 Psychoanalytik dr. Judd Steveos o vlásek unikne smrti a nečekaně se ocitne v nej kritičtějším období sve kariéry. Jestliže se mu nepodaří vniknout do myšlení vraha, hrozí mu obvinění z dvojnásobné vraždy: svého pacienta, bývalého homosexuála, a své sekretářky - a dostane se do vězení. Dva lidé z jeho blízkého okolí byli zavražděni. Je vrahem někdo z jeho pacientu? Někdo přetížený vlastními problémy? Neurotik hnaný vlastní impulsiv nosní? Šílenec? Než vrah zaútočí znovu. Judd musí strhnout masku nevinnosti z násilnického vraha, odhalit vnitřní počin, obavy a cíle zločince, zhlédnout jeho pravou tvář.Napínavé čtení, nabité bouřlivými episodami i sondami do intimního života psychicky narušených a deprimovaných lidí, má všechny předpoklady stát se úspěšným bestsellerem skvělého vypravěče, autora románů, kterých se na světě prodalo více než 100 miliónu výtisku.

 S.SHELDON

TVÁŘ

BEZ MASKY

‘ TATRAN BRATISLAVA 1992

Ženám v mém životě Jorji, Mary a Natalie

Kapitola 1

Deset minut před jedenáctou obloha explodovala do spršky bílých konfet, které okamžitě pokryly město. Z mokrého sněhu se už tak zmrzlé ulice Manhattanu proměnily v šedou břečku a ledový prosincový vítr hnal předvánoční nakupující do tepla domovů.

Po Lexington Avenue svým tempem kráčel valícím se předvánočním davem vysoký hubený muž ve žluté pogumované bundě do deště. Šel rychle, ale ne tím šíleným rytmem ostatních chodců, kteří se snažili uniknout chladu. Šel s hlavou zdviženou a kolemjdoucí, kteří do něj vráželi, jako by nevnímal. Po tom předlouhém očistci byl najednou volný a směřoval teď domů k Mary, aby jí řekl, že to má za sebou. Minulost teď ještě pohřbí mrtvé a budoucnost už se rýsuje ve světlých barvách. Pomyslel na to, jak se jí rozjasní tvář, až jí poví tu novinu. Když došel na roh Devětapadesáté ulice, semafor přebliknul z oranžové na červenou a on se spolu s netrpělivým davem zastavil. Pár metrů od něj stál nad velkým kotlem Santa Claus od Armády spásy. Muž sáhl do kapsy pro nějaké drobné, coby obětinu bohům štěstěny. V tu chvíli mu někdo uštědřil prudkou, ostrou ránu do zad, která otřásla celým jeho tělem. Nějaký bujarý předvánoční opilec se chtěl bratřit.Anebo Bruče Boyd. Bruče, který nikdy nechápal, jakou má sílu, a měl ten dětinský zvyk fyzicky mu ubližovat. Ale Brucea neviděl už přes rok. Muž začal otáčet hlavu, aby se podíval, kdo ho to udeřil, a k jeho překvapení se mu začaly podlamovat nohy. Zpomaleně, jakoby z dálky pozoroval, jak jeho vlastní tělo dopadlo na chodník. V zádech cítil postupně se šířící tupou bolest. Najednou jako by nemohl dýchat. Uvědomoval si pochodování bot kolem svého obličeje, jako by oživlých svým vlastním životem. Tvář mu začala tuhnout chladem zmrzlého chodníku. Věděl, že tam nesmí tak ležet. Otevřel ústa, aby si řekl někomu o pomoc, a vyrazila mu z nich teplá, červená řeka, která se vpíjela do tajícího sněhu. Omámen a fascinován se díval, jak přetéká z chodníku do kanálu. Bolest zesílila, ale nevšímal si jí, protože si najednou vzpomněl na tu svou dobrou zprávu. Byl volný! Půjde a řekne Mary, že je volný. Zavřel oči, aby si odpočinuly od té oslepující bělosti oblohy. Sníh přecházel částečně v ledový déšť, ale on už nic necítil.

Kapitola 2

Carol Robertsová slyšela, jak se otevírají a zavírají dveře kanceláře a ti muži vcházejí, a ještě než vůbec vzhlédla, věděla, co jsou zač. Byli dva. Jeden kolem pětačtyřiceti. Hromotluk, tak asi metr devadesát, svalnatec. Měl mohutnou hlavu s hluboko zasazenýma ocelově modrýma očima a unavenými, neveselými ústy. Ten druhý byl mladší: měl výraznou, citlivou tvář, bystré hnědé oči. Pokud jde o vzhled, neměli nic společného, a přesto je Carol vnímala jako dvojčata, která jako by jedno druhému z oka vypadlo.

Byli to policajti. Měla na to čich. Jak se blížili k jejímu stolu, ucítila, jak jí v podpaží přes clonu deodorantu stékají kapky potu. Šílenou rychlostí v duchu tápala, co po ní můžou chít. Že by Chick? Proboha, vždyť sekal dobrotu už víc jak půl roku. Od toho večera u něj, kdy ji požádal o ruku a slíbil, že tu partu nechá.

Nebo Sammy? Ten sloužil u letectva na druhém konci světa, ale kdyby se bratrovi snad něco stalo, neposlali by tyhle dva poldy, aby jí to oznámili. Ne, přišli zabásnout jí samotnou. Nosila v kabelce trávu a nějakej ukecanej pacholek jí prásknul. Ale proč hned dva? Carol se snažila sama sebe přesvědčit, že jí nemohou nic udělat. Už není ta hlou-poučká černá šlapka z Harlemu, s kterou si mohli dělat, co chtěli. Dělá teď sekretářku jednomu z největších psychoanalytiků v zemi. Ale když se k ní ti dva muži blížili, Carol se zmocnila přímo panika. Probudila se v ní kočičí paměť těch mnoha let skrývání ve smradlavých, přelidněných nájemních bytech, kdy bílý zákon vyrážel dveře a odvlékal otce či sestru anebo bratrance.

Ale nic z těch zmatených myšlenek se jí neobjevilo ve tváři. Ti dva detektivové viděli na první pohled jen mladou, pěknou olivově hnědou černošku v elegantně ušitých béžových šatech. Promluvila klidným, neosobním tónem: „Co si prosím přejete?"

Až teď si poručík Andrew McGreavy, ten starší z detektivů, povšiml rozšiřující se skvrny od potu na jejích šatech. Automaticky to zaznamenal jako zajímavý detail použitelný, do budoucna. Doktorova sekretářka je nervózní! McGreavy vytáhl koženkovou peněženku s ošoupaným odznakem. „Poručík McGreavy, Devatenáctý okrsek. Ukázal na svého společníka. „Detektiv Angeli. Jsme z oddělení vražd."

Vražd? Carol nechtěně cuklo v paži. Chick! Někoho zabil. Porušil slib, který jí dal, a vrátil se k partě. Při nějaký fušce někoho zastřelil - nebo zastřelili jeho? Je mrtvý? To jí přišli říct? Cítila, jak se skvrna od potu rozšiřuje. Najednou si ji začala uvědomovat. McGreavy se jí díval do tváře, ale ona věděla, že si toho všiml. Ona a McGreavyové tohoto světa nepotřebovali slova. Poznali se na první pohled. Znali se už staletí.

„Rádi bychom mluvili s panem doktorem Stevensem," řekl mladší detektiv. Měl jemný a zdvořilý hlas, který se k němu hodil. Až teď si všimla, že nese balíček zabalený v hnědém papíře a převázaný provázkem.

Chviličku jí trvalo, než si uvědomila, co říká. Takže v tom není Chick. Ani Sammy. Nebo tráva.

„Bohužel," řekla a stěží potlačila úlevu ve tváři. „Doktor Stevens tam má pacienta."

„Stačí nám několik minut," řekl McGreavy. „Chceme mu položit pár otázek. Zarazil se. „Můžeme to udělat buď tady, nebo na policii."

Chvíli se na ně zmateně dívala. Co můžou ksakru dva detektivové z oddělení vražd chtít po dr. Stevensovi? Ať si myslí policie, co chce, ale dr. Stevens neudělal nic špatného. Znala ho moc dobře. Jak je to dlouho? Čtyři roky. Začalo to jednou večer u soudu...

XXX

Byly tři hodiny ráno a stropní osvětlení soudní síně polévalo všechny nezdravou bledostí. Síň byla stará, sešlá a neútulná a zatuchle páchla strachem, který se tu nahromadil za všechna ta léta jako vrstvy loupající se barvy.Carol měla zatracenou smůlu, že tu noc zase úřadoval soudce Murphy. Stála tu před ním, je to čtrnáct dní, a pustil ji na podmínku. První přestupek. Což znamenalo, že to bylo poprvý, co jí ty prevíti chytili. Věděla, že tentokrát už jí to u soudce neprojde.Případ před ní už byl skoro u konce. Vysoký muž působící uklidňujícím dojmem před soudcem říkal něco o svém klientovi, tlouštíkovi v želízkách, který se chvěl pó celém těle. Řekla si, že ten klidný člověk musí být obhájce. Vyzařovala z něj vyrovnanost, z níž získala pocit, že obžalovaný má štěstí, když má takového kliďase za sebou. Ona neměla nikoho.Ti muži se vzdálili od lavice obžalovaných a Carol zaslechla svoje jméno. Postavila se a kolena stlačila k sobě, aby se jí netřásla. Dozorce ji jemně postrčil k lavici. Soudní úředník předal soudci obžalovací spis.

Soudce Murphy se podíval na Carol a pak zase na papír před sebou.

„Carol Robertsová. Nabízela se zákazníkům na ulici, potulka, přechovávání marihuany, kladla odpor při zatýkání."

To poslední byl kec. Ten policajt do ní strkal, a ona ho kopla mezi nohy. Koneckonců je přece americká občanka, ne?

„Tys tu byla před pár týdny, že je to tak, Carol?"

Nasadila nejistý tón. „Myslím, že ano, Vaše Ctihodnosti."

„A já jsem ti dal podmínku.

„Ano, pane.“

„Kolik je ti let?“

Měla vědět, že se budou ptát. „Šestnáct. Dneska mám šestnáctý narozeniny. Tak ať si je užiju,“ řekla. A dala se do pláče, mohutné vzlyky otřásaly celým jejím tělem.Ten vysoký, klidný muž stál u stolu po straně, sbíral nějaké papíry a dával si je do kožené diplomatky. Jak tam Carol stála a vzlykala, vzhlédl a chvíli se na ni díval. Pak promluvil se soudcem Murphym.Soudce vyhlásil přestávku a ti dva muži zmizeli v soudcovských místnostech vedle. Patnáct minut nato dozorce odvedl Carol do vedlejší místnosti k soudci, kde s ním vážně o něčem promlouval ten klidný člověk.

„Máš štěstí, Carol,“ řekl soudce Murphy. „Dostaneš ještě jednu šanci. Soud tě předává pod osobní dohled doktora Stevense."

Tak ten vysokej chlápek nebyl obhájce - byl to psychouš. V tu chvíli by jí bylo celkem fuk, kdyby to byl Jack Roz-parovač. Jediný, na čem jí teď záleželo, bylo dostat se ze soudní síně, dřív než přijdou na to, že žádný narozeniny nemá.Doktor ji vezl k sobě do bytu a mluvil přitom o běžných věcech, na které nebylo třeba odpovídat, čímž dal Carol příležitost, aby se sebrala a všechno si promyslela. Zastavil před moderním činžákem na Dvaasedmdesáté ulici s výhledem na East River. Budova měla vrátného a obsluhu výtahu a z klidného způsobu, jakým se s ním pozdravili, byste vysuzovali, že doktor chodí domů ve tři ráno s šestnáctiletou černou šlapkou každý den.

Carol nikdy neviděla takový byt, jako měl doktor. Obývací pokoj byl celý bílý, s dvěma dlouhými, nízkými gauči potaženými krémovým tvídem. Mezi těmi dvěma gauči stál čtverhranný konferenční stolek se silnou skleněnou deskou. Na něm byla rozestavěná šachovnice s vyřezávanými benátskými figurkami. Na stěně visely moderní obrazy. V hale stál domácí televizní monitor, na němž bylo vidět vchod do domovní haly. V jednom rohu obývacího pokoje stál bar z kouřového skla s policemi plnými křišťálových skleniček a karaf. Když vyhlédla Carol z okna, uviděla v dálce dole malé loďky pohupující se na vlnách East River.

„U soudu vždycky dostanu hlad,“ řekl Judd. „Co kdybych uklohnil takovou malou večeři k narozeninám?" A odvedl ji do kuchyně, kde sledovala, jak obratně připravil mexickou omeletu, pomfrity, opečené žemličky, salát a kávu. „To je jedna z výhod, když člověk žije jako starý mládenec,“ řekl. „Uvařím si, kdy mám chuť.“

Takže starý mládenec, žádná mamina na obzoru. Když to dobře uhraje, mohlo by jí tu pršet štěstí. Jakmile zhltla jídlo, uvedl ji do pokoje pro hosty. Ten byl modrý a vévodila mu velká manželská postel s modrou kostkovanou pokrývkou. Stál tu také nízký prádelník z tmavého dřeva s mosazným kováním.

„Tady můžete přespat,“ řekl. „Najdu vám nějaký pyžamo.“

Jak se Carol rozhlížela po vkusně zařízeném pokoji, myslela si: Carol, holka! Tohle je přímo zlatej důl! Tenhle chlapík hledá pěknou černou holku. A tak jí tu teda má.

Svlékla se a další půlhodinu se sprchovala. Když vyšla ze sprchy s ručníkem omotaným kolem lesklého, rozkošnického těla, uviděla, že jí ten starej blázen položil na postel jedno svý pyžamo. Vědoucně se zasmála a nechala je ležet. Odhodila ručník a nakráčela do obývacího pokoje. Nebyl tam. Nahlédla dveřmi do jeho pracovny. Seděl u velkého, pohodlného psacího stolu, nad nímž se nahýbala staromódní stolní lampa. Pracovna byla od stropu až do podlahy nacpaná knihami. Přišla k němu zezadu a políbila ho na krk. „Tak se do toho dáme, pejsku," zašeptala. „Rozparádil jsi mě tak, že už to nemůžu vydržet." Přitiskla se k němu. „Na co čekáš, starou-ši? Jestli mě nepovalíš rychle, třeba se mi přestane chtít."

Chvíli se na ni díval zamyšlenýma tmavošedýma očima. „Nemáš už tak dost nepříjemností?" zeptal sc mírně. „S tím, že ses narodila černá, nic nenaděláš, ale kdo ti řekl, že z tebe musí být nemožná nafetovaná šestnáctiletá rajda?"

Zírala na něho celá zmatená a přemítala, kde co řekla špatně. Možná se potřebuje rozehřát a musí jí nejdřív zpráskat, aby z toho něco měl. Anebo si hraje na ctihodnýho pana faráře. Nejdřív se nad jejím černým zadkem pomodlí, zreformuje jí, a pak jí teprv veme do postele. Pokusila se znovu. Sáhla mu do rozkroku, hladila ho a šeptala: „No tak, pejsku. Dej mi to."

Jemně se vyprostil a posadil ji do křesla. Něco takového nezažila. Nevypadal zrovna na teplouše, ale dneska jeden neví. „Tak jak to máš rád, lásko? Řekni mi, na co si potrpíš, a já to tak udělám."

„Tak dobře," řekl. „Pokecáme si.“

„To jako - povídat?"

„Přesně tak."

A povídali si. Celou noc. Byla to ta nejpodivnější noc, kterou kdy Carol zažila. Dr.Stevens přeskakoval z jedné věci na druhou, zkoumal ji a zkoušel. Ptal se jí na její názory na Vietnam, na ghetta, na studentské nepokoje. Vždycky když si Carol myslela, že už ví, o co mu vlastně jde, přešel na jiné téma. Mluvili o věcech, o kterých nikdy neslyšela, i o tématech, kde si připadala jako největší žijící expert na světě. Dlouhé měsíce potom, když ležela a nespala, snažila se vzpomenout na slovo, myšlenku, nebo magickou větu, která ji tehdy změnila. Nikdy se jí to nepodařilo, protože si nakonec uvědomila, že žádné magické slovo nebylo. To, co dr. Stevens udělal, bylo docela prosté. Mluvil s ní. Opravdu si s ní povídal. To nikdo před ním neudělal. Zacházel s ní jako s lidskou bytostí, se sobě rovným, jehož názory a city ho zajímají.Někdy během té noci si najednou uvědomila svou nahotu u šla se obléci do pyžama. Přišel za ní, sedl si na kraj postele u povídali si dál. Mluvili o Maocetungovi, o hulá hoop a o antikoncepci. A o tom, jaké to je mít matku a otce, kteří se nikdy nevzali. Carol mu prozradila věci, které v životě nikomu neřekla. Věci, které ležely dlouho pohřbeny v jejím podvědomí. A když konečně usnula, cítila se dokonale prázdná. Jako by prodělala vážnou operaci, která ji zbavila nápla-vy jedu.

Ráno jí po snídani vtiskl do ruky sto dolarů.

Zaváhala a konečně řekla: „Lhala jsem. Nemám narozeniny.“

„Já vím,“ zasmál se. „Ale soudci to nepovíme.“ Změnil tón. „Můžeš si ty peníze vzít a jít odtud pryč a nikdo tě nebude otravovat, dokud tě zas nechytí policie.“ Odmlčel se. „Potřebuju sekretářku. Myslím, že bys tu práci perfektně zvládla.“

Podívala se na něj nevěřícně. „Děláte si legraci. Neumím ani těsnopis, ani psát na stroji.“

„Naučila by ses to, kdybys šla znovu do školy. “

Chvíli se na něj dívala a pak nadšeně řekla: „To mě nikdy nenapadlo. Mohlo by to bejt bezva.“ Už se nemohla dočkat, až vypadne s tou stodolarovkou z jeho bytu a zašermuje jí před očima kluků a holek v drugstoru U rybáře v Harlemu, kde se poflakovala její parta. S těmahle penězma může koupit kuřivo na tejden!

Když vešla do drugstoru U rybáře, připadala si, jako by se odtud nikdy nevzdálila. Viděla tytéž zahořklé tváře, slyšela lotéž hippiovské, poraženecké tlachání. Byla doma. Pořád jí nešel z mysli doktorův byt. Ten obrovský rozdíl nedělal nábytek. Bylo tam tak - čisto. A klid. Bylo to jako nějaký ostrůvek někde v jiném světě. A on jí k němu nabídl pas.

Co mohla ztratit? Může to zkusit aspoň pro legraci, aby doktorovi ukázala, že se mýlí, že to nedokáže.

K vlastnímu překvapení se Carol zapsala do večerní školy.

Opustila svůj pokoj s rezatým umyvadlem, rozbitým zácho* dem, roztrženou zelenou roletou na okně a hrbolatou železnou postelí, kde prováděla, co se po ní chtělo a hrála si kdoví nač: že zdědila spoustu peněz někde v Londýně, Paříži nebo v Římě a ten muž, který na ní právě s funěním pracoval, byl bohatý, krásný princ a strašně toužil po tom se s ní oženit. A poté co každý z těch chlápků dostal svoje a slezl z ní, její sen zhynul. Až do příště.Opustila ten pokoj a všechny svoje prince bez jediného ohlédnutí a nastěhovala se zpátky k rodičům. Dr. Stevens jí na dobu studia dal finanční příspěvek. Střední školu dokončila s nejlepšími výsledky. Když dostávali závěrečné vysvědčení, doktor byl u toho a šedé oči mu zářily pýchou. Někdo v ni věřil. Byla někdo. Ve dne pracovala u Nedicka a večer chodila do kursu pro sekretářky. Den poté, co skončila, nastoupila u dr.Stevense a mohla si dovolit vlastní byt.

Během těch čtyř let, co mezitím uplynuly, s ní dr. Stevens zacházel stále s touž vážnou zdvořilostí, kterou k ní projevil tu první noc. Nejdřív čekala, že jí někdy připomene, co byla a čím se stala. Ale nakonec zjistila, že ji vždycky viděl takovou, jaká byla teď. Prostě jí pomohl se realizovat. Kdykoli měla nějaký problém, vždycky si našel čas, aby ho s ní probral. Poslední dobou mu chtěla svěřit, co se stalo mezi ní a Chickem, a zeptat se ho, jestli by mu to měla říct, ale pořád to odkládala. Chtěla, aby na ni byl její dr. Stevens hrdý. Udělala by pro něj cokoli. Byla by s ním spala, byla by pro něj i zabila...

A teď tu byli tihle dva chlápci z oddělení vražd a chtěli s ním mluvit.

XXX

McGreavy začal být netrpělivý. „Tak co, slečno?“ zeptal se.

„Mám příkaz nikdy nevyrušovat, když tam má pacienta,“ vysvětlila Carol. Uviděla výraz, který se objevil McGreavymu v očích. „Zavolám mu.“ Zvedla sluchátko a stiskla knoflík bzučáku. Po třiceti vteřinách ticha se z telefonu ozval hlas dr.Stevense. „Ano?“

„Máte tady dva detektivy, pane doktore. Jsou z oddělení vražd.“    

Čekala, že uslyší nějakou změnu v jeho hlase... nervozitu ... strach. Nic takového. „Budou muset počkat,“ řekl. Vypnul příjem.

Projela jí vlna pýchy. Ona kvůli nim třeba zpanikařila, ale jejího doktora nepřinutí, aby ztratil klid. Vzpurné vzhlédla. „Slyšeli jste ho,“ řekla.

„Jak dlouho tam toho pacienta bude mít?“ zeptal se Angeli, ten mladší.

Pohlédla na hodiny na stole. „Ještě pětadvacet minut. To je dneska poslední pacient."

Ti dva si vyměnili pohled.

„Počkáme," povzdechl McGreavy.

Posadili se. McGreavy si ji pozorně prohlížel. „Připadáte mi povědomá," řekl.

Nedala se zmást. Ten chlápek loví. „Víte, jak se to říká," odpověděla. „Všechny vypadáme stejně."

Přesně za dalších pětadvacet minut uslyšela Carol cvaknutí postranních dveří, které vedly z doktorovy soukromé ordinace do chodby. Za pár okamžiků se otevřely dveře ordinace a dr. Judd Stevens z nich vyšel. Když uviděl McGreavyho, zarazil se. „Už jsme se někde viděli, ne?“ Nemohl si vzpomenout, kde.

McGreavy netečně přikývl. „Jo... poručík McGreavy." Ukázal na Angeliho. „Detektiv Frank Angeli."

Judd si potřásl s Angelim rukou. „Pojďte dál."

Muži vešli do Juddovy soukromé ordinace a dveře se zavřely. Carol se za nimi dívala a snažila se v tom nějak vyznat. Ten velký detektiv jako by neměl dr. Stevense rád. Ale možná to dělal jen jeho přirozený šarm. Carol si teď byla jista pouze jednou věcí. Šaty budou muset do čistírny.

Juddova ordinace byla zařízena jako obývací pokoj na francouzském venkově. Žádný psací stůl. Místo toho byla po celé místnosti rozestavěna pohodlná křesla a stolky se starožitnými lampami. Na druhém konci ordinace vedly zvláštní dveře ven do chodby. Na podlaze ležel koberec s nádherným vzorem a v rohu stál pohodlný tvarovaný gauč potažený da-maškem. McGreavy si všiml, že na stěnách nevisí žádné diplomy. Ale než sem šel, vzal si reference. Kdyby dr, Stevens chtěl, mohl ty stěny různými diplomy n osvědčeními pokrýt.

„Tohle je první psychiatrická ordinace,v který jsem kdybyl,“ řekl Angeli, na kterého to viditelně zapůsobilo. „Kdyby to tak u mě doma vypadalo takhle!“

„Pacienti se tu uvolní,“ řekl Judd prostě. „A mimochodem, já jsem psychoanalytik."

„Pardon," omluvil se Angeli. „Jaký je v tom rozdíl?"

„Asi padesát dolarů za hodinu," vmísil se do toho McGreavy. „Můj parťák nemá moc rozhled."

Parťák! A Judd si najednou vzpomněl. McGreavyho společník byl zastřelen a McGreavy zraněn při šťáře v obchodu s alkoholem před čtyřmi - nebo pěti? - roky. Ten zločin přišili zlodějíčkovi jménem Ziffren. Ziffrenův obhájce žádal \ pro svého klienta zproštění viny z důvodu choromyslnosti. Judda si k tomu zavolali jako experta obhajoby, aby Ziffrena j vyšetřil. Zjistil, že je beznadějně duševně nemocný s pokročilou parézou. Na základě Juddova svědectví Ziffren unikl  trestu smrti a byl poslán do ústavu pro duševně choré.

„Už si na vás vzpomínám," řekl Judd. „To byl ten Ziffrenův případ. Vy jste dostal tři kulky, váš společník byl zabit."

„A já si vzpomínám na vás," řekl McGreavy. „Vy jste toho vraha z toho dostal."

„Co pro vás mohu udělat?"

„Potřebujeme nějakou informaci, doktore," řekl McGreavy. Kývl na Angeliho. Ten začal tahat za provázek na balíčku, který přinesl.

„Chtěli bychom, abyste pro nás něco identifikoval," řekl McGreavy. Dával si pozor, jak mluví, aby nic neprozradil.

Angelimu se podařilo balíček rozvázat. Vytáhl žlutou pogumovanou bundu do deště. „Viděl jste tohle už někdy?"

„Vypadá jako moje," odpověděl překvapeně Judd.

„Je vaše. Aspoň ji máte vevnitř podepsanou."

„Kde jste ji našli?"

„Kde myslíte, že jsme ji našli?" Jejich nenucený tón už byl tentam. Ve tvářích jim proběhla jemná změna.

