec a ty.“

A teď, když stáli proti sobě v malém bytě v Paříži, Tony řekl: „Jsem moc r-rád, že tě vidím, mami.“

„Tony, vypadáš výborně! Nechal sis narůst vousy.“ Usmála se na něj a prsty mu do nich sáhla. „Vypadáš jako Abe Lincoln zamlada.“ Projela očima po bytě. „Zaplaťpánbůh, máš teď dobrou uklízečku. Vypadá to tu docela jinak.“

Kate přešla ke stojanu, kde Tony pracoval na jednom obrazu, zastavila se a dlouho si ho prohlížela. Stál tam a nervózně očekával matčinu reakci.

Když promluvila, byl její hlas velmi něžný. „Je to skvělé, Tony. Skutečně vynikající.“ Nesnažila se zakrýt pýchu, kterou pociťovala. V umění nebylo možno ji oklamat, a velký talent jejího syna ji naplnil nesmírnou radostí.

Obrátila se k němu: „Ukaž mi ještě něco.“

Další dvě hodiny probírali jeho práce. Kate každý obraz detailně rozebírala. V jejím hlase nebylo ani stopy po blahosklonnosti. Neuspěla v pokusu kontrolovat jeho život a Tony ji obdivoval, s jakou důstojností přijala svou porážku.

„Zařídím ti výstavu. Znám několik obchodníků, kteří–“

„Díky, m-matko. Ale to nemusíš. Budu m-mít výstavu příští p-pátek. V jedné galerii.“

Kate Tonyho objala: „To je skvělé! Která je to galerie?“

„Goergova.“

„Tu asi neznám.“

„Je malá, ale pro Hammerovu nebo W-Wildensteinovu ještě nejsem připravený.“

Ukázala na obraz Dominique pod stromem: „To nemáš pravdu, Tony. Myslím, že tohle–“

Bylo slyšet, jak někdo otevírá dveře do bytu: „Strašně se mi chce, chérie. Svlíkni…“ Dominique uviděla Kate. „Merde! Omlouvám se. Nevěděla jsem, že máš návštěvu, Tony.“

Nastalo mrazivé ticho.

„Dominique, tohle je moje m-matka. M-mami, dovol, abych ti představil Dominique Massonovou.“ Obě ženy tam stály a vzájemně se prohlížely.

„Těší mě, paní Blackwellová.“

Kate řekla: „Právě jsem obdivovala váš portrét.“ Ostatní zůstalo nevyřčeno. Zavládlo opět podivné ticho.

„Řekl vám Tony, že bude mít výstavu, paní Blackwellová?“

„Ano, prozradil mi to. Mám z toho velkou radost.“

„Budeš mít čas tu na ni zůstat, matko?“

„Dala bych cokoliv, abych se mohla zdržet, ale mám schůzi rady v Johannesburgu už pozítří a tam absolutně musím být. Škoda že jsem to nevěděla dřív, určitě bych si přeorganizovala program.“

„Nedá se nic dělat,“ řekl Tony, „chápu to.“ Byl nervózní, aby matka před Dominique nepovídala ještě něco o společnosti, ale Kate byla soustředěná na obrazy.

„Je důležité, aby tvoji výstavu viděli správní lidé.“

„Koho tím myslíte, paní Blackwellová?“

Kate se obrátila k Dominique: „Ti, co ovlivňují veřejné mírnění, kritikové. Lidi jako André ďUsseau – ten by to měl vidět.“

André ďUsseau byl nejuznávanější kritik v celé Francii. Byl jako zuřivý lev, který brání svatostánek umění, a jeho jediná kritika mohla zrodit nebo taky pohřbít umělce přes noc. D’Usseau byl zván na všechny vernisáže, chodil však jen na ty nejdůležitější. Majitelé galerií a umělci se třásli, než se jeho kritiky objevily v tisku. Mistrně ovládal bonmoty a jeho šlehy dokázaly proletět Paříží na otrávených křídlech. Andrého ďUsseaua pařížské umělecké kruhy stejně tak nenáviděly, jako ho respektovaly. Tolerovaly jeho morbidní humor a neomalenou kritiku, protože své věci rozuměl.

Tony se obrátil na Dominique: „M-matka se ti líbí, když takhle mluví, že ano?“ A potom na Kate: „André ďUsseau n-nechodí do malých galerií.“

„Ale Tony, musí tam přijít. Může tě udělat přes noc slavným.“

„Nebo mě po-potopit.“

„Ty si nevěříš?“ Kate si syna prohlížela.

„Samozřejmě že si věří,“ řekla Dominique. „Ale neodvážili jsme se doufat, že by monsieur ďUsseau mohl přijít.“

„Mohla bych asi najít pár přátel, kteří ho znají.“

Dominique se rozsvítil obličej: „To by bylo fantastické!“ Obrátila se k Tonymu: „Chérie, dovedeš si představit, co by to znamenalo, kdyby přišel na tvoji vernisáž?“

„Vymazání z povrchu země?“

„Myslím to vážně. Znám jeho vkus, Tony. Vím, co se mu líbí. Tvými obrazy bude nadšen.“

Kate řekla: „Nebudu se snažit, aby přišel, pokud by sis to nepřál, Tony.“

„Samozřejmě že by si to přál, paní Blackwellová.“

Tony se zhluboka nadechl: „Mám z toho hrůzu. Zatraceně! Po-pojďme to zkusit.“

„Uvidím, co se dá dělat.“ Kate se dlouho dívala na plátno na stojanu a pak se obrátila na Tonyho. V očích měla smutek: „Musím zítra z Paříže odjet, synu. Můžeme jít spolu dneska na večeři?“

Tony odpověděl: „Ano, jistě, mami. My nic večer nemáme.“

Kate se obrátila k Dominique a navrhla co nejvlídněji: „Chtěla byste povečeřet u Maxima nebo–“

Tony rychle řekl: „Dominique a já známe výbornou malou kavárnu nedaleko odsud.“

Šli do bistra na Place Victoire. Jídlo bylo dobré a víno skvělé. Zdálo se, že si ženy spolu rozumějí, a Tony byl na ně strašlivě pyšný. Tohle je jedna z nejkrásnějších nocí v mém životě, myslel si v duchu. Trávím ji s matkou a se ženou, kterou si vezmu za manželku.

Druhý den ráno volala Kate z letiště: „Telefonovala jsem asi dvanácti lidem,“ sdělila Tonymu. „Nikdo mi nemohl definitivně nic slíbit ohledně Andrého ďUsseaua. Ale ať to dopadne jak chce, miláčku, jsem na tebe pyšná. Ty obrazy jsou báječné. Tony, moc tě miluju.“

„A j-já tebe, m-mami.“

Goergova galerie byla velikostí přesně na hranici toho, aby už nebylo možno nazývat ji intimní. Na poslední chvíli, v zoufalé snaze všechno včas stihnout před vernisáží, se rozvěšovalo po stěnách asi pětadvacet Tonyho obrazů. Na mramorové desce u stěny bylo přichystáno slané pečivo, sýry a láhve chablisu.

Kromě Antona Goerga, Tonyho, Dominique a mladé asistentky, která právě věšela poslední obraz, v galerii nikdo nebyl.

Anton Goerg pohlédl na hodinky: „Na pozvánkách stojí v sedm hodin. Už by každou chvíli mohli začít chodit lidi.“

Tony nečekal, že bude nervózní. A já nejsem nervózní, říkal si v duchu, jsem vyděšený!

„Co když nikdo nepřijde?“ zeptal se. „Tím myslím, co když se tady neobjeví živá noha?“

Dominique se usmála a pohladila ho po tváři: „Tak na nás zbyde všechen tenhle senzační sýr a všechno to víno.“

Lidé začali přicházet. Nejprve se jen trousili, ale pak jich přibývalo. Monsieur Goerg stál u dveří a přeuctivě je vítal. Tony si v duchu zasmušile říkal, že jako zájemci o koupi obrazů moc nevypadají. Jeho pozorné oko je rozdělilo do tří skupin: různí umělci a studenti, kteří chodí na všechny výstavy, aby sledovali konkurenci; obchodníci s uměním, kteří navštěvují všechny výstavy, aby pak mohli o ctižádostivých umělcích šířit hanlivé řeči; a potom tu byla jakási umělecká společnost, skládající se převážně z homosexuálů a lesbiček, kteří, jak se zdálo, svůj život tráví jaksi v bezprostředním okolí uměleckého světa. Tony si pomyslel: Tady neprodám ani jeden pitomej obraz.

Monsieur Goerg mával na Tonyho přes celou místnost.

„Nemám chuť se s těmi lidmi bavit,“ šeptal Tony Dominique. „Přišli sem, aby mě roztrhali na kusy.“

„Nesmysl. Přišli se s tebou seznámit. Snaž se být příjemný, Tony.“

A tak se tedy snažil. S každým se seznámil, hodně se usmíval a na všechny komplimenty odpovídal správným a očekávaným způsobem. Jsou to však opravdu komplimenty? myslel si přitom. Během let se v uměleckých kruzích vytvořil specifický jazyk, který se používal na výstavách děl neznámých malířů. Fráze, které znamenaly všechno a nic.

„Člověk má pocit, jako by tam byl…“

„Styl jako váš jsem ještě nikde neviděl…“

„Teda tohle je obraz…“

„Promlouvá to ke mně…“

„Lépe byste to nemohl udělat…“

Lidé stále přicházeli a Tony uvažoval, zda to je ze zájmu o jeho obrazy, nebo o víno a sýr zdarma. Obraz dosud neprodal žádný, nicméně sýra a vína valem ubývalo.

„Buďte trpělivý,“ zašeptal Tonymu monsieur Goerg, „zájem mají. Musí si nejdřív jaksi zažít vůni těch obrazů. Nějaký se jim zalíbí a vrátí se k němu zpátky. Za chvíli se zeptají na cenu, a když takhle ťuknou, voilà! Háček se zasekl!“

„Proboha! Připadám si tu jako na rybářské výpravě,“ řekl Tony Dominique.

Monsieur Goerg přiběhl k Tonymu: „Jeden jsme prodali!“ zvolal. „Tu krajinu v Normandii. Za pět set franků.“

Na tenhle okamžik Tony nikdy v životě nezapomene. Někdo si koupil jeho obraz! Někomu se jeho práce líbila natolik, aby za ni zaplatil, aby si ji pověsil do bytu či kanceláře, aby se na ni díval, ukazoval ji přátelům, aby se stala součástí jeho života. Tohle byl malý kousek nesmrtelnosti. V tomto okamžiku nežil už jenom jeden život, nebyl už jen na jednom místě. Úspěšný umělec je zároveň ve stovkách domovů, v kancelářích a muzeích po celém světě, přináší potěšení tisícům – někdy miliónům lidí. Tony si připadal, jako by vstoupil do panteonu mezi da Vinciho, Michelangela a Rembrandta. Už nebyl amatérským malířem, stal se z něj profesionál. Někdo za jeho práci zaplatil.

Přiběhla k němu Dominique, oči plné vzrušení: „Zrovna jsi prodal další, Tony.“

„Který to je?“ zajímal se dychtivě.

„Ten květinový.“

Malá galerie byla plná lidí, hlasitého hovoru a cinkotu sklenic; zničehonic v místnosti ustal pohyb. Bylo slyšet tlumený šepot a všechny oči se obrátily ke dveřím.

Do galerie vcházel André d’Usseau. Bylo mu už dost přes padesát, byl vyšší než většina Francouzů, měl široký obličej s výrazem lva a hřívu bílých vlasů. Oblečen byl do rozevláté pláštěnky s kratší pelerínou a klobouku ve stylu Borsaliho. Za ním vešla suita jeho nohsledů. Všichni mu zcela automaticky začali uctivě ustupovat, aby mohl projít. V galerii nebyl nikdo, kdo by ho neznal.

Dominique stiskla Tonymu ruku: „Tak přišel! Je vážně tady!“

Monsieur Goerg dosud nebyl takto poctěn. Byl naprosto mimo sebe, klaněl se a natřásal, divže si na ďUsseaua nesáhl, aby se přesvědčil, že je to skutečně on.

„Monsieur ďUsseau,“ rozplýval se. „Mám ohromnou radost! Taková čest! Mohu vám nabídnout víno nebo trochu sýra?“ Vyčítal si, že nekoupil lepší víno.

„Děkuji vám,“ odpověděl slavný muž, „přišel jsem potěšit jen své oči. Rád bych se seznámil s autorem.“

Tony byl úplně zkoprnělý, nemohl se pohnout. Dominique do něj strčila.

„Tady ho máme,“ zvolal monsieur Goerg, „pan André ďUsseau, tohle je Tony Blackwell.“

Tonymu se opět navrátil hlas: „Velice mě těší, pane. Já… Děkuji vám, že jste přišel.“

André ďUsseau se lehce uklonil a přešel k obrazům na stěnách. Všichni ustoupili, aby měl místo. Postupoval pomalu, každý obraz prohlížel dlouho a pozorně, pak přešel k dalšímu. Tony se snažil číst v jeho tváři, ale nedokázal nic rozpoznat. D’Usseauův obličej zůstal bez výrazu. Před jedním obrazem, na kterém byl akt Dominique, se zastavil a dlouho si ho prohlížel. Pak postoupil dál. Obešel místnost celou dokola, nevynechal nic. Tony se celý zpotil.

Když ďUsseau ukončil prohlídku, přišel k Tonymu a řekl pouze: „Jsem rád, že jsem přišel.“

Po odchodu slavného kritika se během několika minut prodaly všechny vystavené obrazy. Zrodil se nový velký umělec a každý chtěl být tomuto zrodu přítomen.

„To jsem ještě nezažil,“ radoval se monsieur Goerg. „André ďUsseau přišel do mojí galerie. Do mojí galerie! Zítra si o tom přečte celá Paříž. Jsem rád, že jsem přišel.‘ André ďUsseau neplýtvá slovy. Tohle chce šampaňské. Musíme to oslavit.“

Později v noci si Tony s Dominique udělali svoji soukromou oslavu. Dominique, schoulená v Tonyho náručí, prohlásila: „Spala jsem už s různými malíři, ale nikdy s někým tak slavným, jako budeš brzo ty. Zítra tě bude znát celá Paříž.“

A měla pravdu.

Druhý den vstali už v pět ráno, rychle se oblékli a došli si pro první vydání ranních novin. Právě je do kiosku přivezli. Tony popadl noviny a nalistoval si kulturní stránku. Recenze jeho výstavy byl hlavní článek – podepsaný Andrém ďUsseauem. Tony četl nahlas:

Včera byla v Goergově galerii otevřena výstava mladého amerického malíře Anthonyho Blackwella. Pro autora této recenze byla velmi poučným zážitkem. Byl jsem na tolika výstavách talentovaných autorů, že jsem už zapomněl, jak vypadají opravdu špatné obrazy. Ovšem včera večer jsem byl donucen si to připomenout…

Tonyho obličej zpopelavěl.

„Nečti to už dál, prosím tě,“ zapřísahala ho Dominique. Snažila se vzít noviny Tonymu z ruky.

„Nech mě!“ utrhl se na ni. Pak pokračoval dál.

Nejdřív jsem se domníval že se jedná o vtip. Nemohl jsem uvěřit, že by někdo byl schopen rozvěsit tak amatérské práce a vydávat je za seriózní umění. Pátral jsem po sebemenším náznaku talentu. Bohužel, nebylo po něm ani stopy. Měli by pověsit malíře místo jeho obrazů. A panu Blackwellovi, který si zřejmě se sebou neví rady, bych doporučil, aby se vrátil ke svému původnímu povolání. Mohu jen hádat, ale předpokládám, že byl malířem pokojů.

„Nemůžu tomu uvěřit,“ zašeptala Dominique. „Nemůžu uvěřit, že to neviděl. Je to všivák!“ Dominique propukla v pláč.

Tony cítil na prsou váhu olova. Nemohl se nadechnout. „Viděl to,“ hlesl jen. „A rozumí tomu, Dominique, on tomu rozumí.“ Jeho hlas překypoval bolestí. „A právě proto mě to tak bolí. Bože! Byl jsem blázen,“ řekl Tony a chystal se odejít.

„Kam jdeš, Tony?“

„Nevím.“

Bloumal ulicemi, studeným ránem a ani si neuvědomoval, že mu po obličeji kanou slzy. Za dalších pár hodin bude mít už celá Paříž tu recenzi přečtenou. Bude úplně zesměšněn. Nejhorší však bylo, že on sám si dělal o sobě tak falešné iluze. Opravdu myslel, že má před sebou malířskou kariéru. Ještě že ho André ďUsseau od tohoto omylu zachránil. Chtěl jsem po sobě zanechat dílo, přemítal zachmuřené. Jenom sračky! Vešel do prvního otevřeného baru a začal se opíjet do němoty, aby zapomněl.

Do svého bytu se vrátil až druhý den v pět hodin ráno.

Dominique ho čekala strachy bez sebe: „Kde jsi byl, Tony? Tvoje matka tě sháněla a je šílená hrůzou.“

„Přečetlas jí to?“

„Ano, trvala na tom. Já–“

Zazvonil telefon. Dominique se podívala na Tonyho a zvedla sluchátko. „Haló? Ano, paní Blackwellová. Právě vešel do dveří.“ Natáhla ruku se sluchátkem k Tonymu. Chvíli váhal a pak si ho vzal.

„Haló, m-mami.“

V Katině hlase bylo znát soucit. „Tony, miláčku, poslouchej mě. Donutím ho, aby to v tisku odvolal. Já–“

„Tohle není obchodní transakce, matko,“ odpověděl Tony bez zájmu. „K-kritik jen vyjádřil svůj názor. A jeho názor je, že bych měl v-viset.“

„Miláčku, je mi strašně líto, že ti takhle ublížili. Myslím, že to takhle nemůžu…“ Nebyla schopná dál pokračovat.

„Nedělej si starosti, m-mami. Už jsem se vydováděl. Zkusil jsem si to a nepovedlo se. Prostě na to n-nemám. Nic víc v tom není. D’Usseaua nenávidím, ale je to zatraceně n-nejlepší kritik umění na světě. To mu musím n-nechat. Zachránil mě před strašným životním omylem.“

„Tak ráda bych tě nějak povzbudila, Tony, co mám říct…“

„D’Usseau už všechno řekl. Je dobře, že jsem na to p-přišel teď, než kdyby to bylo za d-deset let, nemyslíš? Musím vypadnout z tohohle m-města.“

„Počkej na mě, miláčku. Zítra odjíždím z Johannesburgu, vrátíme se do New Yorku společně.“

„Tak dobře,“ odpověděl Tony. Položil sluchátko a obrátil se k Dominique. „Je mi to líto, Dominique. Vybrala sis špatnýho chlapa.“

Dominique neřekla nic. Dívala se na něj a v očích měla nevýslovný smutek.

Nazítří odpoledne v kanceláři společnosti Kruger-Brent v ulici Matignon vyplňovala Kate Blackwellová šek. Muž, který seděl naproti ni u stolu, pokýval hlavou: „Je to škoda. Váš syn má talent, paní Blackwellová. Mohl z něj být významný malíř.“

Kate si ho chladně změřila: „Pane ďUsseau, na světě jsou desítky tisíc malířů. Můj syn se nenarodil proto, aby se stal jedním z davu.“ Podala mu šek přes stůl. „Splnil jste svou část obchodu, já jsem připravena splnit svoji. Kruger-Brent, Ltd., bude sponzorovat obrazárny v Johannesburgu, v Londýně a v New Yorku. Vy budete mít za úkol výběr obrazů – pochopitelně za velmi slušnou provizi.“

Dlouho potom, co ďUsseau odešel, seděla Kate sklíčeně za svým stolem a bylo jí nesmírně smutno. Tolik svého syna milovala. Kdyby se někdy dozvěděl… Byla si vědoma, jaký risk na sebe vzala. Nemohla však zůstat opodál a pozorovat, jak Tony zahazuje své dědictví. Kdyby ji to stálo cokoliv, musí ho ochránit. Musí uchránit společnost. Kate vstala, najednou se cítila hrozně unavená. Byl čas vyzvednout Tonyho a odvézt ho domů. Pomůže mu, aby se přes to dostal, aby mohl dělat to, pro co se narodil.

Aby vedl společnost.

19

V dalších dvou letech si Tony Blackwell připadal, jako by se ocitl na obrovském šlapacím kole, které se otáčelo, ale vůbec se nehýbalo. Byl samozřejmým dědicem úctyhodného konglomerátu. Moc firmy Kruger-Brent se dále rozšiřovala, měli teď už i papírny, leteckou společnost, banky a řetěz nemocnic. Tony se poučil, že jméno může být klíčem ke všem dveřím. V určitých klubech, organizacích a společenských klikách nezáleželo tolik na penězích či vlivu, bylo třeba mít správné jméno. Tony byl přijat za člena Union klubu, zanedlouho i Brook klubu a Links klubu. Kamkoli šel, obskakovali ho, a přesto se cítil jako podvodník, který si na něco hraje. Neudělal nic, aby si takovou pozornost zasloužil. Byl v obrovském stínu svého dědečka a cítil, že je s ním stále srovnáván. Bylo to nespravedlivé, protože teď už nebyla žádná zaminovaná pole, kterými by se plížil, žádní strážní na něj nestříleli, žádní žraloci, kteří by ho ohrožovali. Ty staré příběhy o husarských kouscích neměly s Tonym nic společného. Patřily do minulého století, do jiných časů, vzdálených míst, byly to hrdinské činy, jejichž hrdina byl pro Tonyho cizincem.

Tony pracoval dvakrát tolik než kdokoli ve firmě Kruger--Brent. Nemilosrdně se štval, aby se zbavil vzpomínek, které ho nesnesitelně mučily. Psal Dominique, dopisy se však vracely neotevřené zpět. Telefonoval Mistru Cantalovi, ale dozvěděl se, že Dominique už ve škole nepracuje. Dočista zmizela.

Svou práci vykonával kvalifikovaně a metodicky, bez vášně a lásky. Pociťoval-li v sobě hlubokou prázdnotu, nedával ji znát. Dokonce ani Kate. Každý týden o něm dostávala zprávy a měla z nich radost.

„Tony má pro podnikání přirozený smysl,“ říkala Bradu Rogersovi.

Dlouhé hodiny, které Tony trávil prací, byly pro Kate důkazem, že svou práci miluje. Když si pomyslela, jak málem zahodil svou budoucnost, celá se roztřásla a byla šťastná, že se jí podařilo ho zachránit.

V roce 1948 byla v Jižní Africe u moci Nacionální strana a na všech veřejných místech panovala úplná segregace. Pohyb obyvatelstva byl přísně kontrolován. Mnohé rodiny byly rozděleny, aby vyhověly vládním požadavkům. Každý černoch musel mít u sebe bewyshoek. Bylo to víc než jen průkaz, byl to jeho rodokmen, rodný list, pracovní povolení a daňové přiznání. Podle toho se reguloval jeho pohyb a celý život. Zvyšující se vlna protestů v Jižní Africe byla bezohledně potlačena policií. Čas od času Kate čítávala v novinách o sabotážích a nepokojích a vždycky se zmiňovali o Bandovi. Přes svůj věk byl stále vůdčí postavou hnutí odporu. Jak by mohl přestat bojovat za svůj národ. Je to přece Banda, myslela si Kate.

Padesáté šesté narozeniny oslavila Kate jen s Tonym v domě na Páté avenue. Tenhle pohledný čtyřiadvacetiletý muž nemůže být můj syn. Jsem příliš mladá, přemítala Kate. A on jí připíjel: „Na m-moji f-fantastickou m-matku! Všechno nejlepší!“

„Měl bys říct na moji fantastickou starou matku.“ A přitom si pomyslela: Brzo už půjdu do penze a můj syn převezme mé místo. Můj syn!

Kate trvala na tom, aby se Tony nastěhoval do rezidence na Páté avenue.

„Ten dům je příšerně velký, abych v něm strašila sama. Budeš mít celé východní křídlo jen pro sebe. Budeš tam mít naprosté soukromí.“ Pro Tonyho bylo jednodušší se podřídit než se hádat.

Každý den ráno společně snídali a konverzace se vždycky točila kolem Kruger-Brent, Ltd. Tony se podivoval, kde se v matce bere tolik vášně pro něco, co nemělo ani obličej, ani duši, co byla amorfní sbírka domů a strojů a nekonečných řad čísel. V čem bylo to kouzlo? Při tolika nádherných věcech, které šlo na světě objevovat, jak mohl mít někdo touhu trávit život jen shromažďováním bohatství, vršením ho na obrovskou hromadu a soustřeďováním moci, která už všechnu moc přesahovala? Tony svou matku nechápal. Ale miloval ji. A snažil se, aby žil tak, jak od něj očekávala.

Let společnosti Pan American z Říma do New Yorku proběhl bez zvláštních událostí. Tony měl tuhle společnost rád. Byli ochotní a poskytovali dobré služby. Ihned po startu začal pracovat na zprávě o svých zámořských akvizicích, nedal si ani oběd. Letušce, která mu nabízela nápoje, polštáře nebo cokoli si jejich atraktivní pasažér mohl přát, nevěnoval žádnou pozornost.

„Děkuji vám, slečno. Nepotřebuji nic.“

„Kdybyste cokoli požadoval, pane Blackwelle…“

„Děkuji vám.“

Žena středního věku na vedlejším sedadle si prohlížela módní časopis. Tony se zrovna podíval, když otočila stránku, a ztuhl. Na obrázku byla manekýnka v plesových šatech. Byla to Dominique. Nebylo o tom pochyb. Poznal její jemné vystouplé lícní kosti, hluboké zelené oči a husté světlé vlasy. Prudce se mu rozbušilo srdce.

„Promiňte,“ oslovil svou sousedku, „mohl bych si vypůjčit tu stránku?“

Druhý den hned po ránu zavolal Tony do módního časopisu, zjistil si jméno jejich reklamní kanceláře a zatelefonoval tam. „Chtěl bych zjistit něco o jedné vaší manekýnce,“ řekl, když na centrále vzali telefon. „Mohla byste…“

„Moment prosím.“

Ozval se mužský hlas: „Co pro vás mohu udělat?“

„Viděl jsem fotografii v posledním čísle časopisu Vogue. Manekýnku v plesových šatech z obchodního domu Rothman. Dělá to vaše kancelář?“

„Ano, dělá.“

„A mohl byste mi dát jméno agentury, která pro vás zajišťuje manekýnky?“

„Pracujeme s agenturou Carleton Blessing.“ Dal Tonymu jejich telefonní číslo.

V další minutě už Tony mluvil s nějakou ženou v agentuře Blessing. „Potřeboval bych zjistit něco o jedné vaší manekýnce. O Dominique Massonové.“

„Lituji. Soukromé informace nepodáváme,“ odpověděla mu a zavěsila.

Tony seděl a zíral na sluchátko. Přece musí existovat způsob, jak se spojit s Dominique. Šel do kanceláře Brada Rogerse. „Dobré ráno, Tony. Chceš kávu?“

„Ne, díky, Bradě. Slyšel jsi někdy o agentuře pro manekýnky Carleton Blessing?“

„To si myslím. Je naše.“

„Cože?“

„Patří pod jeden z našich přidružených podniků.“

„Kdy jsme to koupili?“

„Před několika lety. Přibližně tou dobou, kdy jsi začal pro společnost pracovat. Proč se o to zajímáš?“

„Snažím se získat spojení na jednu jejich manekýnku. Je to moje dávná přítelkyně.“

„To nebude problém. Zavolám a…“

„Neobtěžuj se. Zavolám sám. Díky, Bradě.“

Tonyho zaplavil hřejivý pocit naděje.

Později odpoledne zašel Tony do kanceláří Carleton Blessing a udal své jméno. V další minutě už seděl v kanceláři prezidenta agentury, jakéhosi pana Tiltona.

„Je to pro mě veliká čest, pane Blackwelle. Doufám, že nejde o nějaký problém. Naše zisky za poslední kvartál…“

„Nejedná se o žádný problém. Zajímám se o jednu z vašich manekýnek. Dominique Massonovou.“

Tiltonovi se rozzářil obličej. „Stala se z ní jedna z nejlepších, co máme. Vaše matka má dobré oko.“

Tony měl dojem, že mu špatně rozumí: „Promiňte, ale nechápu.“

„Vaše matka osobně požádala, abychom přijali Dominique. Bylo to součástí smlouvy o prodeji agentury společnosti Kruger-Brent, Ltd. Chcete-li, mohu vám smlouvu ukázat.“

„Ne.“ Tony nemohl přijít na kloub tomu, co slyšel. Proč by jeho matka…? „Dal byste mi její adresu, prosím vás?“

„Samozřejmě, pane Blackwelle. Dneska je na exteriérech ve Vermontu, ale měla by být zpátky,“ pohlédl na nějaký rozpis na stole, „zítra odpoledne.“

Tony už čekal před činžovním domem na udané adrese, když u chodníku zastavil černý sedan a vystoupila Dominique. Doprovázel ji vysoký muž atletického zjevu, který jí nesl kufr. Když spatřila Tonyho, na místě strnula.

„Tony! Proboha! Co – co tady děláš?“

„Potřebuju s tebou mluvit.“

„Až jindy, frajere,“ vložil se do hovoru atlet. „Máme dnes nabité odpoledne.“

Tony se na něj ani nepodíval. „Řekni svému příteli, aby šel pryč.“

„Hele, hele! Kdo si zatraceně myslíš, že…“ Dominique se k němu obrátila: „Prosím tě, Bene, jdi. Zavolám ti večer.“

Chvíli váhal a pak pokrčil rameny. „Tak jo.“ Změřil si Tonyho, nasedl zpátky do auta a odjel.

Dominique pokynula Tonymu: „Pojď raději nahoru.“

Byt byl dvoupodlažní, s bílými koberci a závěsy a moderním nábytkem. Musel být hodně drahý.

„Daří se ti dobře,“ poznamenal Tony.

„Ano. Měla jsem štěstí.“ Dominique si nervózně popotahovala blůzu. „Chceš se něčeho napít?“

„Ne, díky. Po odjezdu z Paříže jsem se s tebou snažil spojit.“

„Přestěhovala jsem se.“

„Do Ameriky?“

„Ano.“

„Jak ses dostala k agentuře Carleton Blessing?“

„No – odepsala jsem na inzerát v novinách,“ odpověděla mu váhavě.

„Kdy ses poprvé sešla s mou matkou, Dominique?“

„Já – Přece v tvém bytě v Paříži. Pamatuješ. Bylo to…“

„Nech té komedie,“ sykl Tony. Cítil, jak v něm narůstá prudký hněv. „S tím je konec. Nikdy v životě jsem žádnou ženu neuhodil, ale jestli řekneš ještě jednu lež, zaručuju ti, že tvůj obličej už fotografy přestane zajímat.“

Dominique chtěla něco říct, ale Tonyho rozzuřený pohled jí v tom bránil.

„Zeptám se tě tedy ještě jednou. Kdy ses poprvé sešla s mojí matkou?“

Tentokrát promluvila bez dalšího váhání: „Když jsi byl přijat na École des Beaux-Arts. Tvá matka zařídila, abych tam stála modelem.“

Cítil, jak se mu zvedá žaludek. Přemohl se a pokračoval: „Abych se s tebou mohl seznámit?“

„Ano, já–“

„A to ti taky zaplatila, abys byla mojí milenkou a předstírala, že mě miluješ?“

„Ano. Bylo to hned po válce – bylo to hrozné. Neměla jsem žádné peníze. Nechápeš to? Tony, ale věř mi, měla jsem tě ráda. Opravdu ráda.“

„Odpovídej jen na moje otázky.“ Divokost v jeho hlase ji děsila. Stál před ní cizinec schopný nevýslovného násilí.

„Jaký to mělo smysl?“

„Tvá matka chtěla, abych na tebe dohlížela.“

Myslel na dívčinu něhu a její milování, matkou koupené a zaplacené – hanbou se mu dělalo špatně. Celou tu dobu byl jen loutkou v rukou své matky, kontrolovala ho, manipulovala s ním. Matka o něj nikdy nestála. Nebyl její syn – byl její korunní princ, její přímý dědic. Jedině na společnosti jí záleželo. Ještě jednou pohlédl na Dominique, pak se otočil a vyklopýtal ven. Dívala se za ním, oči oslepené slzami, a myslela si: Nelhala jsem ti, Tony, že jsem tě milovala. V tomhle jsem ti nelhala.

Kate byla v knihovně, když Tony vešel. Byl úplně opilý.

„M-mluvil j-jsem s D-dominique. Musely jste se o-obě d-dobře bavit, když jste se mi za z-zády posmívaly.“

Kate se ulekla: „Tony–“

„Odteďka si přeju, abys do mého soukromí nijak nezasahovala. Slyšíš mě?“ Otočil se a vyšel z místnosti. Kate se za ním dívala a zaplavila ji hrozná předtucha.

20

Druhý den si Tony pronajal byt v Greenwich Village. Pravidelným večeřím s matkou byl konec. S Kate neustále udržoval výhradně neosobní pracovní kontakt. Kate se čas od času pokoušela o jakýsi smír, Tony však veškeré takové náznaky ignoroval.

Kate bolelo srdce. Udělala jen to, co považovala pro Tonyho za nejlepší. Stejně jako kdysi to udělala pro Davida. Nemohla přece ani jednomu z nich dovolit opustit společnost. Tony byl jediná lidská bytost na světě, kterou milovala. Musela se teď dívat, jak se čím dal víc izoluje, stahuje se do sebe a každého odmítá. Neměl žádné přátele. Jak byl dříve vstřícný a laskavý, stával se teď chladným a odměřeným. Vytvořil si kolem sebe neproniknutelnou hráz. Potřebuje manželku, která by se o něj starala, říkala si Kate, a syna, který bude jeho pokračovatelem. Musím mu pomoci. Musím.

Do kanceláře vstoupil Brad Rogers a oznámil: „Obávám se, že nás čekají velké potíže, Kate.“

„Co se stalo?“

Položil na stůl telegram. „Parlament v Jižní Africe vyhlásil Radu domorodých zástupců za nelegální a schválil Komunistický zákon.“

„Proboha!“ Zákon neměl s komunismem nic společného. Říkalo se v něm, že kdokoli by nesouhlasil s politikou vlády a snažil by se ji jakkoli změnit, je podle Komunistického zákona vinen a může být uvězněn.

„Snaží se tak zlomit hnutí odporu. Jestli–“ Přerušila ji sekretářka.

„Mám pro vás mezinárodní hovor. Je to pan Pierce z Johannesburgu.“

Jonathan Pierce byl ředitelem pobočky v Johannesburgu. Kate zvedla telefon: „Haló, Johnny, jak se máte?“

„Dík, dobře, Kate. Mám tady zprávu, o které byste měla asi vědět.“

„Jakou?“

„Právě jsem se dozvěděl, že policie zatkla Bandu.“

Kate letěla nejbližším letadlem do Johannesburgu. Zburcovala podnikové právníky, aby zjistili, co se dá pro Bandu dělat. Ani moc a prestiž společnosti Kruger-Brent, Ltd., na tohle nemusela stačit. Označili ho za nepřítele státu a Kate se neodvažovala ani domyslet, jaký by mohl dostat trest. Musí ho alespoň vidět, promluvit s ním. Nabídne mu veškerou možnou podporu.

Rovnou z letiště jela do své kanceláře v Johannesburgu a zavolala řediteli věznic.

„Je v izolaci, paní Blackwellová, tam nejsou povoleny žádné návštěvy. Přesto se ve vašem případě pokusím, co by se dalo dělat…“

Druhý den ráno stála Kate ve věznici v Johannesburgu tváří v tvář Bandovi. Měl pouta a museli mluvit přes skleněnou bariéru. Vlasy měl úplně bílé. Kate nevěděla, co má čekat – zoufalství nebo vzdor. Banda se však při pohledu na ni zašklebil a řekl: „Věděl jsem, že přijdeš. Jsi stejná jako tvůj táta. Když je někde malér, musíš se do něj namočit, že je to tak?“

„Od tebe to zrovna sedí,“ opáčila Kate. „Kristepane! Jak tě odtud dostaneme?“

„Leda v rakvi. Jinak mě odsud určitě nepustěj.“

„Mám spoustu skvělých právníků, kteří…“

„Na ty zapomeň, Kate. Oni mě poctivě a čestně chytli. Teď je řada na mně, abych jim poctivě a čestně uplách.“

„O čem to mluvíš?“

„Nemám rád klece, nikdy jsem je rád neměl. A takovou, ve které by mě udrželi, ještě nepostavili.“

„Bando, prosím tě, nezkoušej nic takového. Zabijí tě.“

„Mě nemůže nic zabít. Nezapomeň, že mluvíš s člověkem, který přežil žraloky, minová pole a hlídací psy.“ V očích měl najednou zasněný výraz. „Chceš něco vědět, Kate? Myslím, že to byla nejhezčí doba v mým životě.“

Když přišla Kate další den Bandu navštívit, oznámil jí vrchní inspektor: „Lituji, paní Blackwellová. Museli jsme ho z bezpečnostních důvodů přemístit.“

„Kde tedy je?“

„Nejsem oprávněn podávat informace.“

Druhý den ráno uviděla Kate titulek v novinách, které jí přinesli na podnosu se snídaní. Stálo v něm: Vůdce rebelů zabit při pokusu o útěk z věznice. Za hodinu byla už ve věznici v kanceláři vrchního inspektora.

„Byl zastřelen při pokusu o útěk, paní Blackwellová. To je všechno.“

Mýlíte se, myslela si Kate. To není všechno. Nemůže být. Banda je mrtev. Je snad mrtev i jeho sen o svobodě pro jeho národ?

O dva dny později, když mezitím zařídila potřebné věci kolem pohřbu, seděla Kate v letadle do New Yorku. Dívala se z okna, aby naposledy spatřila svou milovanou vlast. Půda byla červená, bohatá a úrodná. Země skrývala v útrobách nepředstavitelné poklady. Byl to kraj vyvolený, kterému Bůh štědře nadělil. A přesto tkvělo na téhle zemi jakési prokletí. Už nikdy se sem nevrátím, myslela si smutně Kate. Nikdy.

Jedním z úkolů Brada Rogerse bylo dohlížet na oddělení dlouhodobé strategie společnosti Kruger-Brent, Ltd. Dokázal skvěle vytipovat podniky slibující budoucí akvizice s velkým ziskem.

Jednoho dne na začátku května vesel do kanceláře Kate Blackwellové.

„Narazil jsem na něco zajímavého, Kate.“ Položil na stůl dvě složky. „Dvě firmy. Kdyby se nám podařilo získat některou z nich, byl by to husarský kousek.“

„Díky, Bradě. Večer se na to podívám.“

Kate večeřela toho dne sama a pročítala si přitom Bradový důvěrné informace o dvou společnostech – Wyatt Oil&Tool a International Technology. Obě zprávy byly dlouhé a velmi podrobné. Na konci měly označení NZP, což byl firemní kód pro: nemá zájem o prodej. Znamenalo to, že k získání takového podniku je třeba vyvinout mnohem větší úsilí než pouhé přímé obchodní transakce. A obě firmy, uvažovala Kate, by vskutku stály za to, aby se o ně pokusila. Byly v soukromých rukou a měly v čele silnou a velmi zámožnou osobnost, což ztěžovalo možnost pokusu o převzetí. Byla to výzva k boji a Kate už dlouho nebyla ničemu podobnému vystavena. Čím více o tom uvažovala, tím víc ji taková zkouška vzrušovala. Společnost Wyatt Oil&Tool vlastnil Charlie Wyatt z Texasu. Jeho majetek sestával z naftových vrtů, podniku pro výrobu naftařských zařízení a velkého množství výnosných pozemků k pronajmutí pro těžbu nafty. Nebylo pochyb o tom, že získat Wyatt Oil&Tool by bylo pro Kruger-Brent, Ltd., mimořádně výhodné.

Kate obrátila svou pozornost k druhé firmě. International Technology vlastnil německý hrabě Frederick Hoffman. Společnost vyrostla z malé ocelárny v Essensku. Během let se rozrostla do obrovského konglomerátu, čítajícího loděnice, petrochemické závody, flotilu tankerů na přepravu nafty a závod computerové technologie.

I při velikosti firmy Kruger-Brent bylo možno pomýšlet pouze na jeden z těchto gigantů. A Kate věděla, který z nich chce. Zpráva však říkala NZP.

To se ještě uvidí, pomyslela si.

Druhý den hned po ránu poslala pro Brada Rogerse. „Zajímalo by mě, jak ses k těm materiálům dostal?“ zeptala se spiklenecky. „Řekni mi, co víš o Charliem Wyattovi a o Fredericku Hoffmanovi.“

Brad tuhle otázku čekal a byl dobře připraven: „Charlie Wyatt je extrovertní, hlučný rodák z Dallasu. Sám si firmu řídí a je navíc ďábelsky chytrý. Začal z ničeho, měl štěstí v několika podvodech s naftovými ložisky, stále rostl a teď mu patří skoro polovina Texasu.“

„Kolik mu je?“

„Čtyřicet sedm.“

„Má děti?“

„Jednu pětadvacetiletou dceru. Pokud jsem slyšel, má to být oslňující kráska.“

„Je vdaná?“

„Rozvedená.“

„A co Frederick Hoffman?“

„Ten je o pár let mladší než Charlie Wyatt. Je to hrabě, pochází z významné německé rodiny, která má rodokmen sahající až do středověku. Je vdovec. Jeho dědeček začal s malou ocelárnou. Frederick Hoffman ji zdědil po svém otci a vybudoval obrovský konglomerát. Jako jeden z prvních se pustil do computerà. Vlastní množství patentů na mikroprocesory. Kdykoli použijeme computer, hrabě Hoffman shrábne tantiémy.“

„Má děti?“

„Dceru, je jí dvacet tři.“

„Jaká je?“

„To se mi nepodařilo zjistit,“ omlouval se Brad. „Je to velice uzavřená rodina. Pohybují se pouze ve svých kruzích.“ Trochu zaváhal. „Pravděpodobně zbytečně ztrácíme čas, Kate. Podařilo se mi dostat na skleničku několik šéfů z obou společností. Ani Wyatt, ani Hoffman nemají nejmenší zájem ani o prodej, ani o fúzi nebo o nějakou formu společného podniku. Stačí se podívat na jejich finance, byli by bláhoví, kdyby o tom vůbec uvažovali.“

Kate znovu pocítila lákavost výzvy. Velké překážky ji zvlášť neodolatelně provokovaly k činu.

Za deset dní pozval prezident Spojených států Kate do Washingtonu. Měla se účastnit konference předních mezinárodních průmyslníků o pomoci rozvojovým zemím. Kate kamsi zatelefonovala a pozvání na konferenci dostali i Charlie Wyatt a hrabě Frederick Hoffman.

Kate si o nich v duchu utvořila vlastní představu. Ukázalo se, že jak Texasan, tak Němec do ní ve skutečnosti téměř přesně zapadli. Nikdy se nesetkala s ostýchavým Texasanem a Charlie Wyatt nebyl výjimkou. Byl to obrovský chlap – téměř sto devadesát centimetrů –, měl širokánská ramena a postavu fotbalového hráče, která však už obrostla tukem. Měl velký červenolící obličej a mluvil hřmotným silným hlasem. Působil dojmem hodného chlapce – nebo spíš by tak působil, kdyby Kate nevěděla své. Charlie Wyatt nevybudoval své panství náhodou. Měl obchodního génia. Kate stačilo, aby s ním mluvila necelých deset minut, a bylo jí jasné, že tenhle muž se nenechá přesvědčit, aby udělal cokoli, co by sám nechtěl. Měl své názory a svou zatvrzelost. Nebylo možno z něj vymámit ani vyhrůžkami, ani žádným trikem, aby pustil svůj podnik. Přesto objevila Achillovu patu, a to jí stačilo.

Frederick Hoffman byl pravým opakem Charlieho Wyatta. Byl to pohledný muž aristokratického zjevu, s jemnými hnědými vlasy, na spáncích mírně prošedivělými. Měl vybraně korektní vystupování, v kterém bylo cítit dnes již z módy vyšlou zdvořilost. Navenek působil Frederick Hoffman příjemným a šarmantním dojmem, pod povrchem Kate větřila slupku z oceli.

Konference ve Washingtonu trvala tři dny a vydařila se. Jednáním předsedal viceprezident a i prezident se krátce zúčastnil. Kate Blackwellová udělala na všechny dojem. Byla atraktivní, měla své charizma, ovládala velké impérium, které sama pomohla vybudovat. Působila fascinujícím dojmem – přesně tak, jak to měla v úmyslu.

Jakmile se ocitla s Charliem Wyattem na chvíli o samotě, zeptala se nevinně: „Vaše rodina je zde s vámi, pane Wyatte?“

„Vzal jsem s sebou dceru. Chtěla se trochu podívat po obchodech.“

„Aha, to je od vás hezké.“ Nikdo by neuhádl, že Kate nejenže věděla, že jeho dcera přijela s ním, ale i jaké šaty si dopoledne koupila u Garfinckela. „V pátek budu mít menší společnost na večeři v Dark Harboru. Moc by mě potěšilo, kdybyste s dcerou přijeli k nám na víkend.“

Wyatt odpověděl bez váhání: „Hodně jsem už slyšel o vašich hostinách, paní Blackwellová. Moc rád to uvidím na vlastní oči.“

Kate se usmála: „To jsem ráda. Zařídím, aby na vás zítra večer čekalo letadlo.“

O chvíli později už Kate hovořila s Frederickem Hoffmanem. „Přijel jste do Washingtonu sám, pane Hoffmane?“ zajímala se. „Nebo je tu i vaše paní?“

„Moje choť před několika lety zemřela,“ sdělil jí Frederick Hoffman. „Jsem tady s dcerou.“

Kate věděla, že mají apartmá 418 v hotelu Hay-Adams. „Budu mít menší společnost na večeři v Dark Harboru. Moc ráda bych vás i vaši dceru zítra u nás přivítala.“

„Měl bych se vrátit do Německa,“ odpověděl Hoffman. Chvíli si Kate prohlížel a dodal: „Snad bych se mohl o den dva zdržet.“

„Tak výborně. Zařídím vám odvoz.“

Kate pořádala večírky ve svém sídle v Dark Harboru pravidelně jednou za dva měsíce. Přijížděli na ně samí zajímaví a vlivní lidé z celého světa a vždy to byla velmi plodná setkání. Měla v úmyslu uspořádat tentokrát večírek zcela mimořádný. Největší problém byla Tonyho účast. V posledním roce se obtěžoval jen zřídka, a když přece jen přijel, odjížděl ihned, jakmile dostál nejnutnějším společenským formalitám. Tentokrát bylo rozhodující, aby nejen přijel, ale aby i zůstal.

Když se mu Kate o víkendu zmínila, zdvořile jí odpověděl: „L-lituji, ale nejde to. Odjíždím v pondělí do K-kanady a musíme ještě d-dodělat nutnou p-práci.“

„Je důležité, abys tam byl,“ naléhala. „Přijde Charlie Wyatt a hrabě Hoffman a to jsou…“

„Vím, o koho se jedná,“ přerušil ji. „Mluvil jsem s Bradem Rogersem. Na získání ani jedné z těch firem nemá vůbec cenu pomýšlet.“

„Chtěla bych to zkusit.“

Podíval se na ni a zeptal se: „Po k-které z nich jdeš?“

„Wyatt Oil&Tool. Ta by nám mohla přinést skoro patnáctiprocentní zvýšení zisku. Možná i víc. Až si arabské země uvědomí, že drží celý svět pod krkem, utvoří kartel a ceny ropy vyletí nahoru. Z nafty se stane tekuté zlato.“

„A co International Technology?“

Kate pokrčila rameny. „To je dobrá společnost, ale skutečná šlehačka je Wyatt Oil&Tool. Byla by to pro nás perfektní akvizice. Potřebuju tě tam, Tony. Kanada pár dní počká.“

Tony večírky nesnášel. Nenáviděl nekonečně nudné konverzace, vychloubačné muže a dravé ženy. Tady však šlo o obchod. „Tak dobrá.“

Všechny kostky stavebnice byly na místě.

Pro Wyattovy byla připravena firemní cessna, kterou letěli do státu Maine, a do domu na Cedar Hillu je od přívozu přivezla limuzína. Kate je vítala ve dveřích. Brad Rogers měl pravdu. Dcera Charlieho Wyatta Lucy byla mimořádně krásná. Vysoká černovláska se zlatohnědýma očima v překrásném obličeji. Hladké šaty, model ze salónu Galanos, zdůrazňovaly její pevnou skvostnou postavu. Kate věděla od Brada, že se před dvěma roky rozvedla s bohatým italským floutkem. Představila ji Tonymu a pozorovala jeho reakci. Žádná se nedostavila. Přivítal oba Wyattovy se stejnou zdvořilostí a uvedl je k baru, kde barman míchal drinky.

„To je krásná místnost,“ obdivně zvolala Lucy. Její hlas byl neočekávaně měkký a lahodný, bez známky texaského přízvuku. „Trávíte zde hodně času?“ zajímala se.

„Ne.“

Čekala, že bude pokračovat. Nakonec se zeptala: „Vyrůstal jste tady?“

„Částečně.“

Kate vstoupila do hovoru, čímž obratně zastřela Tonyho mlčení. „Tony má na tento dům ty nejšťastnější vzpomínky. Má teď chudák tolik práce, že se sem jen málokdy dostane, aby si trochu užil. Nemám pravdu, Tony?“

Chladně se na matku podíval a řekl: „Ne. Ve skutečnosti bych teď měl být v K-kanadě…“

„Cestu však odložil, aby vás oba mohl poznat,“ dokončila za něj Kate.

„To jsem teda vážně moc rád,“ reagoval na to Charlie Wyatt. „Hodně jsem o vás slyšel, synu.“ Zakřenil se a pokračoval: „Co byste říkal tomu, kdybych vám nabídl práci u sebe?“

„Myslím, že matka zrovna t-tohle neměla na mysli, pane Wyatte.“

Charlie Wyatt se znova ušklíbl: „To je mi jasný.“ Obrátil se a zadíval se na Kate: „Vaše matka je mimořádná žena. Měl jste ji vidět, jak si na schůzi v Bílém domě všechny omotala kolem prstu. Je to…“ Zarazil se, když do místnosti vstoupil Frederick Hoffman a jeho dcera.

Marianne Hoffmanová byla světlovlasá kopie svého otce. Měla stejné aristokratické rysy a dlouhé plavé vlasy. Na sobě měla šaty ze šifónu smetanové barvy. Vedle Lucy Wyattové působila nevýrazně a bledě.

„Seznamte se prosím. Moje dcera Marianne,“ řekl hrabě Hoffman. „Lituji, že jdeme pozdě,“ omlouval se, „letadlo se na La Guardii zdrželo.“

„To je ale smůla,“ litovala je Kate. Tony nepochyboval, že to zdržení byla její práce. Podle jejího scénáře letěly obě návštěvy jiným letadlem. Wyattovi přiletěli předčasně a Hoffmanovi naopak pozdě. „Právě pijeme aperitiv. Co si dáte?“

„Skotskou prosím,“ požádal hrabě Hoffman.

Kate se obrátila k Marianne. „A vy, má drahá?“

„Prozatím nic, děkuji.“

Za několik minut začali přicházet další hosté a Tony v roli pozorného hostitele mezi nimi kroužil. Kromě Kate nemohl nikdo uhodnout, jak málo pro něj tahle společenská zábava znamená. Ne že by se nudil, byl jednoduše naprosto vzdálen všemu dění kolem sebe. Ztratil požitek ze společnosti lidí. Kate to věděla a dělalo jí to starosti.

Ve velké jídelně byly prostřeny dva stoly. Pro Marianne Hoffmanovou vybrala Kate místo mezi soudcem Nejvyššího soudu a senátorem, zatímco Lucy Wyattovou usadila po Tonyho pravici ke druhému stolu. Pohledy všech mužů v místnosti – svobodných i ženatých – přitahovala Lucy. Kate sledovala, jak se Lucy pokouší zatáhnout Tonyho do hovoru. Zcela zjevně se jí líbil. Kate se pro sebe usmála. Začátek se vydařil.

Druhý den byla sobota a Charlie Wyatt se při snídani zeptal: „Ta vaše jachta dole v přístavu je vážně skvělá, paní Blackwellová. Jak je velká?“

„Nevím to úplně přesně,“ Kate se obrátila k Tonymu. „Jak velký je Korzár?“

Matka věděla přesně, jak velkou má loď. Tony přesto zdvořile odpověděl: „Osmdesát stop.“

„U nás v Texasu moc na lodě nejsme. Asi moc spěcháme. Cestujeme hlavně v letadlech.“ Wyatt se hlučně zasmál. „Co kdybych si to zkusil a trochu si omočil nohy?“

Kate se usmála. „Doufala jsem, že vám dnes ukážu ostrov. Na loď bychom mohli jít zítra.“

Charlie Wyatt si ji zamyšleně prohlédl a řekl: „To je od vás fakticky moc milé, paní Blackwellová.“

Tony oba v tichosti pozoroval a mlčel. Právě byl učiněn první krok a rád by věděl, zda si je toho Wyatt vědom. Asi ne. Byl to chytrý obchodník, ale na někoho, jako je Kate Blackwellová, dosud nenarazil.

Kate se obrátila na Tonyho a Lucy: „Takový krásný den! Nechcete si vyjet s malou plachetnicí?“

Než stačil Tony odmítnout, Lucy zvolala: „To bych hrozně ráda!“

„M-mrzí mě to,“ zdvořile odpověděl Tony, „ale čekám nějaké telefony z Evropy.“ Cítil přitom na sobě matčin nesouhlasný pohled.