Judd si McGreavyho chvíli zkoumavě prohlížel, pak sebral jednu dýmku ze stojánku na dlouhém, nízkém stolku a začal ji plnit tabákem z dózy. „Myslím, že byste mi raděj měli říct, o co vlastně jde," řekl tiše.

„Jde o tenhle pršiplášť, pane doktore," řekl McGreavy. „Jestli je váš, chceme vědět, jak jste o něj přišel."

„Na tom není nic záhadného. Když jsem šel dneska ráno do práce, mrholilo. Baloňák jsem měl v čistírně, tak jsem si vzal žlutou bundu. Mám ji, když jezdím na ryby. Jeden z mých pacientů si nevzal plášť do deště. Začalo hustě sněžit, tak jsem mu tu bundu půjčil.“ Zarazil se, najednou dostal strach. „Co se mu stalo?“

„Komu se co stalo?“ zeptal se McGreavy.

„Mému pacientovi - Johnu Hansonovi.“

„Šach,“ řekl tiše Angeli. „Trefil jste do černýho. Důvod, proč vám pan Hanson nemohl bundu vrátit sám, je v tom, že je mrtvej."

Judd ucítil, jak jím projel mírný šok. „Mrtvý?“

„Někdo mu vrazil nůž do zad,“ řekl McGreavy.

Judd na něj nevěřícně zíral. McGreavy vzal od Angeliho bundu a otočil ji, aby Judd uviděl velkou, ošklivou díruv    látce. Záda bundy byla samé matně, hnědavé skvrny. Judovi  se udělalo zle.

„Kdo to mohl chtít udělat?“

„To jsme doufali, že byste mohl říct vy nám, pane doktore," řekl Angeli. „Kdo by to měl vědět lip, než jeho psychoanalytik?"

Judd bezmocně kroutil hlavou. „Kdy se to stalo?" Odpověděl McGreavy: „Dneska ráno v jedenáct. Na Le-xington Avenue, asi o ulici dál od vaší ordinace. Pár desítek lidí ho muselo vidět, když upadl, ale spěchali, aby došli včas domů a mohli se připravit na oslavu Kristova narození, tak ho tam nechali vykrvácet do sněhu."

Judd se pevně chytil okraje stolu, klouby mu zbělely.

„V kolik hodin tady dnes ráno Hanson byl?" zeptal se A.ngeli.

„V deset."

„Jak dlouho trvají ta vaše sezení, doktore?"

„Padesát minut."

„Odešel hned potom?"

„Ano. Čekal na mě už další pacient."

„Prošel Hanson kanceláří sekretářky?"

„Ne. Pacienti přicházejí kanceláří a odcházejí tamhletěmi dveřmi." Ukázal na zvláštní východ vedoucí do chodby ven. „Takhle se vzájemně nepotkávají."

McGreavy přikývl. „Takže Hansona zabili pár minut poté, co odtud odešel. Proč sem chodil?"

Judd zaváhal. „Lituji. Nemohu s vámi probírat problémy pacientů.“

„Někdo ho zavraždil,“ řekl McGreavy. „Třeba byste nám mohl pomoct najít vraha.“

Juddovi vyhasla dýmka. Se zapalováním si tentokrát dal načas.

„Jak dlouho k vám chodil? “ Tentokrát se ptal Angeli. Týmová práce policie.

„Tři roky,“ odpověděl Judd.

„Co měl za problém?“

Judd zaváhal. Uviděl před sebou Jahna Hansona, jak vypadal toho dopoledne, vzrušeného, s úsměvem na rtech, ne- j mohl se dočkat, jak si bude užívat nově nabyté svobody. „Byl  homosexuál."

„Tak to bude další takovej případ," řekl McGreavy zatrpkle.

„Byl homosexuál," řekl Judd. „Hanson se vyléčil. Řekl jsem mu dneska ráno, že už ke mně nemusí chodit. Chystal j se nastěhovat zpátky k rodině. Má - měl - ženu a dvě děti." j

„Teplouš s rodinou?" zeptal se McGreavy.

„Stává se to často."

„Možná jeden z jeho přihřátejch kamarádů se nechtěl nechat pustit k vodě. Pohádali se. Přestal se ovládat a vrazil milenci kudlu do zad."

Judd zauvažoval. „Možné to je," řekl zamyšleně, „ale nevěřím tomu."

„Proč ne, doktore?" zeptal se Angeli.

„Protože Hanson přerušil všechny styky s homosexuály už víc jak před rokem. Myslím, že je pravděpodobnější, že to byl pokus o násilnou loupež. Hanson byl člověk; který by si to nenechal líbit a popral by se."

„Takže chrabrý ženatý homouš," shrnul vážně McGreavy. Vytáhl doutník a zapálil si. „Na té teorii loupežné vraždy ovšem jedna věc nehraje. Jeho peněženky se nikdo nedotkl. Bylo v ní přes sto dolarů." Sledoval jak Judd zareaguje.

Ozval se Angeli: „Řekněme, že hledáme šílence, to by bylo snadnější."

„Ne tak docela," namítl Judd. Přešel k oknu. „Podívejte se tam na ten dav dole. Každý dvacátý je, byl nebo bude v ústavu pro choromyslné."

„Ale pokud je člověk nepříčetný...?"

„Nemusí se nutně jevit nepříčetný," vysvětlil Judd. „Na každý evidentní případ šílenství připadá aspoň deset nediag-nostikovaných."

McGreavy zkoumal Judda s nepokrytým zájmem. „Vy toho zřejmě víte o lidské povaze hodně, doktore?"

„To, čemu se říká lidská povaha, neexistuje," řekl Judd. „Zrovna tak neexistuje zvířecí povaha. Zkuste si najít průměr mezi králíkem a tygrem. Nebo mezi veverkou a slonem."

„Jak dlouho už provozujete psychoanalýzu?" zeptal se McGreavy.

„Dvanáct let. Proč?"

McGreavy pokrčil rameny. „Jste fešák. Řekl bych, že se do vás spousta pacientů musí zamilovat, ne?"

Juddovi zledovatěly oči. „Nechápu, kam tou otázkou míříte."

„Ale no tak, doktůrku, Jistěže to chápete. Ani vy, ani já nejsme dnešní. Přijde sem teplouš a uvidí tu pěknýho mladý-lio doktora, kterýmu se má vypovídat ze svejch trablů." Nasadil důvěrný tón. „Chcete mi snad říct, že za ty tři roky vás I lanson na tom vašem gauči ani jednou nechtěl?"

Judd mu věnoval nicneříkající pohled. „Takhle si představujete světa znalého člověka, poručíku?"

McGreavyho to vůbec nevyvedlo z míry. „Mohlo se to stát. A řeknu vám, co ještě se mohlo stát. Povídal jste, že jste řekl I lansonovi, že už nechcete, aby k vám chodil. Třeba se mu to nelíbilo. Za ty tři roky se na vás stal závislým. Vy dva jste se pohádali."

Juddovi zrudla tvář vztekem.

Angeli napětí přerušil: „Nevíte o někom, kdo by měl důvod ho nenávidět, doktore? Nebo o někom, koho on mohl nenávidět?"

„Kdyby existovala taková osoba," odpověděl Judd, „řekl bvch vám to. Myslím, že jsem o Johnu Hansonovi věděl všechno, co se vědět dalo. Byl to šťastný člověk. Nechoval k nikomu nenávist a nevím o nikom, kdo by nenáviděl jeho."

„Tak to je jeho plus. Musíte bejt fantastickej doktor," řekl McGreavy. „Vezmeme si s sebou jeho záznam."

„Ne."

„Můžem si na to sehnat soudní povolení."

„Sežeňte si ho. V tom záznamu není nic, co by vám mohlo pomoct. “

„Tak komu by to uškodilo, kdybyste nám ho dal?“ zeptal se Angeli.

„Mohlo by to uškodit Hansonově ženě a dětem. Jste na špatné stopě. Zjistíte, že Hansona zabil někdo cizí.“

„Tomu nevěřím,“ odsekl McGreavy.

Angeli znovu zabalil bundu a převázal balíček provázkem. „Vrátíme vám ji, až s tím provedou nějaké, další testy.“

„Nechte si ji,“ řekl Judd.

McGreavy otevřel zvláštní východ do chodby. „Ještě se na vás obrátíme, doktore.“ Vyšel ven. Angeli pokývl Juddovi a následoval McGreavyho.

Judd tam stál dál, v duchu si to všechno přemílal, když vešla dovnitř Carol. „Je všechno v pořádku?" zeptala se váhavě.

„Někdo zabil Johna Hansona."

„ Zabil? “

„Bodnutím do zad," řekl Judd.

„Proboha! Ale proč?"

„Policie neví."

„To je strašný!" Viděla bolest v jeho očích. „Můžu pro vás něco udělat, pane doktore?"

„Mohla bys to tu zavřít, Carol? Půjdu navštívit paní Hansonovou. Rád bych jí tu zprávu řekl sám."

„Nedělejte si starost. Postarám se o všechno," řekla Carol.

„Díky."

A Judd odešel.

O třicet minut později, když Carol uklidila všechny záznamy a zamykala svůj stůl, se otevřely dveře do chodby. Bylo po šesté hodině a budova už byla zavřená. Carol vzhlédla, když se ten muž usmál a zamířil k ní. 

 Kapitola 3

Mary Hansonová byla jako panenka: maličká, hezounká, jako vysoustruhovaná. Navenek jemná, žensky bezmocná Jižanka, uvnitř mrcha kamenná. Judd se s ní setkal týden poté, co začal s terapií jejího muže. Hystericky se tomu vzpírala a Judd ji požádal o rozmluvu. „Proč se tolik stavíte proti tomu, aby váš muž prošel analýzou? “

„Nechci, aby moji přátelé říkali, že jsem si vzala cvoka,“ řekla Juddovi. „Řekněte mu, ať mi povolí rozvod: pak ať si dělá, co se mu zlíbí.“

Judd jí vysvětlil, že rozvod by v tomto okamžiku Johna úplně zničil.

„Už v něm není co ničit,“ ječela Mary. „Kdybych byla věděla, že je přihřátej, myslíte si, že bych si ho brala? Dyť je to ženská!“

„V každém muži je něco z ženy,“ řekl jí Judd. „Zrovna tak jako v každé ženě je cosi z muže. A v případě vašeho manžela jde o překonání nějakých složitých psychologických problémů. Ale on se o to pokouší, paní Hansonová. Myslím, že tu pomoc dlužíte jemu i jeho dětem.“

Promlouval jí do duše přes tři hodiny a nakonec neochotně souhlasila, že s rozvodem počká. V následujících měsících její netečnosti ubývalo, a pak dokonce začala spolupracovat v bitvě, kterou sváděl John. Judd si sám pro sebe stanovil, že nikdy nebude léčit manželské páry, ale Mary ho požádala, aby se mohla stát také jeho pacientkou a on zjistil, že to bylo k dobru věci. Když lépe porozuměla sama sobě a tomu, kde selhala jako manželka, John dělal výrazně rychlé pokroky.A teď jí přišel Judd oznámit, že její muž byl nesmyslně zavražděn. Podívala se na něj, nemohla uvěřit tomu, có jí právě řekl, to určitě musí být nějaký ošklivý vtip. A pak si lo začala uvědomovat. „On už se ke mně nikdy nevrátí!“ ječela. „Nikdy se ke mně nevrátí! Z té strašné bolesti začala na sobě rvát šaty, jako zraněné zvíře. Vešla šestiletá dvojčata. V tu chvíli nastala šílená vřava. Juddovi se podařilo uklidnit děti a vzít je k sousedům. Dal paní Hansonové sedativum a zavolal jejich rodinného lékaře. Když se ujistil.že nic víc nemůže udělat, odešel. Nastoupil do auta a bezcílně jezdil, pohroužen do svých myšlenek. Hanson se protloukal peklem a ve chvíli vítězství... Byla to tak zbytečná smrt. Že by to opravdu byl nějaký homosexuál, kdo ho napadl? Nějaký bývalý milenec zklamaný z toho, že ho Hanson nechal? Bylo to samozřejmě možné, ale Judd tomu nevěřil. Poručík McGreavy řekl, že Hansona zabili o ulici dál od jeho ordinace. Jestliže vrah byl homosexuál a tak ho nenáviděl, byl by si dal s Hansonem schůzku někde o samotě, buď aby se pokusil ho přemluvit, aby se k němu vrátil, nebo aby mu vyčítal, než by ho zabil. Nebyl by do něj vrazil nůž na ulici plné lidí, a pak utekl.

Na rohu před sebou uviděl telefonní budku a najednou si vzpomněl na svůj slib, že přijde na večeři k dr. Peteru Hadleymu a jeho ženě Noře. Byli to jeho nejbližší přátelé, ale neměl náladu vidět se s nikým. Zastavil u chodníku, vstoupil do budky a vytočil číslo Hadleyových. Zvedla to Nora. „Máš zpoždění! Kde jsi?“

„Noro,“ řekl Judd, „musím se bohužel dneska večer omluvit."

„To nemůžeš," zanaříkala. „Mám tu sexy blondýnku, která tu sedí a nemůže se tě dočkat."

„Tak někdy jindy," odpověděl Judd. „Dneska na to opravdu nemám. Prosím tě, omluv mě u ní.“

„Vy doktoři!" odfrkla si. „Moment, dám ti tvýho kamaráda."

Telefon převzal Peter. „Stalo se něco, Judde?"

Judd zaváhal. „Jenom jsem měl těžkej den, Pete. Povím ti to zítra."

„Přicházíš o skvělej skandinávskej kousek. Prostě skvost."

„Uvidím se s ní jindy," slíbil Judd. Slyšel spěšný šepot, a pak si zase vzala telefon Nora.

„Bude tu na Boží hod, Judde. Přijdeš?"

Zarazil se. „To si řeknem později, Noro. Mrzí mě, že k vám nemůžu dneska večer." Zavěsil. Kdyby tak našel nějaký taktní způsob, kterým by zamezil Noře v tomhle dohazovačství!Judd se oženil v posledním ročníku na škole. Elizabeth dělala jako hlavní obor sociologii, byla milá, chytrá a veselá, oba bylťmladí a moc zamilovaní a měli spoustu báječných plánů, jak předělají svět pro děti, které chtěli. A první vánoce potom, co se vzali, se Elizabeth s jejich nenarozeným dítětem zabila při čelní srážce aut. Judd se naprosto uzavřel do své práce a za čas se stal jedním z předních psychoanalytiků ve Státech. Ale pořád ještě nedokázal snést pomyšlení, že by měl s někým oslavovat vánoce. I když si řekl, že dělá chybu, vánoce stále tak nějak patřily Elizabeth a jejich dítěti.Otevřel dveře telefonní budky. Uvědomil si, že venku stojí dívka a čeká na telefon. Byla mladá a hezká, měla na sobě přiléhavý svetr a minisukni a barevný plášť do deště. Vyšel ven. „Promiňte." omluvil se.

Hezky se na něj usmála. „To nic.“ Na tváři měla roztoužený výraz. Ten už znal. Osamělost snažící se prolomit bariéru, kterou se bezděčně chránil.

Pokud Judd věděl, že v sobě má něco, co ženy přitahuje, nechával si to poznání hluboko v sobě. Nikdy se nepokusil zkoumat, proč tomu tak je. Byla to spíš nevýhoda než klad, že se do něj pacientky zamilovávaly. Někdy mu to dost ztěžovalo život.

S přátelským pokývnutím přešel kolem dívky. Cítil, že tam slojí v dešti a dívá se, jak nastupuje do auta a odjíždí.Zabočil na East River Drive a mířil k Merritt Parkway. Za hodinu a půl dojel na Connecticut Turnpike. V New Yorku byl sníh špinavý a břeěkovitý, ale krajinu Connecticutu stejná sněhová bouře jako by kouzlem proměnila v dokonalý vánoční pohled.Minul Westport a Danbury, záměrně se snažil soustředit mysl na stužku silnice, která se mu míhala pod koly a na zimní pohádku kolem sebe. Pokaždé, když mu myšlenky zabloudily k Johnu Hansonovi, přinutil se myslet na něco jiného. Jel dál tmou connecticutského venkova a až po několika hodinách, když už byl citově vyčerpán, konečně otočil auto a zamířil k domovu.Mike, červenolící vrátný, který ho obvykle vítal úsměvem, se tvářil zaměstnaně a nepřítomně. Rodinné problémy, pomyslel si Judd. Obvykle si s ním popovídal o jeho pubertálním synovi a vdaných dcerách, ale dneska večer Juddovi nebylo do hovoru. Požádal Mikea, aby mu nechal auto svézt dolů do garáže.

„Jistě, pane doktore." Mike jako by se chystal něco dodat, a pak si to rozmyslel.

Judd vešel do budovy. Ben Katz, správce, přecházel přes halu. Uviděl Judda, nervózně mu zamával a spěšně zmizel ve svém bytě.Co se to s nimi dneska večer děje? pomyslel si Judd. Nebo jsou to moje nervy? Vstoupil do výtahu.

Eddie, který obsluhoval výtah, mu pokývl. „Brej večír, pane doktore;"

„Dobrý večer, Eddie."

Eddie polknul a stydlivě odhlédl.

„Stalo se něco?" zeptal se Judd.

Eddie rychle zavrtěl hlavou a pořád se díval jinam.

Panebože, pomyslel si Judd. Další kandidát na můj gauč! Dům jich byl najednou plný.

Eddie otevřel dveře výtahu a Judd vyšel. Pustil se ke svému bytu. Neslyšel, že by se zavřely dveře výtahu, tak se otočil. Eddie na něj zíral. Jak se Judd pokusil promluvit, Eddie rychle zavřel dveře výtahu. Judd šel ke svému bytu, odemkl dveře a vešel.Všechna světla v bytě svítila. Poručík McGreavy právě otvíral zásuvku v obývacím pokoji. Angeli vycházel z ložnice. Judd ucítil, jak v něm vzplál hněv. „Co děláte u mě v bytě?"

„Čekáme na vás, doktore Stevensi," odpověděl McGreavy.

Judd k němu popošel a přirazil zásuvku, jen tak tak minul McGreavyho prsty. „Jak jste se sem dostali?"

„Máme povolení k domovní prohlídce," řekl Angeli.

Judd na něj nevěřícně zíral. „Povolení k domovní prohlídce? U mě v bytě?"

„Co abychom se teď začali ptát zase my, doktore?" řekl McGreavy.

„Nemusíte odpovídat," vložil se do toho Angeli, „pokud chcete požádat o přítomnost vašeho advokáta. Taky byste měl vědět, že cokoli řeknete, může být použito proti vám."

„Chcete si zavolat právníka?" zeptal se McGreavy.

„Nepotřebuju právníka. Řekl jsem vám, že jsem tu bundu Johnu Hansonovi půjčil a neviděl jsem ji až do chvíle, kdy jste mi ji dneska odpoledne přinesli do ordinace. Nemohl jsem ho zabít. Celý den jsem tam měl pacienty, Slečna Ro-bertsová vám to může potvrdit."

McGreavy a Angeli si vyměnili tichý signál.

„Kam jste šel, když jste odpoledne opustil ordinaci?“ zeptal se Angeli.

„Šel jsem navštívit paní Hansonovou.“

„To víme,“ řekl McGreavy. „Potom.“

Judd zaváhal. „Jen tak jsem jezdil autem.“

„Kde?“

„Jel jsem do Connecticutu.“

„Kde jste se zastavil na večeři?“ zeptal se McGreavy.

„Nejedl jsem. Neměl jsem hlad.“

„Takže vás nikdo neviděl?"

Judd se na chvíli zamyslel. „Nejspíš ne.“

„Třeba jste se někde zastavil pro benzín,“ napověděl McGreavy.

„Ne,“ řekl Judd. „Nezastavil. A co na tom záleží, kde jsem byl dneska večer? Hansona zabili dopoledne.“

„Vrátil jste se ještě do ordinace někdy potom, co jste odpoledne odešel?" zeptal se McGreavy ledabyle.

„Ne," řekl Judd. „Proč?"

„Někdo se tam vloupal."

„Cože? Kdo?"

„To nevíme," řekl McGreavy. „Chci, abyste se tam s námi šel podívat. Můžete nám říct, jestli něco chybí."

„Jistě," odpověděl Judd. „Kdo to hlásil?"

„Noční hlídač," řekl Angeli. „Máte v ordinaci něco cenného, doktore? Peněžní hotovost? Drogy? Něco podobného?“

„Jenom drobné," řekl Judd. „Žádné návykové drogy. Nebylo tam co ukrást. Nedává to žádný smysl."

„Dobře," řekl McGreavy. „Jdeme."

Ve výtahu se Eddie na Judda omluvně podíval. Judd se mu podíval do očí a přikývl, že rozumí.

Přece ho policie nepodezírá, že by se vloupal do své vlastní ordinace? říkal si Judd. Připadalo mu, jako by se McGreavy snažil něco mu přišít kvůli tomu svému mrtvému společníkovi. Ale to se stalo před pěti lety. Že by si to McGreavy přemílal celých těch pět let v h^vě a svaloval vinu za to na doktora? A čekal na svou šanci, až ho doběhne?Pár kroků od vchodu stálo neoznačené policejní auto. Na stoupili a mlčky se rozjeli k ordinaci.

Když dojeli k budově, Judd se podepsal do knih příchodů u vrátného. Bigelow, hlídač, se na něj divně podíval. Nebo si to namlouvá?Vyjeli výtahem do patnáctého poschodí a šli chodbou do Juddovy ordinace. Přede dveřmi stál policista v uniformě. Pokývl McGreavymu a ustoupil stranou. Judd sáhl do kapsy pro klíč.

„Dveře jsou odemčené." řekl Angeli. Strčil do nich, otevřely se a oni vešli, Judd první.

Místnost sekretářky byla celá zpřeházená. Všechny zásuvky byly vytahané ze stolu a papíry rozházené po podlaze. Judd na to nevěřícně zíral, byl šokován, že se někdo takto dotkl jeho osoby.

„Co myslíte, že hledali, doktore?" zeptal se McGreavy.

„Nemám tušení," řekl Judd. Přešel ke spojovacím dveřím a otevřel je, McGreavy ho v závěsu následoval.

V jeho ordinaci byly převržené dva stolky, na podlaze ležela rozbitá lampa a koberec byl nasáklý krví.Na druhém konci místnosti leželo groteskně rozhozené tělo Carol. Byla nahá. Ruce měla svázané za zády strunou z klavíru, na tvář, ňadra a mezi stehna jí někdo chrstnul kyselinu. Prsty pravé ruky měla zlomené. Tvář byla potlučená a oteklá. V ústech měla nacpaný stočený kapesník.Oba detektivové sledovali Judda, jak zírá na mrtvolu.

„Zbledl jste," řekl Angeli. „Posaďte se."

Judd zavrtěl hlavou a několikrát se zhluboka nadechl. Když promluvil, hlas se mu třásl vztekem. „Kdo - kdo to mohl udělat?"

„To nám právě povíte vy, doktore," řekl McGreavy.

Judd se na něj podíval. „Neznám člověka, který by tohle Carol chtěl udělat. Nikdy v životě nikomu neublížila."

„Asi je pomalu na čase, abyste začal zpívat jinou písničku," řekl McGreavy. „Nikdo nechtěl ublížil Hansonovi, ale vrazili mu nůž do zad. Nikdo nechtěl ublížit Carol, ale celou ji zlili kyselinou a umučili k smrti." Hlas mu ztvrdnul. „A vy tu stojíte a vykládáte mi, že jim nikdo nechtěl ublížit. Ksakru jste hluchej, němej a slepej? To děvče u vás pracovalo čtyři roky. Vy jste psychoanalytik. Chcete mi namluvit, že jste nevěděl, nebo se nestaral o to, jak žije?"

„Jistěže jsem se staral," řekl Judd upjatě. „Měla kluka, kterého si chtěla brát."

„Chicka. S tím jsme mluvili.“

„Ale ten by to nikdy neudělal. Je to slušnej kluk a Carol miloval.“

„Kdy jste viděl Carol naposledy živou?“ zeptal se Angeli.

„Řekl jsem vám to. Když jsem odtud odcházel k paní Hansonové. Poprosil jsem Carol, aby zavřela ordinaci." Zlomil se mu hlas, polkl a nabral zhluboka dech.

„Měl k vám dnes přijít ještě nějaký jiný pacient?"

„Ne."

„Myslíte, že tohle mohl udělat šílenec?" zeptal se Angeli.

„Musel to být šílenec, ale - i šílenec musí mít nějaký důvod."

„To si myslím taky," řekl McGreavy.

Judd se podíval směrem, kde leželo tělo Carol. Vypadalo smutně, jako znetvořená hadrová panenka, nepotřebná, zahozená. „Jak dlouho ji chcete ještě takhle nechat?" zeptal se Judd hněvivě.

„Teď ji odnesou," řekl Angeli. „Ohledávač mrtvol a chlapci z oddělení pro vraždy už skončili."

Judd se otočil na McGreavyho. „To jste ji takhle nechali pro mě?"

„Jo," řekl McGreavy. „Zeptám se vás ještě jednou. Je tady v té ordinaci něco, co by někdo mohl chtít tak moc," ukázal na Carol, „že by udělal tohle?"

„Ne."

„Co záznamy o pacientech?"

Judd zavrtěl hlavou. „Nic."

„Ne že byste zrovna spolupracoval, doktore, co?" řekl McGreavy.

„Vy si myslíte, že já nechci, abyste přišli na to, kdo to mohl udělat?" vyštěkl Judd. „Kdyby bylo v mých záznamech něco, co by pomohlo, řekl-bych vám to. Znám svoje pacienty. Není mezi nimi nikdo, kdo by ji mohl zabít. Tohle udělal někdo zvenčí."

„Jak víte, že to nebyl někdo, komu šlo o vaši kartotéku?"