Kate se obrátila na Marianne Hoffmanovou: „Neviděla jsem dnes ráno nikde vašeho otce.“

„Je venku, rozhlíží se po ostrově. Vždycky vstává brzy.“

„Slyšela jsem, že máte ráda koně. Máme tu výbornou stáj, kdybyste se chtěla projet.“

„Děkuji, paní Blackwellová. Když se nebudete zlobit, raději se jen tak projdu.“

„Ale samozřejmě.“ Kate se znovu obrátila k Tonymu. „Jseš si jist, že nebudeš mít čas vzít slečnu Wyattovou na plachetnici?“ V jejím hlase byla ocel.

„Jsem si j-jist.“

Vítězství to bylo malé, ale přece jen vítězství. Vstoupil do boje a neměl v úmyslu ho prohrát. Tentokrát ne. Matka už neměla moc do něčeho ho vlákat proti jeho vůli. Už jednou ho využila pro své účely a Tony si zřetelně uvědomoval, že se chystá použít ho znovu. Tentokrát se jí to však nezdaří. Chtěla získat firmu Wyatt Oil&Tool. Charlie Wyatt nehodlal s nikým fúzovat ani firmu prodat. Každý člověk má nějakou slabost a Kate tu jeho našla: jeho dceru. Kdyby se Lucy provdala do Blackwellovy rodiny, nějaký druh fúze obou firem by byl nevyhnutelný. Tony si pohrdlivě změřil svou matku přes stůl se snídaní. Past přichystala dobře. Lucy byla krásná a zároveň inteligentní i příjemná. V téhle odporné hře byla však stejně jako Tony návnadou, které byl rozhodnut se za nic na světě ani nedotknout. Byla to bitva mezi ním a matkou.

Když dosnídali, Kate vstala a řekla: „Tony, ukaž slečně Wyattové naše zahrady, než ti budou volat.“

Tuto žádost nebylo možno nijak slušně odmítnout: „Tak dobře.“ Prohlídka zahrad bude krátká, pomyslel si.

Kate obrátila svou pozornost k Charliemu Wyattovi: „Zajímáte se o vzácné knihy? Máme v knihovně velmi slušnou sbírku.“

„Zajímá mě všechno, co mi chcete ukázat,“ odvětil Texasan.

Potom, jako by si najednou vzpomněla, zeptala se Kate Marianne Hoffmanové: „Vážně se chcete jen tak projít, má drahá?“

„Ano, děkuji, paní Blackwellová. Nedělejte si se mnou vůbec starosti.“

„Tak dobře. Nebudu,“ odpověděla Kate.

Tony věděl, že to tak i myslela. Pro slečnu Hoffmanovou neměla momentálně využití, a tak ji propustila. Provedla to s šarmem a s úsměvem, za kterým byla jednostranná kalkulace, a Tonymu se to hnusilo.

Lucy ho pozorovala: „Můžeme jít, Tony?“

„Ano.“

Šli ke dveřím. Nebyli ještě z doslechu, když Tony slyšel matku, jak říká: „Nezdá se vám, že jim to spolu moc sluší?“

Tony a Lucy prošli rozsáhlými, nádherně udržovanými zahradami až dolů k doku, kde kotvil Korzár. Obrovské plochy pestrých květin voněly v letním vzduchu.

„Je to tu jako v nebi,“ povzdechla si Lucy. „Ano.“

„V Texasu tyhle květiny nemáme.“

„Ne?“

„Je tu tak klidno a ticho.“

„Ano.“

Lucy se náhle zastavila a otočila se čelem k Tonymu. Viděl, že je rozzlobená. „Dotklo se vás něco, co jsem řekl?“ zeptal se.

„Neřekl jste nic. A to se mě dotklo. Odpovídáte pouze ano a ne. Připadám si, jako bych vás – jako bych vás uháněla.“

„A děláte to?“

Zasmála se: „Ano. Kdyby se mi podařilo naučit vás mluvit, myslím, že by to za to stálo.“ Tony se usmál.

„Na co myslíte?“ zeptala se Lucy. „Na nic.“

Myslel na svou matku a na to, jak strašně nenávidí prohry.

Kate ukazovala Charliemu Wyattovi velkou knihovnu s dubovým obložením na stěnách. V regálech byla první vydání Olivera Goldsmithe, Laurence Sterneho, Tobiáše Smolletta a Johna Donna a také jeden list prvotisku Bena Jonsona. Byl tam Samuel Butler a John Bunyan a vzácné soukromé vydání Královny Mab z roku 1813. Wyatt obcházel regály plné skvostů a oči mu svítily. Zastavil se u krásně vázaného vydání sbírky Endymion od Johna Keatse.

„Tohle je mimořádně vzácný výtisk od Roseberga,“ poznamenal.

Kate na něj překvapeně pohlédla: „Ano. Jsou známy pouze dva.“

„Ten druhý mám já,“ oznámil jí Wyatt. „To jsem měla vědět,“ smála se Kate. „Skočila jsem vám na lep s tou hrou na texaského bulíka.“ Wyatt se ušklíbl: „Skutečně? Je to dobrá kamufláž.“

„Kam jste chodil do školy?“

„Báňská akademie v Coloradu a potom Oxford, měl jsem Rhodesovo stipendium.“ Chvíli si Kate prohlížel. „To prý vy jste mi opatřila pozvání na konferenci do Bílého domu.“

Pokrčila rameny: „Jen jsem se o vás zmínila. Byli moc rádi, že jste přijel.“

„Bylo to od vás moc laskavé, Kate. A teď, když jsme tu spolu o samotě, nechcete mi říct, o co přesně vám jde?“

Tony pracoval ve své soukromé studovně, v malé místnosti vedle hlavní vstupní haly. Seděl v hlubokém křesle, když uslyšel, jak někdo otevřel a vešel. Otočil se ke dveřím. Byla to Marianne Hoffmanová. Než stačil promluvit, aby dal najevo svou přítomnost, uslyšel, jak překvapeně vzdychla.

Dívala se na obrazy na stěně. Byly to Tonyho obrazy – těch pár, které si přivezl s sebou z bytu v Paříži. Tohle byla jediná místnost v domě, kde je dovolil pověsit. Pozoroval ji, jak prochází od jednoho obrazu ke druhému. Promeškal okamžik, kdy mohl něco říct.

„To snad není možné,“ mumlala si pro sebe.

Tony pocítil náhlou zlost. Zas tak špatné nejsou, to věděl. Pohnul se, kůže na křesle zavrzala, Marianne se otočila a spatřila ho.

„Ach, promiňte, prosím,“ omlouvala se. „Nevěděla jsem, že tu někdo je.“

Tony vstal: „To je úplně v pořádku.“ Jeho hlas zněl nezdvořile. Neměl rád, když někdo narušil soukromí jeho svatyně. „Hledala jste něco?“

„Ne. Jen – jen jsem si to tu prohlížela. Vaše sbírka obrazů patří někam do muzea.“

„Až na tyhle,“ slyšel se Tony, jak odpovídá.

Nepřátelství v jeho hlase ji zaskočilo. Znovu se podívala na obrazy. Všimla si podpisu. „To jste maloval vy?“

„Je mi líto, jestli se vám nelíbí.“

„Jsou skvělé!“ Přistoupila blíž k němu. „Nerozumím tomu. Jestli umíte tohle, proč, proboha, chcete dělat cokoliv jiného? Jste skvělý. Nemyslím dobrý. Myslím vážně skvělý.“

Tony tam stál, neposlouchal, jenom si přál, aby už odešla.

„Já jsem chtěla být malířkou,“ řekla Marianne. „Studovala jsem rok u Oskara Kokoschky. Nakonec jsem toho nechala, protože bych nikdy nebyla tak dobrá, jak jsem si přála. Ale vy?“ Znova se obrátila k obrazům. „Studoval jste v Paříži?“

Přál si, aby ho nechala na pokoji. „Ano.“

„A nechal jste toho – jen tak?“

„Ano.“

„To je škoda. Vy–“

„Tady jste!“

Oba se otočili. Ve dveřích stála Kate. Chvíli si je prohlížela a pak přistoupila k Marianne. „Všude vás hledám, Marianne. Váš otec mi prozradil, že máte ráda orchideje. Musíte vidět náš skleník.“

„Děkuji vám,“ zamumlala Marianne, „ve skutečnosti–“ Kate se obrátila na Tonyho: „Neměl by ses věnovat taky svým dalším hostům?“ V jejím hlase bylo znát ostrý nesouhlas.

Vzala Marianne pod paží a byly pryč.

Bylo fascinující pozorovat matku, jak dokáže manipulovat s lidmi. Dělala to tak nenápadně. Žádný její krok nebyl zbytečný. Začalo to už tím, jak Wyattovi přijeli brzo a Hoffmanovi pozdě. Při každém jídle seděla Lucy vedle něj. Soukromé rozhovory s Charliem Wyattem. Bylo to tak strašně nápadné, a přesto si Tony musel přiznat, že to bylo nápadné jenom jemu, protože měl k tomu klíč. Znal svoji matku dobře a věděl, jak uvažuje. Lucy Wyattová byla milá dívka. Pro někoho bude skvělou ženou, ale Tony to nebude. Nesměla by ji sponzorovat Kate Blackwellová. Jeho matka byla bezohledná, vypočítavá potvora, a dokud si tohle Tony uvědomoval, byl proti jejím machinacím chráněn. Přesto byl zvědav, jaký bude její další tah.

Na odpověď nemusel dlouho čekat.

Seděli na terase a popíjeli koktejly. „Pan Wyatt byl tak laskav a pozval nás na příští víkend na svůj ranč,“ oznámila Kate Tonymu. „Není to skvělé?“ Z jejího obličeje vyzařovala spokojenost. „Nikdy jsem na texaském ranči nebyla.“

Společnost Kruger-Brent vlastnila ranč v Texasu a byl pravděpodobně dvakrát větší než Wyattův.

„Doufám, že taky přijedete, Tony,“ pozval ho Wyatt.

Lucy dodala: „Prosím přijeďte.“

Dočista se proti němu spikli. Byla v tom výzva. Rozhodl se, že ji přijme: „Bude mi potěšením.“

„To je výborné!“ Lucy měla ve tváři radost. Kate rovněž.

Má-li Lucy v úmyslu mě svést, myslel si Tony, zbytečně ztrácí čas. Zklamání, které mu matka a Dominique způsobily, zaneslo do jeho nitra tak hlubokou nedůvěru k ženskému pohlaví, že jeho nynější styky s ním se soustředily výhradně na prvotřídní placené společnice. Z celého ženského pokolení je považoval za nejupřímnější. Chtěly jenom peníze a řekly hned dopředu kolik. Jednoduchá rovnice – co chceš, to si zaplatíš, a co si zaplatíš, to dostaneš – mu vyhovovala. Žádné komplikace, žádné slzy, žádná zrada.

Na Lucy Wyattovou čekalo překvapení.

V neděli po ránu si Tony šel zaplavat do bazénu. Marianne Hoffmanová v bílých jednodílných plavkách byla už ve vodě. Měla hezkou štíhlou postavu, byla vysoká a půvabná. Tony zamyšleně pozoroval, jak její paže v pravidelném rytmu rozrážejí vodu. Když ho uviděla, připlavala k němu.

„Dobré ráno.“

„Dobré. Jste dobrá plavkyně,“ řekl Tony.

Marianne se usmála: „Miluji sporty. Mám to po otci.“ Vyšvihla se na okraj bazénu a Tony jí podal ručník. Díval se, jak si s bezprostřední samozřejmostí vysouší vlasy.

„Už jste snídala?“ zeptal se.

„Ne. Nevěděla jsem, jestli je kuchař takhle brzy vzhůru.“

„Tady je to jako někde v hotelu. Servis dvacet čtyři hodiny denně.“

Usmála se na něj: „To není k zahození.“

„Kde vlastně bydlíte?“

„Většinou v Mnichově. Žijeme na starém Schloss – zámku za městem.“

„A kde jste vyrůstala?“

Marianne si povzdechla. „To je dlouhá historie. Za války jsem chodila do školy ve Švýcarsku. Potom jsem byla v Oxfordu, taky jsem studovala na Sorbonně a žila jsem i několik let v Londýně.“ Podívala se mu do očí. „Tak tohle by byl můj místopis. A co vy?“

„Byl jsem v New Yorku, v Maine, ve Švýcarsku, v Jižní Africe, během války několik roků v jižním Pacifiku, v Paříži…“ Náhle se odmlčel, jako by už řekl příliš.

„Odpusťte mi, nic mi do toho není, ale nedovedu pochopit, proč jste přestal malovat.“

„To není důležité,“ odpověděl Tony zdvořile. „Pojďte na snídani.“

Jedli sami na terase s výhledem na třpytivé vlny dole v zálivu.

Rozmlouvat s ní bylo snadné. Měla v sobě důstojnost a jemnost, které Tonymu vyhovovaly. Neflirtovala ani nebyla moc upovídaná. Její zájem o něj byl nelíčený. Tonyho tahle tichá a citlivá žena přitahovala. Přemítal, kolik z té přitažlivosti má na svědomí pomyšlení, jak moc to naštve matku.

„Kdy se vracíte do Německa?“

„Příští týden,“ odpověděla Marianne. „Budu se vdávat.“

Její slova ho zaskočila. „Ach tak,“ řekl neurčitě. „To je skvělé. A kdo je ten šťastný?“

„Je doktor. Znám ho celý život.“ Proč to vysvětlení? Mělo to mít nějaký zvláštní význam?

„Šla byste se mnou v New Yorku na večeři?“ zeptal se Tony z okamžitého popudu.

Prohlížela si ho a zvažovala svou odpověď: „To by se mi líbilo.“

Tony se radostně usmál: „Tak domluveno.“

Večeřeli v malé přímořské restauraci na Long Islandu. Tony chtěl Marianne pro sebe, z dosahu matčiných očí. Šlo o nevinný večer, Tony však věděl, že kdyby se o tom matka dozvěděla, našla by způsob, jak mu ho otrávit. Byla to soukromá věc mezi ním a Marianne. Tony nechtěl, aby mu ji na tu krátkou dobu, po kterou trvala, něco pokazilo.

Mariannina přítomnost pro něj znamenala víc, než si zprvu uvědomoval. Měla břitce škádlivý smysl pro humor. Tony se během večera nasmál víc než za celou dobu od svého odjezdu z Paříže. Cítil se v její společnosti bezstarostný a bylo mu lehko u srdce.

„Kdy se vracíte do Německa?“ „Příští týden… budu se vdávat, už jsem vám to říkala.“ V příštích pěti dnech se Tony scházel s Marianne často. Zrušil cestu do Kanady, aniž přesně věděl proč. Říkal si, že by to mohla být určitá vzpoura proti matčiným plánům, jakási malá pomsta. Jestli tomu tak zpočátku opravdu bylo, postupem času to přestávalo platit. Cítil, jak je k Marianne stále více přitahován. Oceňoval její upřímnost. Už dávno ztratil naději, že tuto kvalitu ještě někdy potká.

Marianne byla v New Yorku turistkou, a tak ji všude vodil. Vystoupali na vrchol sochy Svobody, jeli přívozem na Staten Island, vyjeli na Empire State Building, jedli v Chinatownu. Jeden celý den strávili v Metropolitním muzeu umění a celé odpoledne ve Frickově sbírce. Měli stejný vkus. V řeči se pečlivě vyhýbali všem osobním tématům, a přesto si oba uvědomovali, jak silně je to pod povrchem k sobě táhne. Dny se přelévaly jeden do druhého a přišel pátek, kdy měl Tony odjet na Wyattův ranč.

„Kdy odlétáš do Německa?“

„V pondělí ráno.“ Její hlas neprozrazoval žádnou radost.

Tony odjel odpoledne do Houstonu. Mohl letět s matkou v jednom z firemních letadel, ale snažil se důsledně vyhýbat situacím, kdy by se s ní ocitl o samotě. Matka byla pro něho pouze obchodní partner – vynikající a mocný, nevyzpytatelný a nebezpečný partner.

Na letišti Williama P. Hobbyho v Houstonu čekal na Tonyho rolls-royce a šofér v texaskách a barevné sportovní košili ho odvezl na ranč.

„Lidi většinou lítají přímo na ranč,“ vysvětloval Tonymu šofér. „Pan Wyatt tam má dlouhou přistávací dráhu. Tady odtud je to ještě asi hodina jízdy k bráně a pak asi půlhodinka, než se dostaneme k hlavnímu domu.“

Tony myslel, že přehání, ale mýlil se. Ukázalo se, že Wyattův ranč má rozměry malého města. Projeli hlavní branou na soukromou cestu a asi po půl hodině začali míjet hospodářské budovy, stáje, ohrady, domy pro hosty a bungalovy služebnictva. Sám Wyattům dům byla obrovská jednopatrová stavba, která zdánlivě neměla konec. Tonymu připadal mimořádně ohyzdný.

Kate už byla na místě. Seděla s Charliem Wyattem na terase, z které bylo vidět dolů na bazén velikosti menšího jezera. Byli zabráni do hovoru. Když se Tony objevil, Wyatt přerušil řeč uprostřed věty. Tony vycítil, že předmětem hovoru byl právě on.

„Tady ho máme! Jaká byla cesta, Tony?“

„Dobrá, d-děkuji.“

„Lucy doufala, že přijedeš dříve,“ řekla Kate. Tony si matku změřil: „Opravdu?“

Charlie Wyatt poplácal Tonyho po rameni: „Chystáme na vaši a Katinu počest skvělou hostinu s opékáním masa. Slítnou se sem na to úplně všichni.“

„To je od vás m-milé,“ řekl Tony a myslel si: Mají-li v úmyslu servírovat vykrmené tele, budou mít asi hlad.

Objevila se Lucy v bílé košili a vypasovaných opraných džínsech. Tony musel přiznat, že nad její krásou se až tají dech.

Přistoupila k němu a vzala ho za ruku: „Tony! Už jsem si říkala, jestlipak přijedete!“

„Promiňte, že jsem se zpozdil. Musel jsem vyřídit nějakou obchodní záležitost.“

Lucy se na něj mile usmála: „Nevadí, hlavně že jste tady. Jak byste nejraději trávil odpoledne?“

„A jaká je nabídka?“

Lucy mu pohlédla přímo do očí. „Cokoli chcete,“ odpověděla jemně.

Kate Blackwellová a Charlie Wyatt přímo zářili.

Hostina byla velkolepá i na texaské poměry. Sjelo se přibližně dvě stě hostů, převážně soukromými letadly, v mercedesech a v rolls-roycech. V různých částech celého prostoru hrály současně dvě kapely. Šest barmanů nalévalo šampaňské, whisky, různé nealkoholické nápoje a pivo. Čtyři kuchaři mezitím opékali maso na ohništích. Podávalo se pečené hovězí, vepřové, jehněčí, bifteky, kuřata a kachny. V kotlích bublalo chili a celé langusty, krabi a kukuřičné klasy se dusili ve speciálních ohništích pod příkrovem hlíny. Jako přílohy byly různé druhy brambor, fazolové lusky, šest druhů salátů, domácí, ještě teplé pečivo a kukuřičný chleba s medem a džemem. Čtyři stoly zabíraly nejrůznější moučníky, čerstvě upečené koláčky, dorty a různé krémy. Zmrzlina, rovněž domácí, měla dvanáct rozličných příchutí. Bylo to nejokázalejší plýtvání, jaké kdy Tony viděl. V tom je rozdíl mezi novými a starými majetky, uvažoval. Pravidlo starých peněz říká – když je máš, neukazuj je. Moto nových peněz však velí – když je máš, tak se předveď.

A tohle předvádění přesahovalo veškerou představitelnou míru. Ženy měly na sobě odvážné modely a tolik šperků, až od jejich třpytu přecházel zrak. Tony postával stranou a pozoroval hosty, kteří se cpali jídlem a hlučně pokřikovali na staré známé. Připadalo mu, že se účastní nějakého bezduchého dekadentního rituálu. Kdykoli se otočil, stál za ním vždycky číšník s podnosem, kde byly buď velké misky plné prvotřídního kaviáru nebo paštiky, nebo sklenky se šampaňským. Zdálo se mu, že počet číšníků a hostů se moc neliší. Chvíli sledoval kolem probíhající konverzaci.

„Ten chlap přijel až z New Yorku se seznamem zboží a já mu povídám, zbytečně ztrácíte čas, pane. Na východ od Houstonu se žádnej dobrej kšeft s naftou neudělá…“

„Dávej si bacha na hezký řečičky. Klobouky můžou mít pravý kovbojský, ale jestli maj taky kávy…“

Po Tonyho boku se zjevila Lucy. „Vy vůbec nic nejíte.“ Zřejmě ho pozorovala. „Stalo se něco?“

„Ne, všechno v pořádku. To je ale večírek!“

Ušklíbla se: „A to ještě nic není. Počkejte, až uvidíte náš ohňostroj!“

„Ohňostroj?“

„Hm,“ dotkla se jeho ruky. „Omlouvám se za ty davy. Takhle to tu normálně nevypadá. Táta chtěl udělat dojem na vaši matku. Zítra všichni vypadnou.“

To já taky, pomyslel si Tony, pevně rozhodnutý. Byla chyba sem vůbec přijet. Ať chce matka získat Wyatt Oil&Tool sebevíc, bude si muset vymyslet nějaký jiný způsob, jak toho docílit. Hledal ji očima mezi davem hostů, až ji spatřil uprostřed hloučku obdivovatelů. Byla krásná. Táhlo jí už na šedesát, ale vypadala o deset let mladší. Obličej měla bez vrásek a tělo zachovalé a pružné díky cvičení a každodenním masážím. Byla na sebe stejně přísná jako na své okolí. Tak trochu perverzním způsobem ji Tony obdivoval. Nezúčastněnému pozorovateli se mohlo zdát, že Kate Blackwellová se báječně baví. Rozmlouvala s hosty, zářila, smála se. Nemůže to tu ani vystát, pomyslel si Tony. Je ochotná dělat cokoli, aby dostala, co chce. Vzpomněl si na Marianne a na to, jak by touhle nesmyslnou šaškárnou pohrdala. Myšlenka na ni znenadání zabolela. „Budu si brát jednoho doktora. Znám ho celý život.“ Když Lucy asi za půl hodiny hledala Tonyho, byl už na cestě do New Yorku.

Z budky na letišti zavolal Marianne: „Chci se s tebou sejít.“ Odpověděla bez váhání: „Ano.“

Tony nedokázal na Marianne Hoffmanovou přestat myslet. Byl už dlouho sám, ale nepociťoval to jako samotu. Teď však když nebyl s Marianne, zničehonic si připadal opuštěný, jako by postrádal část sama sebe. Její přítomnost znamenala hřejivý pocit, oslavu života. Zaháněla ty ohavné temné stíny, které ho pronásledovaly. Děsil se, že nechá-li Marianne odjet, bude dočista ztracen. Potřeboval ji, jako ještě nikoho v životě nepotřeboval.

Setkali se v jeho bytě. Když vešla do dveří, pocítil Tony touhu, o které si myslel, že už v něm dávno umřela. Podíval se na ni a poznal, že i ona po něm touží. Ten zázrak se slovy nedal vyjádřit.

Vběhla mu do náruče. Jejich pohnutí je oba vyneslo na obrovskou vlnu, která se vzedmula a smetla je v nádherné explozi, sopečném výbuchu a nekonečném potěšení. Vznášeli se spolu v sametové něze mimo čas a prostor, ztraceni v úžasném vrcholném štěstí a očarovaní jeden druhým. Zůstali ležet vyčerpáni v objetí, její jemné vlasy se dotýkaly jeho obličeje.

„Vezmu si tě za ženu, Marianne.“

Vzala jeho obličej do dlaní a zkoumavě se mu dívala do očí: „Víš to jistě, Tony?“ Hlas měla něžný. „Je tu jeden problém, miláčku.“

„Myslíš tvoje zasnoubení?“

„Ne. Zruším ho. Myslím tím tvou matku.“

„Ta s tím nemá nic…“

„Ne. Nech mě domluvit, Tony. Má v plánu tě oženit s Lucy Wyattovou.“

„To je její plán,“ znova ji vzal do náruče. „Moje plány jsou ale tady.“

„Bude mě nenávidět, Tony. To nechci.“

„Víš, co chci já?“ zašeptal Tony. A pak ten zázrak začal znovu.

Tony se ozval Kate Blackwellové až za osmačtyřicet hodin. Zmizel z Wyattova ranče bez vysvětlení, s nikým se nerozloučil a odletěl do New Yorku. Charlie Wyatt byl značně vyvedený z míry a Lucy Wyattova zuřila. Kate se rozpačitě omlouvala a ještě v noci odletěla firemním letadlem zpět do New Yorku. Z domova ihned volala do Tonyho bytu. Nikdo neodpovídal. Ani příští den telefon nikdo nebral.

Kate byla ve své kanceláři, když zazvonil soukromý telefon na jejím stole. Věděla, kdo volá, než zvedla sluchátko.

„Tony, jsi v pořádku?“

„Ano, j-jsem v pořádku, matko.“

„Kde jsi?“

„Trávím 1-líbánky. Marianne Hoffmanová a já jsme se včera vzali.“ Následovalo dlouhé ticho. „Jsi tam, m-matko?“

„Ano. Jsem.“

„Mohla bys říct g-gratuluji nebo hodně š-štěstí nebo jinou obvyklou frázi.“ V jeho hlase byla uštěpačná hořkost.

Kate našla slova: „Ano. Ano, samozřejmě, přeji ti hodně štěstí, synu.“

„Děkuji ti.“

A zavěsil.

Kate položila sluchátko a zmáčkla knoflík na domácím telefonu: „Bradě, přišel bys ke mně?“

Brad Rogers vešel do místnosti a Kate mu oznámila: „Právě volal Tony.“

Brad se podíval na výraz v její tváři a zvolal: „Proboha, to se mi snad zdá! Neříkej, že se ti to povedlo!“

„Tonymu se to povedlo!“ usmála se Kate. „Hoffmanová říše nám spadla do klína.“

Brad Rogers se nevěřícně zabořil do křesla: „Nemůžu tomu uvěřit! Tony umí být hrozně zatvrzelý. Jak jsi to dokázala, že si ji vzal?“

„Bylo to ve skutečnosti hrozně jednoduché,“ s povzdechem odvětila Kate. „Tlačila jsem ho špatným směrem.“

Věděla však, že ve skutečnosti to byl správný směr. Marianne bude pro Tonyho skvělá žena. Rozptýlí jeho chmury. Lucy měla za sebou hysterektomii. Marianne mu dá syna.

21

Šest měsíců po svatbě Tonyho a Marianne společnost Kruger-Brent, Ltd., pohltila Hoffmanovu firmu. Podpisování smluv se formálně uskutečnilo v Mnichově jako gesto vůči Fredericku Hoffmanovi, který měl nadále řídit tuto novou pobočku v Německu. Tony se divil, s jakou poddajnou mírností přijala matka jeho sňatek. Elegantně prohrávat nebyla její silná stránka. Přesto se chovala k Marianne srdečně, když se vrátili z líbánek na Bahamách, a Tonymu řekla, jakou má z jeho sňatku radost. Nejdivnější bylo, že její city působily opravdově. Obrat byl příliš rychlý, pro Kate tak hrozně netypický. Možná, uvažoval Tony, nakonec přece jen své matce nerozumím tak dobře, jak si myslím.

Manželství bylo od samého začátku velmi šťastné. Marianne vyplnila dlouho pociťovanou potřebu v Tonyho životě. Všichni kolem pozorovali, jak se proměnil – zvlášť Kate.

Marianne doprovázela Tonyho na obchodních cestách. Společně sportovali, smáli se a opravdově se jeden z druhého těšili. Kate je pozorovala a říkala si: udělala jsem dobře pro svého syna.

Marianne se podařilo zacelit i roztržku mezi Tonym a matkou. Po návratu z líbánek oznámila: „Chci pozvat tvou matku na večeři.“

„Ne, Marianne. Tyji neznáš. Ona…“

„Chci ji poznat. Prosím, Tony.“

Ten nápad se mu vůbec nelíbil, ale nakonec ustoupil. Připravil se na ponurý večer, ale ukázalo se, že se mýlí. Kate byla dojemně šťastná, že je s nimi. Pozvala je v dalším týdnu na večeři do svého domu a brzy se z toho stal každotýdenní rituál.

Kate a Marianne se spřátelily. Několikrát v týdnu si spolu telefonovaly a alespoň jednou za týden spolu zašly na oběd.

Měly se setkat na obědě v restauraci Lutéce. Kate poznala, že něco není v pořádku, už když Marianne vstoupila do dveří.

„Dejte mi dvojitou whisky prosím,“ řekla Marianne vrchnímu číšníkovi. „S ledem.“

Obvykle pila pouze víno.

„Co se stalo, Marianne?“

„Byla jsem u doktora Harleye.“

Kate se ulekla: „Snad nejsi nemocná?“

„Ne. Jsem v pořádku. Jenom…“ Začala o překot vyprávět. Začalo to před několika dny. Necítila se dobře a dohodla si návštěvu u Johna Harleye…

„Připadáte mi docela zdravá,“ usmíval se doktor Harley, „kolik je vám let, paní Blackwellová?“

„Dvacet tři.“

„Vyskytla se ve vaší rodině nějaká srdeční choroba?“

„Ne.“

Dělal si poznámky. „Rakovina?“

„Ne.“

„Vaši rodiče žijí?“

„Otec je živ. Matka zahynula při havárii.“

„Měla jste někdy příušnice?“

„Ne.“

„Spalničky?“

„Ano, v deseti letech.“

„Černý kašel?“

„Ne.“

„Měla jste nějakou operaci?“

„Trhali mi mandle. Když mi bylo devět.“

„Kromě toho jste nikdy nebyla s ničím v nemocnici?“

„Ne. Vlastně ano – jednou. Krátce.“

„A s čím to bylo?“

„Hrála jsem ve školním družstvu pozemní hokej a jednou jsem při zápase omdlela. Probrala jsem se až v nemocnici. Byla jsem tam jen dva dny. Vlastně to nic nebylo.“

„Utrpěla jste při hře nějaké zranění?“

„Ne. Já – prostě jsem jen omdlela.“

„Kolik vám bylo let?“

„Šestnáct. Doktor řekl, že to bylo asi v důsledku nějakých pubertálních změn na žlázách.“

John Harley se vzpřímil na židli: „Když jste se probrala, pamatujete si, jestli jste necítila slabost na jedné straně těla?“

Marianne se zamyslela: „Ano, vlastně ano. Na pravé straně. Ale za několik dní to zmizelo. Od té doby se to už nikdy neopakovalo.“

„Měla jste bolesti hlavy? Poruchy vidění?“

„Ano. Ale to taky přestalo.“ Znejistěla. „Myslíte si, doktore, že je se mnou něco v nepořádku?“

„Neřekl bych. Rád bych udělal pár testů – jenom pro jistotu.“

„Jakých testů?“

„Chtěl bych udělat cerebrální angiogram. Nemusíte se toho bát. Můžeme to udělat hned.“

Za tři dny volala sestra z ordinace doktora Harleye a požádala Marianne, aby přišla. John Harley už ji čekal ve své pracovně: „Tak jsme tu záhadu vyluštili.“

„Je to něco vážného?“

„Vlastně ne. Angiogram ukázal, že to, co jste prodělala, paní Blackwellová, byla malá mrtvice. Lékařský název je aneurisma – u žen dost obvyklé – zvláště u dospívajících dívek. V mozku praskla malá cévka a došlo k menšímu krvácení. Tlak způsobil bolesti hlavy a poruchu vidění. Naštěstí se tyhle věci vstřebají samy.“

Marianne jen seděla a poslouchala. Snažila se potlačit paniku, která se jí začínala zmocňovat. „Co – co to všechno vlastně přesně znamená? Může se to opakovat?“

„Je to velmi nepravděpodobné,“ usmál se na ni doktor. „Pokud se nechystáte dát se znova do hraní hokeje, můžete vést úplně normální život.“

„Hrajeme s Tonym rádi tenis a jezdíme na koni. Je to–“

„Pokud to nebudete přehánět, můžete všechno. Od tenisu po sex. Žádný problém.“

S úsměvem si oddychla: „To mi spadl kámen ze srdce.“

Marianne se zvedala k odchodu a John Harley řekl: „Ještě jednu věc, paní Blackwellová. Chcete-li mít s Tonym děti, radil bych vám, abyste je adoptovali.“

Marianne ztuhla: „Říkal jste, že jsem úplně v pořádku.“

„Ano, jistě. Těhotenství však bohužel mimořádně zvyšuje cévní objem. A v posledních šesti až osmi týdnech těhotenství se ještě zvyšuje krevní tlak. V souvislosti s tou vaší příhodou by bylo riziko nepřípustně vysoké. Nebylo by to pouze nebezpečné – mohlo by to být fatální. Adopce je dnes poměrně snadná. Mohl bych vám zařídit…“

Marianne už ho neposlouchala. Slyšela v duchu Tonyho hlas, jak říká: „Chci, abychom měli dítě. Malou holčičku, která bude jako ty.“

„Nemohla jsem to už dál poslouchat,“ řekla Marianne Kate. „Utíkala jsem z ordinace a běžím rovnou sem.“

Kate vyvinula obrovské úsilí, aby své pocity zakryla. Byla to hrozná rána. Něco se ale musí dál dělat! Vždycky se najde nějaký způsob.

Podařilo se jí usmát a uklidňovala ji: „To nic. Měla jsem strach, že to bude něco o moc horšího.“

„Ale Kate! Tony a já tak moc chceme mít dítě.“

„Doktor Harley je panikář, Marianne. Před mnoha lety jsi měla menší problém a Harley se z toho snaží udělat něco důležitého. Znáš přece doktory.“ Vzala dívku za ruku. „Cítíš se dobře nebo ne, miláčku?“

„Cítila jsem se skvěle, dokud–“

„Tak vidíš. A stává se ti snad, že by na tebe šly mdloby?“

„Ne.“

„Protože už je to pryč. Vždyť sám doktor řekl, že si s tím tělo většinou poradí samo.“

„Mluvil o riziku–“

Kate vzdychla. „Podívej, Marianne, když žena otěhotní, vždycky je tu riziko. Život je plný rizik. V životě je důležité se rozhodnout, která rizika stojí za to podstoupit, souhlasíš se mnou?“

„Ano.“ Marianne seděla a přemýšlela. Nakonec se rozhodla. „Máš pravdu. Tonymu nic říkat nebudeme. Jenom by mu to přidělalo starosti. Bude to naše tajemství.“

Kate si pomyslela, že by byla schopna Johna Harleye zabít za to, jak Marianne k smrti vyděsil. „Bude to naše tajemství,“ souhlasila.

Marianne otěhotněla za tři měsíce. Tony byl štěstím bez sebe. Kate tiše triumfovala. Doktor Harley byl zděšen.

„Zařídím vám okamžitě potrat,“ navrhl Marianne.

„Ne, doktore. Cítím se dobře. To dítě si nechám.“

Když Marianne vyprávěla Kate o své návštěvě, rozzuřená Kate vtrhla do ordinace Johna Harleye: „Jakým právem si dovolujete navrhnout mojí snaše, aby šla na potrat?“

„Kate, řekl jsem jí, že když dítě donosí, je tady riziko, že ji to zabije.“

„Jak to můžete tak určitě vědět? Bude v pořádku. A přestaňte ji strašit.“

Za osm měsíců, ve čtyři ráno na začátku února, začaly Marianne předčasné porodní bolesti. Tonyho probudilo její sténání.

Začal se rychle oblékat. „Neměj strach, miláčku. Ihned tě odvezu do nemocnice.“

Bolesti se zhoršovaly. „Prosím, pospěš si.“

Přemítala, jestli přece jen neměla Tonymu říct o svém rozhovoru s doktorem Harleyem. Ne, Kate má pravdu. Musela se rozhodnout sama. Život byl tak krásný a Bůh by přece nedopustil, aby se jí něco zlého přihodilo.

Když Marianne s Tonym dorazili do nemocnice, všechno už bylo připraveno. Tonyho odvedli do čekárny. Marianne vzali na vyšetřovnu. Porodník, doktor Mattson, změřil Marianne tlak, zamračil se a měřil znovu. Pak zvedl hlavu a řekl sestře: „Připravte operační sál – rychle!“

Tony postával na nemocniční chodbě u automatu na cigarety, když se za ním ozvalo: „Podívejme, kde se tu bere náš Rembrandt?“ Tony se otočil. Poznal muže, kterého potkal tehdy na chodníku před bytem Dominique. Jak mu to říkala? Ben. Muž si Tonyho měřil nepřátelským pohledem. Žárlil? Co všechno mu Dominique pověděla? V tu chvíli se objevila i Dominique. Promluvila na Bena: „Sestra mi řekla, že Michelline je na intenzívní péči. Přijdeme.“ Spatřila Tonyho a zmlkla.

„Tony! Co tady děláš?“

„Moje žena tu rodí.“

„To zařídila matinka?“ zeptal se Ben.

„Co to má znamenat?“

„Dominique mi prozradila, že vaše matka všechno řídí, chlapečku.“

„Bene! Přestaň s tím!“

„Proč? Vždyť je to pravda, nebo ne? Říkalas to přece.“

Tony se obrátil k Dominique. „O čem to mluví?“

„O ničem,“ dodala rychle. „Pojď, Bene, vypadnem odsud.“

Ben se však dobře bavil: „Taky bych si přál mít takovou matinku, kamaráde. Chceš spát s krásnou modelkou, ona ti ji koupí. Chceš mít výstavu v Paříži, ona to zařídí. Chceš–“

„Jste blázen.“

„Vážně?“ Ben se obrátil k Dominique. „On to snad neví?“

„Nevím co?“ chtěl vědět Tony. „Nic, Tony.“

„Tvrdil, že moje matka zařídila tu výstavu v Paříži: To je ale lež, nebo ne?“ pozoroval výraz dívčina obličeje. „Není?“

„Ne,“ odpověděla Dominique váhavě.

„Chceš tím říct, že musela zaplatit Goergovi, aby – aby vystavil moje obrazy?“

„Jemu se tvoje obrazy skutečny líbily, Tony.“

„Řekni mu taky to o tom kritikovi,“ naléhal Ben.

„To už stačí, Bene!“ Dominique se chystala odejít. Tony chytil její ruku. „Počkej! Co to bylo? Zařídila snad matka, že přišel na tu vernisáž?“

„Ano,“ její hlas přešel do šepotu.

„Moje obrazy se mu ale zdály hrozně špatné.“

Vnímala bolest v jeho hlase. „Ne, Tony. André ďUsseau řekl tvé matce, že z tebe mohl být velký malíř.“

Ocitl se tváří v tvář neuvěřitelnému: „Moje matka mu zaplatila, aby mě zničil?“

„Ne, aby tě zničil. Ona věřila, že to je pro tvoje dobro.“

Obludnost toho, co matka udělala, ho úplně omráčila. Všechno, co kdy říkala, byla lež. Nikdy neměla v úmyslu nechat ho žít vlastní život. A André ďUsseau! Jak se mohl takový člověk nechat koupit? No jistě, Kate uměla odhadnout cenu každého. Wilde mohl klidně myslet na Kate, když mluvil o někom, kdo znal cenu všeho a hodnotu ničeho. Všechno se vždycky dělalo v zájmu firmy. A firma – to byla Kate Blackwellová. Tony se otočil a odcházel chodbou pryč.

Doktoři na operačním sále zoufale bojovali o Mariannin život. Krevní tlak nebezpečně klesl, srdce bilo nepravidelně. Dávali jí kyslík a transfúze, ale bylo to marné. Marianne upadla do bezvědomí, způsobeného krvácením do mozku, když přišlo na svět první dítě, a zemřela za tři minuty po narození druhého.

Tony slyšel hlas, který volal: „Pane Blackwelle!“ Otočil se. Byl to doktor Mattson.

„Máte dvě krásná zdravá dvojčátka. Holčičky, pane Blackwelle.“

Tony uviděl výraz v jeho očích: „Marianne – co je s ní? Je v pořádku?“

Doktor Mattson se zhluboka nadechl: „Je mi to hrozně líto. Dělali jsme, co jsme mohli. Zemřela na–“

„Ona co?“ Vykřikl. Tony chytil doktora Mattsona za klopy a třásl jím. „Lžete! Není mrtvá!“

„Pane Blackwelle–“

„Kde je? Chci ji vidět.“

„Dovnitř teď nemůžete. Připravují ji–“

Tony zakřičel: „Zabil jste ji, vy hajzle! Vy jste ji zabil.“

A začal doktora bít. Přispěchali dva sekundáři a chytili Tonyho za ruce.

„Uklidněte se, pane Blackwelle.“

Tony se rval jako blázen. „Chci vidět svou ženu!“

Doktor Harley přispěchal skupince na pomoc: „Pusťte ho,“ poručil. „Nechte nás o samotě.“

Doktor Mattson a sekundáři se vzdálili. Tony přemožen žalem vzlykal: „Johne, oni mi za-zabili Marianne. Oni ji za-zavraždili.“

„Je mrtvá, Tony. Je mi to moc líto. Ale nikdo ji nezabil. Řekl jsem jí už před mnoha měsíci, že když bude riskovat těhotenství, může ji to zabít.“

Trvalo dlouho, než tahle slova dokázal vnímat. „O čem to mluvíte?“

„Marianne ti to nepověděla? Ani matka se ti nezmínila?“

Tony na něj zíral a nic nechápal: „Moje matka?“

„Myslela si, že jsem zbytečně ustrašený. Poradila Marianne, aby si to nechala. Je mi to moc líto, Tony. Viděl jsem ta dvojčátka. Jsou krásná. Nechtěl by ses–“

Tony už byl pryč.

Dveře Tonymu otevřel Katin komorník. „Dobré ráno, pane Blackwelle.“

„Dobré ráno, Lestře.“

Komorník si všiml Tonyho nepořádného zevnějšku: „Stalo se něco, pane?“

„Všechno je v pořádku. Udělal byste mi šálek kávy, prosím?“

„Jistěže, pane.“

Tony sledoval komorníka, jak jde do kuchyně. Hlas v jeho hlavě rozkázal – teď, Tony, jdi.

Ano, teď. Tony se otočil a vešel do místnosti s trofejemi. Došel ke kabinetu se sbírkou zbraní a zíral na lesklou přehlídku smrtících nástrojů.

Otevři kabinet, Tony.

Otevřel ho. Z regálu si vybral revolver a zkontroloval bubínek, aby se ujistil, že je nabitý. Bude nahoře, Tony.

Tony se otočil a stoupal nahoru po schodech. Měl teď už jistotu, že matka nemohla za to, že byla zlá. Byla nesvéprávný otrok a on ji konečně vysvobodí. Společnost pohltila celou její duši a Kate nadále nebyla odpovědná za svoje činy. Jeho matka a firma splynuly v jedno. Když ji teď zabije, zemře i firma.

Stál před dveřmi Katiny ložnice.

Otevři dveře, velel mu hlas.

„Tony! Co tu proboha…“

Pečlivě na ni zamířil zbraň a zmáčkl spoušť.

22

Právo prvorozeného – nárok na rodinný titul či jmění – sahá hluboko do minulosti. V evropských královských rodinách, rodí-li královna nebo princezna možného dědice, je vždy u porodu přítomen vysoký úředník, aby v případě dvojčat nemohl vyvstat spor o následnictví. Doktor Mattson si pečlivě všiml, které z dvojčat přišlo na svět první.

Všichni se shodovali na tom, že Blackwellová dvojčata byla nejkrásnější miminka, jaká kdy viděli. Byla zdravá a neobyčejně živá. Ošetřovatelky v nemocnici si stále nacházely důvody, aby se na ně mohly podívat. Část toho kouzla, i když by to žádná z ošetřovatelek nepřiznala, tvořily tajuplné zvěsti, které kolovaly o jejich rodině. Matka zemřela při porodu. Otec dvojčat záhadně zmizel a říkalo se, že zavraždil svou matku, ale nikdo nebyl schopen tuto zprávu potvrdit. V novinách o tom nebylo nic, kromě zprávy, že Tony Blackwell se po smrti manželky nervově zhroutil a uchýlil se někam do ústraní. Když se novináři snažili něco vyzvědět od doktora Harleye, dostalo se jim úsečného: „Nemám, co bych řekl.“

Těch několik posledních dnů bylo pro Johna Harleye pravým peklem. Dokud bude živ, nedokáže zapomenout na scénu v ložnici Kate Blackwellové, když tam doběhl po zoufalém telefonátu komorníka. Kate v komatu ležela na podlaze, s ranami po kulkách na krku a na hrudi, krev se řinula na bílý koberec. Tony s nůžkami v rukou stál v její skříni a zuřivě rozstřihával její šaty na cáry.

Doktor Harley zběžně prohlédl Kate a zavolal záchranku. Pak si klekl vedle ní a nahmatal její tep. Byl slabý a nepravidelný, její obličej pomalu modral. Začínal působit šok. Okamžitě jí píchl injekci adrenalinu a uhličitanu sodného.

„Co se stalo?“ chtěl vědět doktor.

Komorník byl zbrocený potem: „Já – já nevím.“ Pan Blackwell mě požádal o kávu. Byl jsem v kuchyni, když jsem uslyšel výstřely. Vyběhl jsem po schodech a našel jsem paní Blackwellovou na zemi v tomhle stavu. Pan Blackwell stál nad ní a říkal:

„Už ti nemůže ublížit, matko, zabil jsem ji.“ „A pak se vrhl do šatny a začal stříhat její šaty.“ Doktor Harley se obrátil k Tonymu: „Co to děláš, Tony?“ Divoce trhal látky. „Pomáhám matce. Ničím společnost. Zabila totiž Marianne, víte.“ A pokračoval v trhání šatstva z Katina šatníku.

Kate převezli rychlou sanitkou na oddělení první pomoci soukromé nemocnice v centru města, kterou vlastnila společnost Kruger-Brent, Ltd. Při operaci dostala čtyři transfúze, než se podařilo vyjmout kulky z těla.

Tři ošetřovatelé zápasili s Tonym, aby ho přiměli nastoupit do sanitky. Zklidnil se teprve po injekci, kterou mu doktor Harley dal. Přivolání sanitky zaregistrovala i policejní hlídka. Doktor Harley sehnal Brada Rogerse, aby se jednání s nimi ujal. Jak toho docílil, si doktor Harley nedokázal představit, ale v novinách o střelbě nepadlo ani slovo.

Harley šel navštívit Kate na jednotku intenzivní péče. Její první sotva slyšitelná slova byla: „Kde je můj syn?“

„Je o něj postaráno, Kate. Je v pořádku.“

Tonyho odvezli do soukromého sanatoria v Connecticutu.

„Proč mě chtěl zabít, Johne? Proč?“ V jejím hlase bylo znát nesnesitelnou, mučivou bolest.

„Dává vám vinu za Marianninu smrt.“

„To je šílenství!“

John Harley na to neřekl nic.

Dává vinu za smrt Marianne…

Dlouho potom, když Harley odešel, Kate ležela a odmítala ta slova přijmout. Milovala přece Marianne. Vždyť dělala Tonyho šťastným. Všechno, co jsem dělala, bylo pro tebe, můj synu. Všechno, o čem jsem snila, bylo pro tebe. Jak to, že jsi to nevěděl? A on ji tolik nenáviděl, že se ji pokusil zabít. Bylo to pro ni tak velké utrpení, že chtěla umřít. Neumře přece žalem. Dělala, co bylo správné. Oni se mýlili. Tony je slaboch. Všichni jsou slaboši. Její otec neunesl smrt svého syna. Její matka se nedokázala sama postavit životu. Já však nejsem slabá, myslela si Kate. Já to vydržím. Vydržím všechno. Budu žít. Přežiju. A společnost přežije se mnou.

KNIHA PÁTÁ

EVE A ALEXANDRA

1950-1975

23

Slunce a laskavé moře v Dark Harboru postavily Kate na nohy.

Tony byl v soukromé psychiatrické léčebně, kde o něho bylo co možná nejlépe postaráno. Kate nechala povolat psychiatry z Paříže, Vídně i Berlína, když však byla shromážděna veškerá vyšetření a testy, diagnóza se nezměnila. Její syn byl schizofrenik a paranoik s vražednými sklony.

„Nereaguje na léky a léčebné postupy, má sklon k násilí. Musíme ho držet pod kontrolou.“

„Pod jakou kontrolou?“ ptala se Kate.

„Je v polstrované buňce. Většinu času ho držíme ve svěrací kazajce.“

„Je to nutné?“

„Paní Blackwellová! Bez ní zabije každého, kdo se k němu přiblíží.“

Bolestí sevřela oči. To už nebyl její sladký, něžný Tony, ten, o kom se tu mluvilo. Byl to cizí člověk, kdosi posedlý. Otevřela oči. „Opravdu se nedá nic dělat?“

„Nic, pokud nezasáhneme jeho vědomí. Je trvale pod účinkem léků, jakmile je však vysadíme, znovu se ho zmocní mánie. Nemůžeme takový léčebný postup aplikovat donekonečna.“

Kate stála dokonale vzpřímená. „Co navrhujete, doktore?“

„V podobných případech přináší výrazné výsledky odstranění nepatrné části mozku.“ Kate polkla. „Lobotomie?“

„Přesně tak. Váš syn bude schopen žít bez jakýchkoli omezení, nadále se ale zbaví disfunkčních emocí.“

Kate, celá rozechvělá, se posadila. Doktor Morris, mladý lékař Menningerovy kliniky, přerušil ticho: „Uvědomuji si, paní Blackwellová, jak nesnadné to pro vás musí být. Chcete-li si to rozmyslet…“

Frederick Hoffman chtěl své vnučky. „Vezmu je s sebou zpátky do Německa.“

Kate měla pocit, že od Marianniny smrti zestárnul o dvacet let. Bylo jí ho líto, ale rozhodně neměla v úmyslu rozloučit se s Tonyho dětmi. „Potřebují ženskou péči, Fredericku. Marianne by si jistě nepřála, aby odtud odešly. Budete sem jezdit a často je navštěvovat.“

A nakonec ho přesvědčila.

Dvojčata přestěhovali do Katina domu, zařídili pro ně dětský pokoj. Kate hovořila s řadou guvernantek a nakonec přijala mladou Francouzsku Solange Dunasovou.

Prvorozenému dvojčeti dala Kate jméno Eve a druhé dostalo jméno Alexandra. Byla to identická dvojčata, naprosto nerozlišitelná. Když se na ně člověk díval, měl dojem, jako by se díval na obraz v zrcadle; Kate uváděl tenhle dvojitý zázrak, vytvořený jejím synem a Marianne, v údiv. Děcka byla nádherná, bystrá a živě reagující, ale již po několika málo týdnech se Eve jevila jako zralejší než Alexandra. Eve začala první lézt, mluvit i chodit. Alexandra ji následovala rychle, ale vůdčí osobností byla od počátku Eve. Alexandra svou sestru zbožňovala a snažila se ji ve všem napodobit. Kate trávila s vnučkami všechen volný čas. Omládla s nimi. A začala znovu snít. Jednoho dne, až zestárnu a odhodlám sejít na odpočinek…

Když dvojčata slavila první narozeniny, Kate pro ně uspořádala slavnost. Děvčátka dostala stejný narozeninový dort a spousty dárků od přátel, zaměstnanců společnosti a služebnictva. Druhé narozeniny jako by bezprostředně následovaly. Kate se nechtělo věřit, jak čas letí a jak rychle dvojčata rostou. Dokázala stále zřetelněji rozeznávat rozdílnost jejich osobností. Eve, silnější a troufalejší. Alexandra jemnější, poddávající se klidně sestřinu vedení. Když už jsou bez matky a otce, opakovala si Kate, je to požehnání, že mají jedna druhou, že se milují navzájem.

Noc před jejich pátými narozeninami se Eve pokusila Alexandru zabít.

Jak stojí psáno v bibli:

Děti se však začaly v jejím těle strkat.

Hospodin řekl: „V tvém životě jsou dva národy. Oba národy se rozejdou, jen co z tebe vyjdou. Jeden národ bude zdatnější než druhý, bezpočetný bude sloužit počtem skrovnějšímu.“

S Eve a Alexandrou to bylo tak, že Eve neměla v úmyslu své mladší sestře pomáhat.

Eve sestru nenáviděla odedávna, kam až její paměť sahala. Když vzal někdo Alexandru do náručí nebo se s ní pomazlil, dal jí dárek, Eve tiše zuřila. Cítila se, jako by ji podváděli. Chtěla všechno pro sebe, všechnu lásku a krásné věci, které je obě obklopovaly. Nemohla mít ani vlastní narozeniny. Nenáviděla Alexandru, protože vypadala stejně jako ona, stejně se oblékala, okrádala ji o část babiččiny lásky. Alexandra Eve zbožňovala a Eve jí za to opovrhovala. Alexandra byla něžná, přičinlivě se vzdávala svých hraček a panenek, a to Eve naplňovalo stále rostoucím pohrdáním. Eve se o nic nedělila. Co bylo její, náleželo jí, ale ani to jí nestačilo. Chtěla mít všechno, co patřilo Alexandře. Večer pod bdělým dohledem Solange Dunasové obě děvčátka odříkávala nahlas modlitbu a Eve vždycky přidala tichou prosbu, aby Bůh seslal na Alexandru smrt. Když zůstala modlitba nevyslyšena, Eve se rozhodla, že se o to postará sama. Do pátých narozenin už zbývalo jen pár dní a Eve nemohla snést pomyšlení, že se má zase dělit o svou slavnost s Alexandrou. Byli to její přátelé a její dárky a sestra ji o ně okrádala. Zabije Alexandru brzo.