„Mojí,kartotéky se nikdo nedotkl."

McGreavy se na něj zahleděl s oživeným zájmem. „Jak to víte?" zeptal se. „Vždyť jste se ani nepodíval."

Judd přešel ke stěně vzadu. Oba muži sledovali, jak zatlačil na dolní část obložení a stěna se otevřela a odhalila zabudováné police. Byly plné magnetofonových pásků. „Každé sezení s pacientem si nahrávám," řekl Judd. „Pásky přechovávám tady."

„Nemohli třeba mučit Carol ve snaze přinutit ji, aby jim řekla, kde ty pásky jsou?"

„Na těch páskách není nic, co by mohlo mít pro někoho nějakou cenu. K jejímu zavraždění museli mít nějaký jiný důvod."

Judd se znovu podíval na Carolinu zohavenou mrtvolu a popadl ho bezmocný, slepý vztek. „Musíte najít toho, co tohle udělal!"

„Mám to v úmyslu," řekl McGreavy a díval se přitom na Judda.

Na větrné, opuštěné ulici před budovou Juddovy ordinace řekl McGreavy Angelimu, aby Judda odvezl domů. „Musím ještě něco zařídit," vysvětlil. Otočil se k Juddovi. „Dobrou noc, doktore."

Judd sledoval tu hřmotnou postavu, jak se valí ulicí.

„Pojeďme," řekl Angeli. „Jsem celej zmrzlej."

Judd vklouzl na přední sedadlo vedle Angeliho a auto vyrazilo od chodníku.

„Musím to jít říct Carolině rodině," řekl Judd.

„Už jsme tam byli."

Judd unaveně přikývl. Stejně je chtěl navštívit sám, ale to může počkat.Chvíli bylo ticho. Judd přemítal o tom, jakou pochůzku může mít poručík McGreavy v tuhle časnou ranní hodinu.

Jako by mu četl myšlenky, Angeli řekl: „McGreavy je dobrej policajt. Myslel si, že Ziffren měl dostat elektrický křeslo za to, že mu zabil kolegu."

„Ziffren byl duševně nemocný."

Angeli pokrčil rameny. „Já vám to věřím, doktore."

. Ale McGreavy ne, řekl ši v duchu Judd. Pomyslel na Carol, vzpomněl si, jak byla chytrá a jak ho měla ráda a jak byla nesmírně pyšná na to, co dělala, a Angeli mu najednou něco povídal a on uviděl, že jsou u jeho domu.Za dalších pět minut byl už Judd u sebe v bytě. Na spaní neměl ani pomyšlení. Nalil si brandy a odnesl si ji do pracovny. Vzpomněl si na tu noc, kdy sem přišla Carol, naháa krásná, a jak se k němu lísala tím teplým, pružným tělem. Choval se chladně a s odstupem, protože věděl, že to je jediná možnost, jak jí pomoct. Ale nikdy se nedozvěděla, co ho to stálo, aby se ovládl a nepomiloval se s ní. Nebo to věděla? Zvedl sklenku s brandy a vypil ji.Městská márnice vypadala jako všechny městské márnice ve tři ráno, jenomže sem někdo pověsil nad dveře věnec ze jmelí. Někdo, pomyslel si McGreavy, kdo měl buď přebytek sváteční nálady, nebo smysl pro černý humor.

McGreavy čekal netrpělivě na chodbě, až pitva skončí. Když ho ohledávač mrtvol zavolal, vešel do nechutně bílé pitevny. Ohledávač si drhnul ruce u velkého, bílého umyvadla. Byl to malý mužík ptačího vzhledu s vysokým, pronikavým hlasem a rychlými, nervózními pohyby. Odpověděl na všechny McGreavyho otázky rychlým, staccatovým tempem, a pak utekl. McGreavy tam ještě pár minut zůstal a zamyšleně přemítal o tom, co se právě dozvěděl. Pak vyšel do mrazivého nočního vzduchu, aby si našel taxíka. Žádný nebyl v dohledu. Všichni ti prevíti si odjeli na dovolenou na Bermudy. To by tam taky mohl takhle stát, až by mu umrznul zadek. Zahlédl policejní hlídku, zamával na ně, ukázal průkaz zelcnáči za volantem a nařídil mu, aby ho odvezl na Devatenáctý okrsek. Bylo to proti předpisům, ale co. Ta noc bude ještě dlouhá.Když McGreavy vešel na stanici, čekal na něj Angeli.„Právě skončili s pitvou Carol Robertsový,“ řekl McGreavy.

„A?“

„Byla těhotná."

Angeli se na něj překvapeně podíval.

„Přes tři měsíce. Trochu pozdě na bezpečný potrat, trochu brzo, aby to bylo vidět."

„Myslíte si, že to mělo něco společnýho s jejím zavražděním?"

„To je dobrá otázka," řekl McGreavy. „Jestli jí zbouchnul ten její kluk a stejně se měli brát - tak jakejpak problém? Vzali by se a za pár měsíců by měli děcko, To je předi běžný.Na druhou stranu, jestli jí zbouchnul a nechtěl si jí vzít,zase to není takovej problém. Tak by měla dítě bez tatínka.To je ještě častější případ." „S Chickem jsme mluvili. Chtěl si ji vzít.“

„Já vím,“ odpověděl McGreavy. „Takže teď se musíme sami sebe zeptat, kam jsme se dostali. Dostali jsme se k barevný holce, která je těhotná. Jde k otci dítěte, řekne mu o tom a on ji zavraždí.“

„Musel by bejt cvok.“

„Nebo pěkně mazanej. Já bych řek mazanej. Podívej se na to takhle: co když šla Carol za otcem a vyjevila mu tu špatnou zprávu a řekla mu, že si potrat nenechá udělat, bude mít jeho dítě. Možná to i použila k vydírání, aby si jí vzal. Ale co když si jí vzít nemohl,protože už je ženatej. Nebo to třeba byl běloch. Řekněme slavnej doktor s nóbl klientelou. Kdyby se něco takovýho provalilo, zničilo by ho to. Kdo by ksakru chodil k psychoušovi, kterej zbóuchnul svou barevnou sekretářku a musel si jí vzít?“

„Stevens je doktor,“ řekl Angeli. „Existuje tucet způsobů, jak ji mohl zabít, aniž by vzbudil podezření.“

„Možná,“ řekl McGreavy. „Možná taky ne. Kdyby vzniklo podezření a stopa by vedla k němu, měl by co dělat, aby se z toho vykroutil. Koupí jed - někdo to někde zaznamená. Koupí provaz nebo nůž - dají se najít. Ale jen se podívej na tohle šikovný aranžmá. Nějakej maniak si přijde a pro nic za nic zavraždí jeho sekretářku, a on tu stojí jako truchlící zaměstnavatel a dožaduje se, aby policie našla jejího vraha.“

„To by bylo dost chatrný."

„Ještě jsem neskončil. Vezměme si toho jeho pacienta, Johna Hansona. Další nesmyslná vražda toho neznámýho maniaka. Já ti něco povím, Angeli. Já na shodu okolností nevěřím. A ze dvou takovejch shod okolností v jednom dni jsem celej nervózní. Takže jsem se ptal sám sebe, jaká by mohla bejt spojitost mezi smrtí Johna Hansona a Carol Robertsový, a najednou už se to vůbec nezdálo tak náhodný. Co když Carol vešla do jeho ordinace a prozradila mu , že bude tatínkem. Pohádali se kvůli tomu a ona se ho snažila vydírat. Řekla mu, že si jí musí vzít, dát jí peníze - nebo co já vím. John Hanson čekal v místnosti sekretářky a poslouchal. Možná si Stevens nebyl jistý, že něco slyšel, než se octl u něj na gauči. To mu Hanson pohrozil odhalením. Nebo se ho pokusil získat, aby s ním spal.“

„To jsou všechno dohady.“

„Ale sedí to. Když Hanson odešel, doktor vyklouznul a umlčel ho. Pak se musel vrátit a zbavit se Carol. Udělal to tak, aby to vypadalo na nějakýho maniaka, pak se zastávil u paní Hansonový a vyjel si na projížďku do Connecticutu. Teď má po problémech. Hezky si sedí a policie si může paty ulítat, protože hledá nějakýho neznámýho šílence."

„Na tohle neskočím," řekl Angeli. „Snažíte se vykonstruovat případ vraždy bez jedinýho konkrétního důkazu. “

„Čemu říkáš konkrétní?" zeptal se McGreavy. „Máme dvě mrtvoly. Jedna z nich je těhotná dáma, která pracovala u Stevense. Druhá je jeden z jeho pacientů, zavražděný o ulici dál od jeho ordinace. Chodí se k němu léčit, protože je homosexuál. Když jsem si chtěl poslechnout jeho pásky, nedovolil mi to. Proč? Koho Stevens'kryje? Ptal jsem se ho, jestli se mohl někdo vloupat k němu do ordinace, protože něco hledal. Pak bychom si byli mohli třeba vymyslet šikovnou teorii o tom, že je Carol načapala a oni ji mučili, aby zjistili, kde to tajemné cosi je. Ale tohle bys neuhádl Není žádné tajemné cosi. Jeho pásky nemají pro nikoho ani tu nejmenší cenu. Neměl v ordinaci žádný drogy. Žádný peníze. Takže hledáme nějakýho mizernýho maniaka. Je to tak? Jenomže na to já neskočím. Já si myslím, že hledáme doktora Stevense."

„Já myslím, že vy jste si umanul, že ho dostanete," řekl Angeli tiše.

Obličej McGreavyho zahořel zlostí. „Protože je vinen a basta."

„Zatknete ho?“

„Dám doktorovi nějakej provaz," řekl McGreavy. „A až se bude věšet, prohrabu se ve všech jeho tajnostech. Až ho dostanu, už mi nevyklouzne." McGreavy se otočil a vyšel ven.

Angeli se za ním zamyšleně díval. Jestli nic neudělá, může se docela dobře stát, že McGreavy dr. Stevense falešně obviní. To nemůže dopustit! V duchu si poznamenal, že musí ráno promluvit s kapitánem Bertellim.

Kapitola 4

Ranní noviny přinesly palcové titulky o vzrušující mučednické smrti Carol Robertsové. Judd byl v pokušení požádat telefonní ústřednu, aby uvědomila všechny jeho pacienty, že ruší objednání na ten den. Nešel vůbec spát, víčka měl těžká a oči ho pálily. Ale když si znovu prohlédl seznam pacientů, řekl si, že dva z nich by se mohli dostat do zoufalé situace, kdyby je odmítl; tři by byli velice vyvedení z míry; u těch ostatních by to šlo. Rozhodl se, že bude lepší, když pojede dál, tak jak je zvyklý, částečně kvůli pacientům, částečně proto, že i pro něj to byla dobrá terapie, aby se nemusel v duchu zaobírat tím, co se stalo.Judd dorazil do ordinace brzy, ale chodba už byla plná reportérů od novin a z televize a fotografů. Odmítl pustit je dovnitř nebo učinit prohlášení a nakonec se mu podařilo zbavit se jich. Dveře do ordinace otvíral pomalu a rozechvěle. Ale koberec se skvrnami od krve už někdo odstranil a všechno ostatní bylo zpátky na místě. Ordinace vypadala normálně. Až na to, že sem víckrát nevkročí usměvavá Carol plná života.

Judd uslyšel, jak se otevřely venkovní dveře. Přišel první pacient.

Harrison Burke byl úctyhodně vyhlížející stříbrovlasý muž, přímo prototyp vysoce postaveného obchodníka, což také byl: místopředseda společnosti International Steel. Když Judd viděl Burkeho poprvé, napadlo mu, jestli to místo vytvořilo jeho stereotypní obraz, nebo jestli ten obraz vyplnil to místo. Jednoho dne napíše knihu o tom, jak se lidé jeví navenek a jací jsou doopravdy: o tom, jak se tváří lékař u pacientova lůžka, s jakou nenuceností vystupuje advokát v soudní síni, o tváři a postavě herečky - o těchhle obecně přijímaných hodnotách, které jsou povrchní a nemají nic společného s opravdovými hodnotami.Burke se položil na gauč a Judd se mu začal věnovat. Burkeho k němu poslal dr. Peter Hadley před dvěma měsíci. Juddovi stačilo deset minut na to, aby si ověřil, ic I larri-son Burke je paranoik s vražednými sklony. Titulky lanních novin se vyžívaly na vraždě, která se stala v jeho ordinaci předešlého večera, ale Burke se o tom slůvkem nezmínil. To bylo pro jeho stav typické. Byl úplně pohroužen sám do sebe.

„Zatím jste mi nevěřil," řekl Burke, „ale teď mám důkaz, že po mně jdou."

„Myslel jsem, že jsme si řekli, že tady nebudeme dělat zatím závěry," odpověděl opatrně Judd. „Vzpomeňte si, že jsme se včera dohodli, že fantazie by mohla hrát - „

„Není to moje fantazie," vykřikl Burke. Posadil se, pěsti měl zaťaté. „Pokoušejí se mě zabít!"

„Co kdybyste se zase položil a zkusil se uvolnit?" navrhl Judd konejšivě.

Burke se postavil. „A to je vše, co mi na to řeknete? To si ani neposlechnete, jaký je to důkaz?" Oči se mu zúžily. „Jak můžu vědět, že k nim taky nepatříte?"

„Víte, že k nim nepatřím, " řekl Judd. „Jsem váš přítel. Snažím se vám pomoct." Pocítil tak trochu zklamání. Ten pokrok, který si myslel, že udělali za uplynulý měsíc, jako by odnesla voda. Právě se díval na téhož vyděšeného paranoika, jakým byl ten den, kdy vstoupil do jeho ordinace před dvěma měsíci poprvé.

Burke začal u International Steel jako poslíček. Za pětadvacet let ho jeho vzhled váženého člověka a sympatická povaha vynesly skoro na vrchol služebního žebříčku. Stál hned za předsedou. Pak, před čtyřmi roky, mu žena a tři děti zahynuly při požáru v jejich letním bytě v Southamptonu. Burke byl v tu dobu na Bahamách se svou milenkou. Tragédie na něj dolehla hůř, než si kdo uvědomoval. Byl vychován jako zbožný katolík, a nemohl proto se sebe setřást tíhu viny. Začal se tím v duchu zaobírat a zčásti se přestal stýkat s přáteli. Po večerech zůstával doma a přehrával si paralelně utrpení své ženy a dětí ve chvílích, kdy je oheň stravoval k smrti, zatímco on ležel s milenkou v posteli. Jako by si znovu a znovu v duchu pouštěl stejný film. Vinu za smrt své rodiny svaloval jen a jen na sebe. Kdyby tam býval byl, byl by je mohl zachránit. Ta myšlenka ho přímo posedla. Zachoval se jako zrůda. Věděl to a Bůh to taky včdi'1 A ostatní lidé to taky museli vidět! Určitě ho nenávidí, tak jako on nenávidí sám sebe. Lidé se na něj usmívali, dělali, že s ním soucítí, ale zatím jen neustále číhali, až se chylí a Immímii ho mít v hrsti. Ale on na ně vyzraje! Přestal chodit do jídelny pro zaměstnance a obědvá sám u sebe v kanceláři. Vyhýbá se všem, jak to jen jde.Před dvěma roky, když společnost potřebovala nového předsedu, Harrisona Burkeho přeskočili a najali si někoho úplně cizího. O rok později se uvolnilo místo výkonného místopředsedy a zas to dostal nějaký jiný člověk, jako by Burke neexistoval. A teď měl všechny potřebné důkazy k tomu, že je tu proti němu spiknutí. Začal lidi kolem sebe hlídat. V noci ukrýval magnetofony v kancelářích jiných vysokých úředníků. Před šesti měsíci mu na to přišli. Nepropustili ho jen s ohledem na jeho věk a postavení.

Ve snaze pomoci Burkemu, aby toho na něj nebylo tolik, začal mu předseda společnosti ubírat úkoly. Místo aby to pomohlo, Burke se tím víc utvrzoval v přesvědčení, že oni po něm jdou. Oni se ho bojí, protože je mazanější. Kdyby se stal předsedou, oni by všichni přišli o místa, protože to jsou pěkný blbečkové. Začal dělat další a další chyby. Když ho na tyhle omyly někdo upozornil, dotčeně popíral, že by se jich kdy dopustil. Někdo úmyslně pozměňoval jeho zprávy a ve snaze zdiskreditovat ho měnil čísla a statistické údaje. Brzy si uvědomil, že po něm nejdou jen zaměstnanci společnosti. Měli své špióny i mimo. Na ulici ho neustále někdo sledoval. Odposlouchávali mu telefon, četli mu poštu. Bál se jíst, jestli mu náhodou neotrávili jídlo. Začal povážlivě hubnout. Zneklidněný předseda společnosti objednal Burkeho k dr. Peteru Hadleymu a naléhal na něj, aby se tam dostavil. Když s ním strávil půl hodiny, zavolal dr. Hadlcy Juddovi.

Judd měl sice plno, ale když mu Peter vyložil, jak je to vážné, neochotně svolil, že si Burkeho přibere.A teď tu Harrison Burke ležel natažený na zádech na jeho damaškem potaženém tvarovaném gauči  pěstmi pevně zaťatými podél těla.

„Tak mi povězte o tom důkazu.“

„Včera večer se vloupali ke mně do domu. Přišli mě zabít. Ale já na ně vyzrál. Spím teď v pracovně a na všeeli dveřích mám dvojité zámky, takže se ke mně nedoslanou.“

„Hlásil jste vloupání na policii?" zeptal se Judd.

„Jistěže ne! Policie v tom jede s nima. Mají rozkazy mě zastřelit. Ale neodvážili by se to udělat, když jsou kolem lidi, tak se držím v davu."

„Jsem rád, že jste mi tuhle informaci řekl," povídá Judd.

„Co s ní uděláte?" dychtivě se zeptal Burke.

„Poslouchám velice pečlivě všechno, co mi říkáte," řekl Judd. Ukázal na magnetofon. „Mám to všechno nahrané, takže kdyby vás přece zabili, budeme mít záznam o tom spiknutí."

Burkeho tvář se rozjasnila. „No tohle, to je nápad! Pásek! A budou v loji!"

„Co kdybyste si zase lehnul?" navrhl Judd.

Burke přikývl a znovu se natáhl na gauč. Zavřel oči. „Jsem unavený. Už měsíce nespím. Neodvažuju se zavřít oči. Nevíte, co to je, když po vás všichni jdou."

Nevím? Hlavou mu probleskl McGreavy.

„Váš sluha nic neslyšel, když se tam vloupali?" zeptal se Judd.

„Já jsem vám to neřekl?" podivil se Burke. „Propustil jsem ho před čtrnácti dny."

Judd si rychle v duchu zrekapituloval svoje sezení s Harrisonem Burkem v poslední době. Teprve před třemi dny mu Burke popisoval hádku, kterou měl toho dne se svým sluhou. Tak už má poruchu vnímání času. „Řekl bych, že jste se mi o tom nezmínil," řekl ledabyle. „Opravdu to bylo před čtrnácti dny?"

„Já se nemýlím," odsekl Burke. „Jak si ksakru myslíte, že jsem se mohl stát místopředsedou jedné z největších společností na světě? Protože mám naprosto geniální mozek, doktore, na to nezapomínejte."

„Proč jste ho propustil?"

„Pokusil se mě otrávit."

„Jak?"

„Talířem šunky s vejcem. Posypaným arzenikem."

„Ochutnal jste to?" zeptal se Judd.

„Jistěže ne," odfrknul Burke.

„Jak jste věděl, že je to otrávené?"

„Cítil jsem z toho ten jed."

„Co jste mu řekl?"

V Burkeho tváři se objevilo uspokojení. „Neřekl jsem nic. Ztlouk jsem ho, až byl modrej."

Judd z toho byl dokonale frustrovaný. Kdyby měl na to čas, určitě by Harrisonovi Burkemu pomohl. Ale čas vypršel. V psychoanalýze je vždy to nebezpečí, že když se dá průchod volnému proudu asociací, tenká skořápka id se může porušit a pak dojde k uvolnění všech těch primitivních vášní a citů, které se v duchu k sobě tiskly jako vystrašená divoká zvířata v noci. Volné vyjádření pocitů bylo prvním krokem léčby. V Burkeho případě se to vrátilo jako bumerang. Tahle terapie v něm uvolnila všechno latentní nepřátelství, které choval hluboko v mysli. Vypadalo to, že se Burke s každou návštěvou lepší - souhlasil s Juddem, že spiknutí neexistuje, že je jenom přepracovaný a citově vyčerpaný. Judd měl pocit, že vede Burkeho k bodu, kdy by mohli začít s hloubkovou analýzou a s útokem na kořen toho problému. Ale Burke mu mazaně celou dobu lhal. Testoval si Judda, vedl ho tak, aby se ho pokusil zahnat do pasti, a tím zjistil, že patří také k nim. Harrison Burke je časovaná puma, která může explodovat každou chvíli. Žádní nejbližší příbuzní, které by mohl zpravit, nejsou. Měl by Judd zavolat předsedovi společnosti a říct mu svoje pocity? Kdyby to udělal, v okamžiku by tím zničil Burkeho budoucnost. Museli by ho dát do ústavu. Má pravdu, když stanovil, že Burke je potenciálně vražedný paranoik? Rád by se ještě s někým poradil, než zavolá, ale Uurke by k tomu nesvolil. Judd věděl, že bude muset to rozhodnutí učinit sám.

„Harrisone, chci, abyste mi něco slíbil," řekl Judd.

„Co by to mělo být?" zeptal se Burke obezřele.

„Jestli se vás snaží přelstít, pak budou chtít, abyste udělal něco násilného, aby vás mohli dát zavřít... Ale 11a to jim neskočíte. Chci, abyste mi slíbil, že ať vás provokují sebevíc, neuděláte jim nic. Tak se vás nebudou moct dotknout."

Burkeho oči se rozzářily. „Proboha, vy máte pravdu," řekl. „Tak to mají v plánu! Na nás si ale nepřijdou, že?"

Judd uslyšel, jak se otevřely a zase zavřely dveře v místnosti sekretářky. Podíval se na hodinky. Měl tu dalšího pacienta.

Tiše vypnul magnetofon. „Myslím, že pro dnešek nám to stačí," řekl.

„Všechno tohle máte na magnetofonu?" zeptal se Burke dychtivě.

„Každé slovo," řekl Judd. „Nikdo se vás nedotkne," zarazil se. „Myslím, že byste dneska neměl chodit do kanceláře. Co kdybyste šel domů a trochu si odpočinul?"

„Nemůžu," zašeptal Burke se zoufalstvím v hlase. „Když nebudu v kanceláři, sundají moje jméno ze dveří a dají tam nějaké jiné." Naklonil se k Juddovi. „Buďte opatrný. Jestli vědí, že jste můj přítel, budou se snažit dostat taky vás." Burke přešel ke dveřím do chodby. Pootevřel je a mezerou se rozhlédl sem a tam po chodbě. Pak se rychle protáhl ven Judd se za ním díval a v duchu bolestně přemítal, jak bude muset naložit s životem Harrisona Burkeho. Možná kdyby k němu byl Burke přišel o půl roku dřív... A pak najednou pocítil zamrazení. Co když Harrison Burke už vrahem je? Nemůže být třeba zapletený do vražd Johna Hansona a Carol Robertsové? Burke i Hanson byli oba pacienti. A snadno se mohli potkat. V posledních několika měsících byl Burke několikrát u něj hned po Hansonovi. A Burke už víckrát přišel pozdě. Mohli se s Hansonem natrefit na chodbě.A když ho takhle viděl několikrát, mohl si to paranoidně vysvětlit, že ho Hanson sleduje a ohrožuje. Pokud šlo o Carol, tu viděl Burke pokaždé, když sem přišel. Že by si ve své choré mysli vykonstruoval, že mu od ní hrozí něco strašného, čemu může zabránit jen její smrt? Jak dlouho už je Burke vlastně duševně chorý? Jeho žena a tři děti zahynuly při náhodném požáru. Ale byl náhodný? Nějak to bude muset  zjistit.

Popošel ke dveřím vedlejší místnosti a otevřel je. „Pojďte dál," řekl.

Anně Blakeová se půvabně postavila a s hřejivým úsměvem šla k němu. Judd znovu pocítil zatrnutí u srdce, jako když ji spatřil poprvé. Byla to první žena, ke které po Elizabeth pocítil něco hlubšího.Nijak se jeho ženě nepodobala. Elizabeth byla plavovlasá, malá, modrooká. Anně Blakeová měla černé vlasy a neuvěřitelné fialkové oči s dlouhými tmavými řasami. Byla vysoká a měla ladnou, správně zaoblenou postavu. Působila dojmem živé inteligence a klasické, patricijské krásy, která by ji byla činila nepřístupnou, nebýt toho hřejivého výrazu v očích. Mluvila tichým, měkkým, maličko zastřeným hlasem.Bylo jí kolem pětadvaceti. Byla bezpochyby tou nejkrásnější ženou, jakou kdy Judd viděl. Ale jeho k ní přitahovalo něco víc než krása. Poutala ho k ní nějaká téměř hmatatelná síla, nějaká nevysvětlitelná reakce, z níž měl pocit, jako by ji znal odjakživa. City, o kterých si myslel, že jsou dávno mrtvé, se znovu vynořily a překvapily ho svou intenzitou.

Objevila se u Judda v ordinaci před třemi týdny bez objednání. Carol jí vysvětlila, že má plno a že rozhodně nemůže přijmout dalšího pacienta. Ale Anně se tiše zeptala, jestli může počkat. Seděla v přijímací kanceláři dvě hodiny, až se jí nakonec Carol zželelo a dovedla ji k Juddovi.Anně v něm vyvolala tak silnou citovou reakci, že během prvních několika minut vůbec nevěděl, co mu povídá. Pamatoval si, že jí řekl, aby se posadila, a ona mu řekla, jak se jmenuje - Anně Blakeová. V domácnosti. Judd se jí zeptal, s jakým problémem k němu přichází. Ona zaváhala a řekla, že tak docela neví. Možná ani žádný problém nemá. Jedna její přítelkyně, lékařka, se jí zmínila, že Judd patří k nejlepším psychoanalytikům v celé zemi, ale když se jí Judd zeptal, kdo je ta lékařka, Anně se zarazila. Mohla docela dobře najít jeho jméno v telefonním seznamu, řekl si Judd.Snažil se jí vysvětlit, jak má málo času, že prostě nemůže už přibrat žádného pacienta. Nabídl se, že jí doporučí půl tuctu dobrých analytiků. Ale Anně tiše trvala na tom, aby ji léčil on. Nakonec Judd souhlasil. Cosi v ní prozrazovalo, že trpí nějakým stresem, ale navenek působila úplně normálně a Judd si byl jist, že její problém bude relativně jednoduchý a vyřeší se snadno. Porušil zásadu, kterou si předsevzal, že nepřijme žádného pacienta bez doporučení nějakého dalšího lékaře, a věnoval léčení Anně hodinu, kterou měl na oběd. Minulé tři týdny se tu objevovala dvakrát týdně a Judd o ní věděl jen o málo víc, než když přišla poprvé. Věděl něco víc o sobě. Byl zamilovaný - poprvé od Elizabeth.Při prvním sezení se jí Judd zeptal, jestli miluje svého manžela a nenáviděl sám sebe za to, že chtěl od ní slyšet ne. Ale ona řekla: „Ano. Je to laskavý člověk a velmi silný.“

„Myslíte, že pro vás splňuje představu otce?" zeptal se Judd.

Anně k němu obrátila ty neuvěřitelné fialkové oči. „Ne. Nehledala jsem otce. Jako dítě jsem měla doma šťastný život."

„Kde jste se narodila?"

„V Revere, to je malé město u Bostonu.“

„Jsou oba vaši rodiče ještě naživu?“

„Tatínek žije. Maminka umřela na mrtvici, když mi bylo dvanáct.1'

„Byl vztah mezi vaším otcem a matkou dobrý?"

„Ano. Velice se milovali."

Na vás je to znát, pomyslel si šťastně Judd. Se všemi těmi nemocemi, úchylkami a lidskou bídou, kterou už viděl, když mu sem chodila Anně, bylo to jako dýchnutí jarní svěžesti.

„Máte nějaké sourozence?"

„Ne. Byla jsem jedináček. Rozmazlený fracek." Usmála se na něj. Byl to upřímný, přátelský úsměv bez jakékoli vypočítavosti nebo afektu.

Řekla mu, že žila s otcem v cizině, a když se znovu oženil a přestěhoval do Kalifornie, šla pracovat do OSN jako tlumočnice. Mluvila plynně francouzský, italsky a Španělsky. Svého budoucího manžela potkala prvně na Bahamách, kde byla na dovolené. Měl stavební firmu. Anně k němu nejdřív nic nepřitahovalo, ale on byl vytrvalý a přesvědčivý nápadník. Dva měsíce poté, co se seznámili, si ho Anně vzala. Teď už je vdaná půl roku. Žijí ve vlastním domě s pozemkem v New Jersey.

A to bylo vše, co se Júddovi podařilo o ní zjistit během šesti návštěv. Pořád ještě neměl ani tušení, v čem může ten její problém spočívat. Měla citový blok, a nedokázala o tom mluvit. Pamatoval si některé otázky, jež jí položil při prvním sezení.

„Týká se váš problém vašeho manžela, paní Blakeová?"

Neodpověděla.

„Vyhovujete jeden druhému fyzicky?"

„Ano." S rozpaky.

„Podezíráte ho z poměru s jinou ženou?"

„Ne." Pobaveně.

„Máte vy poměr s jiným mužem?"

„Ne." Rozzlobeně.

Zarazil se, protože se snažil vymyslet ten nejlepší způsob, kterým by tu bariéru překonal. Rozhodl se pro metodu velkého rozptylu: dotkne se každé velké kategorie, až nabodne ten správný nerv.    

„Hádáte se o peníze?"

„Ne. Je velmi štědrý.“

„Nějaké problémy s příbuzenstvem?“

„Je sirotek. Můj otec žije v Kalifornii.“

„Brala jste vy - nebo váš manžel - někdy drogy?"

„Ne."

„Máte podezření, že váš muž je homosexuál?"

Tichý, srdečný smích. „Ne.“

Naléhal dál, protože musel. „Měla vy jste někdy sexuální vztah k ženě?"

„Ne." Vyčítavě.

Dotkl se alkoholismu, frigidity, těhotenství, kterého by se případně bála - všeho, co mu mohlo napadnout. A pokaždé se na něj podívala těma zamyšlenýma, inteligentníma očima a prostě jen zavrtěla hlavou. Kdykoli se ji snažil přimáčknout, odradila ho slovy: „Mějte se mnou prosím trpělivost. Nechte mě to provést po mém."

S kýmkoli jiným by to už asi vzdal. Ale věděl, že jí musí pomoci. A taky ji musel dál vidět.Nechal ji mluvit na jakékoli téma, jež si sama zvolila. Zcestovala s otcem desítku zemí a setkala se s úžasnými lidmi. Byla bystrá a měla nečekaný smysl pro humor. Zjistil, že mají rádi stejné knihy, stejnou hudbu, stejné dramatiky. Byla milá a přátelská, ale Judd nikdy nezachytil sebemenší známku toho, že by na něj reagovala jinak než jako na doktora. Byla to trpká ironie. Podvědomě hledal někoho jako je Anně už celá léta a teď, když vešla do jeho života, měl za úkol vyřešit ten problém, cokoli to bylo, a poslat ji zpátky k manželovi.Když teď Anně vešla k němu do ordinace, Judd si přisunul židli ke gauči a čekal, až se položí.

„Dneska ne," řekla tiše. „Přišla jsem se jen zeptat, jestli vám nemůžu nějak pomoct."

Zíral na ni chvíli beze slova. V posledních dnech byl ten nápor na jeho city tak silný, že projev nečekané účasti ho úplně vyvedl z míry. Jak se na ni díval, zmocnilo se ho divoké nutkání vypovědět jí všechno, co se s ním děje. Říct jí o tom děsu, který ho začíná svírat, o McGreavym a jeho idiotském podezírání. Ale věděl, že to nemůže udělal. On je tady lékař a ona je jeho pacientka. A ještě něco horšího.Je do ní zamilovaný a ona je nedotknutelná žena muže, kterého ani nezná. Stála tam a dívala se na nčj. Přikývl, protože si netroufal promluvit.

„Měla jsem Carol moc ráda,“ řekla Anně. „Proč by ji kdo chtěl zabíjet?“

„Nevím,“ řekl Judd.

„Nemá policie nějaké tušení, kdo to udělal?“

Má! trpce si pomyslel Judd. Kdyby jen Anně věděla.

Anně si ho zvědavě prohlížela.

„Policie pracuje na nějakých teoriích." řekl Judd.

„Vím, jak hrozně vám musí být. Prostě jsem vám jen chtěla říct, že je mi to moc líto. Ani jsem vlastně nevěděla, jestli budete dneska v ordinaci."

„Nechtělo se mi sem," řekl Judd. „Ale - zkrátka jsem tady. A když už tu jsme oba, nemůžeme si trochu popovídat o vás?"

Anně zaváhala. „Nevím, jestli je ještě o čem mluvit."

Judd cítil, jak mu poskočilo srdce. Proboha, jen ať neřekne, že už ji neuvidím!

„Příští týden jedu s manželem do Evropy."

„To je úžasné," přinutil se říct.

„Asi jsem bohužel plýtvala vaším časem, pane doktore, a omlouvám se za to.“

„Ne, prosím," řekl Judd. Zjistil, že jeho vlastní hlas je zastřený. Odchází od něj. Ale to samozřejmě nemůže vědět. Chová se jako dítě. V duchu se takhle klinicky zhodnotil, zatímco útroby ho bolely fyzickým utrpením z toho, že odchází. Navždy. Otevřela kabelku a vytáhla nějaké peníze. Měla ve zvyku platit mu hotově po každé návštěvě, na rozdíl od jiných jeho pacientů, kteří mu posílali šek.

„Ne," řekl honem Judd. „Přišla jste sem jako přítel. Jsem vám - vděčný."

Judd udělal něco, co nikdy předtím u žádného pacienta neudělal. Řekl: „Chtěl bych, abyste přišla ještě jednou."

Klidně k němu vzhlédla. „Proč?"

Protože nemohu snést, že ode mě odejdete tak brzy. Protože už se nikdy s někým, jako jste vy, nesetkám. Protože bych si přál, abych vás byl potkal první. Protože vás miluju. Nahlas řekl: „Myslel jsem, že bychom to mohli - nějak zakončit. Trochu si ještě promluvit, aby bylo jasné, že jste ten problém opravdu překonala."

Rošťácky se usmála: „Chcete říct, že si mám ještě přijít pro vysvědčení?"

„Tak nějak," řekl. „Uděláte to?"

„Jestli chcete - tak jistě." Zvedla se. „Nedala jsem vám u sebe šanci. Ale vím, že jste fantastický doktor. Kdybych někdy potřebovala pomoc, přišla bych k vám."

Podala mu ruku a on ji přijal. Měla teplý, pevný stisk. Znovu cítil to mocné jiskření mezi nimi a divil se, že ona necítí nic.

„Přijdu k vám v pátek," řekla.

„V pátek."

Díval se, jak vyšla zvláštním vchodem do chodby, a pak klesl do křesla. Nikdy v životě se necítil tak dokonale osamělý . Ale nemůže tu sedět a nedělat nic. Musí existovat nějaká odpověď, a jestli ji nenajde McGreavy, musí ji objevit on, dříve než ho McGreavy odrovná. Když to vezme z té špatné stránky, podezírá ho McGreavy ze dvou vražd, o nichž nemůže dokázat, že je nespáchal. Každou chvílí ho můžou zatknout, což by znamenalo konec jeho profesionální dráhy. Miluje vdanou ženu, kterou už uvidí jen jednou. Přinutil se pohlédnout na věci z lepší stránky. Nemohl přijít ani na jediný klad.

Kapitola 5

Zbytek dne proběhl jakoby za vodní clonou. Několik pacientů poznamenalo něco k vraždě Carol, ale ti vážnější se natolik zaměstnávali sami sebou, že dokázali myslet jen na sebe a svoje problémy. Judd se pokoušel soustředit, ale myšlenky mu neustále utíkaly ve snaze najít odpověď na to, co se stalo. Později si pustí znovu pásky, aby zachytil, co mu uniklo.V sedm hodin, když vyprovodil posledního pacienta, šel k baru ve výklenku ve zdi a nalil si pořádnou whisky. Jak jido sebe obrátil, zapálila ho a najednou si uvědomil, že ani nesnídal, ani neobědval. Z pomyšlení na jídlo se mu dělalo špatně. Klesl do křesla a uvažoval o těch dvou vraždách. V záznamech jeho pacientů nebylo nic, co by přimělo někoho spáchat vraždu. Vyděrač bý se mohl pokusit je ukrást. Ale vyděrači jsou zbabělci využívající slabostí jiných, a kdyby Carol nějakého takového přistihla, jak se sem vloupal, a on ji zabil, bylo by to rychlé, jednou ranou. Nebyl by ji mučil. Musí existovat nějaké jiné vysvětlení.Judd tam dlouho seděl a v duchu pomalu přebíral události minulých dvou dnů. Nakonec si povzdechl a nechal toho. Podíval se na hodiny a polekal se, jak je pozdě.Když ordinaci opustil, bylo už po deváté. Jak vyšel z haly dole ven na ulici, opřel se do něj poryv ledového větru. Opět začalo sněžit. Sníh vířil oblohou a jemně všechno zamlžoval, takže to vypadalo, jako by město bylo namalované na plátně, které ještě neuschlo, a barvy teď pouštěly a mrakodrapy a ulice se rozplývaly do vodnaté šedi a běli. Velká červenobílá tabule ve výkladní skříni na druhé straně na Lexington Avenue upozorňovala:

UŽ JEN ŠEST DNÍ ZBÝVÁ NA VÁNOČNÍ NÁKUPY!

Vánoce. S rozhodností upnul své myšlenky jiným směrem a vyšel.

Ulice byla opuštěná, kromě jednoho osamělého chodce v dálce, který spěchal domů k ženě či milence. Judd zjistil, že přemýšlí o tom, co dělá Anně. Asi je doma s manželem, povídá si s ním o tom, jak bylo v práci, zajímá se o něho, není jí lhostejný. Nebo už šli spát a... Nech toho! okřikl se.

Na ulici vyfoukané větrem nebyla žádná auta, a když už se blížil k rohu, začal šikmo přecházet na druhou stranu ke garáži, kde- přes den parkoval. Když byl uprostřed vozovky, uslyšel za sebou hluk a otočil se. Blížila se k němu velká černá limuzína bez světel, její pneumatiky sváděly boj s lehkým popraškem sněhu. Byla tak tři metry od něj. Nějakej potrhlej o žrala, pomyslel si Judd. Dostane smyk a zalaje se. Judd se otočil a přeskočil do bezpečí na chodník. Předek autu se smýkl směrem k němu a auto zrychlilo. Příliš pozdě si Judd uvědomil, že se ho záměrně snaží porazit.

Poslední, na co se pamatoval, byl silný úder, který dostal do hrudníku, a skoro hromový rachot. Tmavá ulice se najednou rozsvítila rachejtlemi, které jako by mu vybuchovaly v hlavě. V tom okamžiku prozření najednou znal odpověď na všechno. Věděl, proč byli John Hanson a Carol Robertsová zavražděni. Prudce mu to zvedlo náladu. Musí to říct McGreavymu. Pak světlo pohaslo a bylo jen ticho a mokrá tma.Zvenčí vypadala budova Devatenáctého policejního okrsku jako stará, větrem ošlehaná tříposchoďová škola: hnědé cihly, omítka na fasádě a římsy bílé od trusu celých generací holubů. Devatenáctý okrsek zodpovídal za oblast Manhattanu od Devětapadesáté po Šestaosmdesátou ulici, od Páté Avenue až po East River.

Hlášení z nemocnice o chodci poraženém autem, které ujelo, přišlo na dispečink pár minut po desáté večer a bylo předáno detektivnímu oddělení. Devatenáctý okrsek měl rušnou noc. Kvůli počasí značně stoupl počet znásilnění a loupežných přepadení. Opuštěné ulice se staly zmrzlou pustinou, kde banditi lovili náhodné nešťastníky, kteří zabloudili do jejich teritoria.

Většina detektivů odešla do terénu na tísňové volání a v oddělení nebyl nikdo, jen detektiv Frank Angeli a jeden seržant, který vyslýchal osobu podezřelou ze žhářství.

Když se ozval telefon, zvedl sluchátko Angeli. Byla to ošetřovatelka, které přivezli dó městské nemocnice člověka, jehož porazilo auto a ujelo. Pacient chtěl mluvit s poručíkem McGreavym, ten však odešel do městského oddělení trestních záznamů. Když řekla Angelimu jméno pacienta, odpověděl, že tam bude hned.    (

Angeli právě pokládal sluchátko, když vešel McGreavy. Rychle ho zpravil o telefonátu. „Asi bychom měli rovnou do tý nemocnice jet,“ řekl Angeli.

„On vydrží. Nejdřív si chci promluvit s kapitánem okrsku, kde k tý nehodě došlo.“

Angeli sledoval McGreavyho, jak vytáčí číslo. Napadlo mu, jestli kapitán Bertelli řekl McGreavymu, že spolu mluvili. Bylo to stručné a k věci.

„Poručík McGreavy je dobrej policajt." řekl Angeli, „ale myslím, že jedná pod dojmem toho, co se stalo před pěti lety.“

Kapitán Bertelli ho zkoumal dlouhým, chladným pohledem. „Obviňujete ho snad, že se snaží Stevense křivě na-řknout?“

„Neobviňuju ho z ničeho, kapitáne. Jen jsem si myslel, že byste měl vědět o situaci.“

„O.K., vím o ní.“ A bylo po schůzce.

Telefonát McGreavyho trval tři minuty, všelijak při tom mručel a dělal si poznámky a Angeli netrpělivě přecházel sem a tam. Deset minut poté seděli oba detektivové v policejním autě a směřovali do nemocnice.Juddův pokoj byl v pátém poschodí na konci dlouhé nehostinné chodby, pročpělé tím nasládlým pachem všech nemocnic. Sestra, která telefonovala, je vedla do Juddova pokoje.

„V jakém je stavu, sestřičko?" zeptal se McGreavy.

„To vám bude muset říct doktor," řekla upjatě. Ale pak podlehla svému nutkání: „Je to zázrak, že to ten člověk přežil! Má zřejmě otřes mozku, nějaká,pohmožděná žebra a zraněnou levou ruku."

„Je při vědomí?" zeptal se Angeli.

„Ano. Máme s ním moc co dělat, abysme ho udrželi v posteli." Otočila se k McGreavymu. „Pořád říká, že s vámi musí mluvit."

Vešli do pokoje. V místnosti bylo šest postelí, všechny obsazené. Ošetřovatelka ukázala na postel v rohu vzadu, která byla za záclonou. McGreavy a Angeli došli k ní a vstoupili za zástěnu.Judd seděl podepřený v posteli. Byl bledý, na čele velkou náplast. Levou paži měl na šátku.

Promluvil McGreavy. „Slyšel jsem, že jste měl nehodu."

„Nebyla to nehoda," řekl Judd. „Někdo se mě pokoušel zabít." Měl slabý a roztřesený hlas.

„Kdo?" zeptal se Angeli.

„Nevím, ale všechno to do sebe zapadá." Otočil se k McGreavymu. „Ti vrazi nešli po Johnu Hansonovi nebo po Carol. Šli po mně."

McGreavy se na něj překvapeně podíval. „Proč si to my slité?"

„Hansona zabili, protože měl na sobě mou žlutou bundu Museli mě vidět jít ke mně do budovy v tom pršiplášti.Když Hanson vyšel z mé ordinace a měl ho na sobě, spletli si ho se mnou.“

„To je možné,“ řekl Angeli.

„Jasně,“ řekl McGreavy. Otočil se k Juddovi. „A když se dozvěděli, že zabili toho nepravýho, přišli k vám do ordinace á servali z vás šaty a zjistili, že jste nakonec taková barevná holčička, tak se tak dopálili, že vás utloukli k smrti."

„Carol zabili, protože ji tam našli, když si přišli pro mě,“ řekl Judd.

McGreavy sáhl do kapsy kabátu a vytáhl nějaké poznámky. „Právě jsem mluvil s kapitánem okrsku, kde se ta nehoda stala."

„Nebyla to žádná nehoda."

„Podle policejní zprávy jste přecházel mimo přechod."„Mimo přechod?"

„Šel jste prostředkem ulice, doktore."

„Nebyla tam žádná auta, tak jsem..."

„Bylo tam auto," opravil ho McGreavy. „Jenom jste ho neviděl. Sněžilo a byla mizerná viditelnost. Vy jste se tam objevil zničehonic. Řidič začal brzdit, dostal smyk a vrazil do vás. Zpanikařil a ujel."

„Takhle se to nestalo, a taky měl vypnutá světla."

„A vy si myslíte, že to je důkaz, že zabil Hansona a Carol Robertsovou?"

„Někdo se mě pokoušel zabít," trval na svém Judd.

McGreavy zavrtěl hlavou. „Nezbaštím vám to, doktore."

„Co nezbaštíte?"

„To jste si opravdu myslel, že honem začnu honit nějakýho tajemnýho vraha, a vy budete čistej?" Najednou přitvrdil v hlase. „Věděl jste, že vaše sekretářka je těhotná?"

Judd zavřel oči a nechal hlavu klestiout zpět na polštář. Tak o tom s ním Carol chtěla mluvit! Napůl to uhádl. A teď si McGreavy bude myslet... Otevřel oči. „Ne," řekl unaveně. „Nevěděl."

Juddovi znovu začalo bušit v hlavě. Bolest se vracela. Polkl, aby potlačil nevolnost, kterou začal pociťovat. Chtěl zazvonit na sestru, ale to by v tom byl čert, aby dopřál McGreavymu tuhle satisfakci.

„Prošel jsem si záznamy v centrálním rejstříku trestů," řekl McGreavy. „Co byste tomu řekl, že ta vaše roztomilá těhotná sekretářka dělala šlapku, než začala pracovat u vás?“ Bušení v Juddově hlavě se neustále zhoršovalo. „Věděl jste to, doktore? Nemusíte odpovídat. Odpovím za vás. Věděl, protože jste ji sbalil u nočního soudu před čtyřmi roky, kdy ji zatkli za to, že se nabízela na ulici. Není to kapánek podivný, když si váženej doktor najme šlapku jako sekretářku pro svou nóbl ordinaci? “

„Žádná se šlapkou nenarodí,“ řekl Judd. „Snažil jsem se pomoct šestnáctiletýmu dítěti k šanci žít.“

„A pro sebe tak dostat zdarma černou holčičku do postele?"

„Ty mizero chlípnická!"

McGreavy se nevesele usmál. „Kam jste odvezl Carol, když jste ji našel u nočního soudu?"

„Do svého bytu."

„A ona tam spala?"

„Ano."

McGreavy se zašklebil. „Vy jste mi pěkný kvítko. Sbalíte pohlednou mladou děvku u nočního soudu a vezmete ji k sobě do bytu na noc. O co vám teda šlo? Hledal jste partnera na šachy? Jestli jste se s ní vážně nevyspal, pak je tu zatraceně velká šance, že jste homosexuál. A hádejte, s kým vás to dává dohromady? Tak. S Johnem Hansonem. A jestli jste se s Carol přece jen vyspal, pak je velice dobře možný, že jste s ní spal dál, až jste jí zbouchnul. A teď máte tu drzost ležet si tu a vykládat mi ňáký báchorky o maniakovi, kterej vraždí na potkání?" McGreavy se otočil a rázně vyšel z místnosti ven, tvář měl zrudlou vzteky.

Bušení v Juddově hlavě přešlo v cukavé utrpení.

Angeli ho pozoroval s obavami. „Je vám dobře?"

„Musíte mi pomoct," řekl Judd. „Někdo se mě snaží zabít." V uších "mu to znělo jako pohřební píseň.

„Kdo by měl motiv k tomu, aby vás chtěl zabít?"

„Nevím."

„Máte nějaké nepřátele?"

„Ne."

„Spíte s něčí manželkou nebo dívkou?"

Judd zavrtěl hlavou a hned toho pohybu litoval.

„Máte někde v rodině peníze - že by se vás třeba chtěli zbavit příbuzní?"

„Ne."

Angeli si povzdechl. „O.K. Takže motiv k tomu, aby vás někdo chtěl zavraždit, neexistuje. A co vaši pacienti? Myslím, že byste nám raději měl dát jejich seznam, abychom si je mohli oťuknout.“

„To nemůžu udělat.“„Chci po vás jenom jejich jména."

„Je mi líto." Mluvení .ho stálo úsilí. „Kdybych byl zubař nebo ortopéd, dal bych vám ho. Ale nechápete? Tihle lidé mají problémy. Většina z nich vážné. Kdybyste se jich začali vyptávat, zhoršili byste nejen jejich vlastní stav, ale zničili byste jejich důvěru ke mně. Už bych je dál nemohl léčit. Nemůžu vám dát ten seznam." Vyčerpaně se položil na polštář.

Angeli se na něj tiše díval, a pak se zeptal: „Jak se říká člověku, který si o sobě myslí, že se ho všichni pokoušejí zabít?"

„Paranoik," řekl Judd. Uviděl, jak se na něj Angeli dívá. „Nemyslíte si snad, že já jsem...?"

„Vžijte se do mé situace," řekl Angeli.„Kdýbych já ležel teď tady v tý posteli a mluvil tak, jako mluvíte vy, a vy byste byl můj lékař, co byste si myslel?"

Judd zavřel oči, aby potlačil bodání bolesti v hlavě. Slyšel, že Angeli pokračuje. „McGreavy na mě čeká."

Judd otevřel oči. „Počkejte ... dejte mi šanci dokázat, že říkám pravdu."

„Jak?"

„Ten, kdo se mě snaží zabít, se o to pokusí znovu. Chci někoho mít u sebe. Při tom příštím pokusu je může chytit."

Angeli se na Judda podíval. „Doktore, jestli vás někdo opravdu chce zabít, nezabrání mu v tom ani všichni policajti světa. Když vás nedostanou dnes, bude to zítra. Když vás nedostanou tady, bude to někde jinde. Nezáleží na tom, jestli jste král nebo prezident, nebo obyčej nej nýmand. Život je tenoučká nit. Stačí vteřinka, a je přetržená."

„Vy teda nemůžete udělat nic - vůbec nic?"

„Můžu vám dát radu. Nechte si namontovat nový zámky na dveře do bytu a kontrolujte okna, jestli jsou dobře zavřená. Nepouštějte si do bytu nikoho neznámého. Žádné donášky do bytu, ledaže byste tu osobu znal."

Judd přikývl, vyschlo mu v krku a bolel ho.

„Ve vašem domě je vrátný a obsluha výtahu,“ pokračoval Angeli. „Můžete jim věřit?“

„Vrátný tam pracuje už deset let. Ten druhý je tam osm let. Klidně jim svůj život svěřím.“

Angeli souhlasně přikývl. „Dobře. Řekněte jim, ať mají oči na stopkách. Jestli oni budou ostražití, bude těžké, aby se někdo vkradl k vám do bytu. A co ordinace? Hodláte si vzít novou sekretářku? “

Judd si představil někoho cizího u Carolina stolu, na její židli. Zalomcoval jím bezmocný vztek. „Zatím ne.“

„Třeba byste si mohl najmout muže,“ navrhl Angeli.