Večer před narozeninami Eve uléhala do postele naprosto čilá. Když si byla jista, že služebnictvo spí, přistoupila k Alexandřině posteli a vzbudila ji: „Alex,“ zašeptala, „pojď, jdeme dolů do kuchyně a podíváme se na naše narozeninové dorty.“

Alexandra řekla ospale: „Všichni spí.“

„Nikoho neprobudíme.“

„Mademoiselle Dunasové by se to nelíbilo. Proč bychom se na dorty nemohly podívat až ráno?“

„Protože se na ně chci podívat teď. Jdeš, nebo ne?“

Alexandra si mnula ospalé oči. Narozeninové dorty ji teď zrovna vůbec nezajímaly. Nechtěla se však dotknout sestřiných citů. „Už jdu,“ vzdychla.

Alexandra vylezla z postele, obula si bačkorky. Obě děvčata měla na sobě růžové nylonové noční košilky.

„Pojď,“ zavelela Eve. „A ani muk!“

„Jistě,“ slíbila Alexandra. Vykročily z ložnice do dlouhé chodby, minuly zavřené dveře ložnice mademoiselle Dunasové a dál šly po příkrém zadním schodišti, které vedlo do kuchyně. Byla to obrovská místnost se dvěma plynovými sporáky, šesti troubami, třemi ledničkami a skříňovým mrazákem.

V ledničce Eve objevila dorty, které připravila kuchařka paní Tylerová. Na jednom stálo Mnoho štěstí k narozeninám, Alexandro a na druhém Mnoho štěstí k narozeninám, Eve.

Příští rok, pomyslela si šťastně Eve, tady bude už jenom jeden dort.

Eve vyndala Alexandrin dort z ledničky a položila ho na dřevěný špalek uprostřed kuchyně. Otevřela zásuvku a vzala odtud svazek zářivě barevných svíček.

„Co chceš dělat?“ zeptala se Alexandra.

„Chci se podívat, jak bude vypadat s rozsvícenými svíčkami.“ Eve začala zamačkávat svíčky do cukrové polevy dortu.

„Nevím, jestli děláš dobře, Eve. Zničíš dort. Paní Tylerová se bude zlobit.“

„Nevšimne si toho.“ Eve otevřela další zásuvku a vytáhla dvě velké krabičky kuchyňských zápalek. „Pojď sem, pomoz mi.“

„Chci do postele.“

Eve se na ni zlostně obrátila. „Dobře. Jdi si zpátky do postele, strašpytle. Zvládnu to sama.“

Alexandra zaváhala: „Tak co mám udělat?“

Eve jí podala jedny zápalky. „Začni rozsvěcet svíčky.“

Alexandra se ohně bála. Všichni je neustále varovali a poučovali o nebezpečnosti her se zápalkami. Dívky znaly úděsné historky o neposlušných dětech, které se neřídily radami dospělých. Avšak Alexandra nechtěla Eve oponovat, a tak poslušně začala zapalovat svíčky.

Eve ji chvíli pozorovala. „Vynecháváš ty na opačné straně, hloupá,“ řekla.

Alexandra se naklonila, aby dosáhla na svíčky na protější straně dortu; byla k Eve obrácena zády. Eve rychle škrtla zápalkou a hořící ji vrátila do krabičky. Když se krabička vzňala, Eve ji upustila Alexandře na nohu tak, že chytl okraj její noční košilky. Byl to okamžik, než si Alexandra uvědomila, co se stalo. Když pocítila první mučivou bolest v noze, vykřikla: „Pomoz mi! Pomoc!“

Eve chvíli zírala na hořící noční košilku, zděšená mírou svého úspěchu, Alexandra tam stála ztuhlá děsem.

„Nehýbej se!“ řekla Eve. „Přinesu kbelík s vodou.“

Pospíchala rychle do umývárny; srdce jí tlouklo strašnou radostí.

Alexandře zachránil život filmový horor. Kuchařka Blackwellových paní Tylerová šla do kina v doprovodu policejního seržanta, s nímž tu a tam sdílela lože. Právě ten večer bylo filmové plátno natolik poseto mrtvými a zmrzačenými těly, že už to paní Tylerová nemohla vydržet. Uprostřed děje řekla: „To všechno je snad tvoje každodenní práce, Richarde, ale já toho mám dost.“

Seržant Richard Dougherty ji nerad následoval ven z kina.

K domu Blackwellových přijeli o hodinu dříve, než předpokládali, a když paní Tylerová otevřela zadní dveře, uslyšela z kuchyně Alexandřin nářek. Pospíchali se seržantem Doughertym dovnitř a s hrozivou scénou před očima se pustili hned do díla. Seržant přiskočil k Alexandře a strhl z ní plápolající noční košilku. Nohy a boky měla plné puchýřů, ale plameny nezasáhly vlasy ani horní část těla. Alexandra se v bezvědomí sesula na podlahu. Paní Tylerová natočila velký hrnec vody a vychrstla ji na plameny.

„Zavolej sanitku,“ přikázal seržant Dougherty. „Je doma paní Blackwellová?“

„Musí být nahoře, spí.“

„Vzbuď ji!“

Jakmile paní Tylerová zavolala sanitku, ozval se křik z umývárny, odkud vyběhla Eve s mísou vody. Hystericky vzlykala.

„Je Alexandra mrtvá?“ křičela Eve. „Zemřela?“

Paní Tylerová vzala Eve do náručí, aby ji uklidnila.

„Ne, drahoušku, je v pořádku. Brzy jí bude úplně dobře.“

„Byla to moje chyba,“ vzlykala Eve. „Chtěla si zapálit svíčky na narozeninovém dortu. Neměla jsem jí to dovolit.“

Paní Tylerová hladila Eve po zádech. „Všechno je v pořádku. Neber si to tak.“

„S-sirky mi vypadly z ruky a Alex začala hořet. Bylo to opravdu h-hrozné.“

Seržant Dougherty se podíval na Eve a řekl se sympatií: „Chudák dítě.“

„Alexandra má popáleniny druhého stupně na nohou a na zádech,“ řekl Kate doktor Harley, „ale bude to dobré. Umíme už s popáleninami dělat kouzla. Věřte mi, žádná velká tragédie to nebude.“

„Já vím,“ přitakala Kate. Viděla Alexandřiny popáleniny a ten pohled ji naplnil děsem. Moment váhala: „Johne, myslím, že já se teď budu muset postarat spíš o Eve.“

„Eve je také zraněná?“

„Fyzicky ne, ale to ubohé dítě si dává vinu za tu nehodu. Má strašné noční můry. Poslední tři noci jsem byla u ní a držela ji v náručí, než usnula. Nerada bych, aby se z toho stalo trauma. Eve je velmi citlivá.“

„U dětí to rychle přejde, Kate. Bude-li nějaký problém, dejte mi vědět, doporučím vám dětského lékaře.“

„Děkuji,“ odpověděla vděčně Kate.

Eve byla silně rozrušená. Oslava narozenin byla odvolána. Alexandra mě o všechno připravila, pomyslela si hořce Eve.

Alexandra se zhojila výborně, nezůstaly žádné jizvy. Eve překonala své pocity viny neobyčejně snadno poté, co ji Kate ubezpečila: „Nehoda se může stát každému, miláčku. Nemusíš se trápit.“

Eve se netrápila. Vinu dávala paní Tylerové. Proč přišla domů a všechno zhatila? Byl to perfektní plán.

Tony byl v sanatoriu v klidném lesnatém prostředí Connecticutu. Kate ho navštěvovala jednou za měsíc. Lobotomie se povedla. Nebylo už ani památky po dřívější agresivitě. Kate poznával a vždycky se laskavě zeptal na Eve a Alexandru, ale neprojevoval zájem je vidět. Vůbec dával najevo velmi málo zájmu. Zdál se být šťastný. Ne, ne šťastný, opravila se Kate. Spokojený. Ale spokojený – s čím vlastně?

Kate se zeptala pana Burgera, správce léčebny: „Dělá můj syn vůbec něco?“

„Ale ovšem, paní Blackwellová. Hodiny sedí a maluje.“

Její syn, kterému mohl patřit celý svět, sedí a celý den maluje. Kate se snažila nemyslet na zpustošení, kterému jeho bystrá mysl podlehla navždycky. „Co maluje?“

Správce to uvedlo do rozpaků: „Těžko říct.“

24

Během příštích dvou let si Kate začala dělat vážné starosti o Alexandru. Tomu dítěti se prostě smůla lepila na paty. O letních prázdninách, které Eve s Alexandrou trávily v usedlosti Blackwellových na Bahamách, se Alexandra málem utopila, když si s Eve hrály v bazénu. Jen díky pohotovému zásahu zahradníka nedošlo k nejhoršímu. Následující rok byla děvčata na pikniku na Palisádách a Alexandra nějak uklouzla na vrcholku útesu; zachránilo ji, že se zachytila keře vyrůstajícího z příkré skalní stěny.

„Přála bych si, abys dávala na svou sestru pozor,“ řekla Kate Eve. „Vidíš, že se nedokáže ohlídat jako ty.“

„Já vím,“ přitakala Eve rozvážně. „Dávám na ni pozor, babi.“

Kate obě vnučky milovala, ale odlišným způsobem. Bylo jim teď sedm let, byly stejně krásné, s dlouhými hebkými blond vlasy, s vybranými rysy a McGregorovýma očima. Tváře i postavy měly stejné, ale povahově se naprosto lišily. Alexandřina jemná vznešenost Kate připomínala Tonyho, zatímco Eve se podobala spíš jí, byla svéhlavá a soběstačná.

Do školy jezdily v rodinném rolls-roycu se šoférem. Alexandru to uvádělo do rozpaků, když ji v autě se šoférem viděli spolužáci. Eve si to plně vychutnávala. Kate dávala každému děvčeti týdenní kapesné a nařídila jim, aby si vedly záznamy o útratách. Eve byla trvale na dně před koncem týdne a půjčovala si od Alexandry. Eve se naučila, jak zapisovat údaje, aby to babička nemohla poznat. Ale Kate to poznala a stěží potlačila úsměv. Její sedm let, ale už by obstála jako mazaný revizor účtů.

Zpočátku Kate živila tajný sen, že se jednoho dne vrátí Tony, opustí léčebnu a znovu nastoupí ke společnosti Kruger-Brent. Jak plynul čas, sen pomalu pohasínal. Mlčky se přecházelo, že i když směl v doprovodu ošetřovatele opustit léčebnu na krátké návštěvy, nebude už nikdy schopen podílet se na dění vnějšího světa.

Bylo to v roce 1962, a jak se Kruger-Brent, Ltd., rozrůstala a prosperovala, naléhavě rostly nároky na nové vedení. Kate oslavila sedmdesátiny. Měla bílé vlasy, a přesto bylo na první pohled zřejmé, že jde o ženu silnou, vitální, před ničím neuhýbající. Uvědomovala si, že to nebude trvat věčně. Připravovala se na to. Společnost musí být zajištěna pro rodinu. Brad Rogers byl dobrý manažer, ale nebyl to Blackwell. Musím vydržet, dokud to nepřevezmou dvojčata. Myslela na poslední slova Cecila Rhodese: „Tak málo je učiněno, tak mnoho zbývá vykonat.“

Dvojčatům bylo dvanáct, ocitla se na rozhraní dětství a dospělosti. Kate s nimi vždy trávila tolik času, kolik mohla, ale v této době se na ně soustředila s ještě větší pozorností. Bylo načase učinit důležité rozhodnutí.

O Velikonocích Kate s děvčaty odletěla firemním letadlem do Dark Harboru. Dívky znaly všechna rodinná sídla – kromě jednoho, v Johannesburgu – a Dark Harbor měly ze všech nejraději. Radovaly se z divoké volnosti, z moře obklopujícího ostrov. Milovaly veslování, plavání a vodní lyžování a v Dark Harboru to všechno mohly podnikat. Eve se zeptala, jestli si může pozvat pár kamarádů ze školy jako dřív, ale tentokrát to babička odmítla. Babička – ta mocná, impozantní a vznešená osoba, jež se objevovala hned tu, hned tam, jednou utrousila dárek, jindy polibek, občas varovně poznamenala něco o chování mladých dam, s nimi chtěla být o samotě. Dívky vycítily, že se děje něco mimořádného. Babička s nimi byla u každého jídla. Vodila je na loďky, na plavání, a dokonce je provázela na vyjížďkách na koni. Kate ovládala svého koně bravurně.

Byl to zábavný pohled na dvě úplně stejné zlatovlásky, Kate však zajímaly spíš jejich rozdílnosti než podobnost. Seděla na verandě a pozorovala je, jak dohrávají tenisové utkání, a přitom je posuzovala. Eve byla vůdčí osobností, Alexandra ji poslušně následovala. Eve byla houževnatá, Alexandra poddajná. Eve byla rozená sportovkyně, Alexandra občas smolařka. Před několika dny si dívky vyjely na malé plachetnici; Eve kormidlovala a do plachty se opřel vítr, plachta se protočila, rozkymácela a s třeskem se řítila Alexandře na hlavu. Alex však neuhnula, sklouzla z paluby a málem se utopila. Jakýsi člun, plující poblíž, pomohl Eve sestru zachránit. Kate přemítala, jestli všechny tyhle události mohou mít něco společného s faktem, že se Alexandra narodila o tři minuty později než Eve, ale sama věděla, že je to nesmysl. Už se rozhodla: svoje peníze dá Eve. Vsadila tak na Eve deset miliard dolarů. Najde jí perfektního manžela, a až sama odejde do ústraní, Eve bude spravovat společnost Kruger-Brent. Co se týče Alexandry, ta bude obklopena bohatstvím a komfortem. Bude zřejmě dobře pracovat v charitativních institucích, které Kate založila. Ovšem, to bude pro Alexandru nejlepší. Je to takové sladké a soucitné dítě.

První krok v těchto Katiných plánech vyžadoval umístit Eve v soukromé škole. Kate zvolila Briarcrest, vynikající školu v Jižní Karolíně. „Obě moje vnučky jsou rozkošné,“ sdělila Kate ředitelce paní Chandlerové. „Ale všimnete si, že Eve je chytřejší, je to mimořádné děvče a uvidíte sama, že má všechny přednosti.“

„U nás jsou všechny studentky výjimečné, paní Blackwellová. Mluvila jste o Eve, co její sestra?“

„Alexandra? To je milé dítě.“ Vyznělo to pejorativně. Kate se zvedla. „Budu si pravidelně ověřovat, jak prospívají.“

Ředitelka vycítila jisté varování.

Eve a Alexandra byly novou školou nadšeny. Zvláště Eve. Opájel ji pocit svobody, možnost být daleko od domova, nemusela se zpovídat babičce a Solange Dunasové. Školní řád na Briarcrestu byl přísný, ale z toho si Eve hlavu nedělala, protože byla navyklá příkazy a pravidla obcházet. Vadilo jí jediné: že tu s ní je Alexandra. Když Eve poprvé uslyšela o Briarcrestu, žadonila. „Nemohla bych tam jít jen já? Prosím, babi!“

Ale Kate prohlásila: „Ne, drahoušku. Myslím, že bude lepší, když Alexandra půjde s tebou.“

Eve zatajila svou rozmrzelost. „Jak si přeješ, babi.“

V babiččině blízkosti se chovala zdvořile a laskavě. Věděla, kdo má v rukou moc. Její otec byl blázen zavřený v sanatoriu. Matka byla mrtvá. To babička kontrolovala všechen majetek. Eve si byla vědoma, že jsou bohatí. Neměla představu, o jakou sumu peněz tu jde, ale bylo jich dost na to, aby mohla mít jakoukoli nádhernou věc, kterou si přála. Eve zbožňovala krásné věci. Trápil ji jediný problém: Alexandra.

Zábava z nejmilejších, které v Briarcrestu měly, byl ranní výcvik jízdy na koni. Většina dívek měla vlastní koně, proto Kate věnovala ke dvanáctým narozeninám každé vnučce koně. Jezdecký instruktor Jerome Davis dohlížel na žákyně, jak najížděly v kroku na kruh, překonávaly jednostopé, dvoustopé a čtyřstopé překážky. Davis byl jedním z nejlepších jezdeckých instruktorů v zemi. Jeho svěřenkyně získaly na závodech zlaté medaile. Byl odborník a rozeného jezdce poznal na první pohled. Ta nová dívka, Eve Blackwellová, klobouk dolů, ta jezdit uměla. Nemusela myslet na to, co dělá, jak držet uzdu nebo jak se držet v sedle. Kůň a ona byli v naprostém souzvuku, a když se vznášela přes překážku a zlaté vlasy za ní vlály, byl to opravdu nádherný pohled. Tu nic nezastaví! Myslel si Jerome Davis.

Tommy, mladý stájník, dával přednost Alexandře. Jednou pan Davis dohlížel, jak si Alexandra sedlala koně, když na ni došla řada. Alexandra a Eve nosily odlišně zbarvené pásky na rukávech, takže je dokázal rozeznat. Eve pomáhala Alexandře osedlat koně, protože Tommy byl zaneprázdněn jinou studentkou. Davise zavolali do hlavní budovy k telefonu, a co se stalo potom, způsobilo obrovský poprask.

Podle toho, jak se Jerome Davis později pokusil událost rekonstruovat, Alexandra nasedla na koně, objela kruh a najela na první nízkou překážku. Kůň se začal nevysvětlitelně vzpírat, vyhazoval zadníma a shodil Alexandru na podpěrnou zídku. Upadla do bezvědomí a chybělo jen málo, aby ji splašený kůň zasáhl kopyty do obličeje. Tommy odnesl Alexandru na ošetřovnu, kde školní lékař konstatoval lehký otřes mozku.

„Žádné zlomeniny, nic vážného,“ řekl. „Zítra ráno bude jako rybička, bude klidně moci zase na svého koně.“

„Ale mohla se zabít!“ vzlykala Eve.

Odmítla hnout se od Alexandry. Paní Chandlerová si pomyslela, že takovou sesterskou oddanost ještě nezažila. Bylo to vážně dojemné.

Když pan Davis konečně Alexandřina koně zvládl a odvedl do stání, sejmul sedlo a objevil, že pokrývka pod sedlem je zakrvácená. Obrátil ji a našel tam kovový uzávěr od piva, který se zvířeti zařízl do hřbetu, jakmile Alexandra dosedla na sedlo. Sdělil to paní Chandlerové a ta se hned pustila do vyšetřování. Vyslechla všechny dívky, které mohly tak nebo onak připadat v úvahu.

„Nepochybuji, že ten, kdo pod sedlo podstrčil uzávěr, si určitě myslel, že půjde o neškodné povyražení, ale bohužel to dopadlo jinak. Chci znát jméno studentky, která to udělala.“

Protože se nikdo nepřiznal, volala si paní Chandlerová studentky do ředitelny jednu po druhé. Všechny ji ujišťovaly, že o ničem nevědí. Když přišla řada na Eve, vypadala podivně nesvá.

„Máte tušení, kdo to vaší sestře mohl udělat?“ zeptala se paní Chandlerová.

Eve se dívala na podlahu. „Raději bych to neměla říkat,“ zamumlala. „Viděla jste něco?“ „Prosím, paní Chandlerová…“

„Eve, Alexandra mohla utrpět vážné zranění. Děvče, které se něčeho takového dopustilo, musí být potrestáno, aby se už nic podobného nestalo.“

„Nebyla to žádná studentka.“

„Jak to myslíte?“

„Byl to Tommy.“

„Stájník?“

„Ano, madam. Viděla jsem ho. Myslela jsem, že upevňuje sedlový obřišník. Jsem si jistá, že tím nic zlého nemyslel. Alexandra Tommyho trochu prohání, a tak si myslím, že jí chtěl dát za vyučenou. Ach, paní Chandlerová, raději jste to po mně neměla chtít. Strašně nerada někomu dělám potíže.“ To ubohé dítě bylo na pokraji hysterie.

Paní Chandlerová obešla stůl a objala Eve. „Všechno bude v pořádku, Eve. Udělala jste správně, že jste mi o tom pověděla. Pusťte to z hlavy, teď už je to moje starost.“

Následující ráno, když děvčata přišla do stájí, tam byl nový stájník.

O několik měsíců později došlo ve škole opět k nepěknému incidentu. Přistihli několik dívek, jak kouří marihuanu, a jedna z nich označila Eve za dodavatelku a prodejce. Eve to zlostně odmítla. Paní Chandlerová vypátrala marihuanu ukrytou v Alexandrine skříňce.

„Nevěřím, že by to udělala,“ tvrdila Eve rozhodně. „Někdo to tam podstrčil. Určitě.“

Ředitelka poslala Kate zprávu o incidentu a Kate naplnil obdiv k Eve za její loajalitu se sestřiným prohřeškem. Eve nezapřela, že je McGregorová.

Když měly dívky patnácté narozeniny, odvezla je Kate do rodinného síla v Jižní Karolíně a uspořádala pro ně vekou party. Nebylo nijak předčasné představit Eve zámožným mladým mužům, a proto také dostal na tuto dívčí slavnost pozvánku kdekterý žádoucí mladík z okolí.

Chlapci byli v onom neohrabaném věku, kdy se vlastně o děvčata ještě nezajímají doopravdy, ale Kate prožívala, jak se spolu seznamují a jak se mezi nimi vytvářejí přátelská pouta. Některý z těch mladíků by mohl být v budoucnu Eviným mužem a člověkem pro budoucnost Kruger-Brent, Ltd.

Alexandra si na slavnosti moc nepotrpěla, ale vždycky předstírala zájem o zábavu, aby se nedotkla babičky.

Eve zbožňovala slavnosti a party. Potrpěla si na parádu a ráda byla středem pozornosti. Alexandra raději četla a malovala. Trávila hodiny pozorováním otcových obrazů v Dark Harboru a litovala, že ho nepoznala, než onemocněl. Objevoval se v domě o prázdninách se svým ošetřovatelem, ale Alexandra pokládala za nemožné proniknout k němu, sblížit se s ním. Byl to veselý, roztomilý cizinec, plný dobré vůle potěšit, ale neměl co sdělit. Jejich dědeček Frederick Hoffman žil v Německu, ale stonal. Dvojčata ho viděla velmi zřídka.

Ve druhém školním roce Eve otěhotněla. Několik týdnů byla bledá a mdlá a chyběla na některých ranních vyučovacích hodinách. Pak ale začala zvracet, a tak ji na ošetřovně podrobili prohlídce. Spěšně zavolali paní Chandlerovou.

„Eve je těhotná,“ řekl doktor.

„Ale to je nemožné! Jak by se to mohlo stát?“

Doktor mírně odpověděl: „Obvyklým způsobem, předpokládám.“

„Ale vždyť je to ještě dítě.“

„Nuže, tohle dítě je na nejlepší cestě stát se matkou.“

Eve rezolutně odmítala mluvit. „Nechci nikomu způsobit nesnáze,“ prohlásila.

Přesně takovou odpověď paní Chandlerová od Eve očekávala.

„Eve, drahoušku, musíte mi říct, co se stalo.“ A tak nakonec povolila: „Byla jsem znásilněná,“ řekla a propukla v pláč.

Paní Chandlerovou to otřáslo. Objímala Evino chvějící se drobné tělo a naléhala: „Kdo to byl?“

„Pan Parkinson.“ Její učitel angličtiny.

Kdyby se to stalo někomu jinému než Eve, paní Chandlerová by tomu neuvěřila. Joseph Parkinson byl klidný muž, měl ženu a tři děti. Učil na Briarcrestu již osm let a byl tím posledním, koho by paní Chandlerová podezírala. Zavolala si ho do kanceláře a ihned poznala, že Eve mluvila pravdu. Sedl si proti ní, vypadal celý nesvůj.

„Víte, proč jsem pro vás poslala, pane Parkinsone?“

„Myslím, že ano.“

„Týká se to Eve.“

„Ano. Já – předpokládal jsem to.“

„Řekla, že jste ji znásilnil.“

Parkinson na ni nevěřícně zíral. „Znásilnil? Bože můj! Jestli tu někoho přefikli, pak jsem to byl já.“ V rozčilení sklouzl do slangu.

Paní Chandlerová pronesla pohrdavě: „Jste si vědom toho, co říkáte? To dítě je…“

„Není to žádné dítě.“ Jeho hlas byl jedovatý. „Je to ďábel.“ Otřel si pot z čela. „Celé pololetí seděla při mých hodinách v první lavici, šaty vyhrnuté. Po hodině za mnou přicházela, ptala se mě na různé nesmysly a přitom se o mě otírala. Nebral jsem to vážně. Potom jednou odpoledne, asi před šesti týdny, přišla za mnou do bytu, zrovna když byla žena s dětmi venku…“ Hlas se mu zlomil. „Ježíšikriste! Nemohl jsem si pomoct.“ A rozplakal se.

Uvedli Eve do kanceláře. Její způsoby byly rozvážné. Dívala se panu Parkinsonovi do očí a nakonec to byl právě on, kdo první uhnul pohledem. V kanceláři byla paní Chandlerová, asistent ředitelky a místní šéf policie.

Šéf policie Eve zdvořile oslovil: „Mohla byste nám povědět, co se stalo, slečno?“

„Ano, pane,“ řekla Eve nevýrazně. „Pan Parkinson mi řekl, že by se mnou rád hovořil o mé práci z angličtiny. Požádal mě, abych za ním přišla v neděli odpoledne domů. Byl tam sám. Prý by mi rád ukázal něco v ložnici, tak jsem šla za ním nahoru. Povalil mě na postel a…“

„To je lež!“ vyjekl Parkinson. „Tak se to nestalo. Tak to nebylo…“

Poslali pro Kate a vysvětlili jí situaci. Dohodli se, že je v zájmu všech zúčastněných, aby se o incidentu mlčelo. Pana Parkinsona propustili ze školy a dali mu čtyřicet osm hodin na to, aby opustil stát. Diskrétně byl zařízen potrat.

Kate splatila půjčku, kterou měla děvčata vystavenou v místní bance, a tím ji uzavřela.

Když se o tom Eve dozvěděla, povzdechla si: „Je mi to líto, babi. Měla jsem tu školu fakt ráda.“

Za několik týdnů, když se Eve zotavila po zákroku, byly s Alexandrou zapsány do Institutu Fernwood, švýcarské školy poblíž Lausanne.

25

Eve jako by stravoval vnitřní žár, z něhož se nemohla vymanit. Nešlo o pouhý sex, ten byl jen nepodstatnou součástí. Byla to neuhasitelná žízeň po životě, nutkání všechno zkusit a všechno zažít. Život pro ni byl jako milenec: Eve se ho chtěla zmocnit. Na každého žárlila. Začala chodit do baletu a zprotivila se jí učitelka, protože se nedokázala v krátkém čase naučit stejně dobře tančit, proslavit se a získat obecenstvo na svou stranu. Chtěla být vědkyní, zpěvačkou, lékařkou, pilotkou, herečkou. Chtěla všechno umět a ve všem vynikat. Přála si mít všechno a bez čekání.

Na druhé straně údolí, kde stál Institut Fernwood, byla chlapecká vojenská akademie. Když bylo Eve sedmnáct, téměř každý student a snad polovina vyučujících s ní měla pletky. Nezřízeně flirtovala a bez rozmyslu navazovala poměr, ovšem teď už byla obezřetná, protože nechtěla otěhotnět. Sex ji bavil, dodával jí síly. Dávala si pozor. Dychtivě sledovala úpěnlivé pohledy mladíků a mužů, kteří se s ní chtěli pomilovat. Ráda je dráždila a pozorovala, jak je stravuje touha. Bavily ji prolhané sliby, v nich se předstihovali, aby si ji získali. Nejvíc ze všeho ji však těšil pocit moci nad jejich těly. Jedním polibkem je dokázala přivést k erekci; jediným slovem pak zmást a umlčet. Ona je nepotřebovala, to oni potřebovali ji. Zcela je ovládala, a to byl vzrušující pocit. V několika minutách dovedla odhadnout silné i slabé stránky mužů. Došla k závěru, že muži jsou šašci, všichni.

Eve byla krásná a inteligentní a navíc dědička jednoho z největších majetků na světě a dostala spoustu seriózních nabídek k sňatku. Nezajímalo ji to. Jediní chlapci, kteří jí imponovali, byli takoví jako ona.

Alexandra se na nedělním tanečním večírku ve škole setkala s příjemným Francouzem, studentem Reném Mallotem. Nebyl hezký, ale byl inteligentní a citlivý a Alexandře připadal skvělý. Dohodli si schůzku ve městě na příští sobotu.

„V sedm,“ řekl René.

„Budu čekat.“

Večer v pokoji Alexandra vyprávěla Eve o svém novém příteli. „Není jako ostatní. Je jemný a trochu plachý. Půjdeme v sobotu do kina.“

„Trochu ses do něho zakoukala, co, moje malá sestřičko?“ škádlila ji Eve.

Alexandra se začervenala. „Sotva jsme se seznámili, ale on se zdá být… No, víš, jak to myslím…“

Eve si lehla naznak, ruce za hlavou. „Ne, nevím. Řekni mi, pokoušel se tě dostat do postele?“

„Eve! To vůbec není ten typ. Vždyť to říkám. Je plachý.“

„Dobrá, dobrá, má zamilovaná sestřičko.“

„Ale já nejsem zamilovaná, vážně. Radši jsem ti to neměla vůbec říkat.“

„Jsem ráda, žes to udělala,“ odpověděla Eve upřímně.

Když přišla Alexandra příští sobotu ke kinu, po Reném nebylo ani památky. Alexandra čekala na rohu víc než hodinu, nevšímala si pohledů kolemjdoucích a připadala si jako cvok. Nakonec něco pojedla v malé kavárně a vrátila se nešťastná do školy. Eve doma nebyla. Do klekání Alexandra četla a potom zhasla. Byly téměř dvě hodiny po půlnoci, když uslyšela, jak se Eve prosmýkla do pokoje.

„Měla jsem o tebe strach,“ zašeptala Alexandra.

„Táhla jsem to se starými přáteli. Jaký byl večer? Božský?“

„Strašný. Ať se už nikdy nepokusí přijít mi na oči!“

„To je otrava,“ řekla Eve soucitně. „Ale musíš si pamatovat, že mužům nesmíš nikdy důvěřovat.“

„Co když se mu něco přihodilo?“

„Ne, Alex, myslím, že našel někoho, kdo se mu daleko lépe zamlouval.“

Tak to bude, pomyslela si Alexandra. Nebyla vlastně překvapená. Nebyla si vědoma své krásy, neviděla, jak se jí všichni obdivují. Celý život trávila ve stínu své sestry. Zbožňovala ji a připadalo jí naprosto přirozené, že se každý obdivoval Eve.

Měla pocit podřízenosti, ale nikdy ji nenapadlo, jak pečlivě v ní tuto vlastnost její sestra odmalička pěstovala.

A přišly další ztracené příležitosti. Chlapci, kteří se Alexandře líbili a s nimiž si rozuměla, mizeli a nikdy víc se s nimi nesetkala. Jednou o víkendu narazila na ulici v Lausanne na Reného. Pospíchal k ní a řekl: „Co se děje? Slíbilas mi, že zavoláš.“

„Že zavolám? O čem to mluvíš?“

Ustoupil o krok, náhle znepokojen. „Eve…?“

„Ne, Alexandra.“

Zrudl. „Omlouvám se. Musím už jít.“ Odběhl a zanechal ji v dokonalých rozpacích.

Když večer Alexandra vyprávěla Eve o svém zážitku, Eve pokrčila rameny a řekla: „Je to jasný blázen. Dobře žes to s ním skoncovala, Alex.“

Ačkoliv si Eve myslela, že mužům vidí až do žaludku, zapomněla na jednu jejich slabost, kterou si neuvědomovala a která ji mohla zničit. Muži se odjakživa pyšnili svými trofejemi a studenti vojenské akademie nebyli jiní. Povídali si o Eve Blackwellové s obdivem a nadšením.

„Když se mnou byla hotová, nemohl jsem se ani hnout.“

„Ve snách mě nenapadlo rozdat si to s tak pěknou prdelkou…“

„Stává se z ní při tom kočka, která s tebou mluví…“

„Bože, v posteli je jak tygřice!“

Pěkná řádka chlapců a slušný počet učitelů vychvaloval Evino sexuální nadání a v kadetce se to brzy stalo veřejným tajemstvím. Jeden z instruktorů se o ní zmínil před profesorkou z Institutu Fernwood a ta vše obratem sdělila ředitelce paní Collinsové. Začalo diskrétní vyšetřování a pak došlo k setkání ředitelky s Eve.

„Domnívám se, že pro renomé školy bude nejlépe, když okamžitě opustíte ústav.“

Eve hleděla na paní Collinsovou s široce rozevřenýma očima. „O čem to, proboha, mluvíte?“

„Mluvím o tom, že jste obsloužila polovinu vojenské akademie. A druhá půlka stojí v řadě a netrpělivě čeká na svou příležitost.“

„V životě jsem neslyšela tak příšernou lež,“ uraženě reagovala Eve. „Nemyslete si, že o tom nezpravím babičku. Až to uslyší…“

„Ušetřím vám námahu,“ přerušila ji ředitelka. „Raději bych viděla, jak opouštíte Institut Fernwood, ale jestli neodejdete sama, mám seznam jmen a pošlu ho vaší babičce.“

„Ráda bych ho viděla.“

Paní Collinsová jí ho beze slova podala. Byl to dlouhý seznam. Eve ho pročetla a zpozorovala, že posledních sedm jmen chybí. Seděla klidně a uvažovala.

Nakonec pohlédla na ředitelku a pánovitě pronesla. „Je to zřejmý komplot proti mé rodině. Někdo se pokouší poškodit mým prostřednictvím babičku. To nemohu dopustit. Odjedu.“

„Velmi moudré rozhodnutí,“ pronesla suše paní Collinsová. „Ráno vás vůz odveze na letiště. Pošlu vaší babičce telegram, že se vracíte. Můžete jít.“

Eve se otočila a vyrazila ke dveřím. Tu si ovšem něco uvědomila. „A co bude s mou sestrou?“

„Alexandra tu může zůstat.“

Když se po poslední vyučovací hodině vrátila Alexandra do ložnice, našla Eve, jak balí zavazadla. „Co to děláš?“

„Jedu domů.“

„Domů? Teď, v polovině semestru?“

Eve se obrátila k sestře. „Alex, opravdu nechápeš, že celá tahle škola je k ničemu? Jen zabíjíme čas. Vůbec nic jsme se tu nenaučily.“

Alexandra naslouchala s překvapením. „Netušila jsem, že ti to tak připadá, Eve.“

„Připadá mi to tak každý den tohohle zatracenýho roku. Jediný důvod, proč jsem s tím nepraštila už dřív, jsi ty. Vypadá to, že tě to tu velmi baví.“

„To ano, ale…“

„Je mi líto, Alex. Ale už to tady nevydržím. Chci zpátky do New Yorku. Chci domů, tam, kam patříme.“

„Řeklas o tom paní Collinsové?“

„Před chvílí.“

„Jak se s tím vyrovnala?“

„Co bys čekala? Tvářila se mizerně, je zděšená, aby to nevyvolalo špatný dojem o její škole. Prosila mě, abych zůstala.“ Alexandra si sedla na postel. „Nevím co říct.“

„Nemusíš nic říkat. Netýká se tě to.“

„Ale týká. Když jsi tu nešťastná…“ Zarazila se. „Asi máš pravdu. Je to zatraceně promrhaný čas. Kdo potřebuje časovat latinská slovesa.“

„Správně. A kdo ti co dá za Hannibala a jeho mizernýho bratra Hasdrubala.“

Alexandra šla do šatny, vzala svůj cestovní kufřík a položila ho na postel.

Eve se usmívala. „Nechtěla jsem po tobě, abys odtud odjela, Alex, ale jsem opravdu ráda, že pojedeme domů spolu.“

Alexandra jí stiskla ruku. „Já jsem taky ráda.“

Eve pronesla bezmyšlenkovitě: „Poslyš. Já teď budu balit, zavolej babičce a řekni jí, že zítra přiletíme domů. Řekni, že to tady není k vydržení. Zavoláš?“

„Ano.“ Alexandra byla na pochybách. „Nemyslím, že bude nadšená.“

„Nedělej si se starou paní hlavu,“ řekla Eve spiklenecky. „Já ji zvládnu.“

Alexandra neměla důvod o tom pochybovat. Eve to s babičkou uměla. A pak, pomyslela si Alexandra, nikdo nedovede Eve cokoli odříci.

A tak šla telefonovat.

Kate Blackwellová měla přátele i nepřátele a obchodní partnery na vysokých místech a v posledních měsících k ní dolehly znepokojivé zvěsti. Nejdřív je ignorovala jako malichernou pomluvu. Ale nepřestávalo to. Viděli Eve s příliš velkým počtem chlapců z vojenské akademie ve Švýcarsku. Eve měla potrat. Začínala mít společenské potíže.

A tak přijala zprávu, že se obě vnučky vracejí domů, s jistou úlevou. Chtěla přijít na kloub hanebným pověstem.

Když dívky přijely, Kate je již očekávala. Vzala Eve do salónku za ložnicí. „Slyšela jsem nějaké zarmucující historky,“ začala. „Chci vědět, proč vás vyhodili ze školy.“ Upřela na vnučku oči.

„Nevyhodili nás,“ odpověděla Eve. „Alex a já jsme se rozhodly školu opustit.“

„Kvůli nějakým nesrovnalostem s chlapci?“

Eve řekla: „Prosím tě, babičko. Raději bych o tom nemluvila.“

„Obávám se, že budeš muset. Co jste tam prováděly?“

„Já jsem nic nedělala. To Alex…“ Přestala mluvit. „Alex co?“ Kate byla neoblomná.

„Prosím, neobviňuj ji,“ rychle vyhrkla Eve. „Jsem si jista, že si nemohla pomoci. Má ráda ty dětské hříčky, předstírá, že jsem to já. Neměla jsem o ničem ani potuchy, dokud nezačaly klepy mezi děvčaty. Zdá se, že se stýkala s nějakými chlapci…“ Eve zadrhla rozpaky.

„Vydávala se za tebe?“ Kate byla jako omráčená. „Pročs jí to nezatrhla?“

„Pokoušela jsem se,“ řekla Eve zničeně. „Vyhrožovala, že se zabije. Ach, babičko, myslím, že je Alexandra trochu…,“ nutila se do toho slova, „… nespolehlivá. Kdybys s ní o tomhle někdy mluvila, mám strach, že by to mohla udělat.“ V dívčiných zaslzených očích byla znát mučivá bolest.

Kate měla těžké srdce z Evina smutku. „Neplač, Eve. Nech toho. Nic Alexandře neřeknu. Zůstane to mezi námi dvěma.“

„Nechtěla jsem, abys o tom věděla, babičko,“ vzlykala. „Věděla jsem, jak se tě to dotkne.“

Později, při čaji, Kate pozorovala Alexandru. Na povrchu je krásná, ale uvnitř prohnilá, pomyslela si. Nestačilo, že se zapletla do takových afér, ještě do toho musela zatáhnout svou sestru. Kate byla zděšená.

V následujících dvou letech Eve s Alexandrou dokončovaly školu u slečny Porterové; Eve byla velmi opatrná. Unikla o vlásek a nic nesmělo ohrozit její vztahy s babičkou. Stará paní tu už dlouho nebude, bylo jí děvětasedmdesát, a Eve nepochybovala o tom, že bude její dědičkou.

Vnučkám bylo jednadvacet: Kate je vzala do Paříže a oblékla u Coco Chanel.

Na malé slavnostní večeři v Le Petit Bedouin se Eve a Alexandra seznámily s hrabětem Alfrédem Maurierem a jeho ženou hraběnkou Vivien. Hrabě byl distingovaný padesátník s ocelově šedými vlasy a udržovaným atletickým tělem. Jeho paní byla žena příjemného zevnějšku s pověstí hostitelky světového formátu.

Eve si ani jednoho z nich nijak zvlášť nevšímala, dokud náhodně nezaslechla poznámku: „Závidím vám a Alfrédovi. Jste nejšťastnější manželský pár, který znám. Jak jste dlouho spolu? Pětadvacet let?“

„Příští měsíc to bude dvacet šest let,“ odpověděl Alfréd. „Jsem asi jediný Francouz v dějinách, který nebyl své ženy nikdy nevěrný.“

Všichni se smáli, kromě Eve. Po zbytek večeře si zkoumavě prohlížela hraběte Mauriera a jeho ženu. Neuměla si představit, co hrabě vidí na té nanicovaté ženské středního věku se svrasklým krkem. Hrabě Maurier patrně nikdy nepoznal, co to je skutečné milování. To jeho vychloubání bylo hloupé. Teď teprve ji hrabě Alfréd Maurier začal opravdu zajímat.

Příští den mu zatelefonovala do úřadu: „Tady je Eve Blackwellová. Asi si mě nepamatujete, ale…“

„Jak bych na vás mohl zapomenout, dítě? Jste jedna z krásných vnuček mé přítelkyně Kate.“

„Lichotí mi, že si na mě vzpomínáte. Promiňte, že vás obtěžuji, ale říká se, že jste expert na vína. Plánuji pro babičku překvapení, slavnostní oběd,“ malinko se zasmála. „Vím, co chci podávat, ale vůbec se nevyznám ve vínech. Byl byste velmi laskav, kdybyste mi s tím poradil.“

„Ale s radostí,“ řekl polichocen. „Záleží na tom, jaká jídla budete servírovat. Začnete-li rybou, jemné lehké chablis bude…“

„Ach, obávám se, že si to všechno nezapamatuji. Nebylo by možné setkat se, abychom si o tom pohovořili? Neměl byste čas na malý oběd, dnes…?“

„Pro dobrou přítelkyni si to mohu zařídit.“

„Výborně.“ Eve pomalu položila sluchátko. Na tenhle oběd hrabě nezapomene po zbytek svého života.

Setkali se v Lasserre. Rozhovor o vínech byl stručný. Eve naslouchala Maurierovu nudnému rozprávění netrpělivě a pak ho přerušila. „Zamilovala jsem se do vás, Alfréde.“

Hrabě ztuhl uprostřed věty. „Prosím?“

„Říkám, že jsem se do vás zamilovala.“

Upil vína. „Výborný ročník.“ Poklepal Eve po ruce a usmál se. „Všichni dobří přátelé se mají rádi.“

„Nemluvím o takovém způsobu lásky, Alfréde.“

Hrabě se zadíval Eve do očí a bylo mu jasné, o jakém způsobu lásky mluví. Znervózněl. Té dívce bylo jednadvacet a on, šťastně ženatý muž, právě překročil padesátku. Prostě tomu nerozuměl, co teď vjelo do těch mladých děvčat. Cítil se stísněně, jak tak proti ní seděl a poslouchal její řeči, a bylo to tím obtížnější, že to byla pravděpodobně nejkrásnější a nejžádoucnější žena, jakou kdy potkal. Měla na sobě béžovou skládanou sukni a měkký zelený svetřík, který obepínal plné bujné poprsí. Nenosila podprsenku a viděl rýsující se prsní bradavky. Díval se na její nevinnou dívčí tvář a nebyl schopen slova. „Vy… sotva se známe.“

„Snila jsem o vás od dětských let. Představovala jsem si muže ve skvoucím brnění, štíhlého, hezkého a…“

„Mám obavy, že moje brnění je poněkud zrezivělé. Já…“

„Prosím, nedělejte si ze mě blázny,“ pronesla Eve. „Když jsem vás včera večer viděla u večeře, nemohla jsem od vás odtrhnout oči. Nebyla jsem v stavu myslet na něco jiného. Vůbec jsem nespala. Nedokázala jsem vás vypudit z mysli, ani na chvíli.“ Vlastně to byla pravda.

„Nevím, jak bych vám to řekl, Eve. Jsem šťastně ženatý muž. Jsem…“

„Nemohu vám vypovědět, jak strašně vaši ženu nenávidím! Je to nejšťastnější žena na světě. Nevím, jestli si je toho vědoma, Alfréde.“

„Ale jistě, ví to. Říkám jí to pořád dokola.“ Nervózně se usmál a přál si změnit téma rozhovoru.

„Skutečně vás doceňuje? Ví, jak jste vnímavý? Pečuje o vás? Já bych se starala.“

Hrabě se cítil velmi nepříjemně. „Jste krásná mladá dívka,“ řekl. „A jednoho dne najdete skvělého prince v zářivém, nezrezivělém brnění a pak…“

„Našla jsem ho a chci s ním jít do postele.“

Rozhlédl se zděšen, že to někdo mohl zaslechnout. „Eve! Prosím vás!“

Naklonila se k němu. „To je všechno, oč prosím. Z té vzpomínky budu živa do konce svých dnů.“

Hrabě odpověděl pevně: „To je absurdní. Stavíte mě do zcela nemožné situace. Mladá dáma nemůže činit takové návrhy cizincům.“

Eve se dala do pláče. „Tak tohle si o mně myslíte? Že se nabízím… Poznala jsem jediného muže ve svém životě. Byli jsme zasnoubení.“ Slzy jí stékaly po tváři. „Byl laskavý a milující a něžný. Zabil se při horolezeckém neštěstí. Viděla jsem, jak se to stalo. Bylo to strašné.“

Hrabě Maurier položil svou ruku na její. „To je mi líto.“

„Tolik mi ho připomínáte. Když jsem vás uviděla, bylo to, jako by se ke mně Bill vrátil. Věnujte mi hodinku a já vás už nikdy nebudu obtěžovat. Prosím, Alfréde.“

Hrabě se na Eve dlouze zadíval, zvažoval své rozhodnutí.

Koneckonců to byl Francouz.

Strávili odpoledne v malém hotýlku v ulici Sainte Anne. S veškerou zkušeností manželského života shledával, že nikdy nezažil v posteli něco podobného. Byla jako hurikán, nymfa a ďábel. Příliš se vyznala. Ke konci odpoledne byl hrabě naprosto vyčerpán.

Když se začali oblékat, obrátila se Eve na hraběte: „Kdy se znovu uvidíme, drahoušku?“

Neměl v úmyslu se s touto ženou ještě někdy setkat. Bylo v ní cosi, co ho děsilo – snad zlo. Byla právě to, čemu Američané říkají „špatná zpráva“ a neměl v úmyslu zážitek zopakovat.

Skončilo by to tím, nebýt náhody, že je viděla společně vycházet z hotelu Alicia Vandrelakeová, která minulý rok pracovala v charitativním výboru s Kate Blackwellou. Paní Vandrelakeová byla kariéristka a tohle jí seslalo samo nebe. Hraběte Mauriera a jeho ženu znala z novin a viděla fotografie vnuček Blackwellových. Nebyla si jistá, která z nich to byla, ale na tom nesešlo. Paní Vandrelakeová znala svou povinnost. Nahlédla do telefonního seznamu a našla číslo Kate Blackwellové.

V telefonu se ozval sluha. „Bonjour“

„Ráda bych mluvila s paní Blackwellou, prosím.“

„Mohu vědět, kdo volá?“

„Paní Vandrelakeová. Jde o soukromou záležitost.“

Za chvíli byla Kate Blackwellová u telefonu. „Prosím?“

„Tady Alicia Vandrelakeová. Paní Blackwellová, jsem si jistá, že se na mě budete pamatovat. Pracovaly jsme spolu ve výboru minulý rok…“

„Jestli je to ohledně darů, zavolejte mi…“

„Ne, ne,“ spěšně zarepetila paní Vandrelakeová. „Je to soukromé. Jde o vaši vnučku.“

Kate Blackwellová by ji mohla pozvat na čaj a pak by si o tom pohovořily jako žena se ženou. Mohl by to být pěkný počátek vřelého přátelství.

Kate Blackwellová ale řekla: „Co je s ní?“

Paní Vandrelakeová nebyla nakloněna tomu, aby věc probíraly telefonicky, avšak Katin nepřívětivý tón jí nedal vůbec na vybranou.

„Domnívám se, že je mou povinností sdělit vám, že jsem před pár minutami viděla, jak se vaše vnučka a hrabě Maurier vyplížili z jednoho hotýlku. Šlo bezpochyby o dostaveníčko.“

Kate řekla ledovým hlasem: „Tomu se mi nechce věřit. Kterou vnučku jste viděla?“

Paní Vandrelakeová se nejistě zasmála. „To já nevím, nerozlišuji je. Ale vždyť je nikdo neumí rozlišit, ne?“

„Děkuji za informaci.“ Kate zavěsila.

Stála a vyrovnávala se s přijatou informací. Včera večer se prvně setkali. Kate znala Mauriera patnáct let; to, co nyní bylo řečeno, se zcela vymykalo jeho charakteru, bylo to nemyslitelné. Ale o mužích se dá pochybovat. Jestliže si Alexandra usmyslela vlákat ho do postele…

Kate zvedla telefon: „Spojte mě se Švýcarskem, Lausanne, Institut Fernwood.“

Když se Eve odpoledne vrátila, zářila zadostiučiněním; nebyla nadšená sexuálním zážitkem s hrabětem Maurierem, ale sexuálním vítězstvím nad ním. Když jsem dostala tak snadno jeho, mohu mít kohokoli, pomyslela si. Mohu ovládnout svět. Šla do knihovny a narazila tam na Kate.

„Ahoj, babi! Mělas hezký den?“

Kate stála a zkoumavě pozorovala svou krásnou mladou vnučku.

„Ne právě zdařilý, řekla bych. A ty?“

„No, já jsem se vypravila nakupovat. Neviděla jsem ale nic, co bych opravdu chtěla. Ty mi všechno koupíš. Ty vždycky…“

„Zavři dveře, Eve.“

Něco v Katině hlase vysílalo varovný signál. Eve zavřela velké dubové dveře. „Sedni si.“

„Děje se něco, babi?“

„To bys mi právě měla říct ty. Chtěla jsem sem také pozvat Alfréda Mauriera, ale rozhodla jsem se ušetřit si všechno to ponížení.“

Evin mozek začal pracovat. To je nemožné! Neexistoval nikdo, kdo by mohl vyšťárat něco o ní a Alfrédu Maurierovi. Teprve před hodinou ho opustila. „Nechápu, o čem mluvíš.“

„Tak ti to řeknu naplno. Dnes odpoledne jsi byla v posteli v hrabětem Maurierem.“

Slzy se vyřinuly Eve z očí. „Doufala jsem, že se nikdy nedozvíš, co mi provedl, protože je to tvůj přítel.“ Zkrotila svůj hlas. „Bylo to úděsné. Zavolal mi, pozval mě na oběd a opil mě…“

„Sklapni!“ Katin hlas zazněl jako prásknutí bičem. Pohled měla naplněný hnusem. „Jsi nechutná.“

Kate strávila nejbolestnější hodinu svého života, když se rozhodla zjistit pravdu o své vnučce. Znovu slyšela hlas ředitelky školy, jak říká: „Paní Blackwellová, dívky musí být dívkami, a má-li některá nějakou soukromou záležitost, nepletu se do toho. Ale vulgární promiskuita jako u Eve, to opravdu pro dobré jméno školy…“

A Eve obvinila Alexandru.

Kate se začala rozpomínat na různé nehody. Oheň, v němž Alexandra téměř uhořela. Alexandřin pád ze skály. Alexandřin úraz na plachetnici, kterou kormidlovala Eve, a všechno další. Kate přímo slyšela Evin hlas, když líčila podrobnosti „znásilnění“ profesorem angličtiny. „Pan Parkinson si přál, abychom si promluvili o mé práci z angličtiny. Pozval mě k sobě domů v neděli odpoledne. Když jsem tam přišla, byl sám doma. Řekl, že by mi rád ukázal něco v ložnici. Šla jsem za ním nahoru. Povalil mě na postel…“

Kate si vzpomněla na incident na Briarcrestu, kdy Eve obvinili, že prodává marihuanu, a vina padla na Alexandru. Eve neobviňovala Alexandru, ona ji hájila. To byla její promyšlená taktika – páchat hanebnosti a hrát si na hrdinku. Byla nesmírně chytrá.

Kate měla před sebou krásnou stvůru s tváří anděla. Všechny své plány do budoucnosti jsem vybudovala s ohledem na ni. Byla to ona, kdo měl převzít kontrolu nad Kruger-Brent, jednou. Byla to ona, kterou jsem milovala a hýčkala. Kate řekla: „Přeji si, abys opustila tento dům. Nechci tě už nikdy vidět.“

Eve silně zbledla.

„Jsi kurva. Myslím, že s tím bych dokázala žít. Jsi ale zároveň podvodnice a úskočná psychopatická lhářka. S tím žít nedokážu.“

Všechno se seběhlo příliš rychle. Eve zoufale spustila: „Babi, jestli ti Alexandra o mně napovídala nějaké lži…“

„Alexandra vůbec o ničem neví. Právě jsem měla dlouhý rozhovor s paní Collinsovou.“

„To je všecko?“ zaútočila Eve s nadějí v hlase. „Paní Collinsová mě nesnáší, protože…“

Kate přepadla náhlá únava: „Nepůjde to, Eve. Žádným způsobem. Je to pryč. Poslala jsem pro právníka. Vydědila jsem tě.“

Na Eve ta slova dolehla. „To nemůžeš. Jak – jak budu žít?“

„Dostaneš malou apanáž. Odteďka budeš žít vlastním životem. Dělej si, co chceš.“ Katin hlas zpřísněl: „Ale jestli někdy uslyším nebo budu číst v novinách o nějakém tvém skandálu, jestli někdy zneuctíš jméno Blackwell, zastavím ti i apanáž, a provždy. Je to jasné?“

Eve se podívala babičce do očí a věděla, že tentokrát je to nenapravitelné. Desítky omluv se jí draly do úst, ale hned zanikly.

Kate vstala a řekla nejistým hlasem: „Nepředpokládám, že by to pro tebe něco znamenalo, ale tohle je ta nejnesnadnější věc, kterou jsem kdy k životě musela udělat.“

A pak se otočila a odešla z místnosti, vzpřímená a pevná.

Kate seděla sama v setmělé ložnici a podivovala se, proč se všechno obrací k horšímu.

Kdyby David nezahynul a kdyby Tony poznal svého otce…

Kdyby si Tony nepřál být umělcem…

Kdyby byla Marianne naživu…

Kdyby. Dvouslabičné slovo pro marnost.

Budoucnost byla hlína, kterou bylo třeba hníst den za dnem, ale minulost, to byly základy, neproměnné. Každý, koho jsem milovala, pomyslela si Kate, mě zradil. Tony. Marianne. Eve. Dobře to řekl Sartre: „Peklo jsou ti ostatní.“ Přála si, aby bolest odezněla.

Kate zmáhala bolest, zato Eve běsnila vztekem. Pobavila se hodinku nebo dvě v posteli, to bylo všechno, a babička vyvádí, jako by se dopustila bezpříkladného zločinu. Staromódní mrcha! Ne staromódní, ale senilní. Ano. Je senilní. Když si Eve najde dobrého advokáta, ten babiččinu vůli předloží soudu jako směšnou záležitost. Její otec a babička jsou blázni. Nikdo ji nevydědí. Kruger-Brent je její společnost. Kolikrát jí babička říkala, že všechno bude jednou patřit jí. A Alexandra! Zase a pořád ta Alexandra, která ji podráží, našeptává babičce bůhvíjaké nesmysly. Alexandra by chtěla společnost pro sebe. Strašné je, že teď se jí to zřejmě podaří. Co se stalo dnes odpoledne, je dost hrozné, ale představa, že Alexandra bude mít společnost ve svých rukou, byla k nevydržení. Nesmím to dopustit, myslela si Eve. Najdu cestu, jak ji zarazit. Zacvakla uzávěry na cestovním kufru a šla hledat sestru.

Alexandra si četla v zahradě. Vzhlédla, když se Eve objevila.

„Alex, rozhodla jsem se vrátit do New Yorku.“

Alexandra na ni s překvapením zírala. „Teď? Babi plánuje příští týden okružní cestu po dalmatském pobřeží. Ty…“

„Kašlu na dalmatské pobřeží. Trochu jsem o všem přemýšlela. Je načase zařídit si vlastní apartmá.“ Usmála se: „Jsem už velká holka. Tak si jdu sehnat nejnádhernější malé apartmá, a když budeš hodná, nechám tě tam jednou za čas strávit noc.“

To je ten správný tón, myslela si Eve. Přátelsky, ale nevtíravě. Ať nepozná, že jí máš plné zuby.

Alexandra se zájmem pozorovala sestru: „Ví to babi?“

„Odpoledne jsem jí to řekla. Samozřejmě se jí ten nápad nelíbí. Ale pochopila to. Chtěla jsem si najít práci, ale trvala na tom, že budu dostávat rentu.“

Alexandra se otázala: „Nemám jít s tebou?“

Ta zatracená falešná čubka! Nejdřív ji vy štve z domova a teď by ještě chtěla jít s ní. Dobře, to jí tak snadno neprojde. Všem jim ještě ukážu. Budu mít vlastní apartmá, najdu si nějakého vynikajícího bytového architekta a budu mít absolutní svobodu, budu si žít podle svého. Budu si tam zvát mužské a trávit s nimi noci. Budu opravdu volná, poprvé v životě. Byla to závratně krásná představa.

Odpověděla po chvíli: „Jsi moc milá, Alex, ale chci stát načas na vlastních nohou.“

Alexandra pohlédla na sestru a zmocnil se jí pocit ztráty. Bude to poprvé, co budou žít odděleně. „Uvidíme se často, viď?“

„Ale samozřejmě že se uvidíme,“ slibovala Eve. „Častěji, než tušíš.“

26

Když se Eve vrátila do New Yorku, zapsala se, podle instrukcí, v hotelu ve středu města. O hodinu později telefonoval Brad Rogers.

„Vaše babička volala z Paříže, Eve. Vypadá to na nějaké nedorozumění mezi vámi.“

„Ale ne,“ zasmála se Eve. „Běžná rodinná neshoda…“ Právě se chystala dát dohromady obranu, když si náhle uvědomila blížící se nebezpečí. Od nynějška musí být opatrná. Nikdy o penězích nepřemýšlela. Vždycky jich byl dostatek. Teď zaujímaly valnou část jejích úvah. Vůbec neměla představu o výšce slíbené renty a poprvé v životě pocítila strach.

„Řekla vám, že změnila poslední vůli?“ zeptal se Brad.

„Ano, zmiňovala se o něčem takovém.“ Rozhodla se tvářit chladně.

„Byl bych raději, kdybychom si o tom pohovořili osobně. Jak by se vám to hodilo v pondělí ve tři?“

„To mi vyhovuje, Bradě.“

„U mě v kanceláři.“

„Budu tam.“

Za pět minut tři Eve vstoupila do budovy společnosti Kruger-Brent, Ltd., zřízenci ji uctivě zdravili a obsluha zdviže se ukláněla. Každý mě tu zná, pomyslela si. Jsem Blackwellová. Zdviž ji vynesla do poschodí, kde sídlilo vedení společnosti, a o chvíli později seděla v kanceláři Brada Rogerse.

Brad byl překvapen, když mu Kate zatelefonovala, že hodlá Eve vydědit, protože věděl, že právě na této vnučce jí moc záleží a počítá s ní do budoucna. Brad si nedokázal představit, co se mohlo stát. Kdyby mi to Kate chtěla říct, byla by to udělala. Jeho práce spočívala v realizaci jejích příkazů. Podlehl chvilkovému soucitu s krásnou mladou ženou, kterou tu měl před sebou. Kate nebyla o mnoho starší, když se s ní poprvé setkal. I on byl v tom věku. A teď z něho byl šedovlasý starý blázen, který stále ještě doufá, že si Kate Blackwellová jednoho dne všimne, že je tu někdo, kdo ji hluboce miluje. Řekl Eve: „Mám tu nějaké papíry k podpisu. Kdybyste si je přečetla a…“

„To nebude nutné.“

„Eve, je důležité, abyste o tom měla přehled,“ začal vysvětlovat. „Podle babiččiny poslední vůle jste neodvolatelnou uživatelkou svěřeneckého majetku, který má v současnosti hodnotu přes pět miliónů dolarů. Vaše babička je i vykonavatelem. Podle jejího uvážení vám peníze mohou být vyplaceny kdykoli mezi jednadvacátým a pětatřicátým rokem vašeho života.“ Odkašlal si. „Zvolila dobu, kdy dosáhnete věku pětatřiceti let.“

To byla rána pod pás.

„Ode dneška budete dostávat týdenní apanáž dvě stě padesát dolarů.“

To není možné! Jedny slušné šaty stojí víc než tohle. Nedá se žít o dvou stech padesáti dolarech týdně. To Kate udělala proto, aby ji ponížila. A tenhle hajzl do toho šel s babičkou. Seděl s úsměvem za svým velkým stolem a bavil se. Měla chuť popadnout velké bronzové těžítko a mrsknout mu ho do obličeje. Zrovna cítila, jak se pod tím úderem tříští kost.

„Nemůžete rovněž používat konto, soukromé nebo jiné, a nesmíte používat jména Blackwellová v žádném obchodě. Cokoli budete nakupovat, musíte platit hotově.“

Děs nabýval stále hrozivější podoby.

„A dále. Pokud se v novinách nebo časopisech, ať místních nebo zahraničních, objeví nějaké pomluvy spojené s vaším jménem, vaše týdenní apanáž bude zastavena. Je to jasné?“

„Ano,“ už jen zašeptala Eve.

„Babička měla životní pojistku ve prospěch vás a vaší sestry, každé byla určena částka pěti miliónů. Pojistka, která byla vypsána na vás, byla dnes ráno zrušena. Na konci každého roku,“ pokračoval Brad, „bude-li babička spokojena s vaším chováním, zdvojnásobí vaši týdenní apanáž.“ Zaváhal. „Je tu ještě poslední podmínka.“

Přeje si mou veřejnou popravu. „Ano?“

Bradu Rogersovi to bylo nepříjemné. „Vaše babička vás už nikdy nechce vidět, Eve.“

No výborně, taky tě nechci už nikdy vidět, babizno. Chci tě vidět, leda až budeš umírat.

Bradův hlas se prodíral do Eviny vřící mysli: „Budete-li mít nějaké problémy, zavolejte mi. Ona si nepřeje, abyste víckrát vstoupila do téhle budovy nebo abyste navštívila některé z rodinných sídel.“

Pokoušel se o tom s Kate mluvit. „Bože, Kate, je to tvoje vnučka, tvoje tělo a krev. Zacházíš s ní jako s malomocnou.“

„Je malomocná.“ A tím hovor skončil.

Brad se cítil trapně. „Tak tedy… zdá se, že jsme probrali všechno. Máte nějaké dotazy?“ „Ne.“ Byla v šoku.

„Kdybyste tedy podepsala tyhle listiny…“

O deset minut později byla Eve zase venku. Měla k dispozici šek na dvě stě padesát dolarů.

Příští ráno zavolala realitnímu agentovi a začala se poohlížet po apartmá. Ve své fantazii si představovala nějaké krásné podkroví s výhledem na Central Park, bílé stěny a moderní nábytek a terasu, kde by se pořádala společenská setkání. Skutečnost byla další omračující ranou. Neexistovala žádná podkroví s výhledem na Park Avenue, která by byla přístupná člověku s dvěma sty padesáti dolary týdně. Dosažitelný byl ateliér o jedné místnosti v Little Italy s gaučem, zákoutím, kterému realitní agent hrdě říkal knihovna, s kuchyňkou a maličkou koupelnou s poskvrněnými kachlíky.

„To je nejlepší, co máte?“ zeptala se Eve

„Ne,“ sdělil agent. „Mám taky vilu o dvanácti pokojích na Sutton Place za půl miliónu dolarů plus údržba.“

Parchante, pomyslela si Eve.

Skutečná beznaděj se Eve zmocnila, teprve když se nastěhovala. Bylo to vězení. Doma měla šatnu větší než celé tohle takzvané apartmá. Myslela na to, jak se Alexandra má v obrovském domě na Páté avenue. Bože, proč neuhořela! Stačilo tak málo. Kdyby zemřela a Eve byla jedinou dědičkou, všechno by bylo jinak. Babička by se neodvážila vydědit ji.

Jestli si ale Kate Blackwellová myslí, že se Eve tak snadno vzdá dědictví, nezná svou vnučku. Eve neměla v úmyslu pokoušet se žít za dvě stě padesát dolarů týdně. Bylo tu ještě těch pět miliónů dolarů, které jí patřily, uložených v bance, a ta stará vadná ženská je před ní zavřela. Musí existovat způsob, jak se k těm penězům dostat. Vymyslím to. Řešení přišlo na druhý den.

„Co pro vás mohu udělat, slečno Blackwellová?“ řekl uctivě Alvin Seagram. Byl viceprezidentem banky National Union a byl skutečně připraven udělat téměř všechno. Jaké dobré sudičky mu přivedly do cesty tuhle mladou dámu! Kdyby se mu podařilo zajistit konto Kruger-Brent nebo jakoukoli jeho část, jeho kariéra by závratně stoupla.

„Mám nějaké peníze ve svěřeneckém fondu,“ vysvětlovala Eve. „Pět miliónů dolarů. Podle platných podmínek je nedostanu dříve, než mi bude třicet pět let…“ Usmívala se chytře. „Zdá se mi to příliš pozdě.“

„Ve vašem věku se to tak samozřejmě jeví,“ usmál se bankéř.

„Je vám devatenáct?“

„Jednadvacet.“

„Ten věk a ta krása, dovolíte-li mi to tak říct, slečno Blackwellová…“

Eve se upejpavě pousmála. „Díky, pane Seagrame.“ Šlo to snadněji, než předpokládala. Ten chlap je idiot.

Cítil se s ní v blízkém vztahu. Líbila se mu. „Jak bychom vám mohli pomoci?“

„Vyhovovalo by mi, kdyby se dala vyzvednout záloha na vázané konto. Podívejte, teď ty peníze potřebuji víc než někdy v pětatřiceti. Jsem zasnoubená, můj snoubenec je konstruktér, pracuje v Izraeli a příští tři roky by se tam nerad vracel.“

Alvin Seagram měl plné pochopení: „Je mi to naprosto jasné.“

Jeho srdce prudce tlouklo. Ovšemže jí může splnit její přání. Peníze půjdou po celou dobu na zálohu základního konta. A když jí vyhoví, ona mu pošle ostatní členy Blackwellovy rodiny a on jim všechno zařídí. Ach, jak všem vyhoví! Potom ho už nic nezastaví. Pak se snadno stane členem vedení National Union. Snad jednou předsedou banky. A to všechno díky téhle blondýnce, co tu před ním sedí.

„To není žádný problém,“ ujistil Alvin Seagram Eve. „Je to jednoduchá transakce. Chápete, že vám nemůžeme půjčit celý obnos, ale jistě byste mohla dostat, řekněme, milión ihned. To by vám vyhovovalo?“

„Naprosto,“ řekla Eve a snažila se, aby na ní nebylo vidět rozjaření.

„Výborně. Kdybyste mi nejprve dala údaje o detailech konta…,“ vzal si pero.

„Kontaktujte se s Bradem Rogersem z Kruger-Brent. Ten vám poskytne všechny potřebné informace.“

„Hned mu zavolám.“

Eve se zvedla. „Jak dlouho to může trvat?“

„Ne víc než den nebo dva. Osobně to uspíším.“

Natáhla k němu krásnou něžnou ruku. „Jste velmi laskav.“

Jen co Eve opustila kancelář, Alvin Seagram zvedl telefon: „Dejte mi pana Brada Rogerse z Kruger-Brent, Ltd.“

Už samo to jméno mu působilo příjemné mrazení v zádech.

O dva dny později se Eve vrátila do banky a byla uvedena do kanceláře Alvina Seagrama. Jeho první slova zněla: „Obávám se, slečno Blackwellová, že vám nedokážu pomoci.“

Eve nemohla uvěřit. „Nerozumím. Řekl jste, že je to jednoduché. Řekl jste…“

„Lituji. Neměl jsem k dispozici všechny údaje.“

Živě se mu vracel rozhovor v Bradem Rogersem.

„Ano, je to pětimiliónové konto na jméno Eve Blackwellová. Vaší bance nic nebrání, aby na ně poskytla jakoukoli částku. Domnívám se však, že bude fér, když vás upozorním, že Kate Blackwellová to bude považovat na nepřátelský akt z vaší strany.“

Nebylo potřeba, aby Brad Rogers rozváděl, co by potom následovalo. Společnost Kruger-Brent měla vlivné přátele všude. A jakmile by tito vlivní přátelé začali stahovat peníze z National Union, Alvin Seagram si nemohl dělat iluze, jak by to s jeho kariérou dopadlo.

„Bohužel,“ opakoval. „Nemohu udělat vůbec nic.“

Eve na něho hleděla zmatená. Ale před tímhle mužem nedá na sobě přece znát, jak ji to zasáhlo. „Děkuji, že jste se namáhal. Jsou i jiné banky v New Yorku. Na shledanou.“

„Slečno Blackwellová,“ prohlásil Alvin Seagram. „Není na světě banka, která by půjčila jediné penny na vaše konto.“

Alexandra byla v rozpacích. V minulosti se babička netajila tím, že všemožně dává přednost Eve. Teď se přes noc všechno změnilo. Věděla, že se mezi Kate a Eve odehrálo cosi hrozného, ale marně si lámala hlavu, oč by mohlo jít.

Kdykoli se pokusila zavést na to řeč, babička řekla: „Není o čem mluvit. Eve si zvolila vlastní život.“

Ani z Eve nedokázala nic vypáčit.

Kate Blackwellová začala trávit hodně času s Alexandrou. Dívka z toho byla zmatená. Nejenže spolu pobývaly, stala se živou součástí babiččina života. Bylo to, jako by ji Kate teprve teď objevila. Alexandra měla podivný pocit, jako že ji někdo ohodnocuje.

Kate hleděla na svou vnučku jako poprvé, a protože se už jednou hořce zklamala, byla dvojnásob opatrná ve svých úsudcích. Trávila s Alexandrou každou volnou chvilku, zkoumala a dotazovala se a naslouchala. A nakonec se uklidnila.

Poznat Alexandru nebylo nijak snadné. Byla uzavřená, daleko rezervovanější než Eve. Bystrá, živá inteligence spolu s krásou dodávaly kouzlo její osobnosti. Dostávala nespočet pozvání na večírky, obědy a do divadla. Ale teď najednou rozhodovala Kate, která pozvání má Alexandra přijmout a která odmítnout. Nestačilo, že byl nápadník žádoucí, to bylo málo. Kate hledala muže schopného Alexandře pomáhat povznést Katinu dynastii. Bylo dost času najít pravého muže pro vnučku. Někdy, když špatně spala, v časných ranních hodinách osamocenosti, Kate přemýšlela o Eve.

Eve se dařilo dobře. Epizoda s babičkou značně pocuchala její ego, a tak nakrátko zapomněla na cosi velmi podstatného. Zapomněla, jak je přitažlivá pro muže. Na první party, kterou navštívila po nastěhování do vlastního bytu, dala své telefonní číslo šesti mužům, z toho čtyřem ženatým, a během čtyřiadvaceti hodin o sobě dali všichni vědět. Od té doby Eve věděla, že se už o peníze nebude muset starat. Byla zahrnuta dary: nákladnými šperky, obrazy a nejčastěji penězi v hotovosti.

„Právě jsem si objednala novou komodu a nepřišla mi ještě apanáž. Nemohl bys, miláčku…?“

A oni vždycky mohli.

Když šla Eve do společnosti, dávala si pozor na to, aby ji doprovázel svobodný partner. Se ženatými se vídala odpoledne ve svém apartmá. Byla velmi diskrétní, dbala na to, aby se její jméno neobjevilo ve společenské rubrice, ne že by se bála, že jí babička zastaví apanáž, ale protože byla přesvědčena, že jednou za ní s prosíkem přileze. Kate Blackwellová potřebuje dědice pro Kruger-Brent. Alexandra má schopnosti leda na to, aby byla hloupou domácí paničkou, ubezpečovala se Eve.

Jednou odpoledne listovala stránkami Town and Country a uviděla fotografii Alexandry, jak tančí se zajímavým mužem. A uvědomila si, že jestli se sestra vdá a bude mít syna, znamená to pohromu pro ni a její plány.

Dlouho si obrázek prohlížela.

Během celého roku Alexandra pravidelně volala Eve a zvala ji na oběd nebo na večeři, Eve stále s omluvami odmítala. Teď se rozhodla, že je načase si se sestřičkou pohovořit. Pozvala Alexandru do svého apartmá.

Alexandra tu ještě nikdy nebyla a Eve se připravovala na projevy lítostného soucitu. Ale všechno, co Alexandra řekla, bylo: „Máš to tu kouzelné, Eve. Je to takové útulné.“

Eve se usmála: „Vyhovuje mi to. Přála jsem si něco intimního.“ Mohla sice dát do zastavárny dostatek šperků a obrazů a přestěhovat se do daleko nádhernějšího apartmá, ale Kate by to mohla zjistit a vyzvídat, odkud na to má peníze. V tuto chvíli byla jejím heslem opatrnost.

„Jak se vede babičce?“

„Výborně.“ Alexandra zaváhala: „Eve, já nevím, co se mezi vámi dvěma stalo, ale víš přece, kdybych mohla v čemkoli pomoci…“

„Ona ti to neřekla?“ vzdychla Eve. „Ne, nechce o tom mluvit.“

„Nedávám jí vinu. Chudinka, cítí se pekelně provinile. Setkala jsem se s obdivuhodným mladým lékařem. Chtěli jsme se vzít. Spali jsme spolu. Babi na to přišla. Řekla mi, ať jdu z domu, že mě už víckrát nechce vidět. Víš, zdá se mi, že babi je strašně staromódní.“

Pozorovala Alexandřinu zděšenou tvář. „To je hrozné. Musíte oba přijít za babičkou. Jsem přesvědčená, že…“

„Zemřel při leteckém neštěstí.“

„Bože, Eve! Proč jsi mi o tom neřekla dřív?“

„Styděla jsem se o tom mluvit s kýmkoli, natož s tebou.“ Stiskla sestře ruku. „Přece víš, že jsem se ti se vším svěřovala.“

„Dovol mi promluvit s babičkou. Vysvětlím jí…“

„Ne, jsem příliš hrdá. Slib mi, že se o tom nikdy ani nezmíníš. Nikdy!“

„Ale já jsem přesvědčena, že kdyby…“

„Slib mi to!“

Alexandra si povzdechla: „Dobře.“

„Věř mi, jsem tu velice šťastná. Odejdu a přijdu, kdy se mi zlíbí. Je to skvělé!“

Alexandra se dívala na sestru a uvědomovala si, jak moc jí schází.

Eve ji objala a začala ji škádlit. „Už dost o mně. Vypravuj mi o sobě. Potkala jsi už pohádkového prince? Přála bych ti, abys takového poznala.“

„Ne.“

Eve si zkoumavě Alexandru měřila. Byl to její zrcadlový obraz. A ona se rozhodla ho zničit: „Potkáš ho, drahoušku.“

„Nemám na co spěchat. Rozhodla jsem se, že je načase začít pracovat. Mluvila jsem o tom s babičkou. Minulý týden jsem se setkala s vedoucím reklamní agentury, kde by se mi to líbilo.“

Trochu pojedly v malém bistru blízko Evina bytu a Eve naléhala, že platit bude ona. Nechtěla od své sestry vůbec nic.

Když se loučily, Alexandra nabídla: „Eve, kdybys potřebovala nějaké peníze…“

„Nebuď hloupá, miláčku, mám víc než dost.“

Alexandra naléhala: „Přece jen, kdybys nevyšla, opatřím ti cokoli.“

Eve se zahleděla Alexandře do očí a řekla: „Věřím ti.“ Usmívala se. „Ale já opravdu nic nepotřebuji, Alexandro!“

Neprosila se o drobky. Dělala si nárok na celý koláč. Otázka zněla: Jak to udělat, aby se ho zmocnila.

Chystala se víkendová party v Nassau.

„Bez tebe to nebude ono, Eve. Budou tu všichni tvoji přátelé.“

To volala Nita Ludwigová, dívka, s níž se Eve seznámila na škole ve Švýcarsku.

Mohla by se poznat s nějakými novými muži. Současná sestávají už nudila.

„Zní to lákavě,“ řekla Eve. „Přijedu.“

To odpoledne dala do zastavárny smaragdový náhrdelník, který dostala před týdnem od jednoho poblázněného vedoucího pojišťovny se ženou a třemi dětmi, a koupila si nějaké nové letní oblečení u firmy Lord a Taylor a letenku do Nassau. Příští ráno seděla v letadle.

Ludwigová usedlost bylo rozlehlé sídlo u mořského pobřeží. Hlavní budova skrývala třicet pokojů, kde nejmenší byl větší než celé Evino apartmá. Do pokoje doprovodila Eve komorná, která vybalila a uložila její věci, zatímco se Eve dávala po cestě do pořádku. Pak sešla dolů, aby se setkala s dalšími hosty, svými přáteli. V salónu bylo šestnáct lidí a měli jedno společné: byli bohatí. Nita Ludwigová byla pevně přesvědčený stoupenec filozofie, že „vrána k vráně sedá“. Tito lidé zaujímali k podobným věcem podobné postoje. Bylo jim spolu příjemně, protože měli společný jazyk. Všichni byli absolventy nejlepších škol a kolejí, majiteli luxusních nemovitostí, jachet a měli obdobné problémy s daněmi. Sloupkař je pasoval na plást černého jantaru, pojmenování, kterému se na veřejnosti vysmívali a v soukromí jim lichotilo. Byli privilegovaní, oněch pár vyvolených, oddělených a bohem odlišených od ostatních lidí. Jen ať si zbytek světa myslí, že se za peníze nedá všechno koupit. Tihle to věděli líp. Za peníze si koupili krásu a lásku a přepych a své místo na nebesích. A odtud měla být Eve vyloučena kvůli vrtochům bláznivé staré ženské. Ale ne nadlouho, pomyslela si.

Vstoupila do salónu a jak kráčela, konverzace utichala. V místnosti plné půvabných žen byla ze všech nejkrásnější. Nita se Eve ujala a začalo zdravení a seznamování. Eve byla okouzlující a příjemná, bedlivě si prohlížela každého muže a se znalostí experta si vybírala terč. Většina starších mužů byli ženáči, ale tím snadnější kořistí se mohli stát.

Přistoupil k ní plešatý muž ve zplihlých krátkých kalhotách a havajské sportovní košili: „Jste už zřejmě unavená z těch neustálých komplimentů. ‚Drahoušku, jste krásná‘.“

Eve se k němu obrátila se zářivým úsměvem: „Nikdy mě to neunavuje… Pane…?“

„Peterson. Říkejte mi Dane. Mohla byste být hollywoodskou hvězdou.“

„Obávám se, že vůbec nemám herecké nadání.“

„Inu, jste jistě talentovaná a nemáte nouzi o nadání jiného druhu.“

Eve se záhadně usmívala: „To nikdy nevíte, dokud se nepřesvědčíte, že, Dane?“ Olízl si rty. „Jste tu sama?“

„Ano.“

„Mám tu v zálivu jachtu. Třeba bychom se spolu mohli zítra projet.“

„To zní lákavě,“ řekla Eve.

Zašklebil se: „Nechápu, jak je možné, že jsme se dosud nesetkali. Znal jsem vaši babičku, před lety.“

Eve se stále usmívala, ale stálo ji to jisté úsilí. „Babi je drahoušek,“ řekla. „Měli bychom se už připojit k ostatním.“

„Jistě, miláčku,“ mrkl na ni. „Nezapomeňte, zítra.“

Od této chvíle nezastihl Eve o samotě. Při obědě se mu vyhnula a potom si půjčila jeden z automobilů, které tu pro hosty byly k dispozici, a vydala se do města. Jela okolo Blackbearďs Tower a nádherných zahrad Ardastra, kde promenovali barevní plameňáci. Zastavila na kraji moře a pozorovala rybářské čluny naložené úlovkem, obrovskými želvami, neobyčejnými mořskými raky, tropickými rybami a skvostně zbarvenými lasturami, které rybáři pak očistí a prodají turistům.

Záliv byl klidný a moře se blyštělo jak diamant. Přes záliv mohla Eve pozorovat stoupající křivku Paradise Island Beach. Dok na pobřeží právě opouštěl motorový člun. Jak se rozjel, náhle se k nebi vznesla postava muže, kterého člun vlekl. Byl to ohromující pohled. Bylo vidět, že se drží kovové tyče upevněné k modravé plachtě. Jeho dlouhé svalnaté tělo se vypjalo proti větru. Plachtil. Eve fascinovaně pozorovala, jak motorový člun hřmotil a vracel se k přístavu. Postava klouzala vzduchem blíž a blíž. Člun se přiblížil k doku a udělal prudkou obrátku; Eve zachytila na okamžik záblesk potemnělé krásné tváře plachtící postavy, pak jí zmizela z očí.

Vstoupil do salónu Nity Ludwigové o pět hodin později a Eve si připadala, jako by ho přivolala. Věděla, že přijde. Zblízka byl ještě nádhernější. Byl vysoký, snědý, s perfektně modelovanými rysy, s černýma očima a dobře stavěným atletickým tělem. Když se zasmál, zablýskly se bílé rovné zuby. Usmál se na Eve, když mu ji Nita představila.

„To je George Mellis. Eve Blackwellová.“

„Bože, patříte do Louvrů,“ zašeptal George Mellis. Měl hluboký chraptivý hlas se stopou nedefinovatelného akcentu.

„Pokračujme, drahoušku,“ přikazovala Nita. „Seznámím tě s dalšími hosty.“

Odstrčil ji. „Nestarej se. Už jsem se se všemi pozdravil.“

Nita pohlédla na ty dva pozorně. „Vidím. Dobrá, budete-li něco potřebovat, dejte mi vědět.“ A odešla.

„Nebyl jste k ní poněkud hrubý?“ zeptala se Eve.

Zašklebil se: „Nejsem odpovědný za to, co říkám nebo dělám. Jsem zamilovaný.“

Eve se zasmála.

„Doopravdy, jste ta nejkrásnější bytost, jakou jsem v životě viděl.“

„Myslím si totéž o vás.“

Eve se nestarala, je-li ten muž bohatý nebo ne. Fascinoval ji. Přitahovalo ji něco víc než jen pouhý vzhled. Vyzařoval z něho magnetismus, pocit síly, který ji vzrušoval. Takhle na ni ještě nezapůsobil žádný muž na světě. „Kdo jste?“ zeptala se Eve.

„Nita vám to řekla. George Mellis.“

„Kdo jste?“ opakovala Eve.

„Ach, vy myslíte ve filozofickém smyslu. Skutečně já. Nic barvitého, o čem by se dalo povídat, lituji. Jsem Řek. Moje rodina pěstuje olivy a takové věci.“

Aha, tenhle Mellis! Na Mellisovu značku potravin narazíte na každém rohu, v koloniálech i supermarketech.

„Jste ženatý?“ zeptala se Eve.

Zašklebil se: „Vždycky na to jdete takhle zhurta?“

„Ne.“

„Nejsem ženatý.“

Odpověď ji naplnila neočekávanou radostí. Když se na něho dívala, zatoužila zmocnit se ho a být v jeho moci. „Proč jste nebyl u večeře?“

„Chcete slyšet pravdu?“

„Ano.“

„Je to značně soukromá záležitost.“ Čekala.

„Snažil jsem se zabránit jedné slečně, aby nespáchala sebevraždu,“ pronesl věcně, jako by šlo o běžnou událost. „Doufám, že se vám to podařilo.“

„Tentokrát ano. Doufám, že vy nejste sebevražedný typ.“

„Ne. Doufám, že ani vy.“

George Mellis se hlasitě rozesmál. „Miluji vás,“ řekl. „Skutečně vás miluji.“ Dotkl se Eviny ruky a pod tím dotykem se zachvěla.

Zůstal s Eve celý večer a byl k ní nesmírně pozorný, nevšímal si nikoho jiného. Měl dlouhé jemné ruce a ty stále pro Eve něco dělaly. Podávaly jí sklenku, zapalovaly cigaretu, jemně se jí dotýkaly. Jeho blízkost ji rozněcovala a nemohla se dočkat, až s ním bude sama.

Krátce po půlnoci, když se hosté začali rozcházet do svých pokojů, zeptal se George Mellis: „Která ložnice je vaše?“

„Na konci severní haly.“

Přikývl a jeho oči s dlouhými řasami se vpily do jejích.

Eve se odstrojila, vykoupala a oblékla si nové černé průsvitné negližé, obepínající její postavu. V jednu po půlnoci se ozvalo tiché zaklepání na dveře. Spěchala otevřít a George Mellis vstoupil.

Stál, oči plné obdivu: „Matia mou, vedle vás je Venuše Milóská ošklivá čarodějnice.“

„Mám oproti ní jednu přednost. Mám obě ruce,“ zašeptala Eve.

A objala George Mellise a přitáhla ho k sobě. Jeho polibek působil jako výbuch. Jeho rty se pevně přitiskly na její a jazyk tápal v jejích ústech.

„Bože můj!“ mumlala Eve.

Začal z ní strhávat oblečení a ona mu pomáhala. Ve chvíli se zbavil šortek a slipů a stál tu před ní nahý. Měl nejnádhernější tělo, jaké kdy Eve spatřila. Pevné a vzpřímené.

„Rychle,“ řekla Eve. „Pojď se pomilovat.“ Zamířila k posteli, byla v jednom ohni.

Poručil jí: „Obrať se. Nastav prcinu.“

Podívala se na něho: „Já, já nechci…“

Uhodil ji přes ústa. Hleděla na něho v úžasu.

„Obrať se.“

„Ne.“

Udeřil ji znovu, silněji, a pokoj se s ní zakomíhal. „Prosím, ne.“

Znovu ji surově uhodil. Pocítila jeho silné ruce, jak ji obracejí a srážejí na kolena.

„Proboha živého,“ vzlykla. „Přestaň, budu křičet.“

Praštil ji vzadu do krku a Eve začala ztrácet vědomí. Jako v mlze cítila, jak nadzvedá její boky. Rozevřel jí půlky a jeho tělo se přitisklo. Byla to náhlá, mučivá bolest, když pronikl do hloubky. Otevřela ústa a chtěla vykřiknout, ale zadržela výkřik ze strachu, co by s ní mohl udělat.

„Prosím ne, zraňuješ mě…“

Pokoušela se ho odstrčit, ale pevně svíral její boky a nořil se do ní znovu a znovu, drtivě, a působil jí neúnosnou bolest. „Panebože, přestaň! Ne! Přestaň už!“

Dál se pohyboval, hlouběji a pevněji ji zasahoval a poslední, co si Eve pamatovala, byl divoký sten, který vyšel z jeho úst a jako by explodoval v jejích uších.

Když zase nabyla vědomí a otevřela oči, George Mellis seděl v křesle zcela oblečen a kouřil cigaretu. Přistoupil k posteli a poplácal ji po ruce. Shrbila se pod tím dotekem.

„Jak se cítíš, miláčku?“

Eve se pokusila posadit, ale bolest byla příliš silná. Připadala si jako roztrhaná na kusy. „Zatracený zvíře…“ Její hlas byl jen drsný šepot.

Usmál se: „Dělal jsem to s tebou něžně.“

Nevěřícně na něho zírala.

Smál se: „Někdy dovedu být pořádně surový.“ Pohladil ji po vlasech. „Ale tebe miluju, tak jsem byl vlídný. Zvykneš si na to, kočičko, slibuji.“

Kdyby teď měla po ruce zbraň, zabila by ho. „Nemáš to v hlavě v pořádku!“

Spatřila záblesk v jeho očích a pohyb, jak zatíná pěst, a ihned pocítila strach. Je nenormální.

Rychle řekla: „Nemyslela jsem to tak. Jen jsem nic takového ještě nezkusila. Prosím, chtěla bych teď spát. Prosím.“

George Mellis na ni dlouze strnule hleděl a pak se vzpamatoval. Vstal a kráčel k toaletnímu stolku, kde Eve odložila šperky.

Ležel tam platinový náramek a drahocenný diamantový náhrdelník. Sebral náhrdelník, zevrubně ho prohlédl a strčil si ho do kapsy. „To si vezmu na památku.“

Bála se vůbec otevřít ústa.

„Dobrou noc, miláčku.“ Přešel zpátky k posteli, naklonil se nad ni a něžněji políbil na ústa.

Čekala, až odejde, a pak slezla z postele, tělo rozpálené bolestí. Každý krok znamenal muka. Necítila se v bezpečí, dokud nezamkla pokoj. Nevěděla, jestli se dokáže dostat do koupelny, a klesla zase na postel a čekala, až se bolest usadí. Nedokázala se vyrovnat s hrůzným prožitkem. Zvířecky ji znásilnil – strašně a brutálně. Co asi dělal s ostatními dívkami, s těmi, co chtěly spáchat sebevraždu?

Když se Eve konečně doploužila do koupelny a podívala se do zrcadla, nevěřila svým očím. V obličeji pohmožděniny a podlitiny, jak ji bil, jedno oko bylo téměř zavřené, oteklé. Jako raněné zvíře se doplazila do horké koupele a voda pomalu smývala bolest. Eve tak zůstala dlouho; když voda vychladla, vstala a pokusila se udělat několik opatrných kroků. Bolest trochu ustala, ale stále ještě byla mučivá. Ležela beze spánku po zbytek noci ve strachu, že by se mohl vrátit.

Když ráno vstala, viděla, že jsou prostěradla nasáklá krví. Rozhodla se, že za to chlapec zaplatí. Pomalu a opatrně došla do koupelny a zase se ponořila do horké koupele. Obličej měla ještě opuchlejší a podlitiny byly citelné. Namočila mycí houbu do ledové vody a přikládala si ji na oči a na tváře. Pak se položila do vany a přemýšlela o Georgei Mellisovi. Bylo něco záhadného v jeho chování, co nemělo nic společného s jeho sadismem. A tu si uvědomila, o co jde. Náhrdelník. Proč ho vzal?

O dvě hodiny později sešla Eve dolů a připojila se k ostatním hostům na snídani, i když na jídlo neměla ani pomyšlení. Nutně potřebovala mluvit s Nitou Ludwigovou.

„Ježíšikriste! Co to máš s obličejem?“ ptala se Nita.

Eve se nevzrušeně usmála: „Taková pitomost. Uprostřed noci jsem vstala, abych se napila, a nezatěžovala jsem se rozsvěcováním. Narazila jsem rovnou do jedněch z těch vašich přízračných dveří.“

„Nechceš, aby se na to podíval lékař?“

„Ale to nic není,“ ujišťovala ji Eve. „Jsou to jen modřiny.“

Eve se rozhlédla: „Kdepak je George Mellis?“

„Hraje tenis. Je jeden z nejlepších hráčů. Vzkazuje ti, že se uvidíte na obědě. Zdá se, že se mu opravdu líbíš, drahá.“

„Řekni mi o něm něco,“ využila Eve příležitosti. „Odkud se tu vzal?“

„George? Pochází z velmi bohatého rodu v Řecku. Je nejstarší syn a je nestydatě bohatý.“ Pracuje u newyorské makléřské firmy Hanson a Hanson.

„Nepracuje v rodinném podniku?“

„Ne. Patrně nenávidí olivy. Na každý pád, s mellisovskými prachy v kapse by pracovat nemusel. Připadá mi, že to dělá, jen aby měl přes den něco na práci,“ zašklebila se a dodala: „Noci má naplněné ažaž.“

„Opravdu?“

„Drahoušku, George Mellis je nejvyhledávanější rytíř v okolí. Dívenky se nemohou dočkat, aby před ním roztáhly nožky. Každá už se vidí jako paní Mellisová. Ruku na srdce, kdyby můj manžel nebyl tak pekelně žárlivý, rozdala bych si to s Georgem taky. Není to skvostný kus živočicha?“

„Skvostný,“ odtušila Eve.

George Mellis kráčel po terase, kde Eve osamoceně seděla a bojovala s přílivy úzkosti.

Přistoupil k ní a řekl: „Dobré ráno, Eve. Jsi v pořádku?“ Jeho tvář vyjadřovala nefalšovaný zájem. Jemně se dotkl jejího pohmožděného obličeje: „Miláčku můj, jsi tak krásná.“ Přistrčil si židli, sedl si na ni obkročmo naproti ní a ukázal na blyštící se moře: „Vidělas někdy něco tak nádherného?“

Jako by minulá noc neexistovala. Naslouchala Georgei Mellisovi a uvědomovala si, že ji opět přitahuje – bez ohledu na onu hroznou noc. Bylo to neuvěřitelné. Vypadal jako řecký bůh. Patří do muzea. Patří do psychiatrické léčebny.

„Večer se vracím do New Yorku,“ prohodil. „Kam ti mohu zavolat?“

„Zrovna se stěhuji,“ pospíšila si Eve s odpovědí. „Jsem momentálně bez telefonu. Zavolám já tobě.“

„Výborně, miláčku,“ ušklíbl se. „Že se ti líbila minulá noc?“

Nevěřila svému sluchu.

„Ještě tě mnohému naučím, Eve,“ šeptal.

A já naučím něčemu tebe, pane Mellisi, přísahala si Eve.

Jakmile se vrátila domů, zavolala Dorothy Hollisterové. V New Yorku, kde život společenské smetánky byl oblíbeným soustem mnoha sdělovacích prostředků, byla Dorothy hlavním zdrojem informací. Uzavřela sňatek s partnerem na úrovni, a když se rozvedl kvůli jednadvacetileté sekretářce, musela Dorothy Hollisterová do práce. Vybrala si profesi, která vyhovovala jejímu nadání – společenskou kroniku. Protože každého z tohoto prostředí znala a protože se všichni domnívali, že se jí dá důvěřovat, většinou před ní nic netajili.

Jestli vůbec někdo může Eve říci něco o Georgei Mellisovi, pak jedině Dorothy Hollisterová. A tak ji pozvala na oběd do La Pyramide. Paní Hollisterová byla podsaditá žena s tučným obličejem, obarvenými rudými vlasy, s hlučným chraplavým hlasem a vřeštivým smíchem. Byla ověšená šperky – všechno imitace.

Když si objednaly, začala Eve: „Byla jsem minulý týden na Bahamách, bylo to tam nádherné.“

„Já vím,“ pronesla Dorothy Hollisterová. „Měla jsem seznam hostů Nity Ludwigové. Bylo tam veselo?“

Eve pokrčila rameny: „Setkala jsem se se spoustou dávných přátel. Potkala jsem tam zajímavého člověka, jmenoval se,“ odmlčela se, v zamyšlení svraštila obočí, „George a dál nevím. Snad Miller. Je to Řek.“

Dorothy Hollisterová se rozřehtala, že to bylo slyšet po celé restauraci. „Mellis, drahoušku. George Mellis.“

„Správně, Mellis. Znáš ho?“

„Viděla jsem ho. Málem jsem se obrátila v solný sloup. Panebože. Vypadá fantasticky.“

„Co je zač, Dorothy?“

Dorothy se rozhlédla, pak se spiklenecky naklonila k Eve: „Nikdo to neví, ale ty si to necháš pro sebe, viď? George je černá ovce rodiny. Jeho rodina drží palec na potravinářském obchodě a jsou tak bohatí, že to slovy nevyjádříš, moje milá. George byl považován za nástupce rodinného podniku, ale co vím, nadělal tolik skandálů s holčičkami, chlapečky a kozami, že otec a bratři toho měli nakonec po krk a vyrazili ho z Řecka.“

Eve hltala každé slovo.

„Vyhodili chudáčka bez jediné drachmy, takže musí pracovat, aby se uživil.“

To vysvětluje tu záležitost s náhrdelníkem.

„Samosebou že si s tím nijak neláme hlavu. Teď někdy se má bohatě oženit.“ Podívala se na Eve a zeptala se: „Zajímá tě to, cukroušku?“

„Moc ne.“

Ale převelice ji to zajímalo. George Mellis se stane klíčem k její šťastné budoucnosti.

Příštího dne mu časně zavolala do práce. Poznal ji okamžitě po hlase.

„Málem jsem se zbláznil ze samého čekání, až se ozveš. Navečeříme se spolu a…“

„Ne. Naobědváme. A zítra.“

Překvapeně zaváhal: „Výborně. Měl jsem obědvat se zákazníkem, ale odřeknu to.“

Eve nevěřila, že jde o zákazníka; spíš o zákaznici. „Přijď ke mně domů,“ řekla. Dala mu adresu. „Čekám tě přesně ve dvanáct třicet.“

„Dostavím se.“ V jeho hlase bylo znát samolibé uspokojení. Ale čekalo ho překvapení.

Přišel o půl hodiny později a Eve si domyslela, že je to pro něj běžné. Nebyla to úmyslná hrubost, ale lhostejnost, vědomí, že na něho lidé počkají vždycky. Rozkoše byly na dosah, kdykoli si dal práci je mít. S jeho vzhledem a šarmem mu patřil svět. Bohužel však byl chudý. To bylo jeho zranitelné místo.

George se rozhlédl po malém apartmá a jako expert odhadoval hodnotu zařízení. „Velice hezké.“

Přistoupil k Eve s otevřenou náručí. „Myslel jsem na tebe každičkou minutu.“

Obratně se vyhnula jeho objetí. „Počkej. Něco bych ti ráda řekla, Georgei.“

Upřeně na ni pohlédl: „Pohovoříme si později.“

„Pohovoříme si teď.“ Mluvila pomalu a zřetelně. „Jestliže se mě dotkneš ještě jednou tak jako poprvé, zabiju tě.“

Hleděl na ni a pousmál se. „Co je to za žerty?“

„To nejsou žerty. Myslím to vážně. Mám pro tebe obchodní nabídku.“

Udivilo ho to. „Tys mě sem pozvala kvůli obchodu?“

„Ano. Nevím, kolika hloupým starým dámám vnucuješ koupi akcií a cenných papírů, ale jsem si jista, že to moc nevynáší.“

Obličej mu potemněl vztekem. „Blázníš? Moje rodina…“

„Tvoje rodina je bohatá, ty nikoli. Moje rodina je bohatá, ale já ne. Jsme na stejně děravé lodi, miláčku. Znám způsob, jak ji změníme v jachtu.“ Stála a pozorovala, jak hněv v jeho tváři ustupuje zvědavosti.

„Nemohla by ses vyjádřit přesněji?“

„Je to zcela jednoduché. Vydědili mě a připravili o obrovský majetek. Mou sestru Alexandru ale ne.“

„Co já s tím mám společného?“

„Když se oženíš s Alexandrou, majetek bude tvůj, totiž náš.“

„Lituji, představa, že budu k někomu trvale připoután, je pro mě neúnosná.“

„Až se to stane,“ ujistila ho Eve, „žádné problémy nebudou. Moje sestra byla vždycky smolařka.“

27

Inzertní společnost Berkley a Mathews byla klenotem mezi agenturami na Madison Avenue. Roční zisky překračovaly míru zisků nejbližších konkurentů dohromady hlavně proto, že kmenovým klientem byla společnost Kruger-Brent, Ltd., a desítky jejích poboček v celém světě. Víc než sedmdesát pět účetních, autorů textů, výtvarných redaktorů, fotografů, grafiků, umělců a expertů na reklamu ve sdělovacích prostředcích bylo zaměstnáno jen pro firmu Kruger-Brent. Nebylo tedy divu, že když Kate Blackwellová zavolala Aaronu Berkleymu a požádala ho o místo v jeho agentuře pro Alexandru, hned se našlo. Kdyby si to Kate přála, udělali by jistě Alexandru třeba prezidentkou agentury.

„Moje vnučka má zájem pracovat v reklamní agentuře,“ informovala Kate Aarona Berkleyho.

Berkley ji ubezpečil, že mají právě volné místo a že Alexandra může přijít, kdy bude chtít.

Nastoupila do práce příští pondělí.

Pár reklamních agentur z Madison Avenue doopravdy sídlilo na Madison Avenue, ale firma Berkley a Mathews byla výjimkou. Vlastnila velkou moderní budovu na rohu Madison a Dvacáté sedmé ulice. Agentura byla rozmístěna v osmi patrech a ostatní poschodí pronajímala. Aby ušetřili jeden plat, Aaron Berkley a jeho partner Norman Mathews se rozhodli dát Alexandru na místo reklamní pracovnice, která nastoupila před šesti měsíci. Zpráva se rychle rozšířila. Když se osazenstvo dozvědělo, že propuštěnou má nahradit vnučka nejmocnějšího klienta agentury, zavládla všeobecná nevole. Alexandru sice neznali, ale nepochybovali o tom, že jde o zhýčkanou mrchu, kterou sem nejspíš posadili, aby je špehovala.

Když se Alexandra ohlásila, doprovodili ji do obrovské moderní kanceláře Aarona Berkleyho, kde ji očekávali Berkley Mathews. Berkley byl vysoký a hubený muž s hustými bílými vlasy a Mathews byl malý, baculatý a úplně holohlavý. Dvě věci měli společné: byli vynikající znalci reklamy, autoři některých z nejslavnějších sloganů posledního desetiletí, a byli to absolutní despotové. Jednali se svými zaměstnanci jako s majetkem a jediný důvod, proč si to zaměstnanci nechali líbit, byl ten, že kdo jednou pracoval u firmy Berkley a Mathews, našel práci u kterékoli podobné agentury na světě. Byl to proslulý tréninkový terén.

Když Alexandra přišla, byl také přítomen Lucas Pinkerton, viceprezident firmy, usměvavý úslužný muž s chladnýma očima. Byl mladší než oba senioři, ale co mu chybělo na věku, to si vynahrazoval mstivostí na podřízených.

Aaron Berkley uvedl Alexandru a usadil ji do pohodlného křesla. „Co vám mohu nabídnout, slečno Blackwellová? Raději kávu, nebo čaj?“

„Nic. Děkuji vám.“

„Tak tedy budete u nás pracovat.“

„Velmi si cením, že mi dáváte takovou příležitost, pane Berkley. Jsem si vědoma, že se musím mnoho učit, ale budu tvrdě pracovat.“

„No, to není potřeba,“ honem se zapojil Norman Mathews. Zarazil se: „Žádný spěch, všechno chce svůj čas.“

„Jsem si jist, že tu budete spokojená,“ dodal Aaron Berkley. „Budete pracovat s nejlepšími lidmi z oboru.“

O hodinu později si Alexandra pomyslela: snad jsou nejlepší, ale nejsou právě nejpřátelštější. Lucas Pinkerton provedl Alexandru a představil ji osazenstvu; přijetí bylo všude ledové. Vzali na vědomí její přítomnost a hned se začali zabývat svými záležitostmi. Alexandra pociťovala jejich odpor, ale nechápala, z čeho pramení. Pinkerton ji zavedl do malého konferenčního salónku naplněného kouřem. U jedné zdi byla skříň s přihrádkami, plná ocenění a vyznamenání udělených uměleckými porotami. Kolem stolu seděli dva muži a žena, všichni tři v oblacích kouře. Žena byla malá a obtloustlá, měla rezavé odbarvené vlasy. Muži kolem třicítky byli bledí a vyhlíželi znepokojeně.

Pinkerton řekl: „To je tvůrčí tým, se kterým budete spolupracovat: Alice Koppelová, Vince Barnes a Marty Bergheimer. To je slečna Blackwellová.“

Všichni tři na ni upřeli oči.

„Opustím vás, abyste se mohli vzájemně poznat,“ dodal Pinkerton. Obrátil se na Vinceho Barnese: „Očekávám, že nová reklama na parfém bude zítra ráno ležet na mém stole. Dohlédněte, aby slečna Blackwellová měla všechno, co potřebuje.“ A odešel.

„Co potřebujete?“ zeptal se Vince Barnes.

Dotaz uvedl Alexandru do střehu: „Myslím, že se potřebuji naučit obchodní reklamní činnosti.“

Alice Koppelová řekla sladce: „To jste přišla na to pravé místo, slečno Blackwellová. Umíráme touhou hrát si na učitele.“

„Nech toho,“ mírnil ji Marty Bergheimer.

Alexandra z toho byla na rozpacích. „Udělala jsem něco, čím jsem se někoho z vás dotkla?“

Marty Bergheimer odpověděl: „Ne, slečno Blackwellová. Máme zrovna trochu fofr. Pracujeme na reklamní kampani jednoho parfému, takže pánové Berkley a Mathews… prostě, záleží jim na tom, abychom to dodali včas.“

„Vynasnažím se nepřekážet,“ slíbila Alexandra.

„To od vás bude roztomilé,“ usmála se Alice Koppelová.

V agentuře si všichni říkali křestním jménem – s výjimkou Alexandry. Ta byla pro každého slečnou Blackwellovou.

„Alexandra,“ řekla.

„Dobře.“

Ani potom ji nikdo neoslovil jinak než „slečno Blackwellová“.

Alexandra byla netrpělivá, chtěla se učit a něčím přispět. Bedlivě naslouchala při poradách, kde to vřelo nápady. Všímala si výtvarných redaktorů, jak ztvárňují své návrhy. Pozorovala, jak Lucas Pinkerton roztrhal na kusy návrh, který mu předložili ke schválení. Byl to protivný průměrný člověk a Alexandře bylo líto jeho podřízených, kteří tím trpěli. Poletovala sem a tam, z jednoho poschodí do druhého, že zasedání s vedením oddělení na schůzky s klienty, na sezení fotografů, na diskuse o strategii podniku. Mlčela, naslouchala a učila se. Ke konci prvního týdne měla pocit, že je tu alespoň měsíc. Vracela se domů vyčerpaná, ne prací, ale napětím, které její přítomnost vyvolávala.

Když se Kate zeptala, jak jí to v práci jde, odpovídala: „Prima, babi. Je to moc zajímavé.“

„Jsem si jista, že se ti bude dařit, Alex. Kdyby se vyskytly nějaké problémy, hned zajdi za panem Berkleym nebo panem Mathewsem.“

To byla ovšem poslední věc, kterou by Alexandra udělala.

Příští pondělí nastupovala do práce s rozhodnutím, že tomu musí přijít na kloub. Každé dopoledne i odpoledne měli přestávku na kávu; semlelo se při ní kdeco.

„Slyšeli jste o tom fóru v National Media? Nějaký génius tam chtěl upoutat pozornost ke svému podniku, tak otiskli finanční zprávu v The New Yorku Times červeně!“

„Vzpomínáš, jak chtěla ta letecká společnost prorazit s heslem Létejte bez manželky? Byla to katastrofa; společnost pak rozeslala uznalé dopisy manželkám a ty je zahrnuly dotazy, s kým manžel letěl…“

Vstoupila Alexandra; konverzace uvízla na mrtvém bodě.

„Můžu vám nalít kávu, slečno Blackwellová?“

„Děkuji vám. Zvládnu to sama.“

Rozhostilo se ticho. Alexandra si nalila kávu z kávovaru. Jen odešla, konverzace se zase rozproudila.

„Slyšeli jste o Čistém mýdlu, jak ho museli stáhnout? Ta modelka s andělskou tváří, co ho předváděla, je pornohvězda…“

V poledne Alexandra nabídla Alici Koppelové: „Nešla byste na oběd, mohly bychom…“

„Bohužel, mám schůzku.“

Alexandra pohlédla na Vinceho Barnese. „Já taky,“ řekl. Obrátila se k Martymu Bergheimovi. „Mám něco smluveno.“

Alexandru to tak rozrušilo, že neměla na oběd ani pomyšlení. Cítila se mezi kolegy uboze a začalo ji to dopalovat. Nechtěla se však vzdát. Musí je přece přesvědčit, že je jednou z nich, přestože se jmenuje Blackwellová. Chodila na schůze a naslouchala Aaronu Berkleymu a Normanu Mathewsovi a Lucasi Pinkertonovi, pánům s břitkým úsudkem znalců, kteří se snažili dělat svou práci, jak nejlépe dovedli. Alexandra k nim pociťovala sympatie, ale oni o to nestáli. Nestáli o ni.