„Budu o tom přemýšlet."

Angeli se měl k odchodu, pak se zarazil. „Něco mě napadlo," řekl pomalu, „ale je to jen dohad."

„Ano?" Nenáviděl se za tu dychtivost v hlase.

„Ten člověk, co zabil McGreavyho dřívějšího parťáka ...“

„Ziffren."

„Byl skutečně šílený? “

„Ano. Poslali ho do státního ústavu pro duševně choré zločince v Matteawanu."

„Co když vám dává vinu , že jste ho tam nechal zavřít. Procvaknu si ho. Jen tak, abychom jistě věděli, že neutekl, nebo nebyl propuštěn. Zavolejte mi ráno."

„Díky," řekl vděčně Judd.

„Je to moje práce. Jestli v tom někde máte prsty, pomůžu McGreavymu, aby vás dostal." Angeli už odcházel, když se znovu zastavil. „Nemusíte říkat McGreavymu, že se kvůli vám přeptám na Ziffrena."

„Neřeknu."

Ti dva muži se na sebe usmáli. Angeli odešel. Judd byl zase sám.

Jestliže ráno byla situace pochmurná, teď byla ještě pochmurnější. Judd věděl, že by už byl zatčen pro vraždu, nebýt jedné věci - McGreavyho povahy. McGreavy chtěl pomstu a chtěl ji tak moc, že si dá záležet, aby měl důkazy pohromadě do nejmenšího detailu. Že by ho to auto přece jen porazilo nešťastnou náhodou? Na ulici byl sníh a limuzína do něj mohla najet ve smyku. Ale proč pak měla vypnutá světla? A odkud se tam to auto vzalo tak najednou?Byl už přesvědčen, že to byla rána vraha - a že udeří znovu. S tou myšlenkou usnul.

Druhého dne poránu přišli do nemocnice navštívit Judda Peter a Nora Hadleyovi. Slyšeli o té nehodě v ranních zprávách.Peter byl asi stejně tak starý jako Judd, menší než on a děsivě hubený. Pocházeli ze stejného města v Nebrasce a spolu vystudovali na lékařské fakultě.Nora byla Angličanka. Měla světlé vlasy , kulaté tváře a velká, měkká ňadra, na ten svůj metr šedesát trochu moc velká. Byla živá a nenucená a po pěti minutách hovoru s ní měli lidé pocit, že ji znají odjakživa.

„Vypadáš mizerně,“ řekl Peter, když si Judda kriticky prohlédl.

„Tak se mi to líbí, doktore. Lékař u lůžka nemocného."

Hlava Judda už skoro nebolela a bolest po těle polevila, přešla v tupou rozlámanost.

Nora mu podala kytici karafiátů. „Přinesli jsme ti pár květin, poklade," řekla. „Chudinko malej." Naklonila se a políbila ho na tvář.

„Jak se to stalo?" zeptal se Peter.

Judd zaváhal: „Někdo mě porazil a ujel."

„Jednoho neštěstí není nikdy dost, co? Četl jsem o chudince Carol."

„To je strašné," řekla Nora. „Měla jsem ji tak ráda."

Judd cítil, jak se mu stahuje hrdlo. „Já taky."

„Je nějaká šance, že chytí toho prevíta, co to udělal?" zeptal se Peter.

„Pracují na tom."

„Dneska ráno píšou v novinách, že nějaký poručík McGreavy už se chystá někoho zatknout. Víš o tom něco?"

„Trochu," řekl Judd suše. „McGreavy mě rád o všem hned zpraví."

„Člověk si neuvědomuje, jak je policie fantastická, dokud ji sám nepotřebuje," řekla Nora.

„Doktor Harris mi ukázal tvoje rentgeny. Jsou tam nějaké ošklivé pohmožděniny - žádný otřes mozku. Za pár dní odtud můžeš jít.

Ale Judd věděl, že nemá času nazbyt.

Další půlhodinu mluvili o každodenních drobnostech a pečlivě se snažili vyhnout Carol Robertsové. Peter s Norou nevěděli, že John Hanson byl Juddovým pacientem. Z nějakého vlastního důvodu McGreavy tohle nepublikoval v novinách.Když se zvedli, že půjdou, Judd požádal Petera o rozmluvu mezi čtyřma očima. Zatímco Nora čekala venku, pověděl Judd Peterovi o Harrisonu Burkeovi.

„Mrzí mě to,“ řekl Peter. „Když jsem ti ho posílal, věděl jsem, že je na tom špatně, ale doufal jsem, že je ještě čas, abys mu pomohl. Jistěže ho musíš nechat internovat. Kdy to uděláš? “

„Hned jak se odtud dostanu,“ odpověděl. A věděl, že lže. Nechtěl poslat Harrisona Burkeho pryč. Zatím ne. Nejdřív chtěl přijít na to, jestli mohl Burke spáchat dvě vraždy.

„Kdybych pro tebe mohl něco udělat, kamaráde, tak zavolej.“ A Peter byl pryč.

Judd ležel a plánoval další tah. Jestliže neexistuje racionální motiv, proč by ho někdo chtěl zabíjet, je tedy jasné, že vraždy spáchal někdo duševně nevyrovnaný, někdo, kdo si myslí, že mu někdy ukřivdil. Jediní dva lidé, kteří podle něho mohli spadat do této kategorie, byli Harrison Burke a Amos Ziffren, muž, který zabil McGreavyho parťáka. Jestli nemá Burke alibi na to dopoledne, kdy byl Hanson zabit, požádá Judd detektiva Angeliho, aby se na něj podíval. Jestli Burke má alibi, soustředí se na Ziffrena. Deprese, která ho zachvátila, začala pomalu ustupovat. Měl pocit, že konečně něco dělá. Najednou byl děsně netrpělivý, aby už byl z nemocnice venku.

Zazvonil na sestru a řekl jí, že si přeje mluvit s doktorem Harrisem. Za deset minut poté vešel Seymour Harris do pokoje. Byl to takový malý skřítek s jasně modrýma očima a chomáčky černých vlasů rámujícími tváře. Judd ho znal už dlouho a choval k němu velkou úctu.

„Á, Šípková Růženka se nám probudila! Vypadáš hrozně "

Judda přestávalo bavit poslouchat pořád tohle. „Cítílll se dobře,“ lhal. „Chci odtud pryč.“

„Kdy?“

„Hned.“

Dr. Harris se na něj vyčítavě zahleděl."Vždyť jsi sotva přijel. Proč by sis tu pár dní nepobyl? Pošlu ti pár krásnejch sestřiček, aby ti dělaly společnost. “

„Díky, Seymoure. Já opravdu musím jít.“

Dr.Harris si povzdechl. „O.K. Jsi doktor, doktore. Já osobně bych v tomhle stavu nepustil ven ani svou kočku.“ Pronikavě se na Judda zadíval. „Můžu nějak pomoct?“

Judd zavrtěl hlavou.

„Řeknu sestřičce, aby ti přinesla šaty.“

Za dalších třicet minut už mu slečna od příjmu volala taxíka. V deset patnáct byl v ordinaci.

 Kapitola 6

Jeho první pacientka, Teri Washburnová, už čekala na chodbě. Dvacet let předtím byla jednou z největších hvězd hollywoodského nebe. Její kariéra vyšuměla přes noc, ona se vdala za majitele pily z Oregonu a slehla se po ní zem. Od té doby se Teri vdala už asi pětkrát a teď žila v New Yorku se svým posledním manželem, dovozcem zboží. Rozhněvaně vzhlédla, když se k ní Judd blížil chodbou.

„No tohle...,“ řekla. Výčitky, které si nacvičila, jí přimrzly na rtech, jakmile uviděla jeho tvář. „Co se vám stalo?“ zeptala se. „Vypadáte, jako byste se dostal mezi dvě míchačky betonu.“

„Jenom malá nehoda. Promiňte, že jdu pozdě." Odemkl dveře a uvedl Teri do místnosti sekretářky. Carolin opuštěný stůl a židle před ním hrozivě vyvstaly.

„Četla jsem to o Carol,“ řekla Teri. Její hlas prozrazoval vzrušení. „Byla to sexuální vražda?"

„Ne,“ stručně odpověděl Judd. Otevřel dveře ordinace. „Dejte mi ještě deset minut."

Vešel do ordinace, podíval se do svého kalendáře a začal vytáčet čísla pacientů, aby všechny ostatní návštěvy objednané na ten den odvolal. Podařilo se mu dovolat všem, kromě tří. Hrudník a paže ho bolely při každém pohybu a v hlavě už mu znovu začínalo bušit. Vzal si ze zásuvky dva prášky a zapil je sklenkou vody. Šel ke dveřím vedlejší místnosti a zavolalTeri. Na dalších padesát minut se obrnil proti všem ostatním myšlenkám, kromě problémů své pacientky. Teri si lehla na gauč, sukni měla povyhrnutou a začala mluvit.

Před dvaceti lety byla Teri Washburnová nádherná žena a stopy té krásy stále ještě nesla. Měla ty největší, nejněžnější a nejnevinnější oči, které kdy Judd viděl. Kolem našpulených úst už byly nějaké ty vrásky, ale stále ještě vypadala rozkoš-nicky a pod přiléhavou bavlněnou látkou se pevně rýsovala zakulacená ňadra. Judd ji podezíral, že si je nechala vylepšit silikonem, ale čekal, že mu to řekne sama. Zbytek jejího těla byl pořád pěkný a nohy měla fantastické.

Dříve či později se skoro každá z jeho pacientek domnívala, že je do něj zamilovaná, což je jen přirozený posun od vztahu pacient-lékař ke vztahu pacient-ochránce-milenec. Ale u Teri tomu bylo jinak. Usilovala o poměr s Juddem od první chvíle, kdy k němu přišla do ordinace. Snažila se probudit u něho erotický zájem všemožnými způsoby - a Teri byla expert. Judd ji nakonec musel varovat, že jestli se nebude ovládat, pošle ji k jinému doktorovi. Od té doby se k němu chovala přijatelně; zkoumala ho, snažila se najít jeho Achillovu patu. Slavný anglický lékař k němu Teri poslal po ošklivém mezinárodním skandálu v Antibes. Jeden francouzský novinář ze společenské rubriky ji obvinil, že strávila víkend na jachtě slavného řeckého loďařského magnáta, s nímž byla zasnoubená, a vyspala se přitom s třemi jeho bratry, když majitel lodi odjel v obchodní záležitosti na den do Říma. Celá historka se rychle ututlala, ten novinář otiskl dementi, a pak byl v tichosti propuštěn. Při prvním sezení s Juddem se Teri chvástala, že ta historka je pravdivá. „To bylo to pravý,“ řekla tehdy. „Já potřebuju sex pořád. Nemám nikdy dost.“ Přejela si rukama po nohách až k bokům a povytáhla si přitom sukni. Nevinně se na Judda podívala: „Víš, jak to myslím, pejsku?“ zeptala se.

Od té první návštěvy se toho Judd dověděl o Teri hodně. Pocházela z malého města v Pensylvánii, kde se těžilo uhlí.

„Můj táta byl tupej Polák. Nejvíc mu dělalo dobře, když se vždycky v sobotu večer nadrátoval pivem prokládaným pa-nákama, a pak zmlátil mou mámu.“

Ve třinácti měla Teri tělo ženy a tvář anděla. Zjistila, že si může vydělat nějaký ten niklák, když půjde za haldy s havířem. Ten den, co se to doneslo jejímu tátovi, přišel do jejich malé chatrče a vřískal něco nesrozumitelnou polštinou. Te-rinu matku vyhodil ven. Pak zamkl dveře, odepnul si těžký řemen a začal Teri řezat. Když skončil, znásilnil ji.

Judd se díval na Teri, která tam ležela a popisovala tu scénu bez jakékoli emoce ve tváři.

„To bylo naposledy, co jsem tátu nebo mámu viděla.“

„Utekla jste,“ řekl Judd.

Teri se překvapením na gauči otočila. „Cože?“

„Potom, co vás otec znásilnil - “.

„Utekla?“ řekla Teri. Zaklonila hlavu a zasmála se. „Mně se to líbilo'. To moje máma, potvora, mě vyhodila!“

Judd zapnul magnetofon. „O čem byste chtěla mluvit?" zeptal se.

„O šoustání,“ řekla. „Co abysme rozebrali vás a zkusili přijít na to, proč jste tak umravnělej?“

Nechal to bez povšimnutí. „Proč jste si myslela, že smrt Carol může mít něco společného se sexuálním napadením?"

„Protože já vidím sex ve všem, pejsku." Zavrtěla se a sukně jí vyjela o něco výš.

„Stáhněte si tu sukni, Teri."

Věnovala mu nevinný pohled. „Promiňte... Přišel jste o fantastickou oslavu narozenin v sobotu večer, doktůrku."

„Povězte mi o ní."

Zaváhala a do jejího hlasu se vetřela nebývalá obava. „Nebudete mě pak nenávidět?"

„Už jsem vám řekl, že nepotřebujete můj souhlas. Jediný člověk, jehož souhlas potřebujete, jste vy sama. Co je správné a co je špatné, to jsou pravidla, která si stanovujeme sami, abychom mohli hrát s ostatními lidmi. Bez pravidel není hra. Ale nikdy nezapomínejte - pravidla jsou uměle vytvořená."

Chvíli bylo ticho. Pak promluvila. „Byla to bezva oslava. Mm manžel'najal šestičlennou kapelu."

Čekal.

Otočila se, aby se na něj podívala. „Opravdu myslíte, že si mě nepřestanete vážit?"

„Chci vám pomoct. Všichni jsme někdy udělali něco, za co se stydíme, ale to ještě neznamená, že to musíme dělat dál."

Chvíli ho zkoumala pohledem, pak se položila zpátky' na gauč. „Říkala jsem vám někdy, že mám podezření, že můj muž Harry je impotentní?“

„Ano.“ Mluvila o tom neustále.

„On mi to vlastně neudělal, co jsme se vzali. Vždycky má nějakou mizernou výmluvu... Takže...“ Ústa se jí trpce zkřivila. „Takže... v sobotu večer jsem si to rozdala s tou kapelou a Harry se na to díval.“ Začala plakat.

Judd jí podal papírový kapesník, seděl tam a díval se na ni.Nikdy v životě nikdo nedal Teri Washburnové nic, za co by nemusela draze zaplatit. Když přišla do Hollywoodu, začala pracovat jako servírka v drive-in a většinu své mzdy věnovala na hodiny herectví u podřadného školitele. Během týdne ji měl ten školitel nastěhovanou u sebe, dělala mu služku a školení probíhalo výhradně v posteli. O pár týdnů později, když zjistila, že pro ni nemůže sehnat roli, ani kdyby chtěl, od něj odešla a přijala práci pokladní v drugstoru v jednom hotelu na Beverley Hills. Nějaký člověk od filmu se tu objevil na Štědrý večer, aby na poslední chvíli koupil dárek ženě. Dal Teri svoji navštívenku a řekl jí, ať mu zavolá. Za týden na to dělala Teri zkoušku před kamerou. Byla nešikovná a neškolená, ale měla tři plus: fantastickou tvář a postavu, byla fotogenická a vydržoval si ji šéf ateliéru.Teri Washburnová se za ten první rok objevila v menších rolích v desítce filmů. Začaly jí chodit dopisy od obdivovatelů. Dostávala větší role. Koncem roku její dobrodinec zemřel na srdeční záchvat a Teri se bála, že ji studio propustí. Místo toho si ji zavolal nový šéf a řekl jí, že s ní má velké plány. Dostala novou smlouvu, přidali jí, a taky získala větší byt s ložnicí se zrcadly. Přibývalo významnějších rolí, pomalu dostoupala k hlavním v druhořadých filmech, až se konečně, když publikum u pokladen kin při každém dalším filmu s ní dávalo najevo, jak ji zbožňuje, stala hvězdou i těch prvotřídních.To všechno už bylo dávno a Juddovi jí bylo líto, jak tam tak ležela u něj na gauči a snažila se potlačit vzlyky.

„Chtěla byste trochu vody?“ zeptal se.

„N-ne,“ řekla. „To bude d-dobrý.“ Vytáhla kapesník z kabelky a vysmrkala se. „Promiňte," řekla, „chovala jsem se jako blbeček." Posadila se.

Judd klidně seděl a čekal, až se vzchopí.

„Proč se vdávám za mužský jako je Harry?“

„To je důležitá otázka. Máte aspoň tušení, proč?“

„Jak to ksakru mám vědět!“ vyjela na něj. „Vy jste psychiatr. Kdybych věděla, jaký jsou, myslíte, že bych si ty votravy brala? “

„A co si myslíte vy?“

Zůstala na něj koukat, to ji šokovalo. „Chcete říct, že vy si myslíte, že ano?" Navztekaně vstala. „Vy parchante mizerněji Vy myslíte, že se mi to s tou kapelou líbilo?"

„A líbilo?“

V zuřivosti sebrala vázu a mrštila ji po něm. Roztříštila se o stůl. „Už máte jasno?“

„Ne. Ta váza stála dvě stě dolarů. Připíšu vám ji na účet.“

Bezmocně na něj zírala. „Že se mi to líbilo?" šeptala.

„No, řeknete mi to?“

Její hlas se ztišil ještě víc. „Jsem nejspíš nemocná," řekla. „Bože, jsem nemocná. Judde, pomozte mi, prosím. Pomozte mi!“

Judd přešel k ní. „Vy musíte pomoct mně, abych mohl pomoct vám.“

Beze slova přikývla.

„Chci, abyste teď šla domů a přemýšlela o svých pocitech, Teri. Ne ve chvíli, kdy děláte tyhle věci, ale předtím, než je uděláte. Přemýšlejte o tom, proč je chcete dělat. Až to budete vědět, budete vědět hodně i o sobě...“

Chvíli se na něj dívala, pak napětí v tváři pominulo. Vytáhla kapesník a znovu se vysmrkala. „Jste dčsnej chlap, Charlie Browne," řekla. Sebrala kabelku a rukavice. „Na shledanou za týden?"

„Ano," řekl. „Na shledanou za týden." Otevřel dveře do chodby a Teri vyšla ven.

Znal odpověď na Terin problém, ale bude se k ní muset dopracovat sama. Bude se muset naučit, že láska se nedá koupit, že se musí dávat svobodně. A tomu, že sc může dávat svobodně, neuvěří, dokud se nenaučí chápal, že ona sama je hodna toho daru. Do té doby se bude Teri dál snažit koupit si ji za jediné platidlo, které zná - za své tělo. Znal utrpení, které prožívala, to bezedné zoufalství sebeopovržení a srdcem cítil s ní. Ale jediný způsob, jakým jí mohl pomoci, byl tvářit se neosobně a nezúčastněně. Věděl, že jeho pacientům připadá, že mu jejich problémy jsou vzdálené a že si od nich drží odstup, protože disponuje jakousi moudrostí z výšin Olympu. Ale to byla velice důležitá součást vnějšího balení terapie. Ve skutečnosti mu na problémech pacientů velice záleželo. Byli by užasli, kdyby věděli, jak často se ti nevyslovitelní démoni, kteří se snažili ztéci bašty jejich citů, objevovali Juddovi v jeho vlastních nočních můrách.

Během prvního půl roku jeho psychiatrické praxe, když prodělával požadované dva roky analýzy nezbytné k tomu, aby se mohl stát psychoanalytikem, si Judd vypěstoval šílené bolesti hlavy. Tak se vžíval do příznaků svých pacientů, že mu trvalo skoro rok, než se naučil vymezit a ovládat emocionální vcítění.Když teď Judd zamkl magnetofonový pásek Teri Washburnové, v duchu se zprudka vrátil ke svému vlastnímu dilematu. Přešel k telefonu a vytočil informace, aby mu dali číslo na Devatenáctý okrsek.

Na dispečinku ho spojili s detektivním oddělením. Uslyšel McGreavyho hluboký bas: „Poručík McGreavy.“

„Detektiva Angeliho prosím."

„Vydržte chvíli. “

Judd slyšel, jak cvaklo sluchátko, když je McGreavy odložil. Za chvíli na to k němu dolehl hlas Angeliho.

„Judd Stevens. Zajímalo mě, jestli už náhodou něco nevíte?"

Chvíli váhal. „Proklepnul jsem to," řekl Angeli opatrně.

„Stačí, když mi řeknete ano nebo ne.“ Juddovi bouřlivě tlouklo srdce. Další otázka ho stála jisté úsilí. „Je Ziffren ještě v Matteawanu?"

Připadalo mu jako věčnost, než Angeli odpověděl. „Ano. Stále ještě je tam.“

Juddem projela vlna zklamání. „Aha. Chápu."

„Je mi líto."

„Díky,"řekl Judd. Pomalu zavěsil. Takže zbýval Harrison Burke. Harrison Burke, beznadějný paranoik, který je přesvědčen, že všichni po něm jdou a chtějí ho zabít. Ze by se Burke rozhodl, že udeří první? John Hanson odešel z Juddo-vy ordinace v pondělí v devět padesát a zabili ho pár minut poté. Judd musí zjistit, jestli byl tou dobou Harrison Burke už u něj. Našel si číslo k Burkemu do kanceláře a vytočil je.

„International Steel." Hlas zněl vzdáleně a dutě jako automat.

„Prosím pana Harrisona Burkeho.“

„Pan Harrison Burke... ano prosím... okamžik prosím..."

Judd vsadil na to, že telefon zvedne Burkeho sekretářka. Jestli si odskočila a zvedne to sám Burke... „Kancelář pana Burkeho." Byl to dívčí hlas.

„Tady doktor Judd Stevens. Mohla byste mi prosím dát nějakou informaci?"

„Jistě, pane doktore!" Tón prozrazoval úlevu smíšenou se strachem. Nejspíš věděla, že Judd je Burkeho psychoanalytik. Spoléhala na něj, že pomůže? Jak asi vyváděl Burke z míry ji?

„Jedná se o účet pana Burkeho."

„Účet?" Ani se nesnažila zastřít své zklamání.

Judd rychle pokračoval. „Moje sekretářka tu - už není a já se pokouším dát do pořádku účty. Vidím, že naúčtovala panu Burkemu návštěvu minulé pondělí v devět třicet - mohla byste to zkontrolovat u něj v diáři?"

„Okamžik, prosím," řekla. Teď byl z hlasu slyšet nesouhlas. Mohl jí číst myšlenky. Její šéf se hroutí a jeho psychoanalytik se zajímá jen o svoje peníze. Vrátila se k telefonu za pár minut. „Vaše sekretářka se bohužel zmýlila, pane doktore," řekla kousavě. „Pan Burke nemohl v pondělí dopoledne u vás být."

„Určitě?" domáhal se Judd. „Je to tu zapsáno - od devíti třiceti do..."

„Mně je jedno, co tam má zapsáno, doktore." Teď už se zlobila, jeho nelítostnost ji rozrušila. „Pan Burke měl schůzi představenstva celé dopoledne v pondělí. Začala v osm hodin."

„Nemohl se odtamtud na hodinku vytratit?"

„Ne, doktore," řekla. „Pan Burke z kanceláře během dne nikdy neodchází." Měla obviňující tón. Cožpak nevidíte, že je nemocný? Co děláte, abyste mu pomohl?

„Mám mu vyřídit, že jste volal?"

„To nebude nutné," řekl Judd. „Děkuji vám." Chtěl dodat něco uklidňujícího, útěšného, ale nevěděl, co říct. Zavěsil.

Tak to bychom měli. Netrefil se. Ani Ziffren, ani Harrison Burke se nepokusili ho zabít - pák už nezbývá nikdo jiný, kdo by mohl mít důvod. Je zas tam, kde začal. Nějaká osoba -nebo osoby - zavraždí jeho sekretářku a jednoho z jeho pacientů. Ta nehoda s autem mohla být záměrná nebo náhodná. Ve chvíli, kdy se stala, vypadala záměrně. Ale když se na to Judd dívá s chladnou hlavou, přiznává si, že byl událostmi několika uplynulých dní rozrušen. V tom stavu drážděných emocí mohl snadno nehodu mít za něco zlověstného. Prostou pravdou zůstávalo, že neexistuje nikdo, kdo by mohl mít důvod ho zabít. Udržoval skvělé vztahy se všemi svými pacienty, vřelé vztahy k přátelům. Nikdy, pokud mu paměť sahá, nikomu neublížil. Zazvonil telefon. Okamžitě poznal Annin tichý, hrdelní hlas.

„Máte práci?“

„Ne, můžu mluvit.“

Její hlas prozrazoval starost. „Četla jsem, že vás porazilo auto. Chtěla jsem vám zavolat už dřív, ale nevěděla jsem kam.“

Přinutil se k lehkému tónu. „Nebylo to nic vážného. To mě naučí přecházet na přechodu."

„V novinách psali, že ten řidič ujel.“

„Ano.“

„Našli toho člověka?“

„Ne. Asi nějakej kluk, co jel za zábavou. V černé limuzíně bez světel."

„Opravdu je to tak?“ zeptala se Anně.

Ta otázka ho překvapila. „Co tím chcete říct?“

„Vlastně nevím." Znělo to nejistě. „Jenom - Carol přece zavraždili. A teď - tohle."

Taky si to dala dohromady.

„Skoro - skoro jako by se tu potuloval nějaký maniak."

„Jestli ano,"‘ ujistil ji Judd, „policie ho chytí."

„Hrozí vám nějaké nebezpečí?"