Alexandra počkala tři dny a zkusila to znovu. Řekla Alici Koppelová: „Slyšela jsem, že je tu poblíž kouzelná italská hospůdka…“

„Italská jídla nejím.“

Obrátila se na Vinceho Barnese. „Držím dietu.“

Ohlédla se na Martyho Bergheimera. „Mám chuť na cínu.“

Alexandra zrudla. Nechtějí, aby je někdo se mnou viděl. Ať jdou do háje, všichni! Měla toho plné zuby. Snažila se spřátelit tak, jak to uměla, a pokaždé ji odvrhli. Udělala chybu, že si vybrala tuhle agenturu. Poohlédne se po něčem jiném, v nějakém podniku, se kterým nemá babička nic společného. Dá výpověd na konci týdne. Ale jen tak na mě nezapomenete, pomyslela si vztekle.

Ve čtvrtek v jednu odešli všichni na oběd, kromě spojovatelek v telefonní ústředně. Alexandra zůstala. Všimla si, že v kancelářích vedení byla různá oddělení propojena na interkomu, takže když chtěli šéfové mluvit s někým z podřízených, stačilo, aby zmáčkli knoflík na ovládacím panelu, kde byla na kartičkách napsána jména jednotlivých zaměstnanců. Alexandra vklouzla do opuštěných kanceláří Aarona Berkleyho, Normana Mathewse a Lucase Pinkertona a celou hodinu přemisťovala kartičky. Odpoledne Lucas Pinkerton stiskl tlačítko, které ho spojovalo s vedoucím oddělení, a řekl: „Tak zvedněte ten svůj zadek. Okamžitě!“

Chvíli panovalo zaražené ticho a pak zařval Norman Mathews: „Prosím?“

Pinkerton zíral na přístroj jak přimražený. „To jste vy, pane Mathewsi?“

„To si pište, že já. Vy koukejte zvednout ten svůj podělaný zadek. Ale fofrem!“

O chvíli později jeden zaměstnanec stiskl tlačítko na ovládacím panelu a spustil: „Mám tu pro vás nějaké výtisky, pojďte je odnést dolů.“

„Co že máte?“ zabouřil hlas Aarona Berkleyho.

To byl počátek divokého zmatku. Trvalo celé hodiny, než se vše dalo do pořádku, a byly to nejpodařenější hodiny, které zaměstnanci firmy Berkley a Mathews kdy prožili. Co chvíli malér: skákali radostí. Vedoucí pracovníci byli obtěžováni požadavky, aby doručili zásilku, spravili porouchaný záchod nebo doběhli pro cigarety. Aaron Berkley, Norman Mathews a Lucas Pinkerton zobraceli podnik vzhůru nohama ve snaze objevit pachatele, ale nikdo nic nevěděl.

Jediný člověk, který viděl Alexandru v poledne pobíhat z kanceláře do kanceláře, byla Fran z telefonní ústředny, ale protože nenáviděla své bossy víc než Alexandru, řekla jen: „Neviděla jsem tu živou duši.“

V noci, když Fran spala s Vincem Barnesem, prozradila mu, co se přihodilo.

Nadzdvihlo ho to z postele: „Blackwellovic holka? Ta že to udělala? To jsem blázen.“

Nazítří ráno, když Alexandra vstoupila do kanceláře, očekávali ji tam Vince Barnes, Alice Koppelová a Marty Bergheimer. Beze slova na ni zírali. „Stalo se snad něco?“ zeptala se Alexandra.

„Ale vůbec ne, Alex,“ řekla Alice Koppelová. „Kluci a já bychom byli rádi, kdybys s námi šla na oběd. Známe tu italskou hospůdku tady poblíž…“

28

Od dětských let měla Eve Blackwellová schopnost manipulovat s lidmi a byla si jí vědoma. Nejdřív to pro ni byla jen hra, ale teď začínalo jít do tuhého. Její sestra intrikánka a mstivá stará babička ji bezohledně, krutě připravily o skvělou budoucnost, která jí právem náležela. Za všechno, co jí udělaly, pěkně zaplatí! Eve se ukájela tou představou. Měla teď jejich životy ve svých rukou.

Pečlivě a puntičkářsky vypracovala plán do všech podrobností. George Mellis zpočátku nebyl zrovna ochotným spiklencem.

„Kristepane, je to moc nebezpečné. Nemám zapotřebí nechat se zatáhnout do něčeho podobného. Seženu tolik peněz, kolik potřebuji,“ namítal.

„A jak,“ ptala se Eve opovržlivě. „Že budeš spát s kdejakou tlustou bábou s modrým přelivem? Takhle chceš strávit zbytek života? A co až trochu přibereš na váze a začnou se ti dělat vrásky kolem očí? Kdepak, Georgei, nikdy se ti nenaskytne lepší příležitost. Když mě poslechneš, můžeme se dostat k pohádkovému bohatství. Bude to naše, rozumíš?“

„Jak to víš, že se to povede?“

„Protože jsem nejlepší žijící expert na svou babičku a sestru. Věř mi. Vyjde to!“

Eve vypadala sebejistě, ale měla něco v záloze a potřebovala k tomu George Mellise. Věděla, že sama roli sehraje dobře, ale jím si jistá nebyla. Byl nespolehlivý, a tady nesmělo dojít k žádné chybě. Jediný krok vedle a celý plán se zhroutí!

Teď mu řekla: „Rozhodni se. Půjdeš do toho, nebo ne?“

Chvíli si ji zkoumavě prohlížel. „Jdu do toho,“ přistoupil k ní a pohladil ji po zádech. Chraplavě dodal: „Jdu do toho se vším všudy.“

Eve pocítila prudké sexuální vzrušení: „Dobře,“ souhlasila. „Ale budeme to dělat po mém.“

Ocitl se v posteli. Když se svlékl do naha, byl to nejkrásnější člověk, jakého kdy Eve viděla. A nejnebezpečnější, ale to ji jen ještě více vzrušovalo. Měla teď zbraň, mohla ho ovládat. Pohrávala si s jeho tělem, pomalu se pohybovala dolů ke slabinám, zahrnovala ho škádlivými kousavými polibky až k erekci.

„Udělej mi to, Georgei,“ řekla Eve. „Obrať se.“

„Ne. Jak mně se to líbí.“

„Mně se to nelíbí.“

„Já vím. Ty by sis mě chtěl osedlat jako chlapečka, viď, miláčku? To já nechci. Jsem ženská, lehni si na mě.“

Vyšvihl se na ni a vsunul do ní zduřelý penis. „Nemůžu se takhle ukojit, Eve.“

„To mě nezajímá, srdíčko moje. Já můžu.“

Začala pohybovat hýžděmi, narážela na něho a cítila, jak do ní proniká stále hlouběji. Měla jeden orgasmus za druhým a viděla, jak narůstá jeho frustrace. Potřeboval by ji zraňovat, slyšet výkřiky bolesti, ale neodvažoval se.

„Ještě!“ rozkazovala Eve. A on drtil svým tělem její tělo, dokud hlasitě neprojevovala rozkoš.

Pak ulehl vedle ní. Sáhl jí na prsa. „Teď já…“

„Jdi se obléknout,“ řekla úsečně.

Vstal, celý vzteklý a rozechvělý. Eve ležela v posteli a pozorovala, jak se obléká, na tváři upjatý úsměv.

„Byl jsi hodný chlapeček, Georgei. Zasluhuješ odměnu. Seznámím tě s Alexandrou.“

Přes noc se pro Alexandru všechno změnilo. Čin, kterým se poslední den chtěla vypořádat s firmou, se proměnil v triumf. Z outsidera se stala hrdinkou. Zvěst o tom, co provedla, se rychle rozšířila po celé Madison Avenue.

„Stala ses legendou,“ křenil se Vince Barnes.

Konečně byla jednou z nich.

Alexandru práce bavila, nejvíc ranní tvůrčí porady. Uvědomovala si, že u téhle profese nechce zůstat celý život, ale zatím si nebyla jistá, co vlastně chce dělat. Za poslední dobu dostala několik nabídek k sňatku, jeden či dva se ji pokoušeli svést, ale něco tomu chybělo. Prostě zatím nepadla na toho pravého.

V pátek Alexandře zavolala Eve a pozvala ji na oběd.

„Právě otevřeli novou francouzskou restauraci. Prý se tam výborně jí.“

Alexandru potěšilo, že slyší Eve. Měla o ni starost. Volala jí dvakrát třikrát týdně, ale Eve nikdy neměla čas. A proto tentokrát, přestože už na ten den byla zadaná, odpověděla: „Strašně ráda s tebou poobědvám.“

Restaurace byla luxusní, u baru posedávali stálí hosté a čekali, až se uvolní stůl. Eve použila k rezervaci babiččina jména. Dopalovalo ji to, ale slibovala si: Jen počkej. Jednou mě ještě budeš prosit, abys mohla jíst ve své ztracené hospodě.

Jen se Eve posadila, vstoupila Alexandra. Pozorovala sestru, když ji šéf podniku doprovázel ke stolu, a měla podivný pocit, jako by viděla přicházet sebe.

Přivítala Alexandru polibkem na tvář. „Vypadáš úplné báječně, Alex. Ta práce ti jde k duhu.“

Objednaly si a začaly si povídat.

„Jak se ti daří v práci?“ zeptala se Eve.

Alexandra jí vylíčila všechny příhody a Eve jí předložila patřičně upravenou verzi o svém životě. Když byly v nejlepším, Eve se ohlédla. George Mellis už tu byl. Díval se na ně – docela vyvedený z konceptu. Bože můj, uvědomila si Eve, on neví, která jsem.

„Georgei!“ zvolala.

Otočil se k ní s úlevou: „Eve!“

Eve řekla: „To je ale milé překvapení.“ Kývla na sestru: „Nevím, jestli se znáte, Alex, mohu ti představit George Mellise?“

George uchopil Alexandřinu ruku a prohlásil: „Jste okouzlující.“ Eve se před ním zmínila, že jsou dvojčata, ale jeho nenapadlo, že si budou tolik podobné.

Alexandra byla Georgem fascinovaná.

Eve se zeptala: „Nechcete s námi posedět?“

„Rád, ale bohužel, mám nějakou schůzku a už mám zpoždění. Snad někdy jindy.“ Podíval se na Alexandru: „Doufám, že brzy.“

Dívaly se za ním, jak odchází. „Bože na nebi! Kdo je to?“ zeptala se Alexandra.

„Ale, jeden z přátel Nity Ludwigové. Seznámili jsme se u ní na večírku.“

„Přeskočilo mi snad, nebo je opravdu tak úžasný, jak se mi zdá?“

Eve se zasmála: „Můj typ to není, ale ženy ho většinou považují za atraktivního.“

„To věřím. Je ženatý?“

„Ne. Ale ne že by se žádná nepokoušela dostat ho k oltáři. Je velmi bohatý. Dalo by se říci, že má všechno: figuru, peníze, společenské postavení.“ A Eve obratně změnila téma.

Když Eve požádala o účet, vrchní číšník jí sdělil, že účet vyrovnal pan Mellis.

Alexandra nebyla schopna přestat na něho myslet.

V pondělí odpoledne jí Eve zavolala: „Tedy drahoušku, zdá se, že jsi měla úspěch. George Mellis volal a prosil mě o tvé telefonní číslo. Nevadí ti, že jsem mu ho dala?“

Alexandru samotnou udivilo, když si uvědomila, že se směje. „Jestli tě opravdu nezajímá…“

„Řekla jsem ti to přece. Není můj typ.“

„Potom jsem ráda, žes mu dala moje číslo.“

Ještě chvíli si povídaly a Eve zavěsila. Položila sluchátko a vzhlédla ke Georgeovi, který ležel vedle ní v posteli nahý. „Dáma řekla ano.“

„Tak kdy?“

„Až ti řeknu.“

Alexandra se pokoušela zapomenout, že George Mellis sháněl její telefonní číslo, ale čím víc se snažila myšlenku na něho zapudit, tím víc jí ležel v hlavě. Nikdy ji zvlášť nepřitahovali krásní muži, protože se přesvědčila, že jsou většinou egocentričtí. Ale George Mellis, to je něco jiného, říkala si Alexandra. Má v sobě něco… zkrátka, byla jím unesená. Dotek jeho ruky ji rozechvěl. Jsi blázen, přesvědčovala sama sebe. Sotva jsi ho zahlédla.

Nezavolal celý týden a Alexandřina netrpělivost přerůstala ve frustraci. Do háje s ním! Našel si nějakou jinou. Tak dobře!

Když koncem příštího týdne zazvonil telefon a Alexandra uslyšela jeho hluboký chraplavý hlas, její vztek se rozptýlil, jako když mávne čarovným proutkem.

„Tady George Mellis,“ představil se. „Krátce jsme se setkali, když jste byla se sestrou na obědě. Eve mi řekla, že vám mohu zavolat.“

„Zmínila se mi o tom,“ řekla Alexandra. „Při té příležitosti –díky za oběd.“

„Vy si zasluhujete hostinu. Vy si zasluhujete pomník.“

Alexandru pobavilo jeho výstřední vyjadřování.

„Rád bych vás pozval na večeři, někdy.“

„Proč… já… ano. Bylo by to milé.“

„Skvělé. Kdybyste řekla ne, zabil bych se.“

„Prosím, nedělejte to. Nerada jím sama.“

„Já také. Znám malou restauraci na Mulberry Street. Matoon’s. Je to taková zapadlá štace, ale jídlo je…“

„Matoon´s! To místo zbožňuji,“ zvolala Alexandra. „Vy to tam znáte?“ s údivem v hlase se ptal George. „Ovšem.“

George se podíval na Eve a zašklebil se. Obdivoval její důvtipnost. Informovala ho o všem, co má sestra v oblibě a co jí vadí. George Mellis tak věděl všechno, co bylo třeba o Alexandře znát.

Když George konečně položil telefonní sluchátko, Eve si pomyslela: Rozjelo se to.

Byl to nejkouzelnější večer Alexandřina života. Hodinu před příchodem George Mellise jí donesli dvanáct růžových nafukovacích balónků s vetknutou orchidejí. Alexandra se poněkud strachovala, jestli ji představivost neunesla příliš daleko od reality, ale jakmile ho znovu spatřila, obavy padly. Opětovně ji přemohla jeho přitažlivost.

Vypili doma drink a odebrali se do restaurace.

„Chcete si prohlédnout jídelní lístek?“ zeptal se George. „Nebo vám smím objednat sám?“

Alexandra tu měla svá oblíbená jídla, ale chtěla se mu zavděčit. „Proč byste neobjednal vy?“

Objednal všechno, co měla nejraději, a jí připadalo, že čte její myšlenky. Začali nadívanými artyčoky a pokračovali telecím á la Matoon – specialitou zdejší kuchyně – a jako přílohu si dali jemné těstoviny s názvem andělské vlasy. Měli salát, který George sám zručně namíchal.

„Vaříte?“ ptala se Alexandra.

„Mám takovou vášeň. Maminka mě to naučila. Je vynikající kuchařka.“

„Udržujete s rodinou blízké vztahy, Georgei?“

Usmál se a Alexandra si pomyslela, že je to ten nejnádhernější úsměv, jaký kdy spatřila.

„Jsem Řek,“ řekl prostě. „Jsem nejstarší ze tří bratří a dvou sester, jsme si velmi blízcí.“ V jeho očích se objevil smutný záblesk. „Opustit je bylo pro mě to nejtěžší v životě. Otec a bratři naléhali, abych zůstal. Máme velký podnik a domnívali se, že mě tam potřebují.“

„Proč jste nezůstal?“

„Asi vám budu připadat jako blázen, ale dávám přednost vlastní cestě. Vždycky jsem těžko snášel jakékoli dary a rodinný podnik, to je dar, který otec dostal od dědečka. Já od otce nic nechci. Ať můj podíl připadne bratrům.“

Jak jen ho Alexandra obdivovala…

„A kromě toho, kdybych zůstal v Řecku, nikdy bych vás nepotkal.“

Alexandra cítila, jak rudne. „Nikdy jste nebyl ženatý?“

„Ne. Jednou jsem se málem zasnoubil, ale v poslední chvíli jsem pochopil, že něco není v pořádku.“ Naklonil se k ní a zvážněl. „Překrásná Alexandro, třeba mě budete pokládat za staromódního, ale když se ožením, bude to navždycky. Jedna mi stačí, ale musí to být ta pravá.“

„Myslím, že je to krásné,“ tiše dodala Alexandra.

„A co vy? Byla jste už někdy zamilovaná?“ zeptal se George Mellis.

„Ne.“

„Jaká smůla pro někoho, ale jaké štěstí…“

Vtom přistoupil číšník s dezertem. Alexandra zmírala touhou, aby to George dopověděl, ale zároveň měla strach.

Nikdy se s nikým necítila tak dokonale uvolněná. Vypadalo to, že ho hluboce zajímá všechno, co se jí týká, a tak mu vyprávěla o svém dětství, o životě, o svých zkušenostech, které si dosud nechávala jen pro sebe.

George Mellis se pyšnil tím, že je na ženy expert. Věděl, že krásné ženy jsou zpravidla velmi nejisté, protože se muži soustředí na krásu a žena si připadá spíš jako loutka než živý člověk. Když byl pohromadě s krásnými ženami, nikdy se nezmiňoval o jejich zevnějšku. Dával jim možnost, aby si myslely, že ho zaujalo jejich nitro, a aby měly pocit, že je jediným mužem, který sdílí jejich sny. Pro Alexandru to byl mimořádný zážitek. Vyprávěla Georgeovi o Kate a Eve.

„Vaše sestra nežije s vámi a s vaší babičkou?“

„Ne. Ona… Eve chtěla mít vlastní byt.“

Alexandra si nemohla srovnat v hlavě, jak je možné, že na George Mellise nezapůsobila její sestra. Tak či onak, byla ráda. Během večeře si povšimla, že v restauraci nebylo ženy, která by se po Georgeovi neohlédla, zato on se ani jednou nepodíval kolem sebe a žádná ho nezajímala.

Při kávě George řekl: „Nevím, máte-li ráda jazz, ale je takový klub na St. Marks Place, jmenuje se Five Spot…“

„Hraje tam Cecil Taylor!“

Udiveně na Alexandru pohlédl: „Byla jste tam?“

„Mockrát!“ smála se. „Mám ho strašně ráda. Je neuvěřitelné, jak se ve všem shodujeme.“

George klidně odpověděl: „Takový malý zázrak.“

Naslouchali Cecilově kouzelné hře na klavír, dlouhým sólovým partům, prostorem se nesla arpeggia a glissanda. Pak zašli do baru na Bleecker Street, kde nejrůznější hosté popíjeli, jedli praženou kukuřici, házeli šipkami a poslouchali dobrou klavírní muziku. Alexandra přihlížela, když si to George rozdal v házení šipkami s jedním ze stálých hostů. Ten chlapík byl dobrý, ale neměl vůbec šanci. George hrál soustředěně a s takovým zápalem, až z něho šel strach. Byla to jen hra, ale oddal se jí, jako by mu šlo o život. Je to muž, který vždycky zvítězí, pomyslela si Alexandra.

Byly dvě hodiny po půlnoci, když opouštěli bar, a Alexandra byla nešťastná, že už večer končí.

George seděl vedle Alexandry v rolls-roycu, který si pronajal i se šoférem. Nemluvil. Jen se na ni díval. Podobnost sester byla ohromující. Zajímalo by ho, mají-li také stejná těla. Představoval si sebe a Alexandru v posteli, jak řičí bolestí a vzlyká.

„Na co myslíte?“ zeptala se Alexandra.

Podíval se stranou, takže mu neviděla do očí.

„Vysmějete se mi.“

„Nevysměju. Slibuji.“

„Nebudu vám to mít za zlé. Myslím, že mě obecně pokládají za něco jako playboye. Víte, ten způsob života, jachting, večírky, party a tak.“

„Ano.“

Upřel na Alexandru potemnělý pohled. „Myslím, že jste jediná žena, která by tohle všechno dokázala změnit. Navždycky.“

Alexandře se zrychlil tep: „Nevím, co bych řekla.“

„Prosím, neříkejte nic.“ Jeho rty byly velmi blízko a Alexandra byla celá nedočkavá. Ale on se ani nepohnul. O nic se nepokousej, varovala ho Eve. Ne první večer. Jestli to uděláš, staneš se jedním z dlouhé řady Romeů, kteří umírají, aby si sáhli na ni a na její majetek. Ona musí udělat první krok.

A tak George Mellis jemně svíral Alexandřinu ručku, dokud vůz měkce nepřistál přede dveřmi. Obrátila se k němu a řekla: „Nenacházím slova, abych vám pověděla, jaký to byl nádherný večer.“

„Byl kouzelný.“

Alexandrin úsměv byl tak jasný, že mohl osvítit celou ulici.

„Dobrou noc, Georgei,“ zašeptala. A zmizela v domě.

Za čtvrt hodiny zazvonil u Alexandry telefon: „Víte, co jsem právě teď udělal? Zavolal jsem rodině. Řekl jsem jim, že jsem potkal nádhernou ženu a strávil s ní celý večer. Krásné sny, půvabná Alexandro.“

Když zavěsil, pomyslel si: Až se ožením, zavolám rodině. A řeknu jim, že si můžou korporativně trhnout nohou.

29

Po Georgei Mellisovi nebylo ani památky. Ani dnes, ani nazítří, po celý zbytek týdne. Pokaždé když zazvonil telefon, utíkala ho zvednout, ale pokaždé zůstala zklamaná. Lámala si hlavu, co udělala špatně. Znovu si vybavovala ten večer: „Myslím, že jste jediná žena, která by tohle všechno dokázala změnit. Navždycky…“ A pak: „Zavolal jsem rodině. Řekl jsem jim, že jsem potkal nádhernou ženu a strávil s ní celý večer…“ Alexandra si vymýšlela horu důvodů, proč George nevolá. Něčím se prohřešila, ale netušila čím.

Příliš ho zaujala, on se teď bojí lásky a rozhodl se víckrát se s ní nevidět. Usoudil, že Alexandra není jeho typ.

Postihlo ho nějaké strašné neštěstí a teď leží bezmocný v nemocnici.

Zemřel.

Když už to Alexandra nemohla vydržet, zavolala Eve.

Přemohla se a celou minutu si s Eve nezávazně povídala. Pak vybuchla: „Eve, neslyšelas náhodou v poslední době o Georgei Mellisovi?“

„Ne, proč? Myslela jsem, že ti měl volat kvůli nějaké večeři.“

„Byli jsme spolu na večeři, minulý týden.“

„A od té doby jsi o něm neslyšela?“

„Ne.“

„Nejspíš má moc práce.“

Nikdo nemůže být takhle zaměstnaný, pomyslela si Alexandra. Nahlas řekla: „Pravděpodobně.“

„Zapomeň na George Mellise, drahoušku. Je tu jeden ohromně zajímavý Kanaďan, ráda bych vás seznámila. Patří mu jakási letecká dopravní firma…“

Když Eve zavěsila, pohodlně se usadila a usmívala se. Kdyby tak babička viděla, jak mistrně dovede všechno zařídit.

„Hele, co je s tebou?“ zeptala se Alice Koppelová.

„Promiň,“ hlesla Alexandra.

Celé odpoledne se na každého utrhovala. Už to byly dva týdny, co nic nevěděla o Georgei Mellisovi, a byla značně rozmrzelá, ne kvůli němu, ale kvůli sobě, protože na něho nedokázala zapomenout. Neměl k ní přece žádné závazky. Byli cizinci, kteří spolu strávili jeden večer, a ona se chová, jako by očekávala, že budou mít hned svatbu. Bože můj. George Mellis mohl mít kteroukoli ženu na světě. Proč by, k čertu, měl chtít právě ji?

I babička si všimla, jak je Alexandra podrážděná. „Co je s tebou, dítě? Musíš tolik pracovat v té agentuře?“

„Ne, babi. To jen… já jsem poslední dobou špatně spala.“

Pokud spala, měla erotické sny o Georgei Mellisovi. Do háje s ním! Litovala, že ji Eve vůbec kdy s tím mužem seznámila.

Telefon se ozval následující dopoledne. „Alex? George Mellis.“ Byl to ten hluboký hlas z jejích snů.

„Alex? Jste tam?“

„Ano, jsem tu.“ Zmítaly jí různorodé pocity. Nevěděla, jestli se má smát, nebo plakat. Byl to bezohledný, samolibý sobec, a co na tom záleželo, jestli ho ještě někdy uvidí.

„Chtěl jsem vám zavolat dřív,“ omlouval se George. „Ale právě jsem se vrátil z Athén.“ Alexandře se zrychlil tep. „Byl jste v Athénách?“

„Ano. Pamatujete se na ten večer, který jsme spolu strávili?“ Jak by se nepamatovala.

„Příští ráno mi telefonoval Steve, můj bratr. Otec měl srdeční záchvat.“

„Ach, Georgei!“ Cítila se provinile, vždyť si o něm myslela takové nepěkné věci. „Jak se mu daří?“

„Zlepšuje se to, díkybohu. Ale cítil jsem se prachmizerně. Prosil mě, abych se vrátil do Řecka a převzal vedení rodinného podniku.“

„Souhlasil jste?“ zadržela dech.

„Ne.“

Vydechla si.

„Teď vím, že moje místo je tady. Nebylo dne ani hodiny, abych na vás nemyslel. Kdy vás uvidím?“ Okamžitě. „Mohla bych dnes večer.“

Užuž měl na jazyku další Alexandřinu oblíbenou restauraci, ale řekl: „Výborně, kde by se vám to líbilo?“

„Kdekoli. Je mi to lhostejné. Nechtěl byste povečeřet u nás doma?“

„Ne.“ Ještě nebyl připraven na setkání s Kate. Cokoli budeš podnikat, drž se zpátky od Kate Blackwellové. Ta bude největší překážkou. „Stavím se pro vás v osm,“ navrhl George.

Alexandra zavěsila, políbila Alici Koppelovou, Vinceho Barnese a Marty Bergheimera a zvolala: „Utíkám k holiči. Uvidíme se zítra.“

Dívali se za ní, jak vyběhla z kanceláře.

„V tom je chlap,“ usoudila Alice Koppelová.

Večeřeli v Maxwell’s Plum. Vrchní je vedl kolem obleženého podkrovního baru dolů po schodech do restaurace. Objednali si.

„Vzpomněla jste si na mě alespoň jednou, co jsem byl pryč?“ zeptal se George.

„Ano.“ Připadalo jí, že s tímto mužem, který je tak otevřený a zranitelný, může jednat zcela upřímně. „Když jsem o vás neměla žádnou zprávu, říkala jsem si, že se muselo stát něco strašného. Měla jsem pocit, že už to nevydržím ani den.“

Všechny body pro Eve, říkal si George. Nic nepodnikej, nařídila mu Eve. Dám ti vědět, kdy jí máš zavolat. Poprvé George pochopil, že plán opravdu funguje. Doteď si s představou, že by řídil blackwellovský kapitál, pohrával jaksi okrajově, úplně tomu nevěřil. Byla to jen taková hra mezi ním a Eve. Když se teď díval na Alexandru, jak proti němu sedí, oči plné zjevného obdivu, uvědomil si, že to přestává být pouhá hra. Alexandra byla jeho. To byl první krok plánu. Další mohou být nebezpečné, ale s Evinou pomocí to zvládnou.

Celou cestu ujdeme společně, Georgei, a podělíme se o všechno spravedlivě.

George Mellis neměl důvěru v partnerské vztahy. Až bude mít, co chce, až bude o Alexandře rozhodovat, pak se postará o Eve. Ta myšlenka ho blažila.

„Usmíváte se,“ řekla Alexandra.

Položil ruku na její a jeho dotek ji rozehříval. „Myslím na to, jak je to nádherné být takhle spolu. Myslím na to, jaké by to bylo, být spolu všude.“ Sáhl do kapsy a vyndal krabičku se šperkem: „Něco jsem vám přivezl z Řecka.“

„Ale Georgei…“

„Otevřete to, Alex.“

V krabičce byl nádherný diamantový náhrdelník. „Je překrásný!“

Byl to ten, který vzal Eve. Klidně jí ho můžeš dát, řekla mu. Alexandra ho nikdy neviděla. „To je příliš. Opravdu.“

„Nic to není. Uděláte mi radost, když ho budete nosit.“

„Já…“ Alexandra se chvěla. „Děkuji vám.“ Podíval se na její talíř. „Nic jste nesnědla.“

„Nemám hlad.“

Viděl její pohled a pocítil známý povznášející pocit moci a převahy: tenhle pohled znal u žen krásných i ošklivých, bohatých i chudých, a využíval ho. Tak či onak, všechny mu něco daly. Ale tahle mu měla dát víc než všechny ostatní dohromady.

„Co byste teď chtěla dělat?“ Jeho chraplavý hlas zněl vyzývavě.

Přijala tu výzvu, prostě a otevřeně: „Chtěla bych být s vámi.“

George Mellis mohl být na své apartmá pyšný. Skvostný byt, zařízený milenci, muži i ženami, kteří se snažili koupit si jeho city prostřednictvím darů a dočasně měli úspěch.

„Máte rozkošný byt,“ zvolala Alexandra.

Přistoupil k ní a pootočil si ji tak, že se diamantový náhrdelník zablyštěl v tlumeném světle.

„Hodí se k tobě, miláčku.“

Jemněji políbil a pak stále naléhavěji a Alexandra se bez zdráhání nechala dovést do ložnice. Místnost byla v modrých tónech, nábytek vkusný, prozrazující muže. Uprostřed trůnila obrovská postel. George vzal opět Alexandru do náručí a cítil, jak se chvěje. „Jsi v pořádku, drahá?“

„Já… jsem trochu nervózní.“ Měla strach, aby ho nezklamala. Zhluboka se nadechla a začala si rozepínat šaty.

George zašeptal: „Nech mě, pomůžu ti.“ Začal svlékat tu nádhernou blondýnku a rozpomínal se na Evina slova: Kontroluj se. Jestli to uspěcháš, jestli přijde na to, jaký jsi ve skutečnosti dobytek, nikdy víc ji neuvidíš. Chápeš to? Pěsti si schovej pro svoje kurvy a pěkné chlapečky.

A tak Alexandru něžně svlékal a prozkoumával její nahotu. Měla opravdu stejné tělo jako Eve, překrásné, zralé a plné. Zmáhala ho nepřekonatelná touha poničit tu bílou jemnou pleť, ztlouct ji a donutit křičet. Jestli jí ublížíš, už ji víckrát neuvidíš.

Svlékl ji a přivinul k sobě. Stáli, hleděli na sebe a pak George něžně dovedl Alexandru do postele a začal ji dlouze a láskyplně líbat, jazyk a ruce zkušeně nacházely ta pravá místa jejího těla, až už nebyla schopna dočkat se.

„Prosím, prosím, už!“

Nalehl na ni a ona se propadla do extáze téměř neúnosné. Když pak zůstala tiše ležet v jeho objetí, vzdychla: „Miláčku, doufám, žes měl stejně nádherný pocit jako já.“

Zalhal: „Bylo to krásné.“

Tulila se k němu a nevěděla, proč pláče, snad z té krásy a rozkoše.

George ji konejšil: „No, no, všechno je báječné.“ A bylo.

Eve na něho může být hrdá.

V každém milostném vztahu se objevují nedorozumění, žárlivost, zraňující momenty, ale romance Alexandry a George se odehrávala bez jediného kazu. Pod pečlivým Eviným vedením byl George schopen dovedně ovládnout jakýkoli Alexandřin cit. Znal její úzkosti, představy, vášně a averze, byl vždy po ruce, když cokoli potřebovala. Věděl, jak ji rozesmát, a věděl, co ji rozpláče. Alexandra byla uchvácená intimními styky s Georgem, ale on trpěl. Když spolu byli v posteli a naslouchal jejím výkřikům, její vzrušení v něm vyvolávalo horečnatý stav. Přál si krutěji zmučit, donutit ji k divokému nářku, aby si i on přišel na své. Ale byl si vědom toho, že by tak zmařil všechny plány. Jeho frustrace narůstala. Čím víc se milovali, tím víc jeho nenávist k Alexandře rostla.

Existovala jiná místa, kde mohl George najít zadostiučinění, ale uvědomoval si, že se musí mít na pozoru. Pozdě v noci obcházel neznámé bary a diskotéky, tu sebral opuštěnou vdovu hledající zábavu najeden večer, tu mladíčka žíznícího po lásce, jindy prostitutku lačnou peněz. Zatáhl je do některého z hodinových hotýlků na West Side, v Bowery nebo Greenwich Village. Nikdy se nevracel do stejného hotelu, nebyl by tam ostatně vítán. Jeho sexuální partneři byli zpravidla nalezeni buď v bezvědomí, nebo omráčení, ztlučení a pokrytí spáleninami od cigaret.

George se vyhýbal masochistům. Bolest, kterou jim působil, je rozjařovala a to ubíralo na jeho vlastní rozkoši. Chtěl je slyšet naříkat a prosit o slitování, tak jako jeho v dětství otec přiváděl k nářku a nutil ho prosit o slitování. Otec ho trestal za sebemenší přestupky a bil ho někdy až do bezvědomí. Když bylo Georgeovi osm roků a otec ho nachytal nahého s chlapcem ze sousedství, zbil ho tak, až z něho prýštila krev, a aby mu zašla na něco podobného chuť, přitiskl mu hořící cigaretu na penis. Povrchové rány se zhojily, ale ty vnitřní byly trvalé.

George Mellis měl divokou, vášnivou povahu svých helénských předků. Nebyl s to unést myšlenku, že ho někdo kontroluje. Obtížné ponižování od Eve Blackwellové snášel jen proto, že ji potřeboval. Až bude mít blackwellovský majetek pod palcem, potrestají tak, že bude prosit o smrt. Setkání s Eve byla ta nejšťastnější příhoda jeho života. Štěstí pro mě, uvažoval George. Smůla pro ni.

Alexandra nevycházela z nadšení: George přesně věděl, jaké poslat květiny, dárky, knížky, aby ji potěšily. Když spolu šli do muzea, vzrušovaly ho stejné obrazy jako ji. Nemohla pochopit, jak je možné, že mají tak stejné pocity, vkus. Hledala nějakou chybičku, ale opravdu ji u něho nenacházela. Byl perfektní. Stále víc si přála ho představit Kate.

George ale vždy našel nějakou omluvu, aby setkání odvrátil.

„Proč, miláčku? Bude se ti líbit. A ráda bych vás seznámila.“

„Věřím, že je úžasná,“ reagoval George ostýchavě. „Ale mám strach, že se jí pro tebe nebudu zdát dost dobrý.“

„To je přece směšné!“ Jeho skromnost na ni zapůsobila. „Babi tě bude zbožňovat.“

„Co nevidět,“ slíbil Alexandře. „Jen jak seberu dostatek odvahy.“

Jednou v noci si o babičce s Eve promluvili.

Zapřemýšlela: „Dobře. Musíš to absolvovat, dřív nebo později. Ale musíš si dávat pozor každou minutu. Je to mrcha. A extra vychytralá mrcha. Ani chvilku ji nepodceňuj. Jestli vzbudíš nějaké podezření, vyrve ti srdce z těla a hodí ho psům.“

„Nač ji vůbec potřebujeme?“ ptal se George.

„Jestli uděláš něco, co by Alexandru postavilo proti ní, jsme všichni vyřízení.“

Alexandra ještě nikdy nebyla tak nervózní. Poprvé měli povečeřet dohromady, George, Kate a Alexandra, a ona si přála, aby se nic nepokazilo. O nic na světě nestála tolik jako o to, aby George a Kate našli v sobě zalíbení, aby babička pochopila, jak báječný je George, a aby George ocenil Kate Blackwellovou.

Kate dosud neviděla svou vnučku tak šťastnou. Alexandra se seznámila se spoustou vynikajících mladých mužů, ale žádný ji nezaujal. Kate se rozhodla dobře si prohlédnout onoho muže, který její vnučku uchvátil. Měla letitou zkušenost s lovci peněz a v žádném případě nehodlala dát Alexandru napospas někomu takovému.

Bedlivě se připravovala na seznámení s panem Georgem Mel-lisem. Nevěděla přesně proč, ale setkání v ní předem vyvolávalo nepříjemný pocit.

Kate uslyšela zvonek u domovních dveří a o chvíli později vstoupila Alexandra do salónu a za ruku vedla vysokého, klasicky krásného cizince.

„Babičko, to je George Mellis.“

„No konečně,“ prohodila Kate. „Už jsem si myslela, že se mi vyhýbáte, pane Mellisi.“

„Naopak, paní Blackwellová, ani si neumíte představit, jak jsem se na tuhle chvíli těšil.“ Málem řekl: „Jste ještě krásnější, než jak mi vás Alexandra vylíčila,“ ale včas se zarazil.

Dej si bacha. Žádné lichotky, Georgei. To by bylo jako rudá barva pro býka.

Vstoupil komorník, namíchal drinky a diskrétně zmizel.

„Prosím, sedněte si, pane Mellisi.“

„Děkuji.“

Alexandra se usadila na gauč vedle něho, tváří obrácena k babičce.

„Pokud vím, vídáte se často s mou vnučkou.“

„Mám to štěstí.“

Kate ho pozorně sledovala světle šedýma očima. „Alexandra se zmiňovala, že pracujete pro makléřskou firmu.“

„Ano.“

„Upřímně řečeno, zdá se mi to divné, pane Mellisi, že jste si zvolil takovou práci, když jste mohl stát v čele prosperujícího rodinného podniku.“

„Babi, vysvětlovala jsem ti…“

„Chci to slyšet od pana Mellise, Alexandro.“

Buď zdvořilý, ale za nic na světě se před ní nehrb. Jestli objeví jediné tvé slabé místo, roztrhá tě na kusy.

„Paní Blackwellová, nemám ve zvyku mluvit o svých osobních věcech.“ Zaváhal, jako by se rozhodoval. „Ovšem, za jistých okolností, předpokládám…“ Pohlédl Kate Blackwellové do očí a řekl: „Jsem velmi nezávislý člověk. Nesnáším dobročinnost. Kdybych stál u zrodu firmy Mellis a spol., jistě bych ji teď vedl. Firmu však založil dědeček a zvelebil ji otec. Pak tam pro mě není místo. Mám tři schopné bratry, kteří mohou společnost dobře řídit. Dávám přednost obyčejnému zaměstnání, jak tomu říkáte, než objevím něco, co bych mohl vybudovat sám a na co bych mohl být hrdý.“

Kate pomalu přikývla. Nepředpokládala, že se setká s podobným typem mužů. Čekala playboye, lovce peněz, onen druh mužů, který, co pamatuje, pronásledoval její vnučky. Tenhle se zdál být z jiného těsta. Bylo v něm něco rušivého, ale Kate to nedokázala definovat. Zdál se až příliš dokonalý.

„Pokud jsem rozuměla, vaše rodina je zámožná.“

Hlavně musí uvěřit, že jsi děsně bohatý a příšerně zamilovaný do Alex. Buď okouzlující. Dávej si bacha a dokážeš to.

„Peníze jsou nezbytné, samozřejmě, paní Blackwellová. Ale existuje tisíc jiných věcí, které mě zajímají víc.“

Kate se informovala na finanční situaci firmy Mellis a spol. Podle zpráv agentury Dun a Bradstreet šlo téměř o třicet miliónů dolarů.

„Stýkáte se s rodinou často, pane Mellisi?“

Georgeova tvář se rozzářila: „Snad až příliš často.“ Vykouzlil úsměv a pokračoval: „Máme v rodině takové rčení, paní Blackwellová. Když se jeden z nás řízne do prstu, ostatní krvácejí. Jsme nerozluční.“ Už tři roky s nikým z rodiny nepromluvil.

Kate souhlasně přikývla: „Věřím na pevná rodinná pouta.“

Pohlédla na vnučku. Její tvář byla plná nadšení. Na prchavý okamžik se Kate rozpomněla na sebe a Davida v těch dávných dnech, kdy se tak milovali. Léta na té vzpomínce nic nezměnila.

Vstoupil komorník a oznámil: „Večeře je připravena, madam.“

Konverzace při večeři se zdála být běžná, ale Katiny otázky byly cílené. George byl připraven zodpovídat daleko důležitější otázky, kdyby na ně došlo.

„Máte rád děti, pane Mellisi?“

Zoufale si přeje pravnuka. Chce to víc než cokoli jiného na světě.

George se obrátil ke Kate v údivu: „Jestli mám rád děti? Co je muž bez synů a dcer? Obávám se, že až se ožením, moje ubohá žena bude převelice zaměstnaná. V Řecku je hodnota muže poměřována počtem potomků.“

Působí jako ryzí člověk, pomyslela si Kate. Ale člověk nemůže být nikdy dost opatrný. Zítra řeknu Bradu Rogersovi, aby se informoval o stavu jeho osobních financí.

Než si šla Alexandra lehnout, zatelefonovala Eve. Sdělila jí, že u nich byl George Mellis na večeři.

„Nemůžu se dočkat, až mi o tom budeš vyprávět, miláčku.“ řekla Eve. „Musíš mi to vylíčit až do chvíle, kdy odešel. Chci slyšet vyčerpávající zprávu.“

A tak Alexandra sestře referovala: „Myslím, že se babičce docela líbil.“

Eve měla pocit zadostiučinění. „Co říkala?“

„Zasypala George spoustou osobních otázek. Vedl si výborně.“ Tak to zvládl.

„No tak, vy dvě hrdličky, budete se brát?“

„Já… ještě se mě na to nezeptal, Eve, ale myslím, že to přijde co nejdřív.“

Bylo znát, že je Alexandra šťastná. „A babi dá souhlas?“

„Ale určitě, určitě bude souhlasit. Chystá se informovat na stav Georgeových osobních financí, ale tam by neměly být problémy.“

Eve se sevřelo srdce.

Alexandra dodala: „Víš, jak je babi obezřetná.“

„Ano,“ procedila Eve. „To vím.“

Jsou namydlení. Pokud ji něco rychle nenapadne.

„Dej mi vědět,“ řekla Eve.

„Jistě. Dobrou noc.“

Jen Eve položila sluchátko, vytočila Mellisovo číslo. Ještě nebyl doma. Volala dál, každých deset minut, a když se konečně ozval, spustila: „Dokážeš okamžitě sehnat milión dolarů?“

„O čem to, sakra, mluvíš?“

„Kate se chystá zjišťovat stav tvých financí.“

„Ví, jak zámožná je moje rodina. Ona…“

„Nemluvím o tvé rodině. Mluvím o tobě. Říkala jsem ti, že není padlá na hlavu.“

Nastalo ticho. „Kde bych sebral milión dolarů?“

„Mám nápad,“ hlesla Eve.

Když se Kate příští ráno dostavila do své kanceláře, řekla své sekretářce: „Požádejte Brada Rogerse, ať mi prověří stav osobního majetku George Mellise. Je zaměstnán u firmy Hanson a Hanson.“

„Pan Rogers je do zítřka mimo město, paní Blackwellová. Může to počkat, nebo…“

„Zítra to stačí.“

Na samém konci Manhattanu, na Wall Street, seděl u svého psacího stolu George Mellis v makléřské firmě Hanson a Hanson. Burzy se otevřely a obrovský úřad vřel halasem a překypoval činorodostí. Pracovalo tu dvě stě padesát pět zaměstnanců pro firemní hlavní stan: makléři, analytici, účetní, programátoři i zástupci zákazníků; a všichni se činili. Kromě George Mellise. Seděl strnule za stolem a propadal panice. Co se chystal udělat, je na kriminál, pokud někde udělá chybu. Jestli to zvládne, bude mu patřit svět.

„Nezvednete ten telefon?“

Kolega stál nad ním a George si uvědomil, že telefon vyzvání. Jak dlouho asi? Musí se chovat normálně a nedělat nic, co by vzbudilo podezření. Zvedl sluchátko: „George Mellis,“ sebejistě se usmál na kolegu.

George strávil dopoledne prodejem a nákupem zakázek, ale v myšlenkách byl soustředěn na Evin plán, jak ukrást milión dolarů. Je to jednoduché, Georgei. Všechno, co musíš udělat, je půjčit si cenné papíry na jednu noc. Můžeš je ráno vrátit, nikdo to nevyčmuchá.

Každá makléřská firma má milióny dolarů v cenných papírech a dluhopisech nahromaděných v trezorech, aby byly zákazníkům k dispozici. Některé cenné papíry jsou vystaveny na jméno vlastníka, ale většina z nich jsou cenné papíry s názvy ulic a číselným kódem Výboru pro jednotnou identifikaci cenných papírů, a ty identifikují vlastníky. Tyto cenné papíry nejsou převoditelné, ale George Mellis neplánoval dát si je proplatit. Uvažoval o něčem jiném. U firmy Hanson a Hanson byly cenné papíry uloženy v trezorech v sedmém patře, v chráněné zóně; přede dveřmi, které se daly otevřít jen pomocí zakódované plastické karty, hlídali příslušníci ozbrojené policie. George Mellis kartu neměl. Ale věděl o někom, kdo ji má.

Helen Thatcherová byla osamělá vdova, čtyřicátnice. Měla příjemnou tvář a byla pěkně stavěná a navíc obdivuhodná kuchařka. Vdala se před dvaceti třemi roky a smrt jejího muže pro ni znamenala bolestnou ztrátu. Potřebovala muže, který by se o ni staral. Její problém spočíval v tom, že ženy, které pracovaly u firmy Hanson a Hanson, byly většinou mladší a pro makléře atraktivnější. Nikdo Helen nepozval na schůzku.

Pracovala v revizním oddělení, o patro výš než George Mellis. Od první chvíle, kdy ho spatřila, si byla jistá, že by to pro ni byl perfektní manžel. Mnohokrát ho zvala na domácí večeři a naznačovala mu, že mu poskytne víc než jen tu večeři, ale vždycky se nějak omluvil. Onoho odpoledne, když u ní zazvonil telefon a ona řekla „revizní, Thatcherová,“ odpověděl jí Georgeův hlas: „Helen? Tady George.“ Jeho hlas byl vroucí, až ji to rozechvělo. „Co pro tebe můžu udělat, Georgei?“

„Mám pro tebe malé překvapení. Nepřišla bys dolů ke mně do kanceláře?“

„Teď?“

„Jistě.“

„Víš, jsem uprostřed…“

„Jestli máš moc práce, tak nic. To počká.“

„Ne, ne. Jsem tam hned.“

Georgeův telefon opět zazvonil, ale nedbal toho. Vzal svazek listin a zamířil ke zdviži. Rozhlédl se, jestli ho někdo nepozoruje, prošel kolem výtahu a vzal to po zadním schodišti. Když byl o patro výš, ubezpečil se, že je Helen pryč, a pak klidně pokračoval, jako by si sem šel něco vyřídit. Kdyby ho chytili… Ale na to nesměl myslet. Otevřel prostřední zásuvku, protože věděl, že tam Helen má přístupovou kartu k trezoru. Ležela tam. Vzal ji, strčil do kapsy, opustil kancelář a spěchal dolů po schodech. Když doběhl ke stolu, Helen tam už byla a rozhlížela se kolem sebe.

„Promiň, na minutku mě odvolali.“

„Ale to nic. Co je to za překvapení?“

„Ptáčci si šveholí, že máš narozeniny,“ začal George. „Tak jsem tě chtěl pozvat na malý oběd.“ Pozoroval, jak se zatvářila. Byla v pokušení říci pravdu – ale tím by si zmařila šanci na schůzku s ním.

„To je od tebe milé,“ řekla. „Ráda s tebou půjdu na oběd.“

„Výborně. Budu tě čekat v jednu u Tonyho.“ Mohl jí to všechno říct do telefonu, ale Helen Thatcherová byla tak rozechvělá, že ji ani nenapadlo se o tom zmínit. Počkal, až za ní zaklaply dveře.

A vzápětí se pustil do práce. Bylo toho dost, co musel udělat, než vrátí kartu. Vyjel zdviží do sedmého poschodí a zamířil do chráněné zóny, kde stál strážný před zamčenými dveřmi přepážky. George zasunul plastickou kartu a dveře se otevřely. Chtěl vstoupit, ale strážný řekl: „Myslím, že jsem vás tu ještě neviděl.“

Georgeovi se rozbušilo srdce. Usmál se: „Ne, to není moje obvyklé teritorium. Jeden zákazník chce mermomocí vidět svoje cenné papíry, tak je musím vyhrabat. Doufám, že tím nezabiju odpoledne.“

Strážný se s pochopením usmál: „Držím vám palce.“ Sledoval, jak George vchází do trezorové místnosti.

Místnost byla vybetonovaná, třicet krát patnáct stop. George šel dozadu k ohnivzdorným registraturám s cennými papíry a otevřel ocelové přihrádky. Uvnitř byly stovky cenných papírů, které představovaly akcie všech společností, kótovaných na burze v New Yorku a na dalších amerických burzách. Počet akcií obsažených v každém cenném papíru byl vytištěn na jeho lícové straně a pohyboval se od jedné do sta. George jimi rychle a zkušeně listoval. Vybral cenné papíry různých společností v hodnotě miliónu dolarů. Zasunul je do vnitřní kapsy saka, zavřel přihrádku a šel zpátky ke dveřím.

„Zmáknul jste to rychle,“ poznamenal strážný.

George potřásl hlavou. „Počítač vyhodil špatná čísla. Ráno jsem se s tím dostal do úzkých.“

„Ty zatracené počítače,“ projevil účast strážný. „Vždycky nám dají zabrat.“

Pak se George vrátil ke svému stolu, a uvědomil si, že je skrz naskrz zpocený. Zatím ale všechno v pořádku. Zvedl telefon a zavolal Alexandře.

„Miláčku, moc rád bych se dnes večer setkal s tebou a tvojí babičkou.“

„Myslela jsem, že máš večer nějakou práci, Georgei.“

„Měl jsem mít schůzku s klientem, ale odřekl jsem to. Rád bych vám sdělil něco důležitého.“

Přesně v jednu vrátil George kartu do zásuvky Helenina stolu – zatímco na něho čekala v restauraci. Zoufale si tu kartu potřeboval ponechat, ale věděl, že počítač všechny karty, použité večer, ráno znehodnotí. Deset minut po jedné už seděl u oběda s Helen Thatcherovou.

Vzal ji za ruku. „Měli bychom to podnikat častěji,“ řekl George a dlouze si ji prohlížel. „Udělala by sis na mě čas zítra v poledne?“

„To víš že jo,“ zářila Helen.

Když George vycházel odpoledne z úřadu, měl u sebe svazek cenných papírů v hodnotě jednoho miliónu dolarů.

K domu Blackwellových dorazil přesně v sedm. Byl uveden do knihovny, kde na něho čekala Kate a Alexandra.

„Dobrý večer,“ pozdravil George. „Doufám, že nejsem příliš dotěrný, ale rád bych mluvil s vámi oběma.“ Obrátil se na Kate: „Vím, že je to příliš staromódní, paní Blackwellová, ale rád bych vás požádal o ruku vaší vnučky. Miluji Alexandru a věřím, že ona mě také. Ale nebyli bychom šťastní bez vašeho požehnání.“ Sáhl do kapsy, vyndal svazek cenných papírů a podával je Kate. „Dávám jí milión dolarů jako zásnubní dar. Nebude potřebovat vaše peníze. Ale vaše požehnání potřebujeme oba.“

Kate pohlédla na hromádku cenných papírů, které George bezstarostně pohodil na stůl. Poznávala jména různých společností. Alexandra se naklonila ke Georgeovi, oči rozzářené: „Ach, miláčku!“ Obrátila se na babičku: „Babičko?“

Kate oba dva pozorovala; neviděla možnost něco jim odepřít. Na okamžik pocítila závist. „Máte moje požehnání,“ řekla pak.

George se usmál a přikročil ke Kate. „Smím?“ Políbil ji na tvář.

Následující dvě hodiny vzrušeně probírali svatební plány. „Nechci velkou svatbu, babičko,“ přesvědčovala ji Alexandra. „Nebudeme pořádat divadlo, že ne?“

„Souhlasím,“ odpověděl George. „Láska je přece soukromá záležitost.“

Nakonec se shodli na malém obřadu se soudcem, který je oddá.

„Přijede váš otec na svatbu?“ vyzvídala Kate. George se smál: „Naši si to nenechají ujít. Otec, mí bratři i obě sestry, všichni tu budou.“

„Těším se, že se s nimi seznámím.“

„Jsem přesvědčen, že se vám budou líbit.“ Potom se zahleděl na Alexandru.

Kate byla opravdu dojatá celým tím večerem. Měla o vnučku strach a přála jí, že dostane manžela, kterého tolik miluje. Nesmím zapomenout, pomyslela si Kate, říci Bradu Rogersovi, aby se o Georgeovo osobní konto už nestaral.

Před odchodem zůstal George chvíli s Alexandrou o samotě. Bezmyšlenkovitě řekl: „Myslím, že to není nejlepší nápad nechat povalovat milión v cenných papírech doma. Dám je do bankovního sejfu, zatím.“

„Ano?“ podotkla jen Alexandra.

George sebral cenné papíry a strčil je zas zpátky do kapsy.

Následující ráno zopakoval celou proceduru s Helen Thatcherovou. Když byla na cestě za tím („něco bych ti rád řekl“), vybral u ní v kanceláři kartu ze zásuvky. Dal jí šátek od Gucciho, „opožděný dárek k narozeninám,“ a upřesnil polední schůzku. Tentokrát se přístup do trezorové místnosti zdál být snadnější. Uložil cenné papíry, vrátil přístupovou kartu a setkal se s Helen Thatcherovou v blízké restauraci.