To ho zahřálo u srdce. „Jistěže ne.“ Nastalo nepříjemné ticho. Tolik by toho byl chtěl říct, ale nemohl. Nesmí přátelskému zatelefonování přičítat jiný význam, než starost pacientky o jejího lékaře. Nic víc to neznamená.

„Uvidím vás tedy ještě v pátek?" zeptal se.

„Ano." Ten hlas zněl trochu podivně. Že by si to ještě rozmyslela?

„Je to schůzka,“ řekl rychle. Ale jistěže to nebyla schůzka. Byla to pracovní záležitost.

„Ano. Sbohem, pane doktore.“

„Sbohem, paní Blakeová. Děkuju za zavolání. Moc děkuju.“ Zavěsil. A přemýšlel o Anně. A napadlo mu, jestli její muž ví, jaké má neuvěřitelné štěstí.

Jaký je ten její manžel? Z toho mála, co o něm Anně řekla, si Judd vytvořil představu přitažlivého a ohleduplného muže. Byl sportovní, chytrý, úspěšný obchodník, věnoval peníze na umění. Podle toho, co o něm slyšel, to byl člověk, kterého by Judd mohl mít za přítele. Za jiných okolností.Co to mohlo být za problém, že se Anně bála ho probrat se svým mužem? Nebo se svým psychoanalytikem? U osoby její povahy to nejspíš byl nesnesitelný pocit viny z nějakého milostného poměru, ke kterému došlo, než se vdala, nebo poté co se vdala. Nedovedl si ji představit, že by si s někým něco začala jen tak. Možná mu to poví v pátek. Až ji uvidí naposledZbytek odpoledne uběhl rychle. Judd přijal těch pár pacientů, jejichž návštěvy se mu nepodařilo odvolat. Když odešel poslední, vytáhl si záznam z předešlé návštěvy Harrisona Burkeho, přehrával si jej a občas si k tomu něco poznamenal.

Když skončil, vypnul magnetofon. Neměl na vybranou. Bude muset ráno zavolat zaměstnavateli Burkeho a informovat ho o Burkeho stavu. Vyhlédl z okna a překvapilo ho, že zatím padla tma. Bylo skoro osm hodin. Teď když už se přestal soustřeďovat na práci, najednou si připadal celý ztuhlý a unavený. Žebra ho bolela a v paži mu začínalo cukat. Půjde domů a naloží se do horké vany.Uklidil všechny pásky kromě Burkeho, kterou si zamkl do zásuvky postranního stolu. Bude ji muset předat soudně jmenovanému psychiatrovi. Oblékl si svrch nik a byl na půl cesty ke dveřím, když zazvonil telefon. Šel k němu a zvedl ho. „Doktor Stevens.“

Na druhém konci se nikdo neozval. Slyšel něčí těžký, funivý dech.

„Haló.“

Nic se neozvalo. Judd zavěsil. Chvíli stál a mračil se. Asi omyl, řekl si. Zhasl světla v ordinaci, zamkl dveře a pustil se k výtahům. Všichni ostatní nájemníci už byli dávno pryč. Na noční směnu údržbářů bylo ještě moc brzy a kromě Bigelowa, hlídače, byla budova prázdná.Judd došel k výtahu a stiskl přivolávač. Nerozsvítila se kontrolka. Znovu zmáčkl knoflík. Nic.

A v tu chvíli zhasla v chodbě všechna světla.

Kapitola 7

Judd stál před výtahem a vlna tmy na něj dolehla jako fyzická síla. Cítil, jak srdce zpomalilo, a pak začalo bít rychleji. Jeho tělo zaplavil náhlý, atavistický strach a sáhl do kapsy pro zápalky. Nechal je v ordinaci. Možná v dolních patrech světlo svítí. Pomalu a opatrně šátral ke dveřím vedoucím na schodiště. Otevřel je. Schodiště bylo ve tmě. Opatrně se přidržoval zábradlí a pustil se dolů do temnoty. Dole v dálce uviděl míhající se kotouč světla baterky stoupající po schodech nahoru. Náhle se mu ulevilo. To je Bigelow, hlídač. ,;Bigelowe!“ zakřičel. „Bigelowe! To jsem já, Stevens!“ Jeho hlas se odrazil od kamenných zdí a přízračnou ozvěnou rozezvučel schodiště. Postava držící baterku dál tiše, nezadržitelně stoupala. „Kdo je tam?“ zavolal Judd. Jedinou odpovědí mu byla ozvěna vlastních slov.

A Judd najednou věděl, kdo to je. Jeho vrazi. Musí být aspoň dva. Jeden vypnul elektřinu dole a druhý blokoval schody, aby jim tamtudy nemohl uniknout.Paprsek svítilny se blížil,'byl už jen o dvě nebo tři patra níž a rychle stoupal. Judda zamrazilo strachy. Srdce mu začalo bušit jako perlík a podlomily se mu nohy. Rychle se otočil a vracel se po schodech zpět na svoje poschodí. Otevřel dveře a bez hnutí poslouchal. Co když na něj čeká někdo tady v té tmavé chodbě?

Kroky postupující po schodech nahoru bylo teď víc slyšet. Juddovi vyschlo v ústech. Otočil se a postupoval černočernou chodbou. Když se dostal k výtahům, začal odpočítávat dveře. Došel ke své ordinaci a uslyšel, jak se otevřely dveře na schodiště. Klíče mu vyklouzly z nervózních prstů a spadly na zem. Šíleně rychle po nich začal šátrat, našel je, otevřel dveře d,o místnosti sekretářky, vešel dovnitř a zamkl za sebou dveře na dva západy. Ted’ je bez speciálního klíče nemohl nikdo otevřít.Z chodby venku nyní slyšel přibližující se kroky. Vstoupil do ordinace a stiskl vypínač. Nic. Budova byla úplně bez proudu. Zamkl spojovací dveře a poodešel k telefonu. Nahmatal ciferník a vytočil číslo ústředny. Ozvalo se třikrát dlouhé, souvislé zvonění, a pak hlas telefonistky, jediné Jud-dovo spojení s vnějším světem.

Mluvil tiše. „Prosím vás, je to naléhavé. Tady doktor Judd Stevens. Chci mluvit s detektivem Frankem Angclim na Devatenáctém okrsku. Prosím vás, pospěšte si!“

„Ano. Vaše číslo, prosím?“

Judd jí je řekl.

„Okamžik, prosím.“

Slyšel, jak kdosi zkouší dveře vedoucí z chodby do ordinace. Tudy se dostat nemohli, protože zvenčí neměly dveře kliku.

„Rychle, slečno!“

„Moment, prosím,“ odvětil chladný, neuspěchaný hlas.

V telefonu zabzučelo, a pak se ozval hlas telefonistky z policejního dispečinku. „Devatenáctý okrsek."

Juddovi poskočilo srdce. „Detektiva Angeliho," řekl. „Je to naléhavé!"

„Detektiv Angeli... okamžik, prosím."

Venku v chodbě se něco dělo. Slyšel tlumené hlasy. K prvnímu muži se někdo přidal. Co mají v úmyslu?

V    telefonu se ozval známý hlas. „Detektiv Angeli tady není. U telefonu jeho kolega, poručík McGreavy. Můžu nějak pomoci?"

„Tady Judd Stevens. Jsem ve své ordinaci. Všechna světla jsou vypnutá a někdo se snaží vniknout dovnitř a zabít mě!"

Na druhé straně bylo chvíli napjaté ticho. „Podívejte, doktore," řekl McGreavy. „Co kdybyste přišel sem za mnou a popovídali jsme si."

„Nemůžu přijít za váma," skoro zakřičel Judd. „Někdo se mě pokouší zavraždit!"

Na druhém konci bylo opět ticho. McGreavy mu nevěří a nepomůže mu. Zvenčí uslyšel Judd, jak se otvírají dveře, a pak hlasy ve vedlejší místnosti. Byli už u sekretářky! Nebylo možné, aby se tam dostali bez klíče. Ale slyšel je, jak tam chodí a blíží se k jeho dveřím.McGreavy teď k němu po telefonu mluvil, ale Judd ho ani neposlouchal. Už bylo pozdě. Zavěsil sluchátko. Bylo by to jedno, i kdyby McGreavy souhlasil, že přijede. Vrazi už jsou tu! Život je tenoučká nit. Stačí vteřinka, a je přetržená. Strach, který ho zachvátil, se změnil v slepý vztek. Nenechá se zmasakrovat jako Hanson nebo Carol. Postaví se jim. Šmátral kolem sebe ve tmě po nějaké možné zbrani. Popelník... nůž na dopisy... to je k ničemu. Vrazi budou nejspíš mít revolver. Kafkovský zlý sen. Pro nic a za nic ho odsuzují k smrti nějací anonymní popravčí.Slyšel, jak postoupili blíž k jeho dveřím a věděl, že už mu zbývá jen jedna nebo dvě minuty života. Se zvláštním, nezúčastněným klidem, jako by si byl sám pacientem, zkoumal své poslední myšlenky. Pomyslel na Anně a naplnil ho pocit bolestné ztráty. Pomyslel na své pacienty a na to, jak moc ho potřebují. Harrison Burke. S bodavou výčitkou si vzpomněl, že ještě neřekl Burkeho šéfovi, že bude muset Burkeho nechat internovat. Musí dát ty pásky, tam kde by na ně mohli... Srdce mu poskočilo. Možná, že má nakonec zbraň!Slyšel, jak se pohnula klika. Dveře byly zamčené, ale moc nevydrží. Vyrazit je by bylo celkem snadné. Rychle šátral ve tmě ke stolu, kde zamkl Burkeho pásek. Zaslechl zaskřípání, jak se někdo opřel do spojovacích dveří. Pak slyšel, jak někdo štrachá v zámku. Proč prostě nevyrazí dveře? pomyslel si. Někde v hloubi mysli cítil, že odpověď je důležitá, ale teď neměl čas se tím zabývat. Třesoucími se prsty odemkl zásuvku s páskem uvnitř. Vytrhl jej z papírového obalu, a pak přešel k magnetofonu a začal jej navíjet. Byla to nepatrná šance, ale jediná, kterou měl.

Stál tam a soustředěně se snažil vzpomenout si na přesný obsah své rozmluvy s Burkem. Tlak na dveře zesílil. Judd se rychle v duchu pomodlil. „Mrzí mě, že vypnuli ten proud,“ řekl nahlas. „Ale určitě to za pár minut dají do pořádku, Harrisone. Tak jen se pěkně položte a uvolněte.“

Zvuky u dveří najednou přestaly. Juddovi se podařilo natočit pásek. Stiskl tlačítko spínače. Nic se nestalo. Jasně! Nikde v budově nejde proud. Slyšel, jak znovu začali pracovat na zámku. Zmocnilo se ho zoufalství. „Tak, vidíte, že to jde,“ řekl nahlas. „Udělejte si pěkně pohodlí." Šátral po krabičce zápalek na stole, našel ji, jednu vyškubnul a zapálil. Podržel si plamínek u magnetofonu. Našel knoflík, kterým se přepínalo na baterie. Otočil jím a znovu magnetofon spustil. V tu chvíli dveře náhle cvakly, jak se otevřely. Poslední zábrana je pryč!

A pak zazněl místností Burkeho hlas. „A to je vše, co mi na to řeknete? To si ani neposlechnete, jaký je to důkaz? Jak můžu vědět, že k nim taky nepatříte? “

Judd ztuhnul, neodvážil se pohnout, srdce mu bilo jako zvon.

„Víte, že k nim nepatřím,“ ozval se jeho vlastní hlas z pásku. „Jsem váš přítel. Snažím se vám pomoct... Tak mi povězte o tom důkazu.“

„Včera večer se vloupali ke mně do domu. Přišli mě zabít, ale já na ně vyzrál. Spím teď v pracovně a na všech dveřích mám dvojité zámky, takže se ke mně nedostanou."

Zvuky v místnosti vedle ustaly.

Znovu se ozval Juddův hlas. „Hlásil jste vloupání na policii?"

„Jistěže ne! Policie v tom jede s nima. Mají rozkazy mě zastřelit. Ale neodvážili by se to udělat, když jsou kolem lidi, tak se držím v davu."

„Jsem rád, že jste mi tuhle informaci řekl."

„Co s ní uděláte?"

„Poslouchám velice pečlivě všechno, co mi říkáte. Mám to všechno" - v tu chvíli zaznělo Juddovi v mozku pronikavé varování: následovalo slovo „nahrané".

Rychle se natáhl k tlačítku a zmáčkl je, tady v hlavě," dořekl Judd nahlas. „A ještě vymyslíme, jak s tím co nejlíp naložit." Zarazil se. Nemohl přehrávat dál pásek, protože nevěděl, kde začít. Jeho jediná naděje teď spočívala v tom, že muži venku uvěřili, že tu má Judd pacienta.'Ale i když uvěřili, zarazí je to?

„Případy jako je ten váš," řekl Judd a znovu zvýšil hlas, „jsou ve skutečnosti běžnější, než byste si myslel, Harrisone." Netrpělivě vykřikl. „Kdy už safra rozsvítí to světlo! Vím, že na vás venku čeká šofér. Už si asi bude říkat, co se děje, a půjde se podívat."

Judd se zarazil a poslouchal. Slyšel šepot na druhé straně dveří. K čemu se odhodlávají? Ze vzdálené ulice sem dolehl zvuk přibližující se sirény. Šepot ustal. Poslouchal, jestli se dveře zavřou, ale neozvalo se nic. Pořád ještě tam čekají? Ječení sirény bylo teď silnější. Houkačka zastavila před budovou.

A najednou se všechna světla zase rozsvítila.

 Kapitola 8

„Něco k pití?“

McGreavy trucovitě zavrtěl hlavou a prohlížel si Judda. Judd si nalil druhou pořádnou whisky, zatímco ho McGreavy beze slova sledoval. Juddovi se pořád ještě třásly ruce. Když se mu teplo whisky začalo rozlévat po těle, cítil, že napětí opadá.

McGreavy dorazil do ordinace dvě minuty poté, co se světla rozsvítila. Přišel s ním netečný seržant, který tu teď seděl a stenografoval si poznámky.

 Mluvil McGreavy. „Tak si to proberem ještě jednou, dok-tore.“

Judd se zhluboka nadechl a začal znovu, úmyslně klidným a tichým hlasem. „Zamkl jsem ordinaci a šel k výtahu. Světla na chodbě zhasla. Myslel jsem, že třeba v dolních patrech se svítí, tak jsem se pustil dolů.“ Judd se zarazil, jak znovu prožíval ten strach. „Viděl jsem, jak jde někdo nahoru po schodech s baterkou. Zavolal jsem. Myslel jsem, že je to Bigelow, hlídač. Nebyl to on.“

„Kdo to byl?“

„Už jsem vám to řekl,“ odpověděl Judd. „Nevím. Neozval se mi.“

„Proč si myslíte, že vás přišli zabít?“

Juddovi se na rty drala zlostná odpověď, ale potlačil ji. Nutně potřeboval, aby mu McGreavy uvěřil. „Šli za mnou zpátky k ordinaci."

„Myslíte, že tu byli dva muži, kteří vás chtěli zabít? “

„Aspoň dva,“ řekl Judd. „Slyšel jsem je šeptat.“

„Říkal jste, že když jste vešel do místnosti sekretářky, zamkl jste dveře ven. Je to tak?“

„Ano.“

„A že když jste přišel do ordinace, zamkl jste spojovací dveře do kanceláře."

„Ano."

McGreavy přešel ke dveřím vedoucím z kanceláře do ordinace. „Snažili se tyhle dveře vyrazit?"

„Ne,“ přiznal Judd. Vzpomněl si, jak ho to mátlo.

„Dobrá,44 řekl McGreavy. „Když zamknete dveře kanceláře vedoucí do chodby, je k otevření zvenčí zapotřebí zvláštní klíč."

Judd se zarazil. Věděl, kam McGreavy směřuje. „Ano."

„Kdo měl klíče k tomu zámku?"

Judd cítil, jak mu začíná rudnout tvář. „Carol a já."

McGreavy mluvil mírným hlasem. „Co uklízečky? Jak se dostávaly dovnitř?"

„Měli jsme s nimi zvláštní úmluvu. Třikrát týdně chodila Carol ráno dřív a pustila je dovnitř. Než přišel první pacient, měly hotovo."

„To mi připadá nešikovné. Proč nemohly do těchhle místností, když uklízely jinde?"

„Protože záznamy, které tu přechovávám, jsou velice důvěrné. Raději to dělám takhle nešikovně, než aby mi sem chodili cizí lidé, když tu nikdo není."

McGreavy pohlédl na seržanta, aby se ujistil, že to všechno zapisuje. Jakmile se o tom přesvědčil, otočil se k Juddovi. „Když jsme vešli do kanceláře, dveře byly odemčené. Ne vypáčené, odemčené."

Judd na to neřekl nic.

McGreavy pokračoval. „Právě jste nám řekl, že jediný, kdo měl klíče k tomu zámku, jste byl vy a Carol. A Carolin Iflíč máme my. Rozmyslete si to, doktore. Kdo ještě měl klíč k těm dveřím?

„Nikdo."

„A jak si myslíte, že se ti muži dostali dovnitř?44 A Judd to náhle věděl. „Udělali si kopii Carolina klíče, když ji zabili."

„To je možné," připustil McGreavy. Po jeho rtech sklouzl ponurý úsměv. „Jestli si udělali kopii, najdeme na jejím klíči stopy po parafinu. Nechám to v laboratoři přezkoušet."

Judd přikývl. Měl pocit, jako by zaznamenal vítězství, ale uspokojení netrvalo dlouho.

„Takže podle vás,“ řekl McGreavy, „dva muži - zatím budeme předpokládat, že nejde o ženu - si nechali udělat kopii klíče, aby se mohli dostat k vám do ordinace a zabít vás. Je to tak?“„Ano,“ řekl Judd. 

McGreavýho hlas byl skoro mírný. „Ale ty dveře jsme našli taky odemčené."

„Museli mít od nich klíče."

„A proč vás teda nezabili, když si je otevřeli?

„Říkal jsem vám to. Slyšeli hlasy z pásku a zmizeli."

„Tak tihle dva desperáti si dali tu práci, aby vypnuli všechny světla, chytili vás tu do pasti, vloupali se k vám do ordinace - a pak se prostě vypařili, aniž by vám zkřivili vlásek na hlavě?" V jeho hlase znělo hluboké opovržení.

Judd cítil, jak se v něm vzmáhá chladný vztek. „Co tím chcete říct?"

„Řeknu vám to jasně, doktore. Myslím si, že tu nikdo nebyl a nevěřím tomu, že se vás pokoušel někdo zabít."

„Nemusíte to věřit zrovna mně," odsekl Judd. ,,‘A co světla? A co noční hlídač, Bigelow?"

„Je dole v hale."

Juddovi se na chvilku zastavilo srdce. „Mrtvý?"

„Aspoň když nás pouštěl dovnitř, nebyl. V hlavním vypínači byl nějaký zkrat. Bigelow byl dole v suterénu a pokoušel se to opravit. Podařilo se mu to, zrovna jak jsem dorazil."

Judd se na něj zmořeně podíval. „Ne," řekl nakonec.

„Nevím, na co si to hrajete, doktore," řekl McGreavy, „ale ode dneška se mnou nepočítejte." Vyrazil ke dveřím. „A udělejte mi jednu laskavost. Už mi nevolejte - já zavolám sám."

Seržant sklapl zápisník a vyšel za McGreavym ven.

Účinek whisky vyprchal. Euforie zmizela a zbyla jen hluboká deprese. Nevěděl vůbec, co má dělat dál. Připadal si jako uvnitř hádanky, k níž nebylo řešení. Měl pocit toho pasáčka, co křičel vlk, až na to, že tady byli vlci smrtící, neviditelné fantomy a pokaždé, když přišel McGreavy, jako by zmizely. Fantomy nebo... Jiná možnost tu nebyla. Bylo to tak děsivé, že se nemohl přimět to připustit. Ale musel.Musel pohledět tváří v tvář možnosti, že on sám je paranoik.

Mysl přetížená stresem mohla dát vzniknout přeludům, které se zdály naprosto reálné. Příliš pracoval. Už léta nemel dovolenou. Lze se domnívat, že by se smrt Hansona a Carol mohly stát tím posledním impulsem, který vyšinul jeho mysl až k nějaké emocionální propasti, čímž události nabyly obludných rozměrů a vymkly se mu. Lidé, trpící paranoiou, žijí v končinách, kde každodenní obyčejné věci představují nepopsatelné hrůzy. Vezměme třeba tu nehodu s autem. Kdyby to byl záměrný pokus o vraždu, řidič by přece vystoupil a postaral se, aby bylo dílo dokonáno. A ti dva muži, co sem přišli dnes večer. On přece nevěděl, jestli měli revolver. A právě paranoik by si vzal do hlavy, že ho přišli zabít. Logičtější bylo říct si, že to byli zloději. Když uslyšeli hlasy u něj v ordinaci, utekli. Kdyby to byli vrazi, byli by si otevřeli nezamčené dveře a zabili ho. Jak jen zjistit pravdu? Věděl, že domáhat se pomoci policie znovu je zbytečné. Neměl nikoho, na koho by se mohl obrátit.

Začal v něm zrát nápad. Zrodil se ze zoufalství, ale čím víc se jím zabýval, tím větší smysl dával. Vzal si telefonní seznam a začal listovat oddílem organizací a institucí.

Kapitola 9

Příštího odpoledne ve čtyři hodiny opustil Judd ordinaci a rozjel se hledat adresu v dolní západní části Manhattanu. Byl to starý omšelý činžák z hnědého pískovce. Když Judd zastavil u zchátralého domu, začal mít nepříjemné pocity. Možná nemá správnou adresu. Pak náhle zahlédl v okně bytu v přízemí nápis:

NORMAN Z. MOODY soukromý detektiv Spokojenost zaručena

Judd vystoupil z auta. Byl sychravý, větrný den a k večeru předpovídali sníh. Opatrně přešel po zledovatělém chodníku a vstoupil do vestibulu.

Bylo tam cítit směs pachu z vaření a moči. Stiskl tlačítko se jménem „Norman Z.Moody - 1“ a za chviličku zazněl bzučák. Vešel dovnitř a našel byt číslo 1. Na dveřích visela cedulka:

NORMAN Z. MOODY soukromý detektiv zazvoňte a vstupte.Zazvonil a vstoupil.

Moody evidentně nepropadl rozhazování za luxus. Kancelář vypadala, jako by ji zařizovala slepá straka. Každý čtvereční centimetr místnosti pokrývaly spousty krámů. V jednom rohu stál otlučený japonský paraván, vedle něj východoindická lampa a před lampou poškrábaný moderní dánský stolek. Všude se povalovaly haldy novin a starých časopisů.Prudce se otevřely dveře do další místnosti a vyšel z nich Norman Z.Moody. Měl něco přes metr šedesát a musel vážit aspoň metrák a půl. Přímo se kulil a připomínal Juddovi oživlého Buddhu. Měl kulatý, bodrý obličej s široce rozevřenýma, bezelstnýma světlešedýma očima. Byl úplně holohlavý a hlava měla vejčitý tvar. Bylo nemožné určit, kolik je mu let.

„Pan Stevenson?“ vítal ho Moody.

„Doktor Stevens," opravil ho Judd.

„Posaďte se, posaďte se!“ Buddha s jižanským přízvukem.

Judd se porozhlédl po židli. Odstranil hromadu starých kulturistických a nudistických časopisů z krtičnaté kožené klubovky s vytrhanými kusy kůže a opatrně se posadil.

Moody pomalu nořil své mohutné tělo do obrovského houpacího křesla. „Tak co? Co pro vás mohu udělat?“

Judd věděl, že udělal chybu. V telefonu se Moodymu pečlivě představil plným jménem. Jménem, které bylo v posledních dnech na prvních stránkách všech newyorských novin. A jemu se podaří vybrat si jediného soukromého detektiva v celém městě, který o něm nikdy neslyšel. Honem hledal nějakou výmluvu, aby mohl odejít.

„Kdo mě doporučil?" pobízel ho Moody.

Judd zaváhal, nechtěl se ho dotknout. „Našel jsem si vaše jméno v telefonním seznamu.“

Moody se zasmál. „Nevím, co bych si bez telefonního seznamu počal,“ řekl. „Je to ten nejlepší vynález, hned po kukuřičný pálence. Znovu se trochu uchichtnul.

Judd si stoupl. Má co dělat s úplným idiotem. „Je mi líto, že jsem vás připravil o čas, pane Moody,“ řekl. „Rád bych si to ještě promyslel, než...“

„Jistě, jistě. Chápu,“ řekl Moody. „Ale stejně mi budete muset zaplatit za tu návštěvu."

„Samozřejmě,“ řekl Judd. Sáhl do kapsy a vytáhl nějaké bankovky. „Kolik vám dlužím?

„Padesát dolarů."

„Padesát - ?“ Judd rozhněvaně polkl, odpočítal nějaké bankovky a vrazil je muži do ruky. Ten peníze pečlivě přepočítal.

„Moc děkuju," řekl. Judd se pustil ke dveřím a připadal si jako úplný pošetilec. „Doktore..."

Judd se otočil. Moody se na něj přívětivě usmíval a strkal si peníze do kapsičky u vesty. „Když už vás to stejně stálo padesát dolarů," řekl mírně, „co kdybyste si sedl a řekl mi, co máte za problém? Odjakživa tvrdím, že nic tak člověku neuleví, jako když se vypovídá."

Ironie toho, že mu to říká právě ten zdětinštělý tlustý muž, ho skoro rozesmála. Judd celý svůj život věnoval tomu, že poslouchal lidi, kteří se potřebují vypovídat. Chvíli Moodyho zkoumal. Co může ztratit? Možná mu pomůže, když to vypoví cizímu člověku. Pomalu se vrátil k židli a posadil se.