Uchopila ho za ruku a řekla: „Georgei, co kdybys dneska večer přišel na dobrou večeři ke mně domů?“

George odpověděl: „Bohužel to nepůjde, Helen. Mám před svatbou.“

Tři dny před svatbou přijel George k Blackwellům se stísněným výrazem ve tváři. „Mám velmi špatné zprávy, právě jsem se dozvěděl, že otec měl další srdeční záchvat.“

„To je mi líto,“ řekla Kate. „Dá se do pořádku?“

„Po celou noc jsem byl s našimi v telefonním spojení. Předpokládají, že to zvládne, ale zřejmě nebudou moci přijet na svatbu.“

„Můžeme jet na svatební cestu do Athén a navštívit je,“ nabízela Alexandra.

George ji pohladil po tváři: „Mám jiné plány s naší svatební cestou, miláčku. Žádné příbuzenstvo, jen my dva.“

Svatební obřad se odehrával v salónu domu Blackwellových. Hostů bylo kolem deseti, mezi nimi Vince Barnes, Alice Koppelová a Marty Bergheimer. Alexandra prosila babičku, aby pozvala Eve, ale Kate byla neoblomná. „Tvoje sestra nikdy nebude v tomto domě vítaná.“

Alexandře se zalily oči slzami. „Babi, jsi tak krutá. Miluji vás obě. Nemůžeš jí odpustit?“

Na okamžik byla Kate v pokušení hodit všechny Eviny podvody za hlavu, ale pak se zarazila. „Dělám jen to, co pokládám za nejlepší pro nás pro všechny.“

Fotograf zvěčnil svatební obřad a Kate zaslechla, jak George prosí o snímky navíc pro svou rodinu. Jak je pozorný, pomyslela si.

Jen rozkrájeli svatební dort, George pošeptal Alexandře: „Miláčku, asi tak na hodinku zmizím.“

„Něco není v pořádku?“

„Samosebou že je. Ale podařilo se mi urvat těch pár dní na líbánky jen za cenu příslibu, že dokončím jeden obchod s velmi významným zákazníkem. Nezdržím se dlouho. Naše letadlo odlétá až po páté.“

Usmívala se. „Pospěš si. Nechci jet na svatební cestu bez tebe.“

Eve očekávala George v průhledném negližé. „Jaká byla svatba, miláčku?“

„Děkuji. Nebylo to nijak okázalé, ale elegantní. Vyvázl jsem bez nesnází.“

„A jestlipak víš, čí je to zásluha? Moje! Nikdy na to nezapomínej.“

Díval se na ni a klidně řekl: „Nezapomenu.“

„Po celou dobu jsme byli partnery.“

„Ovšem.“

Eve se usmívala. „Dobrá. Tak ses oženil s mojí sestřičkou.“ George se podíval na hodinky. „Ano, nejvyšší čas vrátit se zpátky.“

„Ještě ne,“ upřesnila Eve. „Proč ne?“

„Protože se pomiluješ napřed se mnou, miláčku. Chci se vyspat s manželem své sestry.“

30

Svatební cestu naplánovala Eve. Přišla na spoustu peněz, ale řekla Georgeovi: „Nemusíš se v ničem omezovat.“

Prodala tři šperky, které dostala od jednoho vášnivého ctitele, a peníze dala Georgeovi.

„Oceňuji to, Eve,“ řekl. „Já…“

„Dostanu všechno zpátky.“

Svatební cesta byla dokonalá. George a Alexandra se usadili na Round Hill v Montego Bay, na severu Jamajky. Hlavní budova hotelového komplexu byla malá bílá stavba, obklopená asi dvaceti krásnými soukromými bungalovy, rozesetými na kopci nad jasně modrým mořem. Mellisovi měli bungalov Noela Cowarda s vlastním bazénem a služebnou, která jim připravovala snídaně na terase. George si najal člun a jezdili na projížďky a rybařili. Plavali, četli, hráli v kostky a milovali se. Alexandra dělala všechno, co by mohlo George v posteli potěšit, a když ho slyšela v nejlepším sténat, byla štěstím bez sebe, že to dokázala.

Pátý den jí George oznámil: „Alex, musím zajet do Kingstonu kvůli obchodu. Firma tu má filiálku a požádali mě, abych se tam podíval.“

„Prima, pojedu s tebou,“ rozhodla se Alexandra.

Zamračil se: „Strašně tě miluji, lásko moje, ale čekám telefon ze zámoří. Raději zůstaň a převezmi tu zprávu.“

Alexandra byla zklamaná. „Nemohli by to vzít v kanceláři?“

„Je to moc důležité. Nemohu se na ně spolehnout.“

„No tak dobře. Zůstanu.“

George si najal vůz a rozjel se do Kingstonu. Dorazil pozdě odpoledne. Ulice hlavního města praskaly ve švech, byla tam spousta barevně oblečených turistů z vyhlídkového parníku, nakupovali na bleším trhu a v malých bazarech. Kingston je město obchodu, rafinérií, obchodních domů a rybích trhů, ale je tam i chráněný přístav, nádherné staré budovy, muzea a knihovny.

George žádná z těchto věcí nezajímala. Překypoval zoufalou potřebou, která se nahromadila za celé týdny a nebyla ukojena. Zašel do prvního baru a promluvil s číšníkem. Za pět minut ho už patnáctiletá černá prostitutka doprovázela do levného hotelu. Strávil s ní dvě hodiny. Z pokoje vyšel sám, nasedl do auta a rozjel se do Montego Bay, kde mu Alexandra oznámila, že zatím nikdo nevolal.

Následující den ráno referovaly kingstonské noviny, že nějaký turista zbil a zmrzačil prostitutku, která téměř umírá.

Senioři firmy Hanson a Hanson diskutovali o Georgei Mellisovi. Mnoho klientů si stěžovalo na způsob, jakým spravuje jejich konta. Už se rozhodli ho propustit. Teď ovšem byli jiného mínění.

„Oženil se s vnučkou Kate Blackwellové,“ upozorňoval jeden senior. „To vrhá na celou záležitost jiné světlo.“

Druhý senior dodal: „To máte pravdu, kdybychom získali konto Blackwellových…“

Touha po zisku převážila. Shodli se, že dají Georgei Mellisovi ještě jednu šanci.

Když se Alexandra s Georgem vrátili ze svatební cesty, Kate jim řekla: „Byla bych ráda, kdybyste tu bydleli se mnou. Dům je obrovský a nebudeme si překážet…“

George ji přerušil: „To je od vás milé, ale myslím, že bude lepší, když budeme mít s Alex vlastní hnízdo.“

Ani nápad, bydlet pod jednou střechou se starou paní, která ho bude obletovat, a komkoli se pohne, bude ho špehovat.

„Rozumím,“ odpověděla Kate. „V tom případě mi dovolte, abych vám koupila dům. Bude to můj svatební dar.“

George ji objal. „Jste k nám tak hodná.“ Jeho hlas byl plný pohnutí. „Přijímáme, budeme vám s Alex vděčni.“

„Děkuji ti, babi,“ ozvala se Alexandra. „Poohlédneme se po něčem, co nebude tak daleko odtud.“

„Správně. Chceme být tak blízko, abychom na vás mohli dohlédnout. Jste totiž velice přitažlivá žena, jak jistě víte.“

Za pár dní objevili cosi krásného, luxusního, blízko parku, pár bloků od domu Blackwellových: kouzelný tříposchoďový dům s nádhernou ložnicí, dvěma ložnicemi pro hosty, místnostmi pro služebnictvo, obrovskou starobylou kuchyní, jídelnou obloženou dřevem, elegantním obývacím pokojem a knihovnou.

„O zařízení bytu se musíš postarat ty, drahá,“ řekl George Alexandře. „Mám práce nad hlavu.“

Pravda byla taková, že se v práci skoro neobjevoval a s klienty jednal zřídka. Věděl, jak trávit dny zajímavěji. Policie dostávala četná hlášení o přepadech prostitutek i prostitutů, osamělých žen, navštěvujících výčepy. Oběti popisovaly útočníka jako hezkého a vzdělaného, přicházejícího odněkud z ciziny, snad z Latinské Ameriky. Když na policii konfrontovali postižené s některými podezřelými, nedokázali nikoho identifikovat.

Eve a George se sešli na obědě v malé předměstské restauraci, kde je nikdo nemohl poznat.

„Musíš Alex donutit, aby napsala novou poslední vůli, bez vědomí Kate. Pamatuj na to.“

„Jak to, sakra, mám udělat?“

„Řeknu ti jak, miláčku…“

Nazítří večer pozval George Alexandru na večeři do Le Plaisir, jednoho z nejlepších francouzských restaurantů v New Yorku. Opozdil se téměř o půl hodiny.

Pierre Jourdan, majitel, doprovodil George ke stolu, kde už čekala Alexandra. „Promiň, anděli,“ omlouval se George, sotva popadaje dech. „Byl jsem u svých právních zástupců, a sama víš, jací jsou. Všechno jen komplikují.“

„Něco není v pořádku, Georgei?“

„Ne. Právě jsem změnil svou poslední vůli.“ Vzal ji za ruku. „Kdyby se teď se mnou něco stalo, všechno, co mám, patří tobě…“

„Miláčku, já nechci…“

„Ovšem, je to nesrovnatelné s blackwellovským majetkem, ale dá se s tím žít celkem v pohodě.“ „Nikdy se ti nic nestane, nikdy.“

„Samosebou že ne, Alex. Ale někdy život tropí podivné kousky. Raději se s ničím takovým nepotkat – ale je lépe počítat se vším a být připraven, nemyslíš?“

Seděla chvíli zamyšleně a pak řekla: „Neměla bych taky změnit svou poslední vůli?“

„Proč?“ ozval se překvapeně.

„Jsi můj manžel. Všechno, co mám, je tvoje.“

Pustil její ruku. „Alex, mě tvoje zatracené peníze nezajímají.“

„Já vím, Georgei, ale máš pravdu. Je třeba vidět dál a být připraven.“ Oči se jí zalily slzami. „Já vím. Jsem idiot. Ale jsem tak šťastná, že představa, že by se někomu z nás něco přihodilo, je pro mě neúnosná. Chtěla bych, abychom spolu byli navěky.“

„Budeme,“ zamumlal George.

„Zítra řeknu Bradu Rogersovi, aby provedl změnu.“

Pokrčil rameny. „Když si to přeješ, miláčku.“ A pak, jako by ho to právě napadlo: „Promysli si to. Bylo by možná lepší, kdyby změnu provedl můj právník. Zná stav mého majetku. Může všechno zkoordinovat.“

„Jak myslíš. Babi…“

Pohladil ji. „Babičku z toho vynech. Obdivuji se jí, ale nemyslíš, že bychom se o své osobní věci měli starat sami?“

„Máš pravdu, miláčku. Nic babičce říkat nebudu. Můžeš mi sjednat schůzku se svým advokátem na zítřek?“

„Připomeň mi, abych mu zavolal. Ale já už jsem úplně vyhládl. Proč se nedáme do toho kraba?“

O týden později se George setkal s Eve v jejím bytě.

„Podepsala Alex novou vůli?“ zeptala se.

„Dnes ráno. Zdědí svůj podíl na společnosti příští týden, na své narozeniny.“

Následující týden bylo převedeno čtyřicet devět procent podílu Kruger-Brent, Ltd., na Alexandru. George zavolal Eve, aby jí to sdělil. „Skvělé. Stav se večer. Oslavíme to.“

„Nemůžu. Kate pořádá pro Alex party k narozeninám.“

Nastalo ticho. „Co budou podávat?“

„Jak to mám, sakra, vědět?“

„Zjisti to.“ A linka zmlkla.

Za tři čtvrtě hodiny se George ozval znovu: „Nevím, proč tě tak zajímá jídelní lístek, když nejsi zvaná,“ řekl otráveně, „ale bude coquille Saint-Jacques, chateaubriand, hlávkový salát, sýr brie, cappuccino a narozeninový dort s Alexinou oblíbenou neapolskou zmrzlinou. Spokojená?“

„Ano, Georgei. Uvidíme se večer.“

„Ne, Eve. Nevidím způsob, jak bych se dostal ven uprostřed oslav Alexiných…“

„Něco si vymysli.“

Zatracená čubka. George zavěsil a podíval se na hodinky. Do hajzlu se vším! Měl jednání s důležitým klientem, které už dvakrát odložil. A teď měl ještě zpoždění. Věděl, že ho u firmy drží jenom proto, že se přiženil k Blackwellům. Nemůže si dovolit udělat něco, co by ohrozilo jeho pozici. Představil si Alexandru a Kate a bylo mu jasné, že nesmí nic pokazit. Brzy je už nebude potřebovat.

Poslal otci svatební oznámení a ten dědek se neobtěžoval ani odpovědět. Ani slůvko blahopřání. „Nechci tě už nikdy vidět,“ tak mu to otec řekl. „Jsi pro mě mrtvý, rozuměls? Mrtvý.“ No, dočká se překvapení. Syn vstane z mrtvých.

Oslava Alexandřiných narozenin byla velice úspěšná. Přišlo na čtyřicet hostí. Navrhla Georgeovi, aby pozval nějaké své přátele. Ale odmítl. „Je to tvoje slavnost, Alex. Ať přijdou tvoji přátelé.“

Pravda byla taková, že George žádné přátele neměl. Jsem osamělec, říkal si hrdě. Lidé závislí na jiných jsou slaboši. Pozoroval Alexandru, jak sfoukává svíčky na dortu a v duchu pronáší přání. Věděl, že je do jejího přání zahrnutý, a pomyslel si: Měla bys spíš sobě přát trochu delší život, miláčku. Všiml si, že to Alexandře neobyčejně sluší. Měla na sobě dlouhou sifonovou róbu, jemné stříbrné střevíčky a diamantový náhrdelník, dárek od Kate. Velké kameny hruškovitého tvaru byly navlečené na platinovém řetízku a třpytily se ve světle svíček.

Kate se na něj dívala a vzpomínala na první výročí s Davidem, když jí zavěsil na krk tenhle náhrdelník a řekl, jak moc ji miluje.

A George si pomyslel: ten náhrdelník má cenu sto padesát tisíc dolarů.

Po celý večer si uvědomoval, že některé Alexandřiny přítelkyně se na něho významně usmívají, házejí po něm očkem, při rozhovoru se ho jakoby náhodně dotýkají. Zatracené mrchy, pomyslel si s opovržením. Za jiných okolností by ho to pokoušelo risknout nějaké povyražení, ale s Alexandřinými přítelkyněmi je to vyloučené. Ne že by jí to pověděly, ale byly by schopné jít na policii. Nikoli, záležitosti se dobře rozvíjely a nebylo třeba zbytečně se rozptylovat.

Před desátou si George stoupl poblíž telefonu. Když za chvíli zadrnčel, zvedl ho.

„Pan Mellis?“

„U telefonu.“

„Tady záznamová služba. Říkal jste, abychom vám zavolali v deset.“

Alexandra stála poblíž. Podíval se na ni a zamračil se. „Kdy volal?“

„Je to pan Mellis?“

„Ano.“

„Říkal jste, že máme zavolat v deset hodin.“ Alexandra došla až k němu.

„Výborně,“ řekl do telefonu. „Řekněte mu, že už běžím. Sejdeme se v Pan Am Clipper.“ George prudce položil sluchátko. „Co se děje, miláčku?“

Obrátil se k ní. „Jeden ten idiotský partner odlétá do Singapuru a zapomněl nějaké smlouvy u nás v kanceláři, musí je mít s sebou. Mám je vyzvednout a donést mu je k letadlu.“

„Teď?“ Alexandra zesmutněla. „Nemůže to obstarat někdo jiný?“

„Jsem jediný, komu důvěřují,“ povzdechl si George. „Myslí si, že jsem jediný spolehlivý člověk v celém úřadu.“ Objal ji. „Je mi to líto, miláčku. Nechci ti kazit večírek. Věnuj se hostům a já se vrátím, jak nejdřív budu moci.“

Pokusila se o úsměv. „Budeš mi chybět.“

Dívala se za ním, jak odchází, a pak se rozhlédla po hostech, jestli se všichni dobře baví.

Jak asi slaví narozeniny Eve, přemítala. Eve přišla Georgeovi otevřít. „Zařídil sis to. Jsi chytrý chlapec.“

„Nemůžu se zdržet, Eve. Alex je…“

Vzala ho za ruku. „Pojď, miláčku. Mám pro tebe překvapení.“ Zavedla ho do malé jídelny. Bylo prostřeno pro dva, uprostřed stolu rozsvícené svíce, sněhobílé prostírání a krásné stolní stříbro.

„Co to má znamenat?“

„Mám narozeniny, Georgei.“

„Nu ovšem,“ řekl nepřesvědčivě. „Já… já jsem ti bohužel nepřinesl žádný dárek.“

Pohladila ho po tváři. „Ale přinesl, drahoušku. Dáš mi ho později. Sedni si.“

„Děkuji, nejsem schopen nic pozřít. Právě jsem absolvoval velkou večeři.“

„Sedni si.“ Byla neoblomná.

George se jí podíval do očí a posadil se.

K večeři se podávala coquille Saint-Jacques, chateaubriand, hlávkový salát, sýr brie, cappuccino a dort s neapolskou zmrzlinou.

Eve se usadila proti Georgeovi a pozorovala, jak do sebe souká jídlo. „Vždycky jsme se s Alex o všechno dělily,“ prohodila. „Dnes večer se s ní dělím o oslavu narozenin. Nadešel čas, miláčku, aby se sestře stala nehoda. A potom ta ubohá stará babička umře zármutkem. Všechno bude naše, Georgei. A teď pojď do ložnice a dej mi narozeninový dárek.“

Zděsil se. Byl muž, silný a energický, Eve však nad ním měla převahu a vzbuzovala v něm pocit impotence. Nechala ho, aby ji pomalu odstrojoval, a potom ho svlékla ona a zručně ho vzrušovala, aby vzbudila erekci.

„Tak tě mám, drahoušku.“ Sedla si na něho obkročmo a začala pomalu pohybovat hýžděmi. „Ach, je to tak pěkné… ty se takhle neukojíš, chudáčku, že? A víš proč? Protože jsi zrůda. Nesnášíš ženské, viď, Georgei? Máš potěšení jen z toho, jak jim ubližuješ. Rád bys mi ublížil, že? Řekni mi, že bys mi rád ubližoval.“

„Rád bych tě zabil.“

Eve se rozesmála. „Ale nemůžeš, protože potřebuješ majetek právě tak jako já… Nikdy mi neublížíš, protože kdyby se mi něco stalo, jeden můj přítel má u sebe dopis a ten předloží policii.“

Nevěřil jí. „Blafuješ.“

Eve mu zaryla ostrý nehet do nahých prsou. „Je jen jedna cesta, jak by sis to mohl ověřit, že?“ popichovala ho.

Náhle si uvědomil, že má pravdu. Nikdy nebude schopen se jí zbavit. Bude tu stále, bude se mu vysmívat, bude ho zotročovat. Nemohl snést představu, že pro zbytek života bude vydán na milost a nemilost téhle bestii. A cosi v něm explodovalo. Pohled mu zastřela rudá mlha a od toho okamžiku už nevěděl, co dělá. Jako by za něho jednal někdo jiný. Pozvolna se dostával do ráže. Pamatoval si, jak Eve ze sebe shodil, roztáhl jí nohy, pak už mu zněly hlavou jen její výkřiky. Dával jednu ránu za druhou a bylo to nevýslovně nádherné. Celé jeho nitro znovu a znovu zachvacovala křeč až k nesnesitelné blaženosti. Říkal si: Ó bože, tak dlouho jsem na to čekal. Odněkud zdálky zazníval něčí nářek. Rudá mlha se začala projasňovat a on pohlédl pod sebe. Eve ležela na posteli zalitá krví. Měla přeražený nos, tělo pokryté pohmožděninami a popáleninami od cigaret, oči zateklé, zavřené. Měla rozbitou čelist a koutkem úst šeptala: „Přestaň, přestaň…“

George potřásl hlavou, aby se vzpamatoval. Když pochopil, co se vlastně stalo, zpanikařil. Neviděl možnost, jak by kdy vysvětlil to, co se právě stalo. Všechno zničil. Promarnil svou životní příležitost!

Naklonil se nad ní: „Eve?“

Pokusila se otevřít nateklé oko. „Doktora… doktora…“ Každé slovo jí působilo bolest. „Harley… John Harley.“

Do telefonu George Mellis řekl pouze: „Můžete ihned přijít? Eve Blackwellová měla nehodu.“

Když doktor John Harley vstoupil do pokoje a spatřil Eve, zakrvácenou postel a stěny, jen vydechl: „Bože na nebesích.“ Zjistil nepravidelný puls a obrátil se na George. „Zavolejte policii. Řekněte jim, že potřebujeme sanitku.“

Mlhou bolesti Eve zašeptala: „Johne…“ John Harley se naklonil nad postel: „Všechno bude v pořádku. Odvezeme vás do nemocnice.“ Natáhla k němu ruku. „Žádnou policii…“

„Musím to ohlásit. Já…“ Její stisk zesílil. „Ne… policii ne…“

Hleděl na její rozdrcenou lícní kost, zlomenou čelist a spáleniny na těle. „Nemluvte.“

Bolest byla mučivá, ale Eve bojovala o život. „Prosím…“ Trvalo to věčnost, než vyslovila: „Soukromé… babička nikdy… neodpustí… policii ne… nešťastná náhoda… pád… nehoda.“

Na diskuse nebyl čas. Harley šel k telefonu a jednal. „Tady doktor Harley.“ Udal Evinu adresu. „Prosím, okamžitě pošlete sanitku. Najděte doktora Keitha Webstera a řekněte mu, že se sejdeme v nemocnici. Vyřiďte mu, že je to naléhavé. Připravte operační sál.“ Chvíli poslouchal a potom dodal: „Úraz, těžké zranění.“ A položil sluchátko.

„Děkuji vám, doktore,“ vydechl si George.

Doktor Harley pohlédl zhnuseně na Alexandřina manžela. George se narychlo oblékl, aby nebylo vidět jeho odřené kotníky, ruce a tvář měl dosud potřísněné krví „Neděkujte mi. Dělám to pro Blackwellovy. Ale s jednou podmínkou: budete souhlasit s návštěvou u psychiatra.“

„Nepotřebuji…“

„Pak zavolám na policii, zatracený blázne. Neměl byste se volně pohybovat, bez dohledu.“ Harley znovu sáhl po telefonu.

„Počkejte přece!“ George tu stál a přemýšlel. Všechno zpackal, ale znovu se mu nabízí šance, jakoby zázrakem. „V pořádku. Navštívím psychiatra.“

Zdálky bylo slyšet jekot sirény.

Řítila se dlouhým tunelem a barevná světla se rozsvěcovala a zhasínala. Tělo měla lehké, vzdušné a zdálo se jí, že kdyby chtěla, může se vznášet; pokusila se pohnout rukama, ale něco ji pevně svíralo. Otevřela oči, ujížděla dlouhou bílou chodbou na vozíku, který tlačili dva muži v zelených košilích a zelených čepicích. Hraju v nějaké hře, pomyslela si Eve. Nemohu si vzpomenout na svou roli… Jaká je moje role? Pak znovu otevřela oči. Byla ve velké bílé místnosti, ležela na operačním stole.

Skláněl se nad ní drobný hubený muž v zeleném chirurgickém plášti. „Jmenuji se Keith Webster. Budu vás operovat.“

„Nechci být ošklivá,“ zašeptala Eve. Mluvila stěží. „Udělejte to nějak… abych… nebyla… ošklivá…“

„Ani zdání,“ slíbil doktor Webster. „Teď vás uspíme. Uvolněte se.“

Dal znamení anesteziologovi.

George ze sebe smyl krev a snažil se v koupelně u Eve dát do pořádku. Pohlédl na hodinky a zaklel. Byly tři hodiny ráno. Doufal, že Alexandra spí, ale když vstoupil do obývacího pokoje, čekala na něho.

„Miláčku, jsem celá bez sebe strachy. Jsi v pořádku?“

„To víš, že jsem, Alex.“

Šla mu vstříc a přitiskla se k němu. „Málem jsem volala na policii. Měla jsem pocit, že se muselo stát něco strašného.“ Jak blízko pravdě jsi byla, pomyslel si George. „Donesl jsi mu ty smlouvy?“

„Smlouvy?“ Najednou se rozpomněl. „Ach ty, samozřejmě, přinesl.“

Zdálo se mu, jako by se to odehrálo před lety, jako by vyplula lež ze vzdálené minulosti. „Co tě proboha tak zdrželo?“

„Odložili let,“ zalhal George bez problémů. „Chtěl, abych s ním počkal. Pořád jsem si myslel, že už každou chvíli odletí, proto jsem ti vůbec nezavolal. Promiň.“

„To nevadí, hlavně že už jsi tady.“

George myslel na Eve, jak ji vynášeli na nosítkách. Z jejích rozmlácených úst zaznělo: „Jdi… domů… nic… se nestalo…“ Ale co jestli zemře? Zavřou ho jako vraha. Když přežije, všechno se urovná. Všechno bude zas jako dřív. Eve mu promine, odpustí, protože ho potřebuje.

Po zbytek noci se Georgeovi nepodařilo usnout. Myslel na Eve, jak naříkala a prosila o slitování. Znovu ucítil, jak pod jeho pěstí praská kost, vzpomněl si na pach spálené kůže; byly to emoce blízké lásce.

Bylo velké štěstí, že John Harley mohl svěřit Eve do péče Keitha Webstera. Doktor Webster patřil k předním plastickým chirurgům na světě. Měl soukromou praxi na Park Avenue a vlastnil kliniku v dolním Manhattanu, určenou pro pacienty s vrozenými vadami. Lidé, kteří k němu docházeli, platili tolik, kolik mohli. Doktor Webster byl zvyklý ošetřovat lidi po úrazech a nehodách, ale pohled na Eve Blackwellovou jím otřásl. Znal ji z fotografií v časopisech, a když viděl, jak je veškerá ta krása poničená, rozzuřilo ho to.

„Kdo jí to udělal, Johne?“

„Byla to automobilová nehoda, Keithe.“

Keith Webster nakrčil nos: „A kdy ji stihl řidič svléknout a popálit cigaretou? Jak to bylo doopravdy?“

„Je mi to líto, nemohu o tom mluvit. Dokážeš ji dát dohromady?“

„To právě dělám, Johne, dávám ji zase dohromady.“ Operace trvala devět hodin.

Z jednotky intenzivní péče odvezli Eve za osmačtyřicet hodin. George přišel do nemocnice. Viděl Eve, mluvil s ní, aby se ujistil, že nemá v úmyslu zosnovat proti němu nějakou hroznou pomstu.

„Jsem právní zástupce slečny Blackwellové,“ řekl George sestřičce, která měla službu. „Přála si mě vidět. Zůstanu jen chvíli.“

Sestřička pohlédla na toho pěkného muže a řekla: „Neměla by ještě přijímat návštěvy, ale pokud jde o vás, bude to jistě v pořádku.“

Eve byla v soukromém pokoji, ležela ztuhlá na zádech, celá v obvazech, napojená na různé přístroje a hadičky, což vyhlíželo obscénně. Nebylo z ní vidět nic než oči a rty.

„Ahoj, Eve…“

„Georgei…“ Byla schopna jen sípavě šeptat. Musel se naklonit blízko k ní, aby rozuměl. „Neřekls to Alex?“

„Ne, samozřejmě že ne.“ Sedl si na kraj postele. „Jsem tu, protože…“

„Já vím, proč jsi přišel… Budeme… pokračovat…“

Pocítil nepopsatelnou úlevu. „Je mi to všechno líto, Eve. Opravdu, já…“

„Zařiď, ať někdo zavolá Alex… že jsem odjela… výlet… vrátím se… za pár… týdnů…“

„Zařídím.“

Upíraly se na něho dvě krví podlité oči. „Georgei… udělej mi tu laskavost…“

„Ano?“

„Chcípni v bolestech…“

Spala. Když se probudila, byl u ní doktor Keith Webster.

„Jak se cítíte?“ Měl jemný, konejšivý hlas.

„Moc unavená… co to… se mnou… bylo?“

Doktor Webster zaváhal. Rentgen ukázal frakturu jařmového oblouku a otevřenou zlomeninu. Jařmový oblouk byl stlačen a narážel na spánkový sval, takže nemohla otevřít nebo zavřít ústa bez bolesti. Nos měla rozbitý. Dvě zlomená žebra a hluboké popáleniny od cigaret na chodidlech.

„Cože?“ opakovala Eve.

Doktor Webster mluvil tak mírně, jak se jen dalo: „Měla jste zlomenou lícní kost. Rozbitý nos. Dno, na němž spočívají vaše oči, bylo posunuto. Svalstvo, které umožňuje otevírat a zavírat ústa, je pohmožděno. Měla jste spáleniny od cigaret. Všechno jsme ošetřili.“

„Chci zrcadlo,“ zašeptala Eve.

To byla poslední věc, kterou by povolil. „Lituji,“ usmál se. „Rány jsou ještě příliš čerstvé.“

Bála se položit další otázku. „Jak budu… Jak budu vypadat, až se sejmou obvazy?“

„Budete vypadat strašně. Přesně tak, jak jste vypadala před tou nehodou.“

„Nevěřím vám.“

„Uvidíte. Ale nechcete mi přece jen říct, co se stalo? Napsal bych hlášení policii.“

Nastalo dlouhé ticho. „Byla to automobilová nehoda, zachytil mě náklaďák a ujel.“

Doktor Keith Webster se znovu podivoval, jak se někdo mohl pokusit zničit tu křehkou krásu, ale dávno vzdal úvahy o nevypočitatelnosti a krutosti lidské rasy. „Potřebuji znát jméno,“ řekl mírně. „Kdo vám to udělal?“

„Mack.“

„A příjmení?“

„Truck.“

Doktora Webstera mátlo to tajemné mlčení. Nejdřív John Harley, pak Eve Blackwellová.

„V případě přepadení,“ řekl Webster, „jsem povinen podat hlášení policii.“

Eve uchopila jeho ruku, držela ji a pevně tiskla. „Prosím, kdyby se o incidentu dozvěděla moje babička a sestra, zabilo by je to. Uvědomíte-li policii, budou toho plné noviny. Nesmíte… prosím…“

„Nemohu to popsat jako automobilovou nehodu. Dámy zpravidla neběhají po ulici nahé.“

„Prosím!“

Podíval se na ni a pocítil soucit. „Předpokládám, že jste šla po schodech, upadla a zřítila se dolů, u vás doma.“ Stiskla mu ruku pevněji. „Přesně tak se to stalo.“

„Myslel jsem si to,“ vzdychl.

Doktor Webster potom navštěvoval Eve každý den. Nosil jí květiny a malé pozornosti z nemocničního krámku s dárky. Denně se ho Eve vyptávala: „Pořád tu jen ležím. Proč se mnou někdo něco nedělá?“

„Má partnerka na vás pracuje,“ řekl jí doktor.

„Vaše partnerka?“

„Matka příroda. Pod tou kupou hrozných obvazů se skvěle hojíte.“

Vždycky po pár dnech jí snímali obvazy a prohlíželi ji.

„Dejte mi zrcadlo,“ doprošovala se Eve.

Ale jeho odpověď byla stále stejná: „Ještě ne.“

Byl jediným jejím společníkem; začala se na jeho návštěvy těšit. Nebyl nijak přitažlivý, byl drobný, s pískovými prořídlými vlasy, krátkozrakýma hnědýma očima, které stále mrkaly. V přítomnosti Eve byl plachý, a ji to bavilo.

„Byl jste někdy ženatý?“ zeptala se ho.

„Ne.“

„Proč ne?“

„Já… já nevím. Myslím, že bych nebyl dobrý manžel. Vždyť musím být věčně na telefonu.“

„Ale musíte mít nějakou přítelkyni.“

Úplně zrudl: „Nu, víte…“

„Řekněte mi to,“ naléhala Eve.

„Nemám stálou přítelkyni.“

„Určitě po vás blázní všechny sestřičky.“

„Ne. Já nejsem zrovna romantický typ.“

Ještě to tak, pomyslela si Eve. Když o Keithu Websterovi hovořila se sestrami a s lékaři, kteří ji přicházeli ošetřovat, mluvili o něm všichni jako o nějakém bohu.

„Je to machr,“ řekl jeden lékař. „S lidským obličejem dovede dělat zázraky.“

Vyprávěli jí o jeho práci se zmrzačenými dětmi a se zločinci. Když se ho Eve na to zeptala, odbyl ji slovy: „Bohužel, svět soudí lidi podle toho, jak vypadají. Snažím se pomoci těm, kteří se narodili znetvoření. Může to změnit jejich život.“

Eve to mátlo. Nedělal to pro peníze ani pro slávu. Byl zcela osamělý. Nikdy se s nikým takovým nesetkala a nechápala, proč to vlastně dělá. Neměla o něj pražádný zájem kromě toho, že dobře věděla, co pro ni může udělat.

Po patnácti dnech pobytu v nemocnici ji převezli na soukromou kliniku ve vzdálenější části New Yorku.

„Budete to tam mít pohodlnější,“ ujišťoval ji doktor Webster.

Eve věděla, že to má ještě víc z ruky a musí cestovat přes celé město, aby ji navštívil, a přece se objevoval každodenně.

„Nemáte jiné pacienty?“

„Ne takové, jako jste vy.“

Po pěti týdnech od přijetí na kliniku jí Keith Webster sundal obvazy. Obracel její tvář ze strany na stranu. „Cítíte nějakou bolest?“ ptal se.

„Ne.“

„Nějaké pnutí?“

„Ne.“

Doktor Webster pohlédl na sestru: „Přineste slečně Blackwellové zrcadlo.“

Eve najednou dostala strach. Celé týdny se neviděla v zrcadle. Teď, když byl ten okamžik na dosah, byla celá vyděšená. Přála si, aby spatřila svou tvář, ne tvář někoho cizího.

Když jí doktor Webster podal zrcadlo, řekla mdle: „Já se bojím…“

„Podívejte se na sebe,“ vyzval ji klidně.

Pomalu zvedla zrcadlo. Byl to zázrak! Žádná změna, byla to její tvář! Hledala stopy po jizvách, žádné neviděla. Oči se jí naplnily slzami.

Vzhlédla a řekla: „Děkuji vám.“ Vstala, aby Keitha Webstera políbila. Bylo to míněno jako polibek na rozloučenou, ale ucítila jeho hladové rty na svých.

Rozpačitě se od ní náhle odtrhl. „Já… jsem šťasten, že máte radost.“

Radost. „Všichni to říkali a měli pravdu. Jste machr a dovedete dělat zázraky.“ Utrousil stydlivě: „U vás to nebyl žádný problém.“

31

To, co se v poslední době seběhlo, George Mellise pěkně sebralo. Vždyť málem zničil všechno, v co doufal. Předtím si zcela neuvědomoval, co pro něho znamená držet v rukou otěže Kruger-Brent, Ltd. Docela mu stačily dárečky osamělých paniček, ale teď se přiženil k Blackwellovým a měl na dosah řízení větší společnosti, než na jakou se kdy zmohl jeho otec. Vytřel jsem ti zrak, táto. Vstal jsem z mrtvých. Vlastním společnost větší, než je ta tvoje. Už to nebyla jen hra. Věděl, že je schopen třeba zabít, aby dosáhl svého.

George se soustředil na vytváření vlastního image jakožto dokonalého manžela. Každou myslitelnou volnou chvíli trávil s Alexandrou. Snídali spolu, zval ji na malé obědy ve městě a snažil se být denně doma hned zkraje večera. Na víkendy jezdili do domu Kate Blackwellové na pobřeží v East Hamptonu na Long Islandu nebo létali cessnou, patřící společnosti, do Dark Harboru. Dark Harbor měl George nejraději. Přilnul k nesourodému starému domu s překrásnými starožitnostmi a obrazy nepředstavitelné ceny. Procházel rozlehlými pokoji. Brzy bude všechno moje, myslel si. Byla to opojná představa.

George byl také dokonalý zeť. Věnoval Kate mimořádnou pozornost. Bylo jí jednaosmdesát, byla předsedkyní správní rady Kruger-Brent, Ltd., pozoruhodně silná a vitální žena. Alexandra s ní jednou týdne večeřela a on jí často telefonoval, aby si popovídali. Pečlivě budoval představu milujícího manžela a starostlivého zetě.

Nikdy by ho nikdo nepodezíral, že zabil dva lidi, které tak miloval.

Dobrý rozmar Georgeovi pokazil telefonní rozhovor s doktorem Johnem Harleyem.

„Zařídil jsem vám návštěvu u psychiatra. U doktora Petera Templetona.“

George odpověděl s hranou vřelostí: „Opravdu to už vůbec není zapotřebí, doktore Harleyi, myslím…“

„Kašlu na to, co si myslíte. Měli jsme dohodu: já to neohlásím policii a vy se poradíte s psychiatrem. Chcete-li dohodu porušit…“

„Ne, ne,“ řekl George zdráhavě, „pokud si to přejete, prosím.“

„Telefon doktora Templetona je pět-pět-pět-tři-jedna-šest-jedna. Čeká, že mu zavoláte. Dnes.“ A Harley položil sluchátko.

Zatracený čmuchal, vztekal se George. Zrovna takhle mařit čas… Nemohl ale riskovat, že Harley bude mluvit. Zavolá tomu Templetonovi, navštíví ho jednou dvakrát a tím všechno skončí.

Eve zavolala Georgeovi do práce: „Jsem doma.“

„Vážně?“ Bál se dozvědět něco víc. „Jsi v pořádku?“

„Přijď a uvidíš. Večer.“

„Není to snadné odejít právě teď. Alex a já…“

„V osm hodin.“

Nemohl tomu uvěřit. Eve stála před ním krásná jako vždycky. Pozorně, zblízka si ji prohlížel a neobjevil ani známku hrůzy zkázy, které se na ní dopustil.

„To je neuvěřitelné. Jsi… jsi přesně taková jako předtím.“

„Ano, jsem zase krásná, že ano, Georgei?“ Vykouzlila kočičí úsměv a v duchu si opakovala své plány s ním. Byl to nemocný živočich neschopný přežití. Zaplatí plnou cenu za to, co jí způsobil. Zatím ale ne. Ještě ho potřebovala. Stáli a usmívali se na sebe.

„Eve, nemohu vyjádřit, jak moc toho lituji…“ Podala mu ruku. „Nechme toho. Je to dávno za námi. Nic se nezměnilo.“

Ale George věděl, že se něco změnilo: „Volal mi Harley. Zařídil mi návštěvu u nějakého zatraceného psychiatra.“

Eve zavrtěla hlavou. „Řekni, že nemáš čas.“

„Snažil jsem se. Ale jestli se tam nedostavím, ohlásí všechno na policii.“

„Do háje!“

Stála hluboce zamyšlená. „Kdo je to?“

„Ten psychiatr? Jakýsi Templeton. Peter Templeton.“

„Slyšela jsem o něm. Má dobrou pověst.“

„Neměj strach. Můžu u něj poležet čtyřicet minut na gauči a neříct nic.“

Eve neposlouchala. Něco ji napadlo a promýšlela to.

Obrátila se k Georgeovi: „Možná je to ta nejlepší příležitost, jaká nás mohla potkat.“

Peteru Templetonovi bylo ke třicítce, byl vysoký, měl široká ramena, ostře řezané rysy a nádherné modré oči, vypadal spíš jako přední bek než jako doktor. Právě se mračil nad kartou, kde stálo: George Mellis – muž vnučky Kate Blackwellové.

Problémy zámožných lidí ho nezajímaly. Mnozí jeho kolegové si potrpěli na klientelu společensky významných osob. Když Peter Templeton začínal svou praxi, sdílel týž názor, ale záhy si uvědomil, že jejich problémy v něm sympatie nevzbuzují. Vdovy si naříkaly, že je nepozvali na nějakou společenskou událost, finančníci vyhrožovali sebevraždou, protože přišli o peníze na burze, obézní matrony tu oslavovaly a tu se z toho léčily. Svět byl plný jiných problému a Peter Templeton se jednou provždy rozhodl, že nemá zájem zabývat se těmito malichernostmi.

George Mellis. Templeton s jeho návštěvou nepříliš ochotně souhlasil, a jen proto, že si doktora Harleye vážil.

„Přál bych si, abyste ho poslal k někomu jinému, Johne,“ řekl Peter Templeton. „Opravdu mám objednáno spoustu svých pacientů.“

„Prokažte mi tím laskavost, Petere.“

„Jaké má problémy?“

„To je váš píseček. Já jsem jenom starý venkovský lékař.“

„Dobře, ať mi zavolá.“

Teď se dostavil. Doktor Templeton stiskl tlačítko na interkomu na pracovním stole. „Pošlete mi pana Mellise.“

Peter Templeton viděl fotografii George Mellise v novinách a časopisech, ale nečekal, že bude tak neodolatelně vitální. Dal nový význam slovu charisma.

Potřásli si rukama. Templeton ho vyzval: „Sedněte si, pane Mellisi.“

George pohlédl na gauč. „Tam?“

„Kdekoli se vám to bude zdát pohodlné.“

George si sedl na židli ke stolu. Díval se na Petera Templetona a usmíval se. Původně si myslel, že bude mít strach, ale po rozhovoru s Eve změnil názor. Doktor Templeton bude jeho spojenec, jeho svědek.

Templeton si muže před sebou pozorně prohlížel. Když za ním přicházeli pacienti poprvé, byli zpravidla velice nervózní. Někteří to zakrývali chvástavostí, jiní byli zaražení nebo upovídaní či defenzivní. U tohoto muže žádnou nervozitu nepozoroval. Naopak, vypadalo to, že je se sebou velmi spokojen. Podivné, pomyslel si Templeton.

„Doktor Harley říkal, že máte nějaký problém.“

George si povzdechl: „Bojím se, že mám dva problémy.“

„Povíte mi o nich?“

„Stydím se. Proto jsem trval na návštěvě u vás,“ naklonil se dopředu a pokračoval vážně: „Udělal jsem něco, co se předtím v mém životě nestalo. Uhodil jsem ženu.“

Templeton vyčkával.

„Přeli jsme se o cosi, já jsem vyjel a… uhodil ji.“ Hlas se mu zlomil. „Bylo to strašné.“

Vnitřní hlas Peteru Templetonovi napovídal, že přesně ví, jaký je Mellisův problém. Dělá mu potěšení bít ženy.

„Byla to vaše žena, koho jste uhodil?“

„Moje švagrová.“

Templeton kdysi náhodou narazil v novinách na fotografie Blackwellových dvojčat, byly to záběry z nějaké dobročinné slavnosti. Dvojčata byla identická, vzpomněl si Templeton, a pozoruhodně krásná. Tak tento muž uhodil svou švagrovou. Doktora to začínalo zajímat. Zvláštní též bylo, že Mellisova slova vyzněla, jako by šlo o jednu dvě facky. Kdyby tomu tak bylo, jistě by John Harley nenaléhal na psychiatrické vyšetření.

„Říkáte, že jste ji uhodil. Ublížil jste jí?“

„Abych pravdu řekl, zřídil jsem ji. Jak jsem povídal, doktore, neovládl jsem se. Když jsem se vzpamatoval, nemohl jsem tomu uvěřit.“

Když jsem se vzpamatoval. Klasická obrana. To jsem neudělal já, udělalo to mé podvědomí.

„Máte nějakou představu, co takovou reakci způsobilo?“

„Poslední dobou jsem byl velice vyčerpaný. Otec byl vážně nemocen. Měl několik srdečních záchvatů. Visím na něm. Jsme družná rodina.“

„Váš otec žije tady?“

„Je v Řecku.“

Aha, tenhle Mellis. „Mluvil jste o dvou problémech.“

„Ano, moje žena Alexandra…,“ zarazil se. „Máte manželské problémy?“

„Ne v tom smyslu, jak předpokládáte. Velmi se milujeme. Je to jako…,“ zaváhal. „Alexandra se poslední dobou necítí ve své kůži.“

„Fyzicky?“

„Duševně. Je neustále v depresi. Mluví o sebevraždě.“

„Vyhledala odbornou pomoc?“ George se smutně usmál: „Odmítá.“

Moc zlé, pomyslel si Peter. Leckterý lékař z Park Avenue by z tohohle případu vytřískal jmění. „Mluvil jste o tom s doktorem Harleyem?“

„Ne.“

„Je rodinným lékařem Blackwellových, doporučil bych vám proto, abyste si s ním o tom promluvil. Uzná-li za vhodné léčení, doporučí ji k psychiatrovi.“

George Mellis řekl nervózně: „Ne, nechci s doktorem mluvit Alexandře za zády. Obávám se, že doktor Harley…“

„To je v pořádku. Zavolám mu.“

„Eve, jsou potíže,“ vyštěkl George. „Velké potíže.“

„Co je?“

„Postupoval jsem přesně, jak jsi mi řekla. Vyprávěl jsem mu, že mám starost o Alexandru, že má sebevražedné sklony.“

„No a?“

„Ten blázen o tom bude mluvit s Johnem Harleyem.“

„Kristepane, musíme mu v tom zabránit.“ Eve přecházela sem a tam. Náhle se zastavila. „Dobře. Postarám se o Harleye, zařídím to. Půjdeš ještě k Templetonovi?“

„Ano.“

Nazítří šla Eve navštívit doktora Harleye do ordinace. John Harley měl rodinu Blackwellových rád. Viděl, jak vyrůstají děti, zažil tragédii Marianniny smrti, útok na Kate, umisťování Tonyho do sanatoria. Kate tolik trpěla. A pak ta osudná roztržka mezi Kate a Eve. Netušil, co bylo příčinou, netýkalo se to jeho profese. Jeho úkolem bylo pouze udržovat rodinu v dobré fyzické kondici.

Když Eve vstoupila do ordinace, podíval se na ni a pronesl: „Keith Webster odvedl fantastické dílo!“ Jedinou znatelnou stopu představovala sotva viditelná zarudlá jizvička na čele. Eve prohlásila: „Doktor Webster ji asi tak během měsíce odstraní.“

Doktor Harley popleskal Eve po paži. „Dělá vás to ještě krásnější, Eve. Mám velkou radost.“ Ukázal na židli. „Co pro vás mohu udělat?“

„Pro mě nic. Jdu za vámi kvůli Alex.“

Doktor Harley se zamračil: „Má nějaké problémy? Souvisí to nějak s Georgem?“

„Ale ne,“ reagovala rychle Eve. „George se chová perfektně. To on má o ni starost. Alex je poslední dobou podivná. Je pořád v depresi. Dokonce se sebevražednými sklony.“

Doktor Harley pohlédl na Eve a řekl odmítavě: „To není Alexandře podobné. Nevěřím vám.“

„Já vím. Taky jsem tomu nechtěla věřit. Setkala jsem se s ní a byla jsem ohromena tou proměnou. Je ve stavu hluboké deprese. Opravdu mám strach, Johne. Nemohu se s tím obrátit na babičku… Proto jsem přišla za vámi. Vymyslete něco.“ Měla oči plné slz. „Ztratila jsem babičku. Bylo by neúnosné přijít také o sestru.“

„Jak dlouho už to trvá?“

„Nevím to jistě. Přemlouvala jsem ji, aby si o všem s vámi promluvila. Nejdřív odmítala, ale pak jsem ji přesvědčila. Vy si s ní poradíte.“

„Samozřejmě. Ať přijde ráno. Vy si s tím nedělejte hlavu, Eve. Máme nové léky, působí zázračně.“

Doktor Harley vyprovodil Eve ke dveřím. Přál si, aby byla Kate shovívavější. Eve byla tak starostlivá.

Když se Eve vrátila domů, krémem pečlivě odstranila zarudlou jizvu z čela.

Následujícího dne v deset dopoledne oznámila sestra z přijímací kanceláře doktoru Harleyovi: „Přišla za vámi paní Mellisova.“

„Pošlete ji za mnou.“

Vstoupila nejistě, pomalu. Byla bledá, pod očima měla modré kruhy.

Doktor Harley ji vzal za ruku a řekl: „Jsem rád, že vás vidím, Alexandro. Tak co vás trápí? Něco se mi doneslo.“

Mluvila tlumeným hlasem. „Je to nesmysl, obtěžovat vás, Johne. Jsem si jistá, že jsem v pořádku. Kdyby Eve nenaléhala, nikdy bych nepřišla. Cítím se dobře, fyzicky.“

„A duševně?“

Zaváhala. „Nespím zrovna nejlíp.“

„A co ještě?“

„Budete mě považovat za hypochondra…“

„Nebojte se, vždyť vás znám odmalička.“

Sklopila oči. „Mám deprese, pocity úzkosti a únavy. George se překonává, abych byla šťastná, vymýšlí společné zábavy a výlety. Problém je v tom, že mně se nikam jezdit nechce ani nic dělat. Všechno je tak marné.“

Naslouchal každému slovu, pozoroval ji. „Ještě něco?“

„Přemýšlím o sebevraždě.“ Mluvila tak tiše, že jí sotva rozuměl. Podívala se na něho a řekla: „Začínám ztrácet rozum?“

Potřásl hlavou. „Ne. Nemyslím, že byste ztrácela rozum. Slyšela jste někdy o anhedonii?“

Zakroutila hlavou.

„Je to biologická porucha, vyvolává symptomy, které popisujete. Docela běžná záležitost, existují léky, s kterými se to dá lehce zvládnout. Nemají vedlejší účinky a opravdu působí. Vyšetřím vás, ale jsem přesvědčen, že nic opravdu znepokojivého nenajdeme.“

Když vyšetření skončilo, oblékla se a doktor Harley pokračoval: „Předepíši vám wellbutrin. Je z nové řady antidepresiv, která jsou zázračně účinná.“

Tiše sledovala, jak píše recept.

„Za týden vás chci zase vidět. Budete-li mít nějaké problémy, zavolejte mi, ve dne i v noci.“ Podal jí recept.

„Děkuji, Johne. Doufám, že to zarazí ten sen.“

„Jaký sen?“

„Ach, myslela jsem, že jsem vám o něm řekla. Opakuje se každou noc. Jsem ve člunu a je větrno, slyším, jak moře volá. Jdu k zábradlí, dívám se dolů a vidím sama sebe ve vodě, topím se…“

Vyšla z Harleyovy ordinace ven na ulici. Opřela se o zeď a zhluboka se nadechla. Dokázala jsem to, pomyslela si Eve vítězně. Zvládla jsem to. Zahodila recept.

32

Kate Blackwellová byla unavená. Schůze trvala příliš dlouho. Bloudila očima okolo kulatého konferenčního stolu po třech mužích a třech ženách ze správní rady. Všichni vypadali svěží a plní života. Není to tím, že by se schůze dlouho táhla, pomyslela si Kate. Jen mně se zdá být nekonečná. Je mi dvaaosmdesát. Stárnu. Ta představa ji tížila, ne že by měla strach ze smrti, ale protože ještě nebyla připravena. Odmítala zemřít dříve, než bude společnost Kruger-Brent řídit některý z členů rodiny. Po krutém zklamání s Eve se Kate snažila spojovat plány pro budoucnost s Alexandrou.

„Víš, že pro tebe udělám všechno, babi. Ale já zkrátka nemám zájem nechat se vtáhnout do vedení společnosti. George by byl vynikající šéf…“

„Souhlasíš, Kate?“ obrátil se na ni Brad Rogers. Otázka vytrhla Kate ze snění. Provinile na Brada pohlédla. „Promiň, na co ses ptal?“

„Probíráme fúzi s Deleco,“ trpělivě vysvětloval Brad Rogers. Dělal si o Kate Blackwellovou starosti. Poslední dobou začínala na poradách vedení usínat; ale když usoudil, že Kate začíná být senilní a měla by odejít z vedení, vyrukovala zničehonic s ohromujícím nápadem a každý se divil, že na to sám už dřív nepřišel. Byla to zajímavá žena. Vzpomínal na jejich dávný krátký poměr a potisící se ptal sám sebe, proč to tak nečekaně skončilo.

George Mellis byl u Petera Templetona na druhé návštěvě. „Zažil jste v minulosti nějaké násilí, pane Mellisi?“

George zavrtěl hlavou. „Ne. Násilí nesnáším.“ Zapiš si to za uši, blbečku, určitě se tě na to bude vyptávat.

„Říkal jste mi, že vás otec ani matka fyzicky netrestali.“

„Přesně tak.“

„Podle vašeho názoru jste byl poslušné dítě?“ Opatrně. Chce mě nachytat. „Průměrné, myslím.“

„Průměrné dítě obvykle bývá trestáno, protože porušuje pravidla světa dospělých.“

George na něho vyčítavé pohlédl: „Domnívám se, že jsem žádná pravidla neporušoval.“

Lže, pomyslel si Peter Templeton. Otázka zní: Proč? Co chce utajit? Vybavil si rozhovor s doktorem Harleyem po prvním sezení s Georgem Mellisem.

„Řekl, že uhodil svou švagrovou, Johne, a…“

„Uhodil?“ Harleyův hlas byl plný rozhorlení. „Byla to jatka, Petere. Roztříštil jí lícní kost, zlámal nos a tři žebra a popálil cigaretou chodidla a zadnici.“

Templetona zaplavila vlna hnusu. „Nezmínil se o tom.“

„To dá rozum, že se nezmínil,“ utrhl se Harley. „Řekl jsem mu, že když vás nenavštíví, podám hlášení policii.“

Templeton se upamatoval na Georgeova slova. „Stydím se za to. Proto jsem naléhal, abych vás mohl navštívit.“ Prostě lhal. Pořád.

„Mellis mi řekl, že jeho žena trpí depresí. Že mluví o sebevraždě.“

„Ano, za to ručím. Alexandra mě před pár dny navštívila. Předepsal jsem jí wellbutrin. Dělám si o ni starost. Jaký dojem na vás George Mellis udělal?“

Peter řekl rozvážně: „Ještě nevím. Mám pocit, že je nebezpečný.“

Doktor Keith Webster nedokázal vypudit Eve Blackwellovou z mysli. Byla to krásná bohyně, neskutečná a nedotknutelná. Byla mimořádná a živoucí a podněcující, zatímco on byl nesmělý a nudný a těžkopádný. Keith Webster se nikdy neoženil, protože nepotkal ženu, která by na tom byla tak mizerně, aby se chtěla stát jeho manželkou. Jeho sebeúcta byla nepatrná, jen v práci to bylo jiné. Vychovala ho silně dominující matka a slabošský tyranský otec. Sexuální průbojnost Keitha Webstera byla slabá a to málo, co tu bylo, sublimovalo v práci. Ale teď začal snít o Eve Blackwellové, a když si ráno vybavoval své sny, dostával se do rozpaků. Eve byla úplně vyléčená a nebyl důvod, aby ho navštívila, ale chtěl se s ní setkat.

Zatelefonoval jí domů. „Eve? Tady Keith Webster. Doufám, že neruším. Vzpomněl jsem si na vás onehda a… já… zajímá mě, jak se vám vede.“

„Prima. Děkuji, Keithe. A jak se vede vám?“ V jejím hlase zas zazněla ta čtverácká nota.

„Právě teď… teď dobře,“ řekl. Nastalo ticho. Sebral všechnu odvahu. „Předpokládám, že jste příliš zaneprázdněná, než abyste se mnou mohla poobědvat…“

Eve se usmála. Takový rozkošný bojácný mužíček! Bude to zábavné. „To bych ráda, Keithe.“

„Vážně byste šla?“ Slyšela překvapení v jeho hlase. „Kdy?“

„Co třeba zítra?“

„Ujednáno.“ Mluvil rychle, aby si to nerozmyslela.

Eve se při obědě s doktorem Keithem Websterem, jenž se choval jak zamilovaný školák, skvěle bavila. Upustil ubrousek, rozlil víno, strčil do vázy s květinami. Když ho pozorovala, říkala si: Nikdo by neuhádl, jaký je to skvělý chirurg.

Po obědě se Keith Webster stydlivě zeptal: „Mohli bychom to někdy zopakovat?“

Pohlédla mu do očí a odpověděla: „Raději ne, Keithe. Mám obavu, že bych se do vás mohla zamilovat.“

Příšerně zrudl a nevěděl co říct.

Eve ho pohladila po ruce. „Nikdy na vás nezapomenu.“ Opětovně převrhl vázu s květinami.

John Harley právě obědval v nemocničním bufetu, když se k němu připojil Keith Webster.

Keith spustil: „Johne, slibuji, že budu mlčet. Pomohlo by mi, kdybys mi pověděl pravdu o tom, co se přihodilo Eve Blackwellové.“

Harley zaváhal, pak pokrčil rameny a řekl: „Dobře. Udělal to její švagr, George Mellis.“

A Keith Webster si náhle připadal, že se nějak podílí na Evině tajném světě.

George Mellis byl netrpělivý. „Peníze jsou na dosah, poslední vůle změněná, na co, k sakru, čekáme?“

Eve seděla na gauči, dlouhé nohy složené pod sebou, a dívala se, jak George přechází po místnosti.

„Chci už to mít za sebou.“

Ztrácí nervy, pomyslela si Eve. Je jako stočený jedovatý had. Nebezpečný. Už jednou ale udělala chybu, když ho příliš vyhecovala, a skoro ji to stálo život. Nesmí se dopustit téhož omylu podruhé.

„Souhlasím,“ přikývla rozvážně. „Myslím, že nadešel pravý okamžik.“ Zarazil se. „Kdy?“

„Příští týden.“

Sezení bylo skoro u konce a George Mellis se ani jednou nezmínil o své ženě. Až teď řekl: „Mám starosti s Alexandrou, doktore Templetone. Mám dojem, že se její deprese zhoršují. Včera v noci mluvila o tom, že se utopí. Nevím, co mám dělat.“

„Promluvím si s Johnem Harleyem. Dal jí nějaké léky, předpokládal, že jí pomohou.“

„Pevně doufám, doktore,“ řekl vážně George. „Nepřežil bych to, kdyby se jí mělo něco stát.“

A Peter Templeton, který jen číhal na nevyřčená slova, měl nepříjemný pocit, že je svědkem šarády. V tom muži dřímá násilí. „Pane Mellisi, jak byste charakterizoval vaše dřívější vztahy se ženami?“

„Normální.“

„Dostal jste někdy na některou vztek, přestal jste se ovládat?“

Georgei Mellisovi bylo jasné, kam Templetonovy otázky směřují. „Nikdy.“ Vyzrál jsem na tebe, doktůrku. „Říkal jsem vám, že k násilí nelnu.“

„Byla to jatka, Petere. Roztříštil jí lícní kost, zlámal nos a tři žebra a popálil jí cigaretou chodidla a zadnici…“

„V některých případech,“ prohodil Templeton, „některým lidem násilí poskytuje nutné vybití, emocionální uvolnění.“

„Vím, co máte na mysli. Mám přítele, který bije kurvy.“

Mám přítele. Poplašný signál. „Vyprávějte mi něco o vašem příteli.“

„Nenávidí prostitutky. Ony se vždycky snaží vytrhnout se mu. Když s nimi skončí, trochu je zkrotí, jen aby dostaly na pamětnou.“ Díval se Templetonovi do obličeje, ale žádný nesouhlas tam neviděl. To mu dodalo odvahy, pokračoval: „Pamatuji si, jak jsme spolu kdysi byli na Jamajce. Taková malá černá přístavní šlapka ho dovedla do hotelového pokoje, a když si sundal kalhoty, řekla mu, že chce víc peněz.“ George se usmíval.

„Zbil ji, až z ní sračky lítaly. Podruhé si to ta děvka už vůči nikomu netroufne.“

Psychotik, usoudil Peter Templeton. Samozřejmě že nejde o přítele. Vychloubá se svými skutky a schovává se za alter ego. Megaloman, a to nebezpečný.

Templeton se rozhodl, že si raději ještě jednou promluví s Johnem Harleyem.

Dali si schůzku na obědě v Harward Clubu. Peter Templeton měl nesnadnou pozici, potřeboval získat všechny možné informace o Georgei Mellisovi, aniž by porušil důvěryhodnost vztahu lékaře a pacienta.

„Co mi můžete říct o ženě George Mellise?“

„Alexandra? Je milá. Ošetřoval jsem je, Eve i Alexandru, od narození.“ Blaženě se usmál. „Jistě jste slyšel o identických dvojčatech, ale nikdy tomu plně neporozumíte, pokud ty dvě neuvidíte vedle sebe.“

Peter se rozvážně zeptal: „Jsou identická dvojčata?“

„Nikdo je nedokáže rozlišit. Když byly ještě prckové, vymýšlely spoustu nezbedností. Pamatuji si, že jednou, když byla Eve nemocná a měla dostat injekci, náhodou jsem nějak přišel na to, že jsem ji dal Alexandře.“ Upil ze svého drinku: „Je to zábavné. Teď dospěly a pořád je nedokážu rozlišit.“

Peter přemýšlel: „Říkal jste, že za vámi byla Alexandra kvůli svým sebevražedným náladám…“

„Správně.“

„Johne, a jak jste poznal, že je to Alexandra?“

„Bylo to snadné. Eve má ještě jizvičku na čele po chirurgickém zákroku, jak ji zřídil George Mellis.“

Tak to byla slepá ulička. „Rozumím.“

„Jak pokračujete s Mellisem?“

Templeton zaváhal, co všechno může říci.

„Nepronikl jsem k němu. Skrývá se za fasádou. Snažím se tu bariéru prolomit.“

„Buďte opatrný, Petere. Chcete-li znát moje mínění, ten člověk je blázen.“ Připamatoval si Eve, jak leží v posteli v kaluži krve.

„Obě sestry zdědí obrovské jmění, že?“ zeptal se Peter.

Teď zas John Harley zaváhal s odpovědí. „No – je to soukromá rodinná záležitost, ale odpověď zní: ne. Babička přerušila s Eve styky a nechala ji bez prostředků. Všechno zdědí Alexandra.“

„Mám starosti s Alexandrou, doktore Templetone. Mám dojem, že se její deprese zhoršují. Včera v noci mluvila o tom, že se utopí… Nepřežil bych to, kdyby se jí mělo něco stát…“

Peteru Templetonovi to připadalo jako klasický motiv vraždy, až na to, že George Mellis byl dědicem velkého majetku vlastní rodiny. Neměl důvod zabíjet pro peníze. Co si to vymýšlíš! peskoval se Peter Templeton.

Žena se topila v chladném moři a on se snažil plavat k ní, ale vlny byly příliš vysoké, padala dolů a pak ji vlny zase vymršťovaly. Vydržte! křičel. Už jsem u vás. Pokoušel se plavat, ale ruce a nohy měl jako z olova a viděl jen, jak žena klesá ke dnu. Když dorazil k místu, kde zmizela, rozhlédl se a uviděl, že k němu míří obrovský bílý žralok. Peter Templeton se probudil. Rozsvítil a sedl si: přemýšlel o snu.

Hned ráno zavolal detektiva poručíka Nicka Pappase.

Nick Pappas byl hřmotný muž. Různí kriminálníci už si však ověřili, že na něm není ani mázdra tuku. Poručík sloužil v policejní jednotce pro potírání zločinu v rajónu „hedvábných punčošek“ na Manhattanu. Templeton se s ním seznámil před několika lety, když byl přizván jako psychiatr k pokusu o vraždu, a skamarádili se. Pappas hrál vášnivě rád šachy, a tak se jednou měsíčně scházeli nad šachovnicí.

V telefonu se ozval Nick: „Oddělení vražd. Pappas.“

„To jsem já, Nicku, Peter.“

„Jak se vede záhadám vědomí, kamaráde?“

„Pořád se pokouším je rozmotávat, Nicku. Jak se má Tina?“

„Skvěle. Co pro tebe můžu udělat?“

„Potřebuji získat určité informace. Máš ještě nějaké konexe v Řecku?“

„Se ví, že mám!“ zavýskl Pappas. „Mám tam stovku příbuzných a všichni potřebují peníze. A já jsem tak pitomej, že jim je opravdu posílám. Nechtěl bys mě třeba zanalyzovat?“

„Příliš pozdě,“ odpověděl Peter. „Jsi ztracený případ.“

„Přesně tak mi to říká Tina. Jakou informaci potřebuješ?“

„Slyšel jsi někdy o Georgei Mellisovi?“

„Potravinářská branže?“

„Ano.“

„Nepatří zrovna do mýho rajónu, ale vím, kdo to je. Co je s ním?“

„Rád bych věděl, jestli má peníze.“

„Seš padlej na hlavu. Jeho rodina…“

„Já myslím vlastní peníze.“

„Podívám se na to, ale je to ztráta času, Petere. Mellisovi jsou prachatý, moc prachatý.“

„Kdybys ale chtěl mluvit s Georgeovým otcem, prosím tě, opatrně. Starý pán měl několik srdečních záchvatů.“

„O. K. Spolehni se.“

Peter si vzpomněl na svůj sen: „Nicku, mohl bys tam zavolat ještě dnes?“

Pappasův tón se změnil: „Nechceš mi k tomu ještě něco říct, Petere?“

„Není co. Jestli pro mě budeš něco mít, nažhav telefon a dej mi vědět.“

„Dám se do toho, sakra práce – a ty zacáluješ pořádnou baštu, jen co všechno zjistím, a vyklopíš, o jakou kurvárnu jde.“

„Platí.“ Peter Templeton zavěsil. Cítil se o poznání lépe.

Kate Blackwellová se dobře necítila. Seděla za pracovním stolem a telefonovala – a najednou dostala záchvat. Prostor se zamlžil, chytila se pevně stolu a pomalu se zas všechno vrátilo na své místo.

Do místnosti vstoupil Brad. Uviděl, jak je bledá, a zeptal se: „Je ti dobře, Kate?“

Vstala od stolu. „Jen taková malá závrať. Nic vážného.“

„Kdys byla naposledy u lékaře?“

„Nemám čas na hlouposti, Bradě.“

„Najdi si ho. Zavolám Annete a objednám tě u Johna Harleye.“

„Do háje, Bradě. Přestaň dělat povyk, buď té lásky!“

„Půjdeš na prohlídku?“

„Abych od tebe měla pokoj…“

Příští ráno ohlásila sekretářka Peteru Templetonovi: „Na první lince máte detektiva Pappase.“

Peter zvedl sluchátko: „Ahoj, Nicku.“

„Myslím, brachu, že bychom si měli trochu popovídat.“ Peter náhle pocítil úzkost na prsou. „Mluvils o Mellisovi s někým?“

„Popovídal jsem si se starým panem Mellisem osobně. Za prvé: v životě neměl srdeční záchvat. A za druhé: uvedl, že pokud se vůbec pamatuje, jeho syn George je mrtev. Vyrazil ho před pár lety s holým zadkem. Když jsem se ptal proč, zavěsil. Pak jsem zavolal jednomu starýmu kámošovi z hlavního stanu v Athénách. Ten tvůj George Mellis je ale vykuk. Policie ho zná moc dobře. Zpracovával pěstma holčičky i chlapečky. Poslední obětí, než opustil Řecko, byl patnáctiletý prostitut. Našli jeho tělo v hotelu a dali ho do souvislosti s Mellisem. Starej podplatil, koho mohl, chlapečka Georgíčka nakopal do prdele a ven s ním z Řecka. Aby byl pokoj. Stačí?“

Slabé slovo, stačí. Zděsilo ho to. „Děkuji ti, Nicku. Jsem tvým dlužníkem.“

„Ale ne, kámo. Zdá se mi, že se mi těch pár údajů bude hodit. Esli se chlapeček vodváže, radši mi o tom řekni.“

„Rád bych, jen co budu moct. Polib za mě Tinu.“ A Peter zavěsil. Musel si vše pořádně promyslet. George Mellis má přijít v poledne.

Doktor John Harley právě vyšetřoval, když mu sestra ohlásila: „Paní Mellisová vás chce navštívit, pane doktore. Není objednaná, říkala jsem jí, že máte plno…“

John Harley řekl: „Uveďte ji postranním vchodem a usaďte ji v mé pracovně.“

Byla bledší než posledně a kruhy pod očima měla temnější. „Je mi nepříjemné vás takhle obtěžovat, Johne, ale…“

„V pořádku, Alexandro. Co se děje?“

„Všechno a nic. Cítím se úděsně.“

„Užívala jste wellbutrin pravidelně?“

„Ano.“

„A pořád jste v depresi?“

Sepjala ruce. „Je to horší. Jsem zoufalá. Mám pocit, že jsem nade vším ztratila kontrolu. Nesnáším sama sebe. Bojím se, že něco strašného provedu.“

Doktor Harley řekl povzbudivě: „Tělesně jste naprosto v pořádku. Sázím se o svou reputaci. Je to všechno v emocionální rovině. Převedu vás na jiné léky, na nomifensine. Je velmi účinný. Měla byste pozorovat účinek během několika dnů.“

Napsal recept a dal jí ho. „Když se do pátku nebudete cítit líp, zavolejte mi. Rád bych vás poslal k psychiatrovi.“

O půl hodiny později, ve svém bytě, si Eve smyla bledý podkladový krém a odlíčila si temné kruhy pod očima.

Běh věcí nabíral na obrátkách.

George seděl naproti Templetonovi, usměvavý a důvěrný. „Jak se dnes cítíte?“

„O mnoho lépe, doktore. Těch pár sezení mi pomohlo víc, než si umíte představit.“

„Ano? A jak?“

„No, protože jsem si s někým mohl pohovořit. Na tom je založena katolická církev, ne? Zpověď?“

„Jsem rád, že máte pocit, že sezení k něčemu byla. Jak se daří ženě, cítí se lépe?“

George se zasmušil. „Mám obavu, že ne. Byla zase u doktora Harleye. O sebevraždě mluví stále častěji. Někam ji odvezu. Myslím, že potřebuje změnu.“

Peter měl dojem, že v těch slovech zazněla neblahá předtucha. Nebo fantazíruje?

„Řecko je ideální místo pro odpočinek,“ prohodil Templeton. „Vzal jste ji už někdy k rodičům?“

„Zatím ne. Umírají touhou Alexandru poznat.“ Zašklebil se. „Je tu ovšem problém s tatínkem. Jak mě vidí, začne přemlouvání, abych se vrátil a ujal se rodinného byznysu.“

A v tu chvíli Templeton věděl, že Alexandře hrozí opravdové nebezpečí.

Dlouho poté, co George Mellis opustil ordinaci, seděl Peter Templeton v pracovně a probíral se svými poznámkami. Nakonec zvedl telefon a vytočil číslo.

„Potřeboval bych od vás laskavost, Johne. Mohl byste zjistit, kde trávili George Mellis a jeho žena líbánky?“

„To vám mohu sdělit hned. Píchal jsem jim před odjezdem nějaké injekce. Byli na Jamajce.“

„Mám přítele, který bije kurvy… Pamatuji si, jak jsme spolu jednou byli na Jamajce. Taková malá černá přístavní šlapka ho dovedla do hotelového pokoje, a když sundal kalhoty, řekla mu, že chce víc peněz… Zbil ji, až z ní sračky lítaly. Podruhé si to ta děvka už vůči nikomu netroufne…“

Ovšem, nemám žádný důkaz, že George Mellis plánuje vraždu své ženy. John Harley potvrdil, že Alexandra Mellisová má sebevražedné nálady. Není to můj problém, snažil se doktor přesvědčit sám sebe. Ale věděl, že to jeho problém je.

Peter Templeton se ke vzdělání propracovával tvrdě. Jeho otec byl domovníkem v koleji na malém městě v Nebrasce, a ani stipendium Peterovi nepomohlo, aby se dostal do některé z proslulých lékařských škol. Promoval na univerzitě v Nebrasce jako výjimečný student a pokračoval pak ve studiu psychiatrie. Od samého počátku byl úspěšný. Tajemství jeho úspěchu spočívalo v tom, že měl opravdu rád lidi, působilo mu starosti, když se jim něco přihodilo. Alexandra nebyla ani jeho pacientkou, a přece se do toho zapletl. Představovala chybějící článek hádanky, a kdyby se s ní setkal mezi čtyřma očima, pomohlo by mu to najít řešení. Našel kartu George Mellise, vyhledal jeho telefonní číslo domů a zavolal Alexandře Mellisové.

„Paní Mellisová, jmenuji se Peter Templeton. Já…“

„Ano, já vím, kdo jste, doktore. George mi o vás vyprávěl.“

Peter byl překvapen. Dal by za to krk, že George Mellis neřekne své ženě ani slovo. „Rád bych se s vámi setkal. Mohli bychom spolu poobědvat?“

„Jde o George? Něco není v pořádku?“

„Ne, to ne. Myslel jsem, že bychom si mohli popovídat.“

„Jistě, samozřejmě, doktore Templetone.“

Dali si schůzku příští den.

Seděli u rohového stolu v La Grenouille. Od prvního okamžiku, kdy Alexandra vstoupila do restaurace, nebyl Peter schopen od ní odtrhnout oči. Oblečená byla jednoduše, bílá sukně a blůza, která zvýrazňovala postavu, na krku šňůra perel. Peter hledal příznak únavy a deprese, jak se o nich zmiňoval doktor Harley. Neexistovaly. Alexandra si asi všimla jeho vyjeveného pohledu, ale nedala na sobě nic znát.

„Manžel je v pořádku, pane doktore?“

„Ano.“ Začínalo to být daleko nesnadnější, než si Peter vůbec kdy mohl představit. Kráčel po tenkém ledě. Neměl právo zhatit posvátný vztah lékaře s pacientem. Zároveň ale cítil povinnost Alexandru varovat.

Když si objednali, Peter spustil: „Zmínil se vám manžel o tom, proč mě navštěvuje, paní Mellisová?“

„Ano. Poslední dobou to na něho byl opravdu nápor. Představitelé makléřské firmy, kde pracuje, nakládají většinu odpovědnosti na jeho bedra. George je velmi svědomitý, jak patrně víte, doktore.“

To bylo neuvěřitelné. Neměla ani potuchy o jeho útoku na sestru. Jak to, že jí nikdo nic neřekl?

„George mi říkal, oč lépe se cítí, když si může s někým o svých problémech pohovořit.“ Vděčně se na Petera usmála. „Jsem tak ráda, že mu pomáháte.“

Jak je nevinná! Manžel je pro ni zřejmě idol. To, co jí chtěl Peter sdělit, by jí mohlo ublížit. Jak ji má informovat, že její muž je psychopat, jehož se zřekla rodina, zavraždil malého prostituta a brutálně napadl její sestru? A neinformovat?

„Vaše povolání musí být velmi povznášející,“ pokračovala Alexandra. „Můžete pomoci tolika lidem.“

„Někdy můžeme,“ pronesl Peter ustaraně. „Někdy nemůžeme.“

Přinesli jídlo. Povídali si, vytvořil se mezi nimi příjemný vztah. Peter byl okouzlen. Nerad si musel přiznat, že Georgei Mellisovi závidí.

„Bylo to velice příjemné s vámi poobědvat,“ řekla nakonec Alexandra. „Ale měl jste nějaký důvod k setkání, že, doktore Templetone?“

Nadešel moment pravdy.

„Po pravdě řečeno, měl. Já…“

Peter se zarazil. Následující slova mohou otřást jejím životem. Šel sem s rozhodnutím sdělit jí své podezření a nabídnout možnost nařídit manželovi povinný lékařský dohled. Po setkání s ní shledal, že to nebude tak jednoduché. Znovu si vybavoval Georgeova slova: „Není jí ani o trochu lépe. Ta záležitost se sebevraždou mi leží v hlavě…“ Peter si pomyslel, že nikdy neviděl šťastnější a normálnější osobu. Byl to důsledek léku, které brala? Konečně, může se jí na to zeptat. Obrátil se k ní: „John Harley mi říkal, že berete–“

Vtom vybuchl hlas George Mellise: „Tady jsi, miláčku! Volal jsem domů a řekli mi, že jsi tady. Jsem rád, že vás vidím, doktore. Mohu se připojit?“

A příležitost byla promarněna.

„Proč se setkával s Alex?“ vyptávala se Eve.

„Nemám tušení,“ odpověděl George. „Díkybohu, že nechala zprávu, kde bude, pro případ, že bych ji sháněl. S Peterem Templetonem. Probohaživýho! Zmáknul jsem to o chlup!“

„Nelíbí se mi to.“

„Věř mi, nic se nestalo. Ptal jsem se jí potom, říkala, že o ničem zvláštním nehovořili.“

„Měli bychom raději pohnout naším plánem.“

George pocítil téměř sexuální důraz v jejích slovech. Tak dlouho na tu chvíli čekal. „Kdy?“

„Teď.“

33

Stavy závratí se zhoršily, předměty se v Katině vědomí rozplývaly. Seděla za pracovním stolem a přemýšlela, hodlala navrhnout fúzi a najednou si uvědomila, že proběhla před deseti lety. Zděsilo ji to. Konečně se rozhodla vzít si radu Brada Rogerse k srdci a navštívit Johna Harleye.

Doktor Harley už dlouho přesvědčoval Kate, aby se dala prohlédnout, a tak její návštěvy opravdu využil. Prohlédl ji důkladně, a když skončil, požádal ji, aby na něho počkala v pracovně. Byl znepokojen. Kate Blackwellová byla na svůj věk značně čilá, ale byly tu výstražné příznaky: jisté známky kornatění tepen. Důvod jejích náhlých závratí a ochabující paměti. Měla už dávno odejít do ústraní, ale ona se stále houževnatě držela práce: nechtěla pustit otěže z rukou a předat je někomu jinému. Co to tu říkám? pomyslel si. I já jsem toho měl dávno nechat.

John Harley měl před sebou výsledky všech vyšetření: „Přál bych si, Kate, abych byl v takové kondici jako vy.“

„Přestaňte mi mazat med kolem úst, Johne. Tak, o co jde?“

„Věk, převážně. Máte ztluštělé tepny…“

„Takže mám arteriosklerózu?“

„Takový je pro to lékařský termín?“ zeptal se doktor Harley. „Ať se to jmenuje, jak chce, máte to.“

„Jak moc je to zlé?“

„Vzhledem k věku, říkám vám, je to docela normální. Tyhle záležitosti jsou relativní.“

„Můžete mi předepsat něco, čím by se ty zatracené závrati daly zastavit? Když se v místnosti plné mužských začnu motat, cítím se mizerně.“

Pokýval hlavou. „Myslím, že nebudou žádné problémy. Kdy hodláte odejít na odpočinek, Kate?“

„Až budu mít pravnuka, kterému bych podnik předala.“

Oba staří přátelé se navzájem znali tolik let. Seděli u stolu naproti sobě. John Harley ne vždy s Kate souhlasil, ale vždycky se obdivoval její odvaze.

Jako by četla jeho myšlenky, povzdechla si: „Znáte jedno z mých největších životních zklamání, Johne? Eve. Opravdu jsem se o to dítě starala. Chtěla jsem jí k nohám položit svět. Jí ale nikdy nezáleželo na ničem jiném než na sobě.“

„Nemáte pravdu, Kate. Eve na vás moc myslí.“

„Jo, ta určitě.“

„Ze svého hlediska o tom něco vím. Nedávno,“ volil pečlivě slova, „ji postihla velká nehoda. Málem zemřela.“

Kate cítila, jak jí tluče srdce. „Proč jste mi to neřekl?“

„Nedovolila to. Znepokojovalo ji, že byste si dělala starosti, a musel jsem přísahat, že nepovím ani slovo.“

„Ach bože!“ Byl to bolestný šepot. „Je… je v pořádku?“ Kate sotva mluvila.

„Má se výborně.“

Kate seděla, hleděla do prázdna. „Děkuji vám, Johne, že jste mi o tom řekl. Děkuji.“

„Napíšu vám recept na ty pilulky.“ Když dopsal, vzhledl ke Kate.

Kate Blackwellová tam nebyla.

Eve otevřela dveře a nevěřícně zírala. Stála tam babička, pevně a zpříma jako vždycky, aniž by dala najevo jakoukoli slabost.

„Mohu jít dál?“ zeptala se Kate.

Eve ustoupila, neschopna domyslet, co se děje. „Jistě.“

Kate vstoupila a rozhlédla se po malém bytě, ale nijak to nekomentovala. „Mohu si sednout?“

„Promiň. Prosím, posaď se. Odpusť… je to tak… Mohu ti něco nabídnout? Čaj, kávu, cokoli?“

„Ne, nic. Daří se ti dobře, Eve?“

„Ano. Děkuji. Mám se prima.“

„Jdu právě od doktora Johna Harleye. Řekl mi, žes měla strašný úraz.“

Eve bedlivě sledovala babičku, nebyla si jistá, co bude následovat. „Ano…“

„Říkal, že jsi málem zemřela. A žes nechtěla dovolit, aby mi o tom řekl, protože sis nepřála přidělávat mi starosti.“

Tak o tohle šlo. Teď už znala důvod. „Ano, babi.“

„Což mi naznačuje,“ Kate se zadrhl hlas, „že… se o mě strachuješ.“

Eve začala samou úlevou plakat. „To víš, že mám o tebe starost. Vždycky jsem ji měla.“

A za chvíli už byla Eve v babiččině objetí. Kate si ji přitiskla k sobě a líbala ji do vlasů. Pak zašeptala: „Jsem takový zatracený blázen. Můžeš mi odpustit?“ Kate vytáhla kapesník a vysmrkala se. „Byla jsem k tobě moc tvrdá,“ prohlásila. „Kdyby se s tebou bývalo něco stalo, neunesla bych to.“

Eve něžně pohladila babičce ruku, protkanou modrými žilkami a řekla: „Jsem úplně v pořádku, babi. Všechno je báječné.“

Kate vstala, otírala si slzy. „Byla jsem paličatá a neoblomná jako můj otec. Polepším se. První, co teď udělám, bude, že tě zahrnu zase do poslední vůle, kam patříš.“

Co se právě odehrávalo, bylo až příliš dobré na to, aby to mohla být pravda! „Já… já si nedělám hlavu s penězi. Jde mi jen o tebe.“

„Jste moje dědičky, ty i Alexandra. Vy dvě jste celá moje rodina.“

„Vycházím docela slušně,“ řekla Eve. „Ale když ti to udělá radost…“

„Udělá mi to obrovskou radost, miláčku. Obrovskou radost, vážně. Kdy se budeš moci nastěhovat zpátky domů?“

Eve zaváhala jen na chvíli. „Myslím, že bude lepší, když zůstanu tady. Ale budu tě navštěvovat tak často, jak jen budeš chtít. Ach babi, ani nevíš, jak jsem byla opuštěná.“

Kate vzala Eve za ruku. „Můžeš mi odpustit?“

Eve se jí podívala do očí a vážně pronesla: „Samozřejmě že ti mohu odpustit.“

Sotva Kate odešla, namíchala si Eve silnou skotskou s vodou, zabořila se do gauče a znovu si přehrávala tu neuvěřitelnou scénu, kterou právě prožila. Chtělo se jí řvát radostí. Ona a Alexandra teď byly jedinými dědičkami Blackwellová majetku. Alexandry se zbaví hladce. Starosti jí dělal George Mellis. Eve přemýšlela. Náhle se pro ni stal překážkou.

„Změna v plánech,“ oznámila Georgeovi. „Kate obnovila moje dědická práva.“

George si právě chtěl zapálit cigaretu, zůstal na půl cesty. „Vážně? Gratuluju.“

„Když se něco stane Alexandře teď, bude to vypadat podezřele. Postarám se o ni později…“

„Bohužel, později se mi to nehodí.“

„Jak to myslíš?“

„Nejsem žádný blbec, drahoušku. Když se něco Alexandře stane, dědím její balík. Chceš mě vyhodit ze hry, že jo?“ Eve zavrtěla hlavou.

„Řekněme, že jsi nepotřebná komplikace. Chci s tebou uzavřít obchod. Požádej o rozvod; jakmile se dostanu k penězům, dám ti…“

Zasmál se. „Jsi blázen. Takhle ne, milenko. Nic se nezměnilo. Mám se sejít s Alex v pátek večer v Dark Harboru. Jdu na to.“

Alexandra byla přešťastná, když slyšela novinku o babičce a Eve. „Zase jsme rodina,“ řekla.

Telefon.

„Ahoj. Doufám, že neruším, Eve. Tady Keith Webster.“

Volal jí teď dvakrát třikrát týdně. Zpočátku ji bavila jeho neohrabaná horlivost, později ji to začalo otravovat.

„Nemám čas si teď povídat,“ řekla. „Právě jsem na odchodu.“

„Ach,“ pravil omluvně. „Nechci zdržovat. Mám dva lístky na jezdecký den na příští týden. Vím, že koně zbožňujete, myslel jsem…“

„To je mi líto, ale příští týden budu patrně mimo město.“

„Aha.“ Slyšela rozčarování v jeho hlase. „A co někdy jindy? Koupil bych lístky do divadla, co byste ráda viděla?“

„Všechno jsem už viděla,“ odbyla ho Eve. „Musím běžet.“ Položila sluchátko. Bylo načase obléknout se. Měla schůzku s Rorym McKennou, mladým hercem, kterého viděla v jedné průměrné hře na Brodwayi. Byl o pět let mladší než ona a choval se jako nenasytný divoký hřebec. Eve si představovala, jak se milují, a pocítila vlhkost mezi stehny. Těšila se na vzrušující večer.

Cestou domů se George Mellis zastavil v obchodě, aby koupil Alexandře květiny. Měl bujnou náladu. Byla to podivuhodná ironie, že stará paní obnovila dědická práva Eve, ale nic se tím nezměnilo. Nejdřív se stane nešťastná náhoda Alexandře a pak se George postará o Eve. Vše bylo připraveno. V pátek na něho bude čekat Alexandra v Dark Harboru. „Jen my dva,“ vymlouval se, když ji líbal. „Služebnictvu dej volno, drahoušku.“

Peter Templeton musel stále myslet na Alexandru. V uších mu zněla ozvěna Mellisových slov: „Někam ji odvezu. Myslím, že potřebuje změnu…“ Instinkt mu napovídal, že je Alexandra v nebezpečí. Byl bezmocný. Nemohl přijít za Nickem Pappasem se svým podezřením. Neměl důkaz.

Nad městem, v kanceláři vedení společnosti Kruger-Brent, podepisovala Kate Blackwellová novou poslední vůli, převáděla valnou část majetku na obě vnučky.

V severní části státu New Yorku stál v zahradě sanatoria Tony Blackwell před malířským stojanem. Malba na stojanu nebyla nic než směsice barev – jako mazanice nenadaného dítěte. Tony odstoupil, prohlížel si obraz a samou radostí se usmíval.

Pátek, 10.57

Na letišti La Guardia zabrzdilo na stanovišti před společností Eastern Airlines taxi a vystoupila Eve Blackwellová. Podala řidiči stodolarovku.

„Jo, paninko, to vám nerozměním,“ řekl. „Nemáte tam něco menšího?“

„Ne.“

„Tak si to rozměňte v hale.“

„Nemám čas. Musím chytit příští letadlo do Washingtonu.“ Pohlédla na hodinky značky Baume a Mercier a rozhodla se. „To je dobré,“ nechala bankovku vyjevenému řidiči.

Pospíchala do odbavovacího prostoru. Chvíli šla a chvíli běžela k přepážce označené Washington, odlet. Vyhrkla: „Jednu letenku do Washingtonu.“

Muž se podíval na hodiny, které měl nad hlavou. „Tohle jste o dvě minuty zmeškala. Právě odlétá.“

„Musím se do toho letadla dostat. Mám schůzku… Nemůžete něco udělat?“ Úplně zpanikařila.

„Neberte si to tak. Další letadlo startuje za hodinu.“

„To je pozdě, sakra.“

Pozoroval ji, jak se začíná znovu ovládat.

„No dobře. Počkám. Je tu někde kavárna?“

„Ne, madam, ale na konci chodby je automat na kávu.“

„Děkuji.“

Díval se za ní a pomyslel si: Jak je krásná. Závidím chlapovi, za kterým tak spěchá. Pátek, 14.00

Budou to druhé líbánky, pomyslela si Alexandra. Ta představa ji vzrušovala. Služebnictvu dej volno. Chci, abychom tam byli opravdu jen my dva, anděli. Uděláme si nádherný víkend. Alexandra opouštěla honosnou čtvrť a byla na cestě do Dark Harboru, kde se sejde s Georgem. Měla zpoždění. Byla předtím pozvaná na oběd a trochu se to protáhlo. Řekla komorné: „Odjíždím. Vrátím se v pondělí ráno.“

Sotva došla Alexandra ke dveřím, zazvonil telefon. Ať zvoní, řekla si a pospíchala ven.

Pátek, 19.00

George Mellis promýšlel Evin plán. Neměl chybičku. Ve Philbrook Cove bude připravený motorový člun. Zavez ho k Dark Harboru a dávej pozor, aby tě nikdo neviděl. Připoj ho za záď Korzára. Vezmeš Alexandru na noční projížďku. Až budete na otevřeném moři, nějak se jí zbav. Ale žádné stopy krve, Georgei. Hoď tělo přes palubu, slez do motorového člunu a nech Korzára napospas osudu. Dovez člun zpátky na Philbrook Cove a pak chyť u přívozu v Lincolnville pramici do Dark Harboru. Vezmi si taxi, jeď až k domu. Musíš zařídit, aby jel řidič takovou cestou, abyste si všimli, že Korzár není v doku. Až zjistíš, že Alexandra není doma, zavoláš policii. Nikdy její tělo nenajdou. Proud ji zanese do moře. Dva význační lékaři potvrdí, že to byla s největší pravděpodobností sebevražda.

George našel motorový člun připoutaný ve Philbrook Cove, podle plánu byl připravený. Křižoval zálivem se zhasnutými světly, využíval při kormidlování měsíčního svitu. Minul řadu kotvících člunů, aniž by ho někdo zahlédl, a dorazil do doku u sídla Blackwellových. Vypnul motor a rychle zamířil ke Korzáru, velké motorové plachetnici.

Alexandra ho očekávala v obývacím pokoji, telefonovala. Zamávala mu, zakryla rukou sluchátko a naznačila: „To je Eve.“ Poslouchala a pak řekla: „Musím už jít, Eve. Právě přijel můj miláček. Uvidíme se příští týden na obědě.“ Zavěsila a rozběhla se obejmout George. „Přijels brzy. Jsem tak šťastná.“

„Chyběla jsi mi, tak jsem se vším praštil a vyrazil za tebou.“

Políbila ho. „Miluji tě.“

„Já tebe miluji, matia mou. Dala jsi volno služebnictvu?“

Usmívala se. „Jsme tu jenom my dva. Hádej, co jsem pro tebe připravila! Musaku!“

Lehce jí přejel prstem přes prsní bradavky, rýsující se pod hedvábnou blůzičkou. „Víš, na co jsem celé odpoledne myslel v té zatracené kanceláři? Jak se projedeme po moři. Je dobrý vítr. Proč bychom si nevyjeli na hodinku na dvě?“

„Když chceš… Ale co bude s mou musakou?“

Položil jí ruku na prsa. „Večeře může počkat. Já ne.“

Smála se. „Dobře. Jdu se převléci. Za minutku jsem hotová.“

„Předběhnu tě.“

Šel po schodech nahoru do své šatny, převlékl se do šortek, svetru a sportovních bot. Jak se blížil očekávaný okamžik, naplnila ho bouřlivá předtucha, vzrušení podobné explozi.

Uslyšel její hlas: „Jsem připravena, drahoušku.“

Obrátil se. Stála ve dveřích oblečená ve svetru a černých šortkách, na nohou plátěnky. Dlouhé blond vlasy měla svázané úzkou stužkou. Bože, jak je krásná! pomyslel si. Je to hanba zničit takovou krásu.

„Já také,“ řekl jí George.

Zpozorovala motorový člun připoutaný na zádi. „Nač ten člun, drahoušku?“

„Na konci zálivu je takový malý ostrůvek, vždycky jsem ho chtěl prozkoumat,“ vysvětloval George. „Vezmeme si člun, abychom se tam podívali a nemuseli si dělat hlavu se skaliskem.“

Nabral směr a pomalu, klouzavě vyplouval. Opatrně najížděl do větru, aby se mu opřel do hlavní plachty a kosatky, potřeboval, aby loď dostala vítr z pravé strany. Velká plachta se napjala a Korzár najel do vln. Když minuli vlnolam, zdvihl se jim v ústrety silný vítr, člun se začal naklánět na bok, zábradlí na závětrné straně kleslo až k hladině.

„Je to šílené a nádherné,“ vykřikovala. „Jsem tak šťastná, miláčku.“

Usmíval se. „Já taky.“

George měl podivně radostný pocit z toho, že je Alexandra šťastná a že zemře s pocitem štěstí. Rozhlédl se po obzoru, aby se ujistil, že nablízku není jiná loď. V dálce poblikávala malá světélka. Čas se naplnil.

Zapnul automatické řízení, ještě jednou se rozhlédl kolem prázdným obzorem a s bušícím srdcem vykročil k zábradlí.

„Alex,“ zavolal, „pojď se na něco podívat.“

Přecházela palubu, blížila se k němu, dívala se na chladnou temnou vodu, jak za nimi vířila.

„Pojď ke mně.“ Byl to drsný rozkaz.

Nechala se obejmout a přijala prudký polibek. Jeho ruce ji sevřely a tiskly, až pocítil, jak její tělo ochabuje. Napjal svaly a vyzvedl ji do vzduchu nad zábradlí.

Začala s ním zápasit: „Georgei!“

Zvedl ji výš a chvíli ji nechal bojovat, byl na ni ale příliš silný. Divoce kopala nohama, George napínal všechny síly, aby ji přehodil přes zábradlí. V tom okamžiku pocítil nenadálou palčivou bolest v hrudi. Otevřel ústa, aby promluvil, a začala se mu z nich řinout krev. Spustil ruce a zadíval se nevěřícně na svá prsa. Ze zející rány vytékala krev. Vzhlédl a uviděl ji: stála, v ruce zakrvácený nůž, a usmívala se. Poslední myšlenka George Mellise byla: Eve…

34

Bylo deset večer, když Alexandra přijela do domu v Dark Harboru. Několikrát se snažila dovolat, ale nikdo telefon nebral. Doufala, že se na ni George za to zdržení nebude zlobit. Všechno se tak hloupě zamotalo. Časně odpoledne, když se chystala odjet, zazvonil telefon. Řekla si, ať zvoní, mám zpoždění, a běžela k vozu. Komorná za ní přispěchala.

„Paní Mellisová! Volá vaše sestra. Říká, že je to naléhavé.“

Když si Alexandra vzala telefon, Eve řekla: „Jsem ve Washingtonu, mám hrozné problémy. Musím se s tebou setkat.“

„Samozřejmě,“ reagovala ihned Alexandra. „Odjíždím do Dark Harboru za Georgem, ale vrátím se v pondělí ráno a hned…“

„To nepočká.“ Eve se zdála být zoufalá. „Nemohly bychom se setkat na letišti La Guardia? Přiletím letadlem v pět hodin.“

„Moc ráda bych, Eve, ale řekla jsem Georgeovi…“

„Je to strašně naléhavé, Alex. Ale když nemáš čas, pak…“

„Počkej! Tak dobře, přijedu tam.“

„Děkuji, jsi zlatá. Věděla jsem, že je na tebe spolehnutí…“

Bylo to tak vzácné, že ji Eve prosila o laskavost, že nemohla odmítnout. Poletí na ostrov dalším letadlem. Zavolá Georgeovi do práce a řekne mu, že se opozdí. Ale George tam nebyl. Nechala vzkaz u sekretářek. O hodinu později si vzala taxi na letiště La Guardia, právě včas, aby tam dorazila k příletu washingtonského spoje v pět hodin. Eve nikde. Alexandra čekala dvě hodiny, po Eve nebylo vidu ani slechu. Alexandra neměla tušení, kde by ji měla ve Washingtonu hledat. Nakonec nasedla do letadla a vydala se na ostrov. Teď se blížila k Cedar Hillu. Všude byla tma. George už tu měl být. Alexandra chodila z místnosti do místnosti, rozsvěcela světla. „Georgei?“

Nebylo po něm ani památky. Zavolala domů. Ozvala se komorná.

„Je doma pan Mellis?“ zeptala se Alexandra. „Jak to? Ne, paní Mellisová. Říkal, že budete spolu na víkend pryč.“

„Děkuji, Marie. Někde se asi zdržel.“

Musí existovat nějaký logický důvod, proč tu není. Zřejmě měl zas na poslední chvíli obchodní jednání, vedení ho jako obvykle pověřilo vyřízením nějaké záležitosti. Musí tu být každou chvíli. Vytočila číslo k Eve.

„Eve,“ vykřikla Alexandra. „Co se ti, proboha, stalo?“

„Co se stalo tobě? Čekala jsem na Kennedyho letišti, a když ses neukázala…“

„Kennedyho! Říkalas La Guardia!“

„Ne, miláčku, Kennedyho.“

„Ale…“ Nemělo to vlastně smysl. „Lituji,“ omlouvala se Alexandra. „Asi jsem špatně rozuměla. Jsi v pořádku?“

„Teď už jsem,“ řekla Eve. „Prožila jsem pekelné chvíle. Zapletla jsem se s mužem, který je význačná politická osobnost ve Washingtonu. Je strašně žárlivý a…,“ smála se. „Nebudu zabíhat do detailů v telefonním rozhovoru. Telefonní společnosti by nám oběma odebraly koncesi. Povím ti všechno v pondělí.“

„Výborně,“ oddechla si Alexandra. Moc se jí ulevilo.

„Hezky si užij víkend, sestřičko,“ popřála jí Eve. „Jak se vede Georgeovi?“

„Není tu.“ Alexandra se snažila nedat najevo obavy. „Předpokládám, že se nemohl utrhnout z práce a neměl možnost mi zavolat.“

„Určitě se o něm brzy dozvíš. Dobrou noc, drahoušku.“

„Dobrou, Eve.“

Alexandra položila sluchátko a přemýšlela. Bylo by to krásné, kdyby si Eve našla někoho opravdu výjimečného. Podobného Georgeovi. Podívala se na hodinky. Bylo skoro jedenáct. Snad se mu teď už dovolá. Zvedla sluchátko a vytočila číslo makléřské firmy. Nikdo to nebral. Telefonovala do klubu. Ne, pana Mellise neviděli. K půlnoci už byla Alexandra vyděšená a po jedné zpanikařila. Nevěděla, co nejlépe udělat. Bylo možné, že je George někde mimo s klientem a nemůže se dostat k telefonu. Nebo musel kamsi odletět a nesehnal ji. Byla to prostá vysvětlení. Jestliže zavolá policii a George se právě vrátí, bude vypadat jako bláznivá.

Ve dvě hodiny ráno zavolala na policii. Na ostrově Islesboro neměli policejní stanici, nejbližší byla ve městě Waldo.

Ospalý hlas ohlásil: „Waldo, policejní stanice. Seržant Lambert u telefonu.“

„Tady Mellisová, Cedar Hill.“ Hlas okamžitě ožil. „Co pro vás mohu udělat?“

„Abych řekla pravdu, nevím,“ promluvila Alexandra váhavě. „Měl mě tady v domě zvečera čekat manžel a dosud se neukázal.“

„Ano.“ To slovo mohlo znamenat mnohé. Seržant znal nejméně tři důvody, proč nebývají manželé doma ve dvě ráno: blondýnky, brunetky a rusovlásky.

Taktně prohodil: „Není možné, že by se někde zdržel obchodně?“

„On… on obvykle zavolá.“

„Správně, ale víte, jak to bývá, paní Mellisová. Někdy se dostanete do situace, že volat nemůžete. Jsem si jist, že se o něm brzy dozvíte.“

Teď se ale vážně cítila jako blázen. Co by asi tak policie mohla dělat. Kdysi někde četla, že osobu lze pokládat za pohřešovanou až po čtyřiadvaceti hodinách, dříve se policie do pátrání nedá. Ale George není pohřešovaný, proboha živého. Jenom se trochu opozdil.

„Máte jistě pravdu,“ opáčila Alexandra. „Promiňte, že jsem vás obtěžovala.“

„Ale vůbec ne, paní Mellisová. Myslím, že dorazí pramicí v sedm ráno.“

Nedorazil ani pramicí v sedm, ani následující. Alexandra znovu volala domů. George tam nebyl.

Zmocnila se jí předtucha katastrofy. Georgeovi se stala nehoda. Leží někde v nemocnici nebo je mrtvý. Kdyby nebylo toho zmatku na letišti s Eve! George sem možná přijel, a když zjistil, že tu Alexandra není, odjel. Ale tolik věcí zůstávalo bez vysvětlení. Nechal by přece zprávičku. Třeba překvapil zloděje, byl napaden nebo unesen. Alexandra procházela domem místnost po místnosti a hledala nějaký klíč, řešení. Všechno bylo nedotčené. Šla dolů k doku. Korzár kotvil na svém místě.

Telefonovala na policejní stanici do Waldo. Poručík Philip Ingram, dvacet let sloužící veterán, měl ranní službu. Věděl už, že George Mellis nebyl v noci doma. Celé ráno to sloužilo na policejní stanici jako hlavní námět konverzace – povětšině obhroublé.

Teď řekl Ingram Alexandře: „Nemáte žádné stopy, paní Mellisová? Dobře, podívám se na to osobně.“ Věděl, že je to maření času. Starej někde běhá za kočkama. Ale když zavolají Blackwellovi, lid se musí postavit do pozoru, pomyslel si a ušklíbl se. Stejně to je pěkná panička. Vídal ji několikrát za rok.

„Budu zpátky tak za hodinku,“ oznámil službu konajícímu seržantovi.

Poručík Ingram vyslechl Alexandřino vylíčení události, prohlédl dům i dok a došel k závěru, že Alexandra Mellisová spadla do maléru. George Mellis se měl s manželkou v Dark Harboru setkat minutý večer, ale ani se neukázal. Byť to nebyla poručíkova záležitost, věděl, že mu neublíží, když bude nápomocen člence rodiny Blackwellů. Zavolal na místní letiště a na přívoz v Lincolnville. Na žádném z těch míst se George Mellis během posledních čtyřiadvaceti hodin neobjevil. „Do Dark Harboru vůbec nedorazil,“ tvrdila Alexandra. A kde si, doprčic, nechal věci? Proč se ten chlap zdejchl? Dle pevného přesvědčení poručíka Ingrama žádný mužský, má-li to v hlavě v pořádku, neopustí takovou ženu, jako je Alexandra.

„Poptáme se v nemocnicích a már…,“ zarazil se. „A na jiných místech, vyhlásím po něm pátrání.“

Alexandra se snažila ovládat, ale nebyla si výsledkem jista. „Děkuji vám, poručíku. Ani nevím, jak to vyjádřit, jsem vám velmi vděčná, za všechno.“

„Je to má práce,“ odpověděl poručík Ingram.

Když se vrátil na policejní stanici, začal obvolávat nemocnice a márnice. Odpovědi byly zamítavé. Nikde neměli hlášení o Georgei Mellisovi. Další, co poručík Ingram udělal, bylo, že zavolal kamaráda reportéra z Maine Courier. Pak rozeslal hlášení o pohřešovaném.

Odpolední noviny oznamovaly událost tučnými titulky. JE POHŘEŠOVÁN MANŽEL DĚDIČKY BLACKWELLŮ.

Peter Templeton o všem poprvé uslyšel od detektiva Nicka Pappase.

„Petere, vzpomínáš si, jaks před nedávnem po mně chtěl, abych něco vyčmuchal o Georgei Mellisovi?“

„Ano…“

„Dokázal zmizet…“

„Cože dokázal?“

„Ztratil se, vypařil, výpad ze hry.“ Počkal, až Peter novinku stráví.

„Něco si odnesl? Peníze, šaty, pas?“

„Houbelec. Podle hlášení z Maine se pan Mellis právě rozplynul ve vzduchu. Napadá tě, co to znamená? Myslím, že bys moh vědět, proč chlapec něco takovýho proved.“

Peter po pravdě odpověděl: „Vůbec nic mě nenapadá.“

„Jestli něco vydumáš, dej mi vědět. Začíná vokolo toho přihořívat.“

„Spolehni se,“ slíbil Peter.

O půl hodiny později volala Alexandra Mellisová Peteru Templetonovi a v jejím hlase bylo znát zděšení a paniku. „Já… George se pohřešuje. Nikdo nemá ani zdání, co se mu mohlo přihodit. Napadlo mě, že vám třeba něco říkal, co by…,“ dál mluvit nemohla.

„Bohužel, paní Mellisová. Nemám ani zdání, co se mohlo stát.“

„Ach.“

Peter by jí rád nějak pomohl. „Kdybych na něco přišel, zavolám vám. Kde vás najdu?“

„Jsem teď v Dark Harboru, ale dnes večer se chystám do New Yorku. Budu u babičky.“

Alexandra nemohla snést představu, že zůstane sama. Ráno několikrát telefonovala Kate. „Ale miláčku, jsem přesvědčená, že není důvod k obavám. Nejspíš vyjel za nějakým obchodem a zapomněl ti zavolat.“

Žádná z nich tomu nevěřila.

Eve se dozvěděla o Georgeově zmizení z televize. Ukazovali fotografii okolí Cedar Hillu a svatební fotky George a Alexandry, záběr Georgeovy tváře s rozšířenýma očima. Eve to trochu připomínalo jeho udivený pohled těsně před smrtí.

Televizní komentátor pravil: „Není známo, že by šlo o nějaký nepoctivý čin, nebyly učiněny žádné požadavky na výkupné.

Policie připouští, že by mohlo jít o nešťastnou náhodu nebo že George Mellis trpí ztrátou paměti.“ Eve se spokojeně usmívala.

Nikdy tělo nenajdou. Proud ho odnesl do moře. Chudáček George. Řídil se jejím plánem dokonale. Ale ona ho změnila. Letěla do Maine a pronajala si motorový člun ve Philbrook Cove, pro „jednoho přítele“. Pak si půjčila ještě jeden člun poblíž doku a odjela v něm do Dark Harboru, kde si počkala na George. Neměl naprosto žádné podezření. Postarala se, aby na palubě nezůstala žádná stopa, a pak zavezla jachtu do přístavu. Potom už bylo jednoduché vrátit člun, který si vypůjčil George, na jeho místo do přístaviště, vrátit i svůj člun, odletět zpátky do New Yorku a čekat na telefon, protože věděla, že Alexandra zavolá.

Zločin byl dokonalý. Policie událost označí za záhadné zmizení.

Hlasatel pokračoval: „Následuje přehled dalších zpráv…“ Eve vypnula televizor. Nechtěla zmeškat schůzku s Rorym McKennou.

Příští den v šest ráno objevil rybářský člun tělo George Mellise zachycené na vlnolamu v ústí zálivu Penebscot. Ranní noviny o tom pojednávaly jako o nešťastné náhodě a smrti utopením, ale čím víc bylo informací, tím víc se tón příběhu měnil.

Z coronerova úřadu přišla zpráva, že to, co se původně pokládalo za kousnutí žraloka, jsou ve skutečnosti dvě bodné rány. Titulky večerních novin hlásaly: ZÁHADNOU SMRT GEORGE MELLISE MÁ NA SVĚDOMÍ VRAH. MILIONÁŘ UBODÁN K SMRTI.

Poručík Ingram zkoumal diagram přílivu a odlivu předchozího večera. Když skončil, opřel se do křesla, na tváři zmatený výraz. Tělo George Mellise vyplavilo moře. Zachytilo se na vlnolamu. Poručíkovi nedocházelo, proč mořský proud vynesl tělo směrem k Dark Harboru, když se předpokládalo, že tam George Mellis nebyl.