„Vypadáte, jako byste nesl tíhu světa na svých ramenou, doktůrku. A já odjakživa tvrdím, že čtyři ramena jsou lepší než dvě."

Judd si nebyl jistý, kolik jeho aforismů bude schopen snést.

Moody se na něj díval. „Co vás sem přivedlo? Ženy, nebo peníze? Odjakživa tvrdím, že kdyby se odstranily ženský a peníze, většina problémů na světě by se rázem vyřešila." Pozoroval ho a čekal na odpověď.    

„Myslím - myslím si, že se mě někdo pokouší zabít."

Modré oči zamžikaly. „Myslíte?"

Judd tu otázku nechal být. „Možná byste mi mohl poradit jméno člověka, který se specializuje na tyhle věci."

„To určitě můžu," řekl. „Norman Z.Moody. Jednička v týhle zemi."

Judd si bezmocně povzdechl.

„Co abyste mi o tom povčdčl víc, doktůrku?" navrhl mu. „To se na to podíváme, jestli to my dva nemůžem nějak rozřešit."

Judd se musel proti své vůli usmát. Jako by to říkal on sám. Jen si pěkně lehněte a říkejte, co vám přijde na rozum. Proč ne? Zhluboka se nadechl a jak mohl nejstručněji, popsal Moodymu události několika posledních dní. Jak mluvil, zapomněl na tlouštíkovu přítomnost. Vlastně mluvil sám k sobě ve snaze vyjádřit ty nepochopitelné věci, ke kterým došlo. Opatrnicky mu nepověděl nic o svých obavách o vlastní duševní zdraví. Když domluvil, Moody ho obdařil spokojeným pohledem.

„Máte teda pěkný dilema. Buď po vás někdo jde, aby vás zabil, nebo máte strach, že se z vás stává schizofrenický paranoik."

Judd překvapeně vzhlédl. Norman Z.Moody vede jedna nula.

Tlouštík pokračoval: „Říkal jste, že na tom případu pracují dva detektivové. Pamatujete si jejich jména?"

Judd zaváhal. Nechtělo se mu dát se úplně všanc tomuhle člověku. Vlastně se chtěl hlavně odtud dostat pryč. „Frank Angeli," odpověděl, „a poručík McGreavy."

V Moodyho vzezření došlo k téměř nepostřehnutelné změně.

„Jaký důvod by kdo měl, aby vás chtěl zabít, doktůrku?"

„Nemám tušení. Pokud je mi známo, nemám žádné nepřátele."

„Ále neříkejte. Každý má kolem sebe nějaké ty nepřátele. Já odjakživa tvrdím, že nějakej ten nepřítel dodá soli chlebu života."

Judd se snažil necuknout sebou.

„Jste ženatý?"

„Ne," řekl Judd.

„Jste teplej?"

Judd si vzdychl. „Podívejte, tohle všechno už mám za sebou na policii a k ničemu to nevede:"

„Jo. Jenomže mě si platíte, abych vám pomoh,44 řekl Moody klidně. „Dlužíte někomu peníze?"

„Jenom normální měsíční účty."

„A co vaši pacienti?"

„Co je s nimi?“

„No, já odjakživa tvrdím, že když hledáte škcbličky, musíte k moři. Ti vaši pacienti jsou pěkný cvoci, ne?“

„Omyl,“ odbyl ho Judd. „Jsou to lidé s problémy."

„Emocionálními problémy, které nedokážou řešit sami. Nemoh by jeden z nich mít něco proti vám? Jistě, ne z ně-jakýho skutečnýho důvodu, ale třeba by si vymyslel křivdu, kterou jste mu jako způsobil vy?“

„Možné to je. Až na jednu věc. Většina mých pacientů je v mé péči rok i déle. Za tak dlouhou dobu jsem je poznal tak, jak jen jedna lidská bytost může druhou poznat."

„Nikdy se na vás nerozzlobí?" zeptal se nevinně Moody.

„Někdy. Ale my tu nehledáme někoho, kdo se zlobí. Hledáme vražedného paranoika, který zavraždil už nejméně dva lidi a několikrát se pokusil zavraždit mě." Zarazil se a pak se přinutil pokračovat. „Jestli mám takového pacienta a nevím o tom, pak se právě díváte na nej neschopnějšího psychoanalytika, co kdy žil."

Vzhlédl a uviděl, jak ho Moody pozoruje.

„Já odjakživa tvrdím, že na všechno se musí popořádku," spustil zvesela. „Nejdřív musíme zjistit, jestli se vás někdo snaží oddělat, nebo jestli jste blázen. Je to tak, doktůrku?"Rozzářil se širokým úsměvem, kterým zjemnil urážlivost svého výroku.

„Jak?" zeptal se Judd.

„Jednoduše,44 řekl. „Váš problém je v tom, že stojíte u mety, odbíjíte míčky, ale nevíte, jestli někdo nahazuje. Nejdřív se teda podíváme, jestli se vůbec hraje; pak zjistíme, kdo hraje. Máte auto?"

„Ano."

Judd už zapomněl na to, že chtěl odejít a najít si nového soukromého detektiva. Cítil teď za měkkým, nevinným obličejem a samorostlými výroky toho podivína klidnou, inteligentní osobnost.

„Myslím, že máte pocuchaný nervy," řekl Moody. „Chci, abyste si udělal malou dovolenou.44

„Odkdy?"

„Od zítřka."

„To není možné," protestoval Judd. „Mám objednané pacienty..."

Tenhle důvod Moody rázně zamítl. „Zrušíte to.“

„Ale jaký užitek

„Říkám já vám, jak máte dělat svou práci?“ zeptal se Moody. „Až odtud odjedete, chci, abyste jel rovnou do nějaké cestovní kanceláře. Nechte si udělat rezervaci třeba...“ -chvíli se zamyslel -, „... v Grossingeru v Catskills. Je to pěkná projížďka... Máte v domě garáž?“

„Ano.“

„O.K. Požádejte garážmistra, ať vám udělají servis před cestou. Nechcete přece zůstat někde viset?“

„Nemohl bych to udělat až příští týden? Zítra mám plno „Až si rezervujete ten pobyt, vrátíte se do ordinace a zavoláte všem svým pacientům. Řekněte jim, že je to něco náhlého a že se vrátíte za týden.“

„To opravdu nemůžu," řekl Judd. „To je úplně vylou-“ „A radši taky zavolejte Angelimu," pokračoval Moody. „Nechci, aby vás policie začala hledat, až tu nebudete."

„A proč to všechno dělám?" zeptal se Judd.

„Abyste měl těch svejch padesát dolarů v suchu. To mi připomnělo - budu potřebovat dalších dvě stě jako zálohu. Plus padesát denně a výlohy."

Moody pomalu vysoukal své mohutné tělo z houpací židle. „Chci, abyste zítra ráno vyrazil hezky brzo," řekl, „abyste se tam dostal před setměním. Můžete vyjet tak v sedm ráno?"

„Myslím - myslím, že ano. Co tam najdu, až tam dorazím?"

„S trochou štěstí seznam hráčů."

O pět minut později už Judd zamyšleně nastupoval do auta. Řekl Moodymu, že nemůže odjet takhle narychlo a nechat tu pacienty. Ale věděl, že to udělá. Svůj život doslova svěřoval do rukou Falstaffa světa soukromých detektivů. Když se rozjížděl, koutkem oka zachytil Moodyho cedulku v okně:

SPOKOJENOST ZARUČENA

To taky doufám, pomyslel si Judd nesmlouvavě.

Plán s výletem se dařil. Judd se zastavil v cestovní kanceláři na Madison Avenue. Rezervovali pro něj pokoj v Grossingeru

a vybavili ho mapou a různými barevnými brožurkami o oblasti Catskills. Pak zavolal na telefonní službu, aby dali vědět jeho pacientům, že až do odvolání neordinuje. Zavolal na Devatenáctý okrsek a řekl si o detektiva Angeliho.

„Angeli je doma - je nemocný,“ řekl kdosi nezúčastněně. „Chcete jeho číslo domů?“

„Ano.“

Za několik okamžiků už mluvil s Angelim. Podle jeho hlasu soudil, že je silně nachlazený.

„Rozhodl jsem se vypadnout na pár dní z města,“ řekl Judd. „Odjíždím ráno. Jen jsem vám to chtěl oznámit.“

Chvíli bylo ticho, jak to Angeli promýšlel. „Možná to není špatný nápad. Kam pojedete?“

„Myslel jsem, že si vyjedu do hotelu Grossinger.“

„Dobře,“ řekl Angeli. „Nedělejte si starosti. S McGreavym to zařídím." Zarazil se. „Slyšel jsem, co se stalo včera večer u vás v práci.“

„Chcete říct, že jste slyšel McGreavyho verzi,“ řekl Judd.

„Viděl jste ty muže, co se vás pokoušeli zabít?“

Tak aspoň Angeli mu věří.

„Ne.“

„Nemáte vůbec nic, co by nám mohlo pomoct je najít? Barva, věk, výška?“

„Bohužel,“ řekl Judd. „Byla tma.“

Angeli popotáhl. „O.K. Budu hledat dál. Třeba pro vás budu mít nějakou dobrou zprávu, až se vrátíte. Dávejte si pozor, doktore.“

„Budu,“ odpověděl Judd vděčně. A zavěsil.

Dál zavolal šéfovi Harrisona Burkeho a stručně mu vyložil . Burkeho stav. Nemají na vybranou, je třeba ho nechat co nejdříve internovat. Pak zatelefonoval Judd PeteroVi, vysvětlil mu, že musí na týden odjet z města a požádal ho, aby zařídil, co bude potřeba s Burkem. Peter souhlasil.

Všechno bylo připraveno.

Nejvíc ovšem Judda zneklidňovalo, že se neuvidí v pátek s Anně. A třeba už ji neuvidí nikdy.

Jak jel zpět k sobě do bytu, přemýšlel o Normanu Z.Moodym. Už tak trochu chápal, co má Moody za lubem. Tím, že nechal Judda, aby vyrozuměl o svém odjezdu všechny pacienty, si Moody zajistil, že pokud je vrahem jeden z Juddových pacientů - jestli tu tedy jde o vraha chytí se do pasti, kde Judd dělá návnadu.

Moody mu řekl, ať nechá adresu svého pobytu v telefonní centrále v práci a u vrátného v domě, kde bydlí. Chtěl mít jistotu, že budou všichni vědět, kam Judd jede.

Když Judd zastavil před svým domem, uvítal ho Mike.

„Ráno odjíždím pryč, Mikeu,“ informoval ho Judd. „Dohlédnete prosím vás na to, aby mi v garáži udělali servis a natankovali?"

„Zařídím to, pane doktore. V kolik budete auto potřebovat?"

„Budu odjíždět v sedm ráno." Cítil, jak se za ním Mike dívá, když vcházel do domu.

Jakmile se dostal do bytu, zamkl dveře a pečlivě zkontroloval okna. Všechno vypadalo v pořádku.

Vzal si dvě kodeinové tablety, svlékl se a napustil si horkou lázeň. Opatrně do ní ponořil své rozbolavělé tělo a cítil, jak mu ve vodě povoluje tlak v zádech a na šíji. Ležel v blahodárně působící vaně a přemýšlel. Proč ho Moody varoval, aby nedopustil poruchu na silnici? Protože to bylo to nejzřejmější místo, kde by ho mohl někdo napadnout - někde na opuštěné silnici v Catskills? A co by Moody nadělal, kdyby ho přece někdo napadl? Moody mu odmítl říct, jaký má plán - jestli tedy má plán. Čím víc to Judd zkoumal, tím víc byl přesvědčen, že vleze do pasti. Moody řekl, že ji chystá pro jeho pronásledovatele. Ale ať nad tím přemýšlel, jak chtěl, odpověď vždycky vyšla stejně: vypadalo to, že ta past je nalíčena na něho. Ale proč? Jaký zájem by mohl mít Moody na tom, aby ho zabili? Bože můj, pomyslel si. Vyberu si namátkou jméno z manhattanského telefonního seznamu a myslím si, že mě ten člověk chce nechat zavraždit! Já jsem paranoidní!

Cítil, jak se mu klíží oči. Pilulky a horká lázeň vykonaly své. Znaveně vylezl z vany, opatrně si vysušil zhmožděné tělo měkkým froté ručníkem a oblékl si pyžamo. Vlezl si do postele a nařídil elektrický budík na šestou. Catskills, pomyslel si. Případné jméno. A usnul tvrdým, vyčerpaným spánkem.

V šest ráno, když zazvonil budík, byl Judd okamžitě bdělý. Jako by neuběhl mezitím vůbec žádný čas, jeho první myšlenka byla: Nevěřím na sérii shod okolností a nevěřím, že jeden z mých pacientů je vícenásobný vrah. Ergo, bud jsem paranoik, nebo se jím stávám. Je třeba, aby to neprodleně konzultoval s jiným psychoanalytikem. Zavolá Robbiemu. Věděl, že to bude znamenat konec jeho profesionální kariéry, ale nebylo pomoci. Kdyby trpěl paranoiou, museli by ho nechat zavřít do blázince. Že by Moody tušil, že má co dělat s případem duševního vyšinutí? Proto mu navrhnul dovolenou? Ne proto, že by si myslel, že mu jde o život, ale protože na něm viděl známky nervového zhroucení? Možná bude přece nejrozumnější řídit se Moodyho radou a jet na pár dní do Catskills. Až tam bude sám, bez všech těch vnějších tlaků, bude moci v klidu sám sebe přezkoumat, pokusit se přijít na to, kdy ho mozek začal šálit, kdy začal ztrácet smysl pro realitu. Pak, až se vrátí, sjedná si návštěvu u kolegy Robbieho a svěří se do jeho péče.

Bylo to bolestné rozhodnutí, ale když je Judd učinil, cítil se lip. Oblékl se, zabalil si malý kufr s potřebným oblečením na pět dní a vynesl ho k výtahu.

Eddie ještě neměl službu a výtah jezdil samoobslužně. Judd sjel do suterénní garáže. Hledal Wilta, správce, ale nikde ho neviděl. Garáž byla opuštěná.

Judd spatřil svoje auto zaparkované v rohu proti betonové zdi. Přešel k němu, položil kufr na zadní sedadlo, otevřel dveře vpředu a usadil se za volantem. Jak se natáhl ke klíčku zapalování, zčistajasna se vedle něj zjevil nějaký muž. Juddovo srdce vynechalo jednu dobu.

„Jste tu na čas.“ Byl to Moody.    

„Nevěděl jsem, že mě vyprovodíte,“ řekl Judd.

Moodyho andělský obličej se rozzářil širokým úsměvem. „Neměl jsem nic lepšího na práci a nemohl jsem spát.“

Judd byl najednou vděčný za taktnost, s kterou Moody jednal v té situaci. Žádná narážka na to, že by jeho zákazník nebyl duševně v pořádku, jen šlechetný návrh, aby jel na venkov a odpočinul si. Musí se tedy aspoň tvářit, že je vše normální.

„Řekl jsem si, že máte pravdu. Pojedu tam a uvidím, jestli tam najdu seznam hráčů v té hře.“

„Kvůli tomu nemusíte nikam jezdit,“ řekl Moody. „To už je zařízené.“

Judd se na něj nechápavě podíval. „Já tomu nerozumím."

„Je to prosté. Já odjakživa tvrdím, že jestli se chcete dostat věci na kořen, musíte začít kopat."

„Pane Moody..."

Bodrý detektiv se opřel o dveře auta. „Víte, co mi na tom vašem problému nešlo do hlavy, doktůrku? Vypadalo to, že se vás každejch pět minut někdo snaží zabít - možná jo. Ale to možná mě fascinovalo. Pořád jsme se neměli o co opřít, dokud bychom nezjistili, jestli se hroutíte, nebo jestli se vás vážně někdo pokouší proměnit v mrtvolu."

Judd se na něj podíval. „Ale ty Catskills..." řekl chabě.

„Ále, na Catskills můžete zapomenout, doktůrku." Otevřel dvířka auta. „Vystupte tudy."

Judd zmateně vystoupil z auta.

„To byla jen taková reklama. Já odjakživa tvrdím, že jestli chcete chytit žraloka, musíte nejdřív pustit trochu krve do vody."

Judd sledoval jeho tvář.

„Musím vám bohužel říct, že byste se do těch Catskills nebyl nikdy dostal," tiše řekl Moody. Obešel auto ke kapotě, chvilku šátral po západce a zvedl kapotu. Judd přešel k němu. K tělesu rozdělovače byly páskou přilepené tři tyčinky dynamitu. Ze zapalování visely dva tenké, volné drátky.

„Spustil byste si to sám," řekl detektiv.

Judd se na něj udiveně podíval. „Ale jak jste..."

Tlouštík se zazubil. „Říkal jsem vám, že špatně spím. Přišel jsem sem kolem půlnoci. Zaplatil jsem nočnímu hlídači, aby se šel někam povyrazit, a jen jsem takříkajíc čekal ve stínu. Za toho hlídače budu chtít dalších dvacet dolarů," dodal. „Nechtěl jsem, abyste vypadal jako ňákej skrblík."

Judd najednou k tomu tlustému človíčkovi pocítil sympatie. „Viděl jste toho, co to udělal?"

„Ne. Udělali to dřív, než jsem dorazil. V šest ráno jsem si řekl, že už nikdo nepřijde, tak jsem se porozhlídnul." Ukázal na visící drátky. „Ti vaši přátelé jsou opravdu šikulkové. Nastražili ještě jednu past, takže kdybyste zvedl kapotu až nahoru, spustil by nálož tenhle drátek. To samé by se stalo, kdybyste otočil klíčkem zapalování. Je toho tu dost na vybílení půlky garáže."

Juddovi se najednou udělalo nevolno. Moody se na něj účastně podíval. „Nic si z toho nedělejte,“ řekl. „Podívejte se, jak už jsme postoupili. Už víme dvě věci. Zaprvý, že nejste blázen. A zadruhý“ - úsměv z tváře zmizel - „víme, že někdo se setsakramentsky snaží vás zavraždit, doktore.“

Kapitola 10

Seděli v obývacím pokoji u Judda a povídali si, Moodyho obrovské tělo přetékalo přes velký gauč. Detektiv opatrně přesunul části teď již zneškodněné bomby do kufru svého vozu.

„Neměli jsme to nechat tam, aby si to policie mohla prohlédnout?“ zeptal se Judd.

„Já odjakživa tvrdím, že nejvíc člověka mate moc informací. “

„Ale pro poručíka McGreavyho by to byl důkaz, že jsem mluvil pravdu. “

„Vážně?“

Judd pochopil, co myslí. Pokud šlo o McGreavyho, mohl si to tam Judd taky nastrčit sám. Ale přesto mu přišlo zvláštní, že soukromý detektiv zadržuje před policií důkaz. Moody mu připadal jako obrovský ledovec. Větší část toho muže se skrývala pod povrchem, pod tou fasádou neškodného maloměstského nekňuby. Ale jak ho teď poslouchal, zlepšila se mu nálada. Není duševně chorý a svět nevykažuje náhle celou řadu nepravděpodobných shod okolností. Existuje vrah, který se volně pohybuje. Vrah z masa a kostí. A z nějakého důvodu si za svůj terč vybral jeho, Judda. Bože můj, pomyslel si, jak snadno se dá zničit lidské ego\ Před pár minutami už skoro uvěřil tomu, že je paranoidní. Měl teď u Moodyho nevyčíslitelný dluh.

„Vy jste doktor,“ říkal mu právě. „Já už jsem pomalu do starýho železa. Vždycky tvrdím, že když chcete med, musíte k úlu.“

Judd začínal rozumět Moodyho žargonu. „Chcete můj názor na toho člověka, nebo ty lidi, co hledáme.“

„Přesně tak,“ zářil Moody. „Jde tu o nějakýho vražednýho maniaka, kterej utekl z blázince..." (Ústavu pro duševně choré, automaticky si pomyslel Judd) „...anebo jde o něco hlubšího?"

„O něco hlubšího," okamžitě souhlasil Judd.

„A proč si to myslíte, doktůrku?"

„Zaprvé, předevčírem večer se ke mně do ordinace vloupali hned dva. Ještě bych spolkl teorii jednoho šílence, ale spolupráce dvou, to je moc."

Moody souhlasně přikývl. „Chápu. Pokračujte."

„Zadruhé, vyšinutá mysl může být posedlá, ale funguje podle určitého systému. Nevím, proč byli zabiti John Han-son a Carol Robertsová, ale pokud se nemýlím, já mám být tou třetí a poslední obětí."

„A proč si myslíte, že vy jste poslední?" zeptal se zvědavě Moody.

„Protože kdyby mělo dojít k dalším vraždám," odpověděl, „pak v tom prvním případě, kdy se jim nepodařilo mě zabít, by byli šli a dostali toho dalšího na seznamu. Ale místo toho se soustředili na to, aby zabili mě.“

„Poslyšte," řekl Moody pochvalně, „vy máte přirozený vlohy detektiva."

Judd se mračil. „Je tu několik věcí, které nedávají smysl."

„Jako například?"

„Nejdřív ten motiv," řekl Judd. „Neznám nikoho, kdo by

„K tomu se vrátíme. Co ještě?"

„Kdyby někomu opravdu tolik šlo o to mě zabít, pak když mě to auto porazilo, stačilo, aby řidič zacouval a přejel mě. Byl jsem v bezvědomí."

„A - tady do toho vstupuje pan Benson."

Judd se na něj nechápavě podíval.

„Pan Benson byl svědkem vaší nehody," blahosklonně vysvětlil Moody. „Jeho jméno jsem se dozvěděl z policejní zprávy a když jste odešel ode mě z kanceláře, byl jsem ho navštívit. To bude tři padesát za taxíka, ano?"

Judd beze slova přikývl.

„Pan Benson - je to mimochodem kožešník. Nádherný věcičky! Kdybyste někdy potřeboval něco pro svou milou, můžu vám sjednat slevu. No nic, to úterý večer, kdy se stala nehoda, vycházel z kancelářský budovy, kde pracuje jeho švagrová. Přinesl jí nějaký prášky, protože jeho bratr Mat-thew, kterej prodává bible, měl chřipku a ona mu je brala s sebou domů.“

Judd se snažil ovládnout svou netrpělivost. Vyslechne Normana Moodyho, i kdyby tu chtěl sedět a přerecitovat mu deset dodatků k ústavě.

„Tak tam pan Benson nechal ty pilulky a vychází z budovy, když vidí tu limuzínu, jak si to míří k vám. Jistěže v tu chvíli nevěděl, že jste to vy.“

Judd přikývl.

„To auto jelo tak nějak naštorc a z Bensonova úhlu to vypadalo jako smyk. Když viděl, že do vás narazilo, rozběhl se, aby se podíval, jestli vám nemůže pomoct. Limuzína si couvla, aby do vás najela znovu. Vtom uviděl řidič pana Bensona a pádil tamodtud, jako když ho píchne šídlem.“

Judd polkl: „Takže nebýt toho, že se tam nachomýtnul pan Benson...“

„Jo,“ řekl Moody klidně. „Dalo by se říct, že my dva bysme se nikdy nepotkali. Tihle hoši si nehrajou. Jdou po vás, aby vás dostali, doktůrku."

„A co ten vpád ke mně do ordinace? Proč nevylomili dveře?“

Moody byl chvíli zticha a přemýšlel. „To je hádanka. Mohli se vlámat dovnitř a zabít vás a kohokoli dalšího, kdo by tam byl s várna, a utýct, aniž je někdo viděl. Ale když si mysleli, že nejste sám, odešli. Nepasuje to dohromady s tím ostat-ním.“ Seděl a ustaraně si hryzl dolní ret. „Ledaže..."

„Ledaže co?“

Moodyho tvář dostala přemýšlivý výraz.

„To bych rád věděl...,“ tiše řekl.

„Co?"

„To zatím počká. Mám takovej nápadík, ale zatím to nedává smysl, musím najít ten motiv."

Judd bezmocně pokrčil rameny: „Nevím o nikom, kdo by měl důvod mě zabít."

Moody o tom chvíli přemýšlel. „Neměli jste spolu vy, ten váš pacient Hanson a Carol Robertsová nějaký tajemství? Něco, o čem byste třeba věděli jen vy tři?"

Judd zavrtěl hlavou. „Jediná tajemství, která mám, jsou

profesionální tajemství o mých pacientech. A ani v jednom jediném případě tam není nic, co by ospravedlňovalo vraždu. Nikdo z mých pacientů není lajný agent nebo zahraniční špión nebo uprchlý odsouzenec. Jsou to obyčejní lidé - ženy z domácnosti, duševní pracovníci, bankovní úředníci , kteří mají problémy, s nimiž si nevědí rady.“

Moody se na něj bezelstně podíval. „A zcela určitě není v té vaší skupince někde skrytej vražednej maniak? “

Judd odpověděl pevným hlasem: „Naprosto. Včera jsem si třeba ještě nemusel být jist. Abych vám řekl pravdu, už jsem si začínal myslet, že já trpím paranoiou a že vy se mě snažíte povzbudit."

Moody se na něj usmál. „Taky mě to napadlo,44 řekl. „Potom co jste si smluvil se mnou schůzku, jsem si vás kapánek oťuknul. Zavolal jsem pár svým kamarádům doktorům. Jste dost známej."

Takže ten „pan Stevenson" byl součástí Moodyho převleku za venkovského balíka.

„Když teď s tím, co víme, půjdem na policii," řekl Judd, „aspoň bychom je mohli přimět, aby začali pátrat, kdo za tím vším vězí."

Moody dal znát mírné překvapení. „Myslíte? Zatím se nemáme moc čeho chytnout, doktůrku."

To byla pravda.

.„Ještě neházejte flintu do žita," řekl Moody. „Myslím, že děláme skutečně pokroky. Už se nám podařilo to hezky zúžit."

Do Juddova hlasu se vkrádalo zklamání. „Jistě. Může to být kdokoli ve Spojených státech."

Moody chvíli seděl a díval se do stropu. Nakonec zavrtěl hlavou. „Rodiny," povzdechl si.

„Rodiny?!

„Doktůrku - já vám věřím, když mi říkáte, že znáte svý pacienty skrznaskrz. Když mi říkáte, že by něčeho takovýho nebyli schopní, beru to. Je to váš včelín a vy si hlídáte ten med." Naklonil se dopředu. „Ale povězte mi jednu věc. Když vezmete pacienta, vyptáváte se taky jeho rodiny?"

„Ne. Někdy rodina ani neví, že pacient podstupuje psychoanalýzu."

Moody se zase spokojeně opřel. „Tak vidíte,“ řekl.

Judd se na něj podíval. „Vy myslíte, že někdo z rodiny nějakého mého pacienta se mě pokouší zabít?"

„Mohlo by to tak bejt.“

„Neměli by o nic víc důvodů než pacient. Spíš míň."

Moody se s námahou zvedl. „Jeden nikdy neví, doktůrku. Řeknu vám, co bych po vás chtěl. Dejte mi seznam všech pacientů, co vás navštívili v posledních čtyřech nebo pěti tejdnech. Můžete to udělat?"

Judd zaváhal. „Ne," řekl nakonec.

„Důvěrnosti mezi pacientem a doktorem? Nevím, jestli není načase tohle kapánek porušit. V sázce je váš život."

„Myslím, že jste na nesprávné stopě. To, co se děje, nemá nic společného ani s mými pacienty, ani s jejich rodinami. Kdyby bylo někde v rodině nějaké šílenství, vyšlo by to v psychoanalýze najevo." Zavrtěl hlavou. „Je mi líto, pane Moody. Musím chránit své pacienty."

„Říkal jste, že v záznamech není nic důležitýho."

„Nic důležitého pro nás." Pomyslel na některé materiály v kartotéce. Jak John Hanson balil námořníky v barech homosexuálů na Třetí Avenue. Jak se Teri Washburnová milovala s těmi hochy z kapely. Nebo čtrnáctiletá Evelyn War-shaková, stálá prostitutka devátého ročníku... „Je mi líto," řekl znovu. „Nemůžu vám záznamy ukázat."

Moody pokrčil rameny. „O.K.,“ řekl. „O.K. Pak budete muset část mý práce udělat za mě."

„Co chcete, abych udělal?"

„Vytáhněte si pásky všech, který jste měl na gauči během posledního měsíce. Každej si pořádně poslechněte. Jenže tentokrát neposlouchejte jako doktor, ale jako detektiv a jděte po všem, co by bylo jen trošku podivný."

„To dělám stejně. Je to moje práce."

„Udělejte to znovu. A mějte oči na šťopkách. Nechci o vás přijít, než tenhle případ vyřešíme." Popadl kabát a nasoukal se do něj, vypadalo to jako sloní balet. Říká se, že tlustí muži mají svůj šarm, ale k těm pan Moody zřejmě nepatří. „Víte, co je na celý týhle zapejditosti nejpodivnější?" otázal se zadumaně.

„Co?"

„Vy už jste na to vlastně kápnul, když jste řek, že jsou dva.Jeden člověk by třeba moh mít nepřekonatelnou chuť vás oddělat - ale proč dva?"

 „Nevím. “

Moody si ho chvíli zkoumavě prohlížel. „U boha!“ řekl konečně.

„Coje?“

„Možná jsem právě dostal geniální nápad. Jestli mám pravdu, může jich po vás jít i víc.“

Judd na něj nevěřícně zíral. „Chcete říct, že po mně jde celá skupina maniaků? To nedává smysl. “

Moodyho tvář odrážela rostoucí vzrušení. „Doktore, už mě napadá, kdo tak může pískat tuhle hru.“ Podíval se na Judda, oči mu svítily. „Zatím nevím jak, nebo proč - ale je možný, že vím kdo.u .

„Kdo?“

Moody zavrtěl hlavou. „Nechal byste mě zavřít do cvokhausu, kdybych vám to řek. Já odjakživa tvrdím, že pokud chceš vypálit, musíš nejdřív vědět jistě, jestli máš nabito. Nechte mě nejdřív kapánek cvičně zastřílet. Jestli je to správná stopa, řeknu vám.“

„Doufám, že je,“ řekl Judd vážně.

Moody se na něj chvíli díval. „Ne, doktůrku. Jestli je vám váš život jen trochu milej, modlete se, abych neměl pravdu.“ A byl pryč.

Na cestu do práce si vzal Judd taxíka.

Byl pátek odpoledne a protože do vánoc už zbývaly jen tři nákupní dny, bylo na ulicích plno opozdilých nakupujících, dobře zachumlaných proti sychravému větru vanoucímu od řeky Hudson. Výkladní skříně byly svátečně a vesele vyzdobené, plné rozsvícených vánočních stromků a vyřezávaných betlémů. Mír na zemi. Vánoce. A Elizabeth s jejich nenarozeným dítětem. Jednoho dne - už brzy, jestli zůstane naživu -bude muset najít svůj vlastní mír, oprostit se od mrtvé minulosti a nechat ji být. Věděl, že s Anně by mohl... Rázně tu myšlenku zapudil. Jaký to má smysl spřádat fantazie kolem vdané ženy, která se právě chystá odjet s manželem, jehož miluje? Taxík zastavil před budovou jeho pracoviště, Judd se nervózně rozhlédl a vystoupil. Ale co by tak mohl zpozoroval? Neměl ani tušení, jaká bude vražedná zbraň, nebo kilo jl udeří,

Když došel do své ordinace, zamkl vnější dveře, přešel k deštění, které skrývalo magnetofonové pásky a otevřel je. Pásky byly řazeny chronologicky, pod jmény pacientů. Vybral si ty nejnovější a přenesl si je k magnetofonu. Vzhledem k tomu, že všechny návštěvy na ten den zrušil, bude se moci plně věnovat snaze najít nějaké vodítko, které by mohlo souviset s přáteli nebo rodinami jeho pacientů. Měl sice pocit, že Moodyho nápad nepovede nikam, ale natolik ho respektoval, že ho nemohl ignorovat.

Když natočil první pásek, vzpomněl si, jak naposled přístroj použil. Je možné, že jsou tomu jen dva dny? Ta vzpomínka v něm vyvolala hmatatelný pocit děsu. Někdo se chystal ho zabít tady v té místnosti, kde zavraždili Carol.

Najednou si uvědomil, že ani nepomyslel na pacienty, které léčil jedno dopoledne v týdnu na veřejné klinice. Pravděpodobně proto, že vraždy se točily spíš kolem téhle ordinace, než kolem nemocnice. Přesto... Přešel k části skříněk označených KLINIKA, prohlédl si nějaké z pásků a nakonec si jich vybral asi pět. Natočil první na magnetofon.

Rose Grahamová:

„... nehoda, pane doktore. Nancy hodně brečí. Vždycky se hodně nakňourala, tak kdjjž jí praštím, je to pro její dobro, víte?“

„Snažila jste se někdy přijít na to, proč Nancy hodně pláče?“ ptal se Juddův hlas.

„Protože je rozmazlená. Její táta jí děsně rozmazlil, a pak vod nás útek. Nancy dycky visela na tátovi, ale řekněte mi, jak jí asi Harry miloval, dyž vod nás dokázal takle utýct?“ „Vy jste s Harrym nebyli oddáni, že ne?“

„No, myslím, že se tomu říká bejt spolu na hromádce. Chtěli jsme se vzít.“

„Jak dlouho jste spolu žili?“

„Štyry roky.“

„Jak dlouho potom, co vás Harry opustil, jste zlomila Nancy tu ruku?“

„Asi tak za tejdsn. Nechtěla jsem jí tu ruku zlomit. Jenomže vona ne a ne přestat kňourat, tak jsem nakonec popadla tu tyč vod záclony a začala jsem jí mlátit.“

„Myslíte si, že Harry miloval Nancy víc než vás?“

„Ne. Harry byl do mě blázen.“

„Tak proč myslíte, že vás opuslil?"

„Protože to byl mužskej. A víte, co jsou to mužský! Zvířata! Všichni jste zvířata! Všecky by vás měli povraždit jak prasata!" Vzlykání.

Judd vypnul magnetofon a přemýšlel o Rose Grahamové. Byl to psychotický misantrop a už dvakrát své šestileté dítě málem ubila. Ale způsob provedení těch dvou vražd neodpovídal psychóze Rose Grahamové.

Nasadil další pásek z kliniky.

Alexander Fallon:

„Pane Fallone, policie tvrdí, že jste napadl pana Championa nožem."

„Dělal jsem jen, co mi řek."

„Někdo vám řekl, že máte pana Championa zabít?"

„On mi to řek."

„On?"

„Bůh."

„Proč vám Bůh řekl, abyste ho zabil?"

„Protože Champion je špatnej člověk. Je to herec. Viděl jsem ho na divadle. Líbal tu ženskou. Tu herečku. Před všema těma lidma. Líbal jí a..."

Ticho.

„Pokračujte."

„Šáhnul jí na - kozu."

„To vás rozčililo?"

„Jistě! To mě děsně rozčílilo. Nechápete, co to znamená? Musel s ní tělesně vobcovat! Když jsem vyšel z toho divadla, připadal jsem si, jak kdybych právě vyšel ze Sodomy a Gomory. Museli bejt potrestaný."

„Tak jste se rozhodl, že ho zabijete."

„Já jsem se nerozhodnul. Vo tom rozhodnul Bůh. Já jenom proved Jeho rozkaz."

„Často k vám Bůh promlouvá?"

„Jen když je potřeba udělat pro Něj ňákou práci... Vybral si mě za Svůj nástroj, protože já jsem čistej. A víte, proč jsem čistej? Víte, co člověka na světě nejvíc vočišťuje? Když zabíjí špatný lidi!"

Alexander Fallon. Pětatřicet, pracoval na částečný úvazek u pekaře. Poslali ho na šest měsíců do ústavu pro duševně choré, a pak ho pustili. Že by mu Bůh řekl, aby zničil homosexuála Hansona, bývaloú prostitutku Carol a Judda, jejich dobrodince? Judd si řekl, že to je nepravděpodobné. Fallo-novy myšlenkové pochody probíhaly v krátkých, bolestných křečích. Ten, kdo naplánoval tyhle vraždy, měl prvotřídní organizační vlohy.

Přehrál si ještě několik dalších pásků z kliniky, ale žádný z nich neodpovídal tomu typu. Ne. Nebyl to žádný z pacientů na klinice.

Znovu si prošel záznamy v ordinaci a jedno jméno ho zaujalo.

Skeet Gibson.

Nasadil pásek.

„Brý ráno, pane doktor. Že jsem vám ale nachystal dneska nádhernej den!“

„Dneska se cítíte dobře?“

„Dybych se cejtil eště lip, už by mě museli zavřít do cvo-kárny. Stihnul jste včera večer mou šou?“

„Ne. Bohužel, nemohl jsem.“

„Byl to stejně propadák. Jack Gould o mě řek - nejoblíbenější komik na světě. No a já se přece nemůžu hádat s někým jako je Jack Gould. Měl jste slyšet to publikum! Tleskali jak blázni! A víte, co to dokazuje?41

„Že si správně přečetli, kde mají tleskat?"

„Vy jste teda koumák, to vám povím! To se mi líbí -psychouš se smyslem pro humor. Předtím, to byla votrava. Ty fousy mi vážně vadily."

„Proč?"

„Protože to byla dáma!"

Hlasitý smích.

„To jste se chytnul, co? Ale vážně, lidičky, dneska mám děsně príma pocit, protože jsem právě slíbil milión dolarů -přepočítejte si to: milión doláčů - na pomoc děckám v Biafře.“

„To se nedivím, že se cítíte dobře."

„No to bych řek. Je to na prvních stránkách novin všude po světě."

„Je to důležité?"

„Co tím chcete říct, jestli je to důležitý? Kolik chlapů by slíbilo takovej balík? Tím už se člověk může vytáhnout, ne? Jsem rád, že si můžu dovolit přislíbit takovejch peněz."

„Pořád říkáte přislíbit. Chcete tím říct dáil“

„Přislíbit - dát - jakej je v tom rozdíl? Přislíbíte milión -dáte pár tisíc - a líbaj vám za to prděl... Říkal jsem vám, že mám dneska výročí? “

„Ne. Gratuluju.“

„Díky. Patnáct skvělejch let. Vy jste se zatím se Sally neseznámil. Je to ta nejmilejší holka, co kdy chodila po tom božím světě. Já měl vážně v manželství štěstí. Víte, co dokážou příbuzný udělat za peklo? Sally má dva bráchy, Bena a Charleyho. Už jsem vám o nich vykládal. Ben je hlavní scenárista mý šou v televizi a Charley je můj producent. Jsou to hlavičky. Už sedm let dělám ten televizní pořad. A pořád patříme k těm deseti nejvoblíbenějším. Že se mi to ale povedlo, takhle šikovně se přiženit, co? Většina ženskejch ztloustne a přestane vo sebe dbát, hned jak uloví manžela. Ale Sally, to vám povím, ta je dneska víc šlank, než když jsme se brali. Hotová dáma! ... Nemáte cigaretu?"

„Prosím. Myslel jsem, že jste toho nechal."

„Jen jsem si chtěl dokázat, že ještě mám tu vůli, tak jsem přestal. Teď kouřím, protože mám chuť... Včera jsem podep-sal novou dohodu s televizí. Pěkně jsem je doběh. Už budem končit?"

„Ne. Jste netrpělivý, Skeete?"

„Abych řek pravdu, kamaráde, jsem na tom tak dobře, že vážně nevím, proč sem ještě lezu?"

„Žádné problémy?"

„Já a problémy? Svět je tu pro mě a já jsem diamantovej král. Musím vám to povědět. Vážně jste mi moc pomoh. Jste můj člověk. S těma prachama, co vyděláte vy, bych se možná moh udělat sám pro sebe, co? ... To mi připomnělo ten vtip vo tom chlápkovi, co chodí k psychoušovi, ale je tak nervózní, že jen leží na tom gauči a neřekne ani slovo. Když uběhne hodina, doktor mu povídá: ,Bude to padesát dolarů.’ Takhle to jde dva roky a ten moula pořád mlčí. Až konečně jednou votevře pusu a povídá: ,Doktore, můžu se vás na něco zeptat?’ - ,Jistě,’ řekne doktor. - .Nepotřeboval byste společníka?’1"

Hlasitý smích.

„Nemáte aspirin nebo něco?"

„Ale ano. Zas vás bolí hrozně hlava?"

„Nic tak hroznýho, abych to nezvlád, k<lmo... Díky. To bude stačit.“

„Z čeho myslíte, že dostáváte tyhle bolesti?"

„To je v naší branži běžný... Dneska odpoledne budem číst novej scénář."

„Znervózňuje vás to?"

„Mě? Proč by ksakru mělo? Z čeho bych měl bejt nervózní? Když jsou vtipy mizerný, udělám ksichtík, mrknu na publikum, a voni mi to zbaštěj. Ať je šou sebepitomější, náš drahej Skeet z toho vždycky vyjde bez šrámu."

„Proč myslíte, že máte tyhle bolesti hlavy každý týden?"

„Jak to kruci mám vědět. Vy máte bejt doktor! Vy mi to máte říct. Neplatím vás za to, abyste tu hodinu seděl na tom vašem tlustým zadku a ptal se mě na hromadu stupidních věcí. Do prčic, jestli idiot jako vy nedovede ani zbavit člověka bolení hlavy, neměli by vám dávat volnou ruku, abyste se míchali do života jinejm lidem. Kde jste sebral ten diplom? Na veterině? Nesvěřil bych vám ani ty svoje mizerný kočky. Doktor přes hlavu! Šel jsem k vám jen proto, že mě k tomu Sally dokopala. Byl to ten jedinej způsob, aby mě přestala votravovat. Víte, co je to podle mýho peklo? Bejt ženatej s vošklivou, vychrtlou semetrikou patnáct let. A jestli hledáte ještě ňáký další vobejdy, co byste moh vobrat, vemte si ty její idiotský bráchy, Bena a Charleyho. Ben, můj hlavní scenárista, neví ani,, kterým koncem tužky se píše, a jeho brácha je ještě blbější. Kdyby tak všichni chcípli! Vy si myslíte, že vás mám rád? Jste mizera! Nic se vás netýká, sedíte si tady a na každýho koukáte svrchu. Vy žádný problémy nemáte, co? A víte proč? Protože vy dovopravdy nežijete. Jste mimo. Neděláte nic jinýho, než že si sedíte na tom svým tlustým zadku a kradete peníze nemocnejm lidem.- Ale já si vás najdu, vy hajzle jeden! Prásknu vás..."

Vzlyky.

„Kdybych aspoň nemusel na tu zatracenou čtenou zkoušku."

Ticho.

„No - tak se tu vopatrujte. Nashle příští tejden, zlato."

Judd vypnul magnetofon. Skeeta Gibsona, nejmilovanějšího komika Ameriky, měli dát do ústavu už před deseti lety. Jeho koníčkem bylo. jednak mlátit mladé blondýnky z varieté, a pak taky zaplétat se do barových rvaček. Skect byl malý, ale začínal jako zápasník a umčl zraňovat. Jednou z jeho oblíbených zábav bylo chodit do barů přihřátého bratrstva a lákat nic netušící homosexuály na záchod, kde je ztloukl do bezvědomí. Párkrát už ho sebrala policie, ale incidenty se vždycky ututlaly. Byl to koneckonců přece jen nejoblíbenější americký komik. Skeet byl natolik paranoidní, že by mohl dostat chuť vraždit a v záchvatu vzteku byl s to zabít. Judd se však nedomníval, že měl v sobě tolik chladnokrevnosti, aby provedl takovouhle plánovanou vendetu. A Judd cítil s jistotou, že v tom je klíč k řešení. Ten, kdo se ho pokouší zavraždit, to nečiní v návalu vášně, ale metodicky a chladnokrevně. Šílenec.Který není šílený.

Kapitola 11

Zazvonil telefon. Byla to služba z telefonní centrály. Podařilo se jim dovolat se všem pacientům, kromě Anně Blakeové. Judd telefonistce poděkoval a zavěsil.

Takže Anna sem dneska přijde. Znepokojovalo ho, jak bezdůvodně šťastný se cítil při pomyšlení, že ji uvidí. Nesmí zapomínat, že přijde jen proto, že ji o to jako její lékař požádal. Seděl a přemýšlel o Anně. Tolik toho o ní věděl, a tak málo to bylo!

Nasadil na magnetofon Annin pásek a poslechl si ho. Byla to jedna z jejích prvních návštěv.

„Máte pohodlí, paní Blakeová?“

„Ano, děkuji.--Jste uvolněná?“

„Ano.“

„Máte zaťaté pěsti.“

„Možná jsem trochu nervózní.“

„Kvůli čemu?“

Dlouhé ticho.

„Povězte mi o vašem rodinném životě. Jste vdaná šest měsíců."

„Ano. Jsem vdaná za úžasného človčka. Bydlíme v krásném domě.“

„Jaký je to dům?11

„Jako na venkově ve Francii... Rozkošné staré místo. Vede k němu dlouhá, točitá příjezdová cesta. Vysoko na střeše je legrační starý bronzový kohout, kterému chybí ocas. Myslím, že mu ho ustřelil nějaký lovec už hodně dávno. Máme asi pět akrů, většinou zalesněných. Chodím na dlouhé procházky. Je to jako bychom žili na venkově.1'

„Máte venkov ráda?11

„Moc.11

„A váš muž?11

„Myslím, že taky.11

„Člověk si většinou nekupuje pět akrů na venkově, pokud ho nemá doopravdy rád.11

„Miluje mě. Byl by to koupil pro mě. Je skutečně velmi štědrý.11

„Popovídejme si o něm.11

Ticho.

„Je fešák?11

„Anthony je velmi pohledný.11

Judd pocítil iracionální a neprofesionální žárlivost.

„Vyhovujete si fyzicky?11 Jako když se jazykem dotýkáte bolavého zubu.

„Ano.11

Věděl, jaká by byla v posteli: vzrušující, ženská a oddaná. Prosím tě, nech už toho, pomyslel si.

„Chcete děti?11

„Ano, jistě.11

„Váš muž taky?11

„Anc samozřejmě.11

Dlouhé ticho vyplněné jen hedvábným šustěním pásku. Potom:

„Paní Blakeová, přišla jste ke mně, protože máte, jak jste řekla, velmi vážný problém. Týká se vašeho manžela, že?11

Ticho.

„Já tedy předpokládám, že ano. Už jste mi řekla, že se milujete, jste oba věrní, oba chcete děti, máte krásný domov, váš muž je úspěšný, hezký a rozmazluje vás. A jste svoji teprve šest měsíců. Případů mi to bohužel jako ten starý vtip: Co mám za problém, doktore?"

Opět následovalo ticho, až na neosobní jemné vrčení pásku. Konečně promluvila. „Je... je pro mě nesnadné o tom mluvit. Myslela jsem si, že to dokážu probrat s někým cizím, ale“ - živě si pamatoval, jak se otočila na gauči, aby na něj upřela ty velké, záhadné oči - „je to těžší. Víte," mluvila teď rychleji, snažila se překonat překážky, které ji nutily mlčet, „něco jsem zaslechla a... a snadno jsem si mohla udělat chybný závěr."

„Má to co dělat s osobním životem vašeho muže? Nějaká žena?"

„Ne."

„Jeho práce?"

„Ano..."

„Domnívala jste se, že vám v něčem zalhal? Nebo se snažil někoho podvést v obchodním jednání?"

„Něco takového."

Teď už si byl Judd jistější. „A zpochybnilo to vaši důvěru k němu. Ukázal se vám z té stránky, z jaké jste ho nikdy předtím neznala."

„Ne, nemůžu o tom mluvit. Už z toho, že tu jsem, mám pocit nevěry. Prosím vás, pane doktore, dneska už se mě na nic neptejte."

A tím skončilo to sezení. Judd vypnul magnetofon.

Takže Annin muž někoho podfouknul. Možná nepřiznal nějaké daně. Nebo někoho dohnal k bankrotu. Je jen přirozené, že to Anně vyvedlo z míry. Je to citlivá žena. Její víra ve vlastního muže nutně musí být otřesena.

Představil si Annina manžela jako možného podezřelého. Dělal do stavebnictví. Judd se s ním nikdy nesetkal, ale ať se zapletl do jakéhokoli obchodního problému, nemohlo to ani při té nejodvážnčjší fantazii zasahovat Johna Hansona a Ca-rol Robertsovou.

A co samotná Anně? Že by byla psychopat? Vražedný maniak. Judd se opřel dozadu a snažil se přemýšlet o ní objektivně.

Nevěděl o ní nic, než to, co mu sama řekla. Možná si to všechno vymyslela, ale co by tím získala? I kdyby tohle byla ta nejpromyšlenější šaráda k zamaskování vraždy, musel by tu být motiv. Vzpomínka na její tvář a hlas zaplavila celou jeho mysl a on věděl, že s tímhle ona nemůže mít nic společného. Na to by vsadil krk. Ironie toho rčení mu vnutila úsměv.

Šel si pro pásky Teri Washburnové. Třeba v nich je něco, čeho si nevšiml.

Na vlastní žádost sem v poslední době Teri chodila častěji. Byl tu nějaký nový tlak, s nímž se mu zatím nesvěřila? Kvůli jejímu neutuchajícímu zájmu o sex bylo nesnadné přesně určit, jestli dělá pokroky. Ale přesto - proč si tak najednou a naléhavě vyžádala víc času u něj?

Judd si vybral namátkou jeden její pásek a pustil si ho.

„Popovídejme si o vašich manželstvích, Teri. Jste popáté vdaná. “

„Pošestý, ale kdo by to počítal?"

„Byla jste svým manželům věrná?"

Smích.

„Vy si ze mě děláte srandu! Na světě není mužskej, kterej by mě ukojil. Je to otázka fyzickýho ustrojení."

„Co myslíte tím fyzickým ustrojením?"

„Myslím, že jsem tak stavěná. Ta moje je prostě tak žhavá, že musí bejt pořád plná."

„Tomu věříte?"

„Že musí bejt pořád plná?44 i* „Že jste po fyzické stránce odlišná od jiných žen?"

„Jasně. To mi řekl doktor z filmovýho ateliéru. Má to co dělat se žlázama, nebo co.“ Pauza. „To byl mizernej milovník."

„Viděl jsem všechny vaše nálezy. Fyziologicky je vaše tělo ve všech ohledech normální."

„Do háje s nálezama, Charley. Proč to nevyzkoumáte sám?"

„Byla jste někdy zamilovaná, Teri?"

„Mohla bych se zamilovat do vás."

Ticho.

„Netvařte se tak. Nemůžu si pomoct. Řekla jsem vám to. Jsem tak prostě stavěná. Pořád jsem při chuti."

„Věřím vám. Jenže to nehladoví vaše tělo, ale vaše city."

„Moje city nikdy nešoustaly. Nechcete to zkusit?"

„Ne."

„Co teda chcete?“

„Chci vám pomoct.'"

„Co abyste šel sem a sednul si ke mně?"

„Tak to bude pro dnešek vše."

Judd vypnul magnetofon. Vzpomněl si na hovor, který spolu vedli, když mu Teri povídala o své hvězdné kariéře a on se jí zeptal, proč odešla z Hollywoodu.

„Dala jsem facku ňákýmu vobejdovi na vožralým večírku," řekla. „Ukázalo se, že to byl sám velkej šéf. Vylítla jsem z Hollywoodu