Detektiv Nick Pappas přiletěl do Maine, aby si s poručíkem Ingramem pohovořil.

„Mám dojem, že by vám moje oddělení mohlo být v tomhle případě nápomocno,“ řekl Nick. „Máme jisté zajímavé údaje o osobě pana George Mellise. Vím, že to překračuje naši pravomoc, ale kdybyste požádal o spolupráci, rádi bychom přispěli, poručíku.“

Za dvacet let služby zažil poručík Philip Ingram na policejní stanici ve Waldo jedinou vzrušující událost, a sice když jeden opilý turista sestřelil v místním krámě s kuriozitami losi hlavu. O vraždě George Mellise se psalo na první stránce novin a poručík Ingram vytušil šanci udělat si na tom jméno. S trochou štěstí by mohl být převelen na místo detektiva k newyorské policii. A tak teď hleděl na Nicka Pappase a mumlal: „Já nevím…“

Pappas prohodil, zrovna jako by četl jeho myšlenky: „Nepotřebujeme si na tom přihřívat polívčičku. Budou na to sakramentsky tlačit a usnadní nám život, když to dáme rychle do kupy. Mohl bych vás zasvětit do pozadí případu George Mellise.“

Poručík Ingram usoudil, že nemá co ztratit. „O. K., požádám o spolupráci.“

Alexandra ležela v posteli, hluboce soustředěná. Její mysl tvrdošíjně odmítala přijmout fakt, že George byl zavražděn. To je přece vyloučeno! Nikdo na světě neměl důvod ho zabít. Policie mluvila o bodných ranách, ale nemohli mít pravdu. Musela to být nějaká nešťastná náhoda. Jeho by přece nikdo nemohl zabít… Nakonec ji přemohly opiáty, které jí dal doktor Harley. Usnula.

Eve ta novinová zpráva omráčila. Georgeovo tělo se našlo. A třeba je to k lepšímu, pomyslela si. Podezírat budou Alexandru. Ona byla na ostrově.

Kate seděla vedle Eve na gauči v přijímacím pokoji. Ta zpráva Kate strašně zasáhla.

„Proč by chtěl někdo zavraždit George Mellise?“ zeptala se.

Eve si povzdechla. „Nevím, babi. Opravdu nevím. Srdce mi puká, když pomyslím na Alexandru.“

Poručík Philip Ingram se dotazoval převozníka v Lincolnville-Islesboro: „Jste si jist, že pan nebo paní Mellisovi v pátek večer nepoužili vašich služeb?“

„Nemohli jet se mnou, Phile, a zjišťoval jsem to i u chlápka, který měl ranní, ten je tady neviděl. Přiletěli letadlem.“

„Ještě jedna otázka. Nepoužil v pátek přívozu někdo cizí?“

„Do háje, víte přece, že v tuhle roční dobu k nám žádní cizinci nejezdí. Snad pár turistů v létě, ale v listopadu? Hovno.“

Poručík došel za šéfem letiště v Islesboro. „George Mellis ten večer docela jistě nepřiletěl, Phile. Musel se tam dostat jedině přívozem.“

„Lew říkal, že nikoho neviděl.“

„Přece to doprčic nepřeplaval!“

„A co paní Mellisová?“

„Jo. Přijela sem do Beechcroftu k desátý. Poslal jsem synka Charleyho, aby ji z letiště hodil na Cedar Hill.“

„Jakou měla náladu?“

„Eště se ptej. Byla nervózní jak poklička na rozžhavený konvici. I můj kluk si toho všimnul. Obyčejně je klidná a vždycky má dobrý slovo pro každýho. Ale tuhle noc měla moc naspěch.“

„Ještě jedna otázka. Přiletěl večer nebo odpoledne nějaký cizinec, někdo neznámý?“

„Kdepak, pořád ty stejný.“

O hodinu později telefonoval poručík Ingram Nicku Pappasovi: „Všechno, co jsem zatím vypátral, je proklatě zmatečný. V pátek večer přiletěla paní Mellisová soukromým letadlem na islesboroské letiště okolo desáté, manžel s ní nebyl a ani nepřiletěl, ani nepoužil přívozu. Nic neukazuje na skutečnost, že by tam vůbec ten večer byl.“

„Kromě mořského proudu.“

„Jo.“

„Ať ho zabil, kdo chtěl, hodil ho přes palubu jachty a spoléhal na to, že ho proud zanese do moře. Prohlédl jste Korzára?“

„Prohlédl. Žádné stopy násilí ani krve…“

„Rád bych tam přivezl soudního znalce. Co vy na to?“

„Když nás přizvete k asistenci.“

„To se rozumí. Uvidíme se zítra.“

Nick Pappas a tým expertů přijeli příští ráno. Poručík Ingram je doprovodil do přístaviště Blackwellových, kde kotvil Korzár. Za dvě hodiny řekl soudní expert. „Vypadá to, že jsme trefili kartu, Nicku. Na zábradlí jsou stopy.“

Odpoledne v laboratoři potvrdili, že jde o stopy krve George Mellise.

Na manhattanském policejním okrsku „hedvábných punčošek“ bylo rušněji než jindy. Celonoční razie naplnily cely předběžného zadržení narkomany, prostitutkami, opilci a pasáky až k prasknutí. Hluk a zápach doléhaly na Petera Templetona, když ho vedli do služebny poručíka Pappase.

„Ahoj, Petere. To je fajn, že ses dovalil.“

Do telefonu říkal: „Vydržíte to, kamaráde. Přijďte do mé kanceláře před šestou, nebo na vás pošlu posranou přepadovku, aby vás sem dotáhli.“

Když Peterův doprovod opustil kancelář, zeptal se: „Co se děje, Nicku? Co tě trápí?“

„Já ti povím, co mě trápí. Někdo byl chytrej. Víš, na co jsme přišli? Mrtvej muž, kterej zmizel z ostrova, kam nikdy nepřijel.“

„To nedává smysl.“

„To mi vypravuj, brachu. Ani převozník, ani chlap, co šéfuje na letišti, neviděli George Mellise tu noc, co zmizel. To přísahají. Jediná cesta, jak by se tam mohl dostat, je motorový člun. Prošmejdili jsme všechny půjčovny v okolí. Nula od nuly prošla.“

„Snad tu noc v Dark Harboru nebyl.“

„Soudní znalci to vidí jinak. Našli známky toho, že v domě byl a převlékl se do sportovního oblečení, které měl na sobě, když se našlo jeho tělo.“

„Zabili ho v domě?“

„Na Blackwellovic jachtě. Tělo hodili přes palubu. Každej by počítal s tím, že proud zanese tělo do Číny.“

„Jak bych…“

Nick Pappas zvedl svou tlapu: „Co bych potřeboval? Mellis byl tvůj pacient. Musel ti povídat o svojí ženě.“

„Co s tím má ona společného?“

„Všechno. Mám na vybranou: za prvé, byla to ona, za druhé, byla to ona, a za třetí, byla to ona.“

„Ty ses zbláznil!“

„Jo.“ Myslel jsem, že fachman nepoužívá nikdy slova jako „zbláznil.“

„Nicku, proč si myslíš, že Alexandra zabila svého manžela?“

„Byla tam a měla motiv. Přijela na ostrov pozdě v noci a vychrlila ňákej žvást, jako že má zpoždění, protože čekala na sestru na letišti, ale ne na tom správným.“

„Co říkala sestra?“

„Dej mi svátek. Co by asi říkala? Jsou to dvojčata. Víme, že Mellis byl v noci v domě, ale jeho žena přísahá, že ho ten večer neviděla. Dům je velký, Petere, ale ne zase až tak velký. Dále. Paní Mellisová dala ten večer všemu služebnictvu volno. Když jsem se jí ptal, proč, tak prý to byl Georgeův nápad. George nám ale nic neřekne.“

Peter byl hluboce zamyšlen. „Říkáš, že měla motiv. Jaký?“

„Máš krátkou paměť. Tys mě na to přivedl. Paní se provdala za psycha, který používal pěsti, aby se sexuálně ukojil. Asi ji pěkně zřídil. Dejme tomu, že se rozhodla, že ji tahle hra už nebaví. Chtěla rozvod, ale on ne. Proč taky? Po soudech ho vláčet nechtěla, bylo by to moc šťavnatý sousto a pěknej skandál. Neměla na vybranou. Zabila ho.“ Opřel se do křesla.

„Co ode mě chceš?“ zeptal se Peter.

„Informaci. Byl jsi před deseti dny s paní Mellisovou na obědě.“ Stiskl knoflík na přístrojové desce. „Jedeme na záznam, Petere. Řekni mi o tom něco. Jak se Alexandra Mellisová chovala? Byla napjatá, zlostná, hysterická?“

„Nicku, nikdy jsem neviděl vyrovnanější a šťastněji vdanou ženu.“

Nick Pappas na něho civěl, vypnul magnetofon.

„Nehoupej mě, příteli můj. Byl jsem dnes ráno navštívit doktora Johna Harleye. Dával Alexandře Mellisové léky, aby ji zbavil sebevražedné nálady, prokristovyrány!“

Doktora Johna Harleye návštěva poručíka Pappase silně rozrušila. Detektiv šel rovnou k věci: „Poskytoval jste v poslední době paní Mellisové odborné rady?“

„Lituji, jsem vázán lékařským tajemstvím. Obávám se, že vám nepomohu.“

„V pořádku, doktore. Rozumím. Jste staří přátelé. Rád byste to celé nechal v klidu. To je samozřejmé.“ Vstal. „Jde ale o případ vraždy. Vrátím se za hodinu s povolením, abyste mi mohl podat potřebné reference. Až se domáknu toho, co potřebuju, hodím to do chřtánu novinám.“

Doktor Harley si ho bedlivě prohlížel.

„Můžeme to zařídit, jak jsem říkal, nebo mi teď pěkně povíte, co potřebuju, a já to nechám u ledu. Rozuměno?“

„Sedněte si,“ vyzval ho doktor Harley. „Alexandra měla poslední dobou emocionální problémy.“

„Jaký druh problémů?“

„Byla poněkud depresivní. Mluvila o sebevraždě.“

„Uvažovala o použití nože?“

„Ne, ne. Říkala, že má opakovaně sen o utonutí. Dával jsem jí wellbutrin. Přišla znovu a říkala, že se jí zdá, že to nezabírá. Předepsal jsem nomifensine. Nevím, jestli vám tohle pomůže.“

Nick Pappas seděl a rovnal si to v hlavě. Nakonec vzhlédl: „Ještě něco?“

„To je vše, poručíku.“

Ale bylo toho víc a Harleye tížilo svědomí. Úmyslně se nezmínil o brutálním útoku George Mellise na Eve Blackwellovou. Měl to na policii oznámit, už když k tomu došlo, byl si toho vědom, ale hlavně chtěl chránit rodinu Blackwellů. Nebylo mu jasné, existuje-li souvislost mezi napadením Eve a vraždou George Mellise, ale instinktivně cítil, že nejlépe bude nevynášet to na světlo. Byl rozhodnutý udělat cokoli, jen aby uchránil Kate Blackwellovou.

Chvilku poté, co učinil své rozhodnutí, ohlásila sestra: „Na druhé lince máte doktora Keitha Webstera.“

Keith Webster řekl: „Johne, rád bych se odpoledne u tebe zastavil. Máš volno?“

„Udělám si ho. Kdy?“

„Jak by se ti to hodilo v pět?“

„Prima, Keithe. Tak se sejdeme.“

Všechno neprobíhalo tak hladce, jak se zprvu zdálo.

V pět hodin doktor Harley uvedl Keitha Webstera do své pracovny. „Dáš si drink?“

„Ne, děkuji ti, Johne. Nechci. Nezlob se, že tě takhle obtěžuji.“

Johnu Harleyovi se zdálo, že kdykoli se s Keithem Websterem setká, on se vždycky za něco omlouvá. Byl to takový mírný drobný chlapík, tak neprůbojný a vždy připravený pomoci, potěšit – štěně, které čeká na pohlazení. I pro Johna Harleye bylo neuvěřitelné, že tenhle bledý, bezbarvý, pomrkávající človíček je vynikající chirurg.

„Co pro tebe mohu udělat, Keithe?“

Keith Webster se zhluboka nadechl. „Je to, víš, týká se to napadení Eve Blackwellové Georgem Mellisem.“

„A co s tím má být?“

„Jsi si jist, že téměř umírala?“

„Ano.“

„Inu. Nikdy jsem to na policii nehlásil. Vzhledem k tomu, co se teď stalo, Mellisová vražda a tak, nevím, jestli bych to neměl udělat.“

A bylo to tady. Zdálo se, že před tím problémem není úniku.

„Udělej, co uznáš za vhodné, Keithe.“

Keith Webster seděl zachmuřený. „Já vím. Za žádnou cenu nechci ublížit Eve Blackwellové. Je to velmi zvláštní osobnost.“

Doktor Harley ho bedlivě sledoval. „Ano, to je.“

Keith Webster vzdychl. „Johne, jestli si to teď nechám pro sebe a policie na to později přijde, dopadne to se mnou zle.“

S námi oběma, pomyslel si John Harley, to dopadne zle. Napadlo ho, jak z toho ven. Řekl nenuceně: „Není pravděpodobné, že by na to policie přišla. Eve se o tom nikdy nezmíní a tys ji dal perfektně do pořádku. Nebýt té malé jizvičky, nikdo by nepoznal, že s ní něco bylo.“

Keith Webster zamrkal: „Jaké jizvičky?“

„Takové zarudlé jizvy na čele. Říkala, že jste domluvení, že to za měsíc odstraníš.“

Doktor Webster opět zamrkal. Má zřejmě nervový tik, usoudil doktor Harley.

„Já se nepa… Kdys naposled viděl Eve?“

„Byla tu před deseti dny kvůli problémům své sestry. Po pravdě řečeno, ta jizvička je jediné vodítko, podle kterého jsem rozeznal, že mluvím s Eve a ne s Alexandrou. Jsou identická dvojčata, to přece víš.“

Keith Webster pomalu přikývl. „Ano, viděl jsem fotografii Eviny sestry v novinách. Je to zábavná podobnost. A říkáš, že jediné, podle čehos je rozeznal, byla ta jizvička na čele, kterou mám ještě odstranit?“

„Přesně tak.“

Doktor Webster tiše seděl a kousal si spodní ret. Nakonec řekl: „Asi na policii nepůjdu. Musím si to ještě rozmyslet.“

„Upřímně řečeno, pokládám to za moudré, Keithe. Obě jsou krásné mladé ženy. Noviny dělají narážky na to, že policie podezírá z vraždy Alexandru. To není možné. Pamatuji je, když byly ještě malé holčičky…“

Doktor Webster už neposlouchal.

Opustil doktora Harleye hluboce zamyšlen. S jistotou věděl, že na té krásné tváři nezanechal žádnou stopu ani jizvu. Ale John Harley ji viděl. Třeba Eve k té jizvě přišla při nějaké jiné nehodě, ale proč lhala? Nedávalo to smysl.

Zkoumal to ze všech stran, probíral různé možnosti a pak došel k závěru: jestli se nemýlím, může to změnit celý můj život.

Příští den časně ráno zatelefonoval Keith Webster doktoru Harleyovi: „Johne,“ začal, „promiň, že ruším. Říkal jsi, že za tebou zašla Eve Blackwellová, aby si s tebou promluvila o své sestře Alexandře?“

„Ano, správně.“

„Potom k tobě přišla do ordinace Alexandra?“

„Ano. Dokonce hned příští den. Proč?“

„To je zajímavé. Můžeš mi říct, proč se s tebou přišla Alexandra poradit?“

„Byla silně depresivní. Eve se jí snažila pomoci.“

Eve týral a téměř ubil Alexandřin manžel, ten muž byl teď zavražděn a podezření padlo na jeho ženu.

Keith Webster si byl vždycky vědom toho, že není žádná hvězda. Ve škole usilovně pracoval, jen aby trochu slušně prolezl. Byl trvale terčem legrácek svých spolužáků. Nebyl ani sportovec, ani učenec a společensky byl prostě nemožný. Když se zapsal na lékařskou fakultu, nikdo nebyl překvapen jako jeho vlastní rodina. Když si zvolil chirurgii, ani spolužáci, ani jeho učitelé nepočítali s tím, že by se mohl stát obyčejným chirurgem, natož vynikajícím. Ale on je překvapil. Měl skrytý talent blízký genialitě. Jako skvělý sochař, který svá kouzla nedělá s hlínou, ale s živým tělem. Pověst o jeho mimořádných schopnostech se brzy rozšířila. Nehledě na profesionální úspěchy nebyl nikdy schopen překonat své trauma z dětství. Uvnitř byl pořád malým chlapcem, který každého nudí a jemuž se děvčata posmívají.

Když konečně Eve zastihl, ruce se mu lepily potem. Ozvala se po prvním zazvonění: „Rory?“ Hlas byl vášnivý.

„Tady Keith Webster.“

„Ach. Ahoj.“

Všiml si změny v jejím hlase. „Jak se vede?“ zeptal se. „Skvěle.“

Cítil, jak je netrpělivá. „Rád bych se s vámi setkal.“

„S nikým se teď nestýkám. Jestli čtete noviny, víte, že zavraždili mého švagra. Mám smutek.“

Otíral si ruce do kalhot. „Právě proto bych se s vámi rád sešel, Eve. Mám nějakou informaci, měla byste o ní vědět.“

„Jakou informaci?“

„Raději bych o tom nemluvil po telefonu.“ Zrovna slyšel, jak Eve pracuje mozek naplno. „Tak dobře. Kdy?“

„Ihned. Pokud vám to vyhovuje.“

Když za půl hodiny přijel, uvítala ho ve dveřích: „Jsem velice zaneprázdněná. O čem jste se mnou chtěl mluvit?“

„O tomhle,“ řekl Keith Webster omluvně. Otevřel papírovou obálku, kterou svíral, vyndal fotografii a ostýchavěji podal Eve. Byla to její fotografie.

Civěla na ni, zmatená. „No a?“

„To je váš snímek.“

„No to vidím,“ ucedila. „A co je s ním?“

„Byl pořízen po vaší operaci.“

„Ano?“

„Nemáte na čele žádnou jizvu, Eve.“ Pozoroval změnu ve výrazu jejího obličeje. „Sedněte si, Keithe.“

Sedl si proti ní na kraj pohovky a nedokázal si poručit, aby k ní obdivně nevzhlížel. Ve své praxi viděl spoustu krásných žen, Eve Blackwellová ale předčila všechny. Nikdy nikoho takového nepoznal.

„Snad kdybyste mi řekl, oč tu vlastně jde.“

Vzal to od začátku. Pověděl jí o své návštěvě u doktora Harleye. A o záhadné jizvičce. Když mluvil, pozoroval její oči. Byly bezvýrazné.

Jakmile Keith Webster skončil, řekla Eve: „Nevím, co si myslíte, ale ať je to cokoli, maříte čas. Co se týče jizvy, byl to jen malý žert na účet mé sestry. To je prosté. Jestli jste skončil, mám plno jiné práce.“

Klidně seděl dál. „Lituji, že jsem vás obtěžoval. Myslel jsem si, že bych s vámi měl mluvit dřív, než půjdu na policii.“ Nyní si mohl být zcela jistý její pozorností.

„Pro všechno na světě, proč na policii?“

„Mám povinnost ohlásit, že vás George Mellis napadl. Pak ta nesrovnalost s jizvou. Nerozumím tomu, ale jistě jim to sama vysvětlíte.“

Eve najednou zachvátil děs. Tenhle pitomeček nemá ani páru, jak to opravdu bylo, ale ví toho dost, aby se policie začala vyptávat.

George Mellis byl častým návštěvníkem jejího bytu. Policie pravděpodobně najde svědky, kteří ho tu viděli. Lhala, když řekla, že byla ve Washingtonu tu noc, kdy byl George Mellis zavražděn. Nemá žádné pořádné alibi. Nikdy na to nepomyslela, že by je mohla potřebovat. Až se policie dozví, že ji skoro zabil, budou mít motiv. Musí toho muže uklidnit.

„Co chcete? Peníze?!“

„Ne.“

Viděla nevoli v jeho výrazu. „Co tedy?“ Doktor Webster se upřeně díval dolů na koberec, tvář rozpaky zrudlou.

„Mám vás tak rád, Eve. Nesnesu, aby se vám stalo něco zlého.“

Nutila se do úsměvu. „Nic zlého se mi nestane, Keithe. Neudělala jsem nic špatného. Věřte mi, nic z toho nemá ani za mák co dělat s Mellisovou vraždou.“ Napřáhla k němu ruku. „Opravdu bych ocenila, kdybyste na to zapomněl. Dojednáno?“

Položil svou ruku na její a sevřel ji. „Také bych rád, Eve. Skutečně. Ale v sobotu bude u coronera výslech. Jsem lékař. Bohužel, mojí povinností je vypovědět všechno, co vím.“

Všiml si, jak se poplašeně podívala.

„Nesmíte to udělat.“

Pohladil ji po ruce. „Ano, Eve. Udělám to. Je to věc lékařské přísahy. Jen jediná okolnost by mohla zabránit mé výpovědi.“ Viděl, jak mu visí na rtech.

„Co je to?“

Řekl velmi něžně: „Manžel nesmí být nucen vypovídat proti své ženě.“

35

Svatba se konala dva dny před výslechem u coronera. Soudce je oddal doma. Představa, že si bude brát Keitha Webstera, naháněla Eve husí kůži, ale neměla jinou volbu. Ten blázen si myslí, že s ním zůstanu. Jen jak výslechy uzavřou, anuluje sňatek a skončí s ním.

Detektiv poručík Nick Pappas měl problém. Byl přesvědčen, že ví, kdo je vrahem George Mellise, ale nemohl to dokázat. Dostal se do křížku se spikleneckým mlčením okolo rodiny Blackwellových a nevěděl, jak z toho ven. Zašel za svým nadřízeným kapitánem Haroldem Cohnem, zkušeným policistou, který se vypracoval od píky.

Cohn klidně naslouchal Pappasovi a pak řekl: „To je všechno kouřová clona, Nicku. Nenajdeš ani cár důkazu. U soudu se ti vysmějou.“

„Já vím,“ vzdychl Pappas. „Ale já mám pravdu.“ Seděl a chvíli přemýšlel. „Co bys řekl tomu, kdybych si promluvil s Kate Blackwellovou.“

„Ježíši na kříži! Proč?“

„Měl by to být takový zkušební lov. Ona tu rodinu řídí. Třeba má nějaké informace, aniž by si uvědomovala, že to informace jsou.“

„Dávej si pozor na každé slovo.“

„Dám.“

„A opatrně, Nicku. Pamatuj, že je to stará dáma.“

„S tím právě počítám,“ přisvědčil Pappas.

Setkání se uskutečnilo v kanceláři Kate Blackwellové tentýž den odpoledne. Nick Pappas hádal, že by jí mohlo být k osmdesátce, ale na ten věk se držela obdivuhodně. Věděl, že musí být napjatá jako struna, ale nedala to na sobě téměř znát. Pěstovala si soukromí a poslední dobou se musela vyrovnat s tím, že se jméno Blackwell protřepává na veřejnosti.

„Sekretářka mi sdělila, že si přejete se mnou mluvit v naléhavé věci, poručíku.“

„Ano, madam. Zítra začne vyšetřování u coronera ohledně smrti George Mellise. Mám důvod se domnívat, že vaše vnučka se do té vraždy zapletla.“

Kate reagovala neústupně: „Nevěřím tomu.“

„Vyslechněte mě prosím, paní Blackwellová. Každé policejní pátrání začíná otázkou o motivu činu. George Mellis byl lovec peněz a neřestný sadista.“ Viděl reakci ve výrazu jejího obličeje, ale pokračoval v nátlaku: „Oženil se s vaší vnučkou a najednou mu spadl do klína obrovský majetek. Představuji si, že jednou to s bitím Alexandry přehnal, a když chtěla požádat o rozvod, odmítl. Její jediná možnost, jak se ho zbavit, byla zabít ho.“

Kate na něho zírala celá bledá.

„Začal jsem shánět důkazy pro svou teorii. Víme, že George Mellis byl v Cedar Hillu, než zmizel. Existují pouze dvě možnosti, jak se dostat do Dark Harboru z pevniny: letadlo nebo přívozní člun. Na základě šetření místní policie víme, že George Mellis ani jednoho nepoužil. Nevěřím v zázraky, Mellis nebyl ten typ, co by kráčel nad vodami. Jediná možnost je, že si někde v okolí najal člun. Začal jsem pátrat po místech, kde čluny půjčují, a narazil jsem na zlatou žílu v Gilkey Harboru. Ve čtyři odpoledne toho dne před vraždou Mellise si motorový člun půjčovala žena s tím, že ho vrátí její přítel. Zaplatila poplatek, podepsala stvrzenku jménem Solange Dunasová. Připomíná vám to jméno něco?“

„Ano. Byla… byla to guvernantka, která se starala o holčičky, když byly malé. Už před mnoha lety se vrátila do Francie.“

Pappas přikývl, zjevně spokojen: „Kousek dál po pobřeží si tatáž žena vypůjčila další člun. Odjela s ním a vrátila ho o tři hodiny později. Zase se podepsala jako Solange Dunasová. Oběma pronajímatelům jsem ukázal Alexandřinu fotografii. Byli si jisti, že to byla ona, ale ne tak docela, protože žena, která si čluny půjčovala, byla brunetka.“

„Co vám pak dává možnost myslet si…“

„Měla paruku.“

Kate řekla naprosto pevně: „Nevěřím, že Alexandra zabila svého manžela.“

„Já si to taky nemyslím, paní Blackwellová,“ přisvědčil poručík Pappas. „Byla to její sestra Eve.“

Kate Blackwellová zkameněla.

„Alexandra to nemohla udělat. Prověřoval jsem si její pohyb v den vraždy. Část dne strávila v New Yorku s přítelkyní. Pak letěla přímo z New Yorku na ostrov. Je vyloučeno, že by si vypůjčila ty dva motorové čluny.“ Naklonil se ke Kate. „Nevypadá to, že by se Alexandra podepsala jako Solange Dunasová. Musela to být Eve. Začal jsem hledat motiv. Ukázal jsem Mellisovu fotografii Eviným sousedům v domě. Provalilo se, že tam byl častým návštěvníkem. Správce domu mi řekl, že jedné noci, když tam George Mellis byl, někdo zmlátil Eve téměř k nepoznání. Víte o tom?“

„Ne,“ zašeptala Kate.

„Udělal to George Mellis. Byl to jeho styl. A Evin motiv byl: pomsta. Vylákala ho do Dark Harboru a zabila.“ Díval se na Kate a hryzalo ho svědomí, že musel takhle ranit starou ženu. „Eve má alibi, byla toho dne ve Washingtonu. Dala taxikáři stodolarovku, aby si zajistila, že si ji bude pamatovat, a strašně pospíchala, aby stihla letadlo. Ale nemyslím si, že do Washingtonu odletěla. Jsem přesvědčen, že si vzala černou paruku a letěla do Maine, kde si pronajala oba čluny. Zabila Mellise, hodila tělo přes palubu, zakotvila jachtu a odvezla motorový člun zpátky do přístaviště. Bylo to blízko.“

Kate na něho dlouhou dobu hleděla. Pak pomalu promluvila: „Veškeré důkazy, které máte, jsou nepřímé, že?“

„Ano.“ Chystal se zmocnit kořisti. „Potřebuji konkrétní údaje pro soudní vyšetřování. Znáte svou vnučku lépe než kdokoli na světě, paní Blackwellová. Rád bych se od vás dozvěděl něco, co by nám pomohlo.“

Seděla klidně a přemýšlela. Nakonec řekla: „Myslím, že vám pro vyšetřování mohu jistou informaci dát.“

Srdce bilo Pappasovi o překot. Mořil se, mořil a teď se dočká odměny. Stará paní to pochopila. Bezmyšlenkovitě se naklonil kupředu. „Ano, paní Blackwellová?“

Kate promluvila klidně a důstojně: „Toho dne, kdy byl zavražděn George Mellis, poručíku, moje vnučka Eve a já jsme byly ve Washingtonu, spolu.“

Pozorovala výraz překvapení na jeho tváři. Blázne, pomyslela si Kate Blackwellová. Opravdu sis myslel, že ti nabídnu členku naší rodiny jako oběť? Že dopustím, aby měly noviny románovou přílohu se jménem Blackwell? Ne, Eve potrestám po svém.

Rozsudek soudu zněl: smrt byla způsobena neznámou osobou nebo osobami.

Alexandra byla překvapená a přijala s povděkem, že se soudního jednání účastnil i Peter Templeton.

„Nabízím vám morální podporu,“ řekl jí. Shledal, že se Alexandra drží znamenitě, ale otřes, který zažila, se zračil v jejích očích a ve tváři. Když soud přerušil jednání, vzal ji Peter na oběd do Lobster Pound, malé hospůdky na pobřeží v Lincolnville.

„Až to bude za vámi, myslím, že byste si měla udělat výlet, na čas od všeho odejít.“

„Ano, Eve mi nabízela, jestli s ní nechci někam jet.“ Alexandřiny oči byly plné bolesti. „Pořád nemohu uvěřit, že George nežije. Vím, že je to tak. Ale zdá se to tak neskutečné.“

„To je přirozený způsob, jak čelit šoku, dokud se nestane bolest únosnou.“

„Je to tak nesmyslné. Byl to takový skvělý muž.“ Pohlédla na Petera. „Trávil jste s ním hodně času. Mluvil s vámi. Že to byl výborný člověk?“ „Ano,“ pomalu reagoval Peter. „Byl.“ Eve oznámila manželovi: „Chci anulovat sňatek.“ Keith Webster pohlédl překvapeně na svou ženu: „Pro všechno na světě, proč bys chtěla anulovat sňatek?“

„Ale jdi, Keithe. Přece sis opravdu nemyslel, že s tebou zůstanu.“

„Ale jistě. Jsi moje žena, Eve.“

„Co vlastně chceš? Peníze Blackwellů?“

„Nepotřebuji peníze, miláčku. Žiji si skvěle. Mohu ti dát, po čem zatoužíš.“ „Říkám ti, co chci. Zrušit sňatek.“ Zamítavě zavrtěl hlavou. „To bohužel nemohu.“

„Pak požádám o rozvod.“

„Nemyslím, že by to bylo moudré. Podívej se. Ve skutečnosti se nic nezměnilo. Policie neobjevila vraha tvého švagra, případ ještě není uzavřený. Neexistuje zákonné promlčení vraždy. Když se se mnou rozvedeš, budu nucen…“ A bezmocně pozvedl ruce.

„Mluvíš, jako bych ho zabila já.“

„Udělalas to, Eve.“

Zlostně se na něho utrhla: „A jak to víš, sakra?“ „Je to jediný důvod, proč ses za mě provdala.“ S neskrývaným hnusem vyprskla: „Parchante! Jak jsi mi to mohl udělat?“

„Je to prosté. Miluji tě.“ „Já tě nenávidím. Rozumíš? Pohrdám tebou!“ Smutně se usmál: „Tolik tě miluji.“

Z výletu s Alexandrou sešlo. „Jedu na Barbados na svatební cestu,“ řekla Eve.

Barbados byl Keithův nápad.

„Nechci jet,“ sdělila mu Eve na rovinu. Představa líbánek s ním byla nechutná.

„Bude to vypadat divně, když neodjedeme na svatební cestu,“ řekl plaše. „A nemáme zájem, aby se nás lidé zbytečně vyptávali, že ano, drahá?“

Alexandra se jednou týdně setkávala s Peterem Templetonem a chodili spolu na oběd.

Zpočátku proto, že potřebovala mluvit o Georgeovi a neměla nikoho, s kým by si popovídala.

Ale za pár měsíců si uvědomila, že ji prostě těší být pohromadě s Peterem Templetonem. Bylo na něho spolehnutí a to Alexandra zoufale potřebovala. Respektoval její nálady, byl inteligentní a zábavný.

„Když jsem byl v nemocnici asistentem,“ vyprávěl Alexandře, „jel jsem na svou první návštěvu pacienta do bytu v hrozné zimě. Pacient byl slabý starý muž a hrozivě kašlal. Chtěl jsem si ho poslechnout stetoskopem, ale nechtěl jsem ho vylekat, tak jsem se rozhodl stetoskop nejdřív nahřát. Položil jsem ho na radiátor a zatím jsem stařečkovi prohlížel oči a krk. Pak jsem vzal stetoskop a přiložil mu ho na prsa. Stařeček vyskočil z postele jak opařený kocour.

Kašel ho přešel, ale trvalo dva týdny, než se mu zahojila popálenina.“

Alexandra se usmála. Bylo to poprvé po velmi dlouhé době. „Sejdeme se zase příští týden?“ zeptal se Peter. „Ano. Budu ráda.“

Eviny líbánky se vydařily líp, než čekala. Protože se Keith kvůli bledé pleti bál vycházet na slunce, Eve se vydávala na pláž každý den sama. Nikdy ale nezůstala sama dlouho. Obletovali ji zamilovaní plavčíci, plážoví povaleči, playboyové a bohatí obchodníci. Bylo to jako lukulské hody pod širým nebem a Eve si vybírala každý den jiný chod. Sexuální eskapády ji dvojnásobně těšily, protože věděla, že ji nahoře v luxusním apartmá očekává její manžel. Pro ni mu nic nebylo zatěžko. Obskakoval ji a staral se o ni jako psíček, vždycky po ruce. Když Eve projevila nějaké přání, okamžitě je plnil. Dělala všechno, co ho podle jejího mínění mohlo ponížit, navztekat a postavit se proti ní, aby ji ještě rád nechal odejít, ale jeho láska byla neotřesitelná. Představa, že se má s Keithem milovat, se jí hnusila, a byla ráda, že jeho libido bylo chabé.

Léta o sobě dávají vědět, uvažovala Kate Blackwellová. Bylo jich dost a byla bohatě naplněna.

Společnost Kruger-Brent potřebovala pevnou ruku na kormidle. Chtělo to někoho z blackwellovské krve. Není tu nikdo, kdo by se ujal vlády, až odejdu, myslela si Kate. Všechna ta práce a plány a boje o společnost. A k čemu vlastně? Pro cizího člověka, který to tu jednou převezme. Zatracená práce! Nesmím to dopustit.

Týden po návratu ze svatební cesty řekl Keith omluvně: „Musím se bohužel vrátit ke své práci, drahá. Čeká mě spousta operací. Obejdeš se beze mě po celý den?“

„Pokusím se,“ Eve jen stěží udržela vážnou tvář.

Keith odcházel časně ráno, dávno před tím, než se Eve probouzela, a když přišla do kuchyně, měla tam připravenou kávu a dobroty k snídani. Otevřel na její jméno slušné konto v bance a dal jí ho k dispozici. Bezstarostně si užívala jeho peněz. Pokud se bavila, Keith byl šťasten. Eve kupovala nákladné klenoty Rorymu, s nímž trávila téměř všechna odpoledne.

„Nemůžu brát každou roli,“ objasňoval Rory. „Pokazil bych si image.“

„Rozumím, drahoušku.“

„Rozumíš? Co ty, do prdele, víš o showbyznysu? Ty jsi od narození dítětem štěstěny.“

Eve se rozhodla koupit mu nějaký zvlášť nádherný dárek, aby si ho usmířila. Platila mu nájem a kupovala obleky, když měl důležitá interview, hradila večeře v drahých restauracích, aby se mohl sejít s význačnými producenty. Nejraději by s ním trávila dvacet čtyři hodiny denně, ale byl tu manžel. Eve přicházela domů v sedm nebo v osm večer, Keith už byl v kuchyni a připravoval večeři v zástěře s nápisem Dej pusu kuchaři. Nikdy se nezeptal, kde byla.

Následující rok se Alexandra scházela s Peterem Templetonem stále častěji. Pozvolna se stali jeden druhému nezbytnou součástí života. Peter doprovázel Alexandru, když jela za otcem do sanatoria, a sdílená bolest byla únosnější.

Jednou večer, když přijel pro Alexandru, se setkal s Kate. „Tak vy jste ten doktor. Pohřbila jsem už pěknou řádku doktorů a pořád jsem ještě tady. Máte pojem o obchodě?“

„Moc ne, paní Blackwellová.“

„Jste členem nějaké společnosti?“ vyzvídala Kate.

„Ne.“

Odfrkla si. „Sakra práce. Nemáte o tom ponětí. Potřebujete daňového poradce. Promluvím si o vás s tím svým. První věc, kterou musí udělat, je začlenit vás…“

„Děkuji, paní Blackwellová. Vycházím docela slušně.“

„Můj manžel byl také takový tvrdohlavec,“ řekla Kate. Obrátila se na Alexandru. „Pozvi ho na večeři. Třeba se mi podaří vtlouct mu něco do hlavy.“

Venku Peter prohlásil: „Tvoje babička mě nesnáší.“

Alexandra se smála. „Líbíš se jí. To bys musel vidět, jak babička jedná s lidmi, které nesnáší.“

„Jsem zvědav, jak by se tvářila, kdybych jí oznámil, že si tě chci vzít za ženu, Alex…“

Vzhlédla k němu a zářivě se usmála: „Obě budeme nadšené, Petere.“

Kate pozorovala průběh Alexandřina románu s Peterem Templetonem se zvýšeným zájmem. Mladý lékař se jí líbil a rozhodla se, že by to byl pro Alexandru dobrý manžel. Ale v srdci byla obchodnice. Seděla u krbu a dívala se na ty dva.

„Musím vám říct,“ zalhala Kate, „že je to pro mě opravdu překvapení. Vždycky jsem si představovala, že se Alexandra provdá za výkonného manažera, který se ujme společnosti Kruger-Brent.“

„To není obchodní nabídka, paní Blackwellová. Chceme se s Alexandrou vzít.“

„Na druhou stranu,“ pokračovala Kate, jako by ani nebylo nic řečeno, „jste psychiatr. Víte, jak lidé myslí a jak u nich pracují emoce. Možná z vás bude výborný finančník. Ráda bych, abyste se zapojil do firmy. Můžete…“

„Ne,“ řekl Peter pevně. „Jsem lékař. Nemám zájem vstupovat do obchodu.“

„Ale to neznamená účastnit se obchodování,“ utrhla se na něj Kate. „Nemluvíme o nějakém koloniálu na růžku. Budete členem rodiny a já potřebuji někoho do vedení…“

„Lituji.“ V Peterově hlase bylo znát konečné rozhodnutí. „Nebudu mít nic společného s Kruger-Brent. Musíte si pro to najít někoho jiného…“

Kate se obrátila na Alexandru: „Co na to řekneš ty?“

„Chci cokoli, co udělá Petera šťastným, babi.“

„To je ale nevděk,“ chmuřila se Kate. „Oba jste sobci.“ Vzdychla si. „Ale dobrá. Kdo ví? Třeba si to jednoho dne rozmyslíte.“ A nevinně dodala. „Chcete mít děti?“

Peter se zasmál: „To je soukromá záležitost. Mám pocit, že ráda manipulujete s lidmi, paní Blackwellová, ale Alex a já budeme žít po svém a naše děti, pokud je budeme mít, budou žít také po svém.“

Kate se sladce usmívala. „Nebudu překážet, Petere. Moje celoživotní pravidlo bylo: nikdy se neplést do cizího života.“

Po dvou měsících, když se Alexandra a Peter vrátili ze svatební cesty, byla Alexandra těhotná. Když Kate uslyšela tu novinu, pomyslela si: Ať je to chlapec.

Eve ležela v posteli a pozorovala Roryho, jak vychází nahý z koupelny. Měl krásnou postavu, štíhlou a úhlednou. Eve se líbilo, jak se s ní miloval. Nemohla se ho nasytit. Podezírala ho, že má i jiné milenky, ale bála se ho na to zeptat. Bála se říct cokoli, co by se mu nezamlouvalo. Když došel k posteli, přejel jí prsty po pokožce kolem očí a řekl: „Dítě moje, máš kolem očí vrásky. To je roztomilé.“

Každé slovo bylo úder, připomínka věkového rozdílu a skutečnosti, že je jí pětadvacet. Znovu se pomilovali, ale zpočátku byla Eve roztěkaná.

Bylo skoro devět, když se vrátila domů. Keith podléval pečeni v troubě.

Políbil ji na tvář. „Ahoj, drahá. Připravil jsem jedno z tvých oblíbených jídel. Měli jsme…“

„Keithe, chci, abys mi odstranil ty vrásky.“ Zamrkal: „Jaké vrásky?“ Ukázala na místo okolo očí: „Tyhle.“

„To jsou vrásky od smíchu, miláčku. Zbožňuji je.“

„Nechci je! Nenávidím je!“ křičela. „Věř mi, Eve, to nejsou…“

„Prokristapána, dej to pryč. Je to snad tvoje práce, ne?“

„Ano, ale… Dobře,“ přikývl konejšivě, „když to potřebuješ ke štěstí, drahá…“

„Kdy?“

„Tak přibližně za šest týdnů. Mám plno záznamů…“

„Nejsem jen tak nějaká pacientka,“ vztekala se Eve. „Jsem tvoje manželka. Chci, abys to udělal teď. Zítra.“

„Klinika je v neděli zavřená.“

„Tak ji otevři!“ Jak je hloupý. Bože, už se nemůžu dočkat, až se ho zbavím. A zbavím se ho. Jednoho dne. Brzy.

„Pojď na chvíli vedle.“ Odvedl ji do jídelny.

Sedla si na židli pod silné světlo a on ji starostlivě prohlížel. Ve chvíli se proměnil z podřadného mrňavého kuchtíka ve vynikajícího chirurga a Eve tu proměnu pocítila. Připomněla si zázračné dílo, které vykonal na její tváři. Tahle operace se Keithovi mohla zdát zbytečná, ale mýlil se. Byla životně důležitá. Eve si neuměla představit, že by přišla o Roryho.

Keith zhasl světlo. „To není problém,“ ubezpečil ji. „Ráno to udělám.“

Příští ráno šli spolu na kliniku. „Obvykle mám k ruce asistentku,“ řekl Keith, „ale když jde o takovouhle maličkost, tak se bez ní obejdu.“

„Taky bys mohl udělat něco s tímhle, při jednom,“ ukázala Eve na kůži na krku.

„Když si to přeješ, drahá. Dám ti něco na spaní, abys nic nevnímala. Nechci, aby můj miláček pocítil sebemenší bolest.“

Eve ho pozorovala, jak naplnil a zručně aplikoval podkožní injekci. Žádnou bolest nepocítila, ale ani to by jí nevadilo. Dělala to pro Roryho. Miláčka Roryho. Myslela na jeho svalnaté tělo a pohled jeho očí, když po ní toužil… Propadla se do snu.

Vzbudila se v posteli v zadní místnosti kliniky. Keith seděl na židli blízko ní.

„Jak to vypadá?“ zeptala se ospale.

„Skvěle,“ usmíval se na ni.

Eve přikývla a znovu usnula. Když se později probudila, Keith byl u ní. „Obvazy sejmeme za pár dní. Budu tě tu držet, dokud nebudeš úplně v pořádku.“

„Dobře.“

Prohlížel ji denně, zkoumal její tvář a dodával: „Perfektní.“

„Kdy se budu moct podívat?“

„Dokonale zhojené to bude v pátek,“ ujistil ji.

Nařídila vrchní sestře, že chce mít soukromý telefon u postele. První telefonát byl Rorymu.

„Hele, dítě moje, kde k čertu trčíš?“ zeptal se. „Už tady z toho roštu.“

„Já taky, miláčku. Jsem teď na Floridě kvůli jeho zatraceným lékařským povinnostem, ale příští týden se vracím.“

„Už abys tu byla.“

„Scházím ti?“

„Šíleně.“

Eve slyšela nějaký šepot v místnosti. „Máš tam u sebe někoho?“

„Jo. Máme tu takový menší orgie.“ Rory si rád dělal legraci. „Koukej přijet.“ Telefon se odmlčel.

Zavolala Alexandře a znuděně poslouchala její vzrušené řeči o těhotenství. „Nemohu se dočkat,“ řekla Eve. „Vždycky jsem si přála být tetou.“

Eve se nyní zřídka vídala s babičkou. Nastalo jakési ochlazení v jejich vztazích a ona nechápala proč. Přišla na to, napadlo ji pak.

Kate se nikdy nezeptala na Keitha a Eve se na ni za to nezlobila, nebylo o čem mluvit. Snad jednou Eve promluví s Rorym, aby jí pomohl zbavit se Keitha. Roryho to k ní připoutá navždycky. Eve se zdálo neuvěřitelné, že může manželovi denně nasazovat parohy, aniž by ji podezíral a staral se o to. Zaplaťpánbůh že má talent alespoň na něco. Obvazy sňali v pátek.

Eve se vzbudila časně a netrpělivě očekávala Keitha. „Už je skoro poledne,“ uvažovala. „Kde tě čerti nosili?“ Omlouval se: „Lituji, miláčku, byl jsem od rána na sále…“

„To mě ale vůbec nezajímá. Odstraň okamžitě ty obvazy. Chci se vidět“ „Dobře.“

Sedla si a uklidnila se, když jí obratně snímal obvazy. Odstoupil, pozoroval ji a viděla mu na očích, že je spokojen. „Perfektní.“

„Dej mi zrcadlo.“

Vyběhl z místnosti a za chvíli se vrátil se zrcátkem. S pyšným úsměvem jí ho podal. Eve ho pomalu zvedla a podívala se na sebe. Vykřikla.

EPILOG

KATE

1982

36

Kate připadalo, že kolo času se teď točí stále rychleji, dny ubíhaly, zima se nepozorovaně měnila v jaro, jaro v léto a v podzim, až všechny roční doby a minulé roky splynuly v jedno. Blížila se už devadesátce. Někdy úplně zapomínala, kolik jí přesně je. Smířila se se stářím, dávala si však velký pozor, aby byla vždy perfektně upravená. Nesnesla představu, že by kvůli pokročilému věku měla přestat dbát o svůj zevnějšek. Pozorovala se v zrcadle a viděla obraz vzpřímené, hrdé a nezkrotné ženy.

Stále docházela denně do kanceláře. Byla to taková její lest, aby od sebe odvrátila smrt. Účastnila se všech porad správní rady, i když souvislosti jí už dost často unikaly. Všichni kolem mluvili zdánlivě příliš rychle. Nejhorší bylo, že její mysl s ní občas hrála divnou hru. Minulost a přítomnost se neustále proplétaly vjedno. Její svět se pomalu uzavíral a neustále se zmenšoval.

Byla-li nějaká síla, která ji udržovala při životě a ke které se křečovitě přimkla, bylo to její vášnivé přesvědčení, že jednoho dne musí někdo z rodiny převzít odpovědnost za společnost Kruger-Brent. Neměla v úmyslu nechat někomu cizímu to všechno, co Jamie McGregor, Margareta, ona sama a David tak dlouho a tak těžce budovali a tolik při tom vytrpěli. Eve, ke které v minulosti dvakrát Kate upírala své naděje, byla vražedkyně. A tragikomická postava. Kate už ji nemusela trestat. Měla jednou příležitost ji spatřit. Její vzhled byl dostatečným trestem sám o sobě.

Když Eve uviděla svůj obličej v zrcadle, pokusila se o sebevraždu. Spolykala tubu prášků na spaní, Keith jí ale vypumpoval žaludek, odvezl domů a tam ji soustavně hlídal. Když musel do nemocnice, hlídaly ji nepřetržitě ošetřovatelky.

„Dovol mi umřít,“ zapřísahala svého manžela. „Prosím, Keithe! Nechci takhle dál žít.“

„Teď mi patříš,“ odpovídal Keith, „a já tě budu vždycky milovat.“

Nepotřebovala zrcadlo – obraz svého obličeje měla stále před očima. Byl navěky vryt do její paměti. Přesvědčila Keitha, aby propustil ošetřovatelky. Nesnesla kolem sebe nikoho, aby na ni zíral.

Alexandra stále telefonovala, avšak Eve se s ní odmítala setkat. Nechala si všechno přinášet do domu, ale dodavatelé museli zboží nechat ležet přede dveřmi. Nechtěla, aby někdo spatřil její obličej. Jediný, kdo ji vídal, byl Keith. Nakonec byl jediný, kdo jí zůstal. Byl pro ni jediným spojením se světem a Eve se šíleně bála, že ji opustí a ona zůstane sama jen se svou ošklivostí, s nesnesitelnou ošklivostí.

Každý den v pět ráno vstal a odešel do nemocnice nebo na kliniku. Eve byla vždy vzhůru a připravovala mu snídani. Každý večer mu vařila večeři, a pokud se zpozdil, celá se třásla. Co když si našel nějakou jinou ženu? Co když už se nikdy nevrátí?

Jakmile uslyšela jeho klíče v zámku, běžela ke dveřím a pevně ho objala. Sama nikdy nenavrhla, aby se milovali, protože se bála, že ji odmítne. Když se s ní miloval, brala to od něho jako velkou laskavost.

Jednou se odvážila pokorně se ho zeptat: „Miláčku, nepotrestal jsi mě už dost? Nespravil bys mi obličej?“

Podíval se na ni a řekl pyšně: „To spravit nejde. Už nikdy.“

Keith byl časem stále náročnější a panovačnější. Nakonec udělal z Eve svou otrokyni, která musela vyhovět jeho sebemenšímu vrtochu. Její ošklivost ji k němu připoutala víc než železné okovy.

Alexandra a Peter měli syna Roberta, chytrého a hezkého chlapce. Kate připomínal Tonyho, když byl malý. Robertovi bylo necelých osm roků a byl na svůj věk hodně vyspělý. Je to výjimečný chlapec, myslela si Kate.

Všichni členové rodiny dostali pozvánky ve stejný den. Stálo v nich: Paní Kate Blackwellová si pokládá za čest přivítat Vás na oslavě svých devadesátých narozenin v Dome na Cedar Hillu, Dark Harhor ve státe Maine, 24. září 1982 v osm hodin. Úbor večerní.

Keith si přečetl pozvánku, díval se na Eve a prohlásil: „Půjdeme tam.“

„Proboha ne! Já nemůžu! Jdi sám. Já zůstanu…“ Zopakoval jen: „Jdeme oba.“

Tony Blackwell maloval v zahradě sanatoria, když k němu přišel jeho společník. „Přišel ti dopis, Tony.“

Tony otevřel obálku a obličejem se mu mihl sotva znatelný úsměv. „To se těším,“ řekl. „Mám oslavy narozenin rád.“

Peter Templeton si pozvánku prohlížel. „Nejde mi na rozum, že už je jí vážně devadesát. Je opravdu neuvěřitelná.“

„To tedy je,“ souhlasila Alexandra. Po chvíli zamyšleně dodala: „Představ si, že Robert dostal vlastní pozvánku se svým jménem na obálce. Připadá mi to roztomilé.“

37

Hosté se už dávno rozešli a odjeli. Zůstala pouze rodina shromážděná v knihovně Domu na Cedar Hillu. Kate si jednoho po druhém prohlížela a viděla je s pozoruhodnou jasností. Tony – usmívající se, nevtíravě přívětivý tvor bez ducha, který se ji pokusil zabít. Syn, od něhož si tak moc slibovala a do něhož vkládala tolik nadějí. Eve, vražedkyně, které mohl patřit celý svět, nebýt semena zla, které v ní zapustilo kořeny. Kolik ironie v tom bylo, pomyslela si Kate, že ji nakonec potrestal ten poddajný bezvýznamný chlap, ta nula, kterého si vzala za muže. Ještě tu byla Alexandra. Krásná, laskavá a hodná – Katino zklamání ze všech největší. Dala přednost vlastnímu štěstí před zájmem společnosti. Na firmě Kruger-Brent jí nezáleželo a vybrala si manžela, který odmítl mít s firmou cokoli společného. Zrádci, oba dva. Byla snad všechna ta námaha po dlouhá léta pro nic? Určitě ne, myslela si Kate. Nedovolím, aby to takhle skončilo. Nebylo to všechno k ničemu. Vybudovala jsem úctyhodnou dynastii. V Kapském Městě se po mně jmenuje nemocnice. Postavila jsem školy a knihovny, pomohla jsem Bandovu lidu. Začínala ji bolet hlava. Pokoj se pomalu plnil stíny zemřelých. Jamie McGregor a Margareta – vypadali tak krásní – a tamhle je Banda a usmívá se na ni. A drahý, skvělý David k ní vztahuje ruce. Kate zatřásla hlavou, aby obraz zmizel. Ještě nebyla na nikoho z nich připravena. Už brzo však, pomyslela si, už brzo.

V místnosti byl ještě jeden člen rodiny. Obrátila se ke svému hezkému pravnukovi a řekla: „Pojď sem, miláčku.“

Robert k ní přistoupil a vzal ji za ruku.

„To byly krásné narozeniny, babičko.“

„Jsi hodný, Roberte. Jsem ráda, že se ti to líbilo. Jak se ti vede ve škole?“

„Samé jedničky, jak sis přála, babi. Jsem nejlepší ze třídy.“

Kate pohlédla na Petera. „Měli byste dát Roberta do Whartonské obchodní školy, až vyroste. Je to nejlepší…“

Peter se rozesmál. „Proboha, Kate, drahoušku, vy se snad nikdy nevzdáte. Robert bude dělat přesně to, co se mu bude líbit. Má mimořádný hudební talent, líbí se mu klasika a chce být hudebníkem. Sám si vybere, co bude v životě dělat.“

„Máš pravdu,“ přikývla Kate. „Já jsem jen stará žena a nemám právo do toho zasahovat. Když chce být muzikantem, tak by se jím měl stát.“ Otočila se k chlapci a v očích měla něhu. „Víš, Roberte, nemůžu ti nic slíbit určitě, ale pokusím se ti pomoci. Znám někoho, kdo je velmi blízký přítel Zubina Mehty.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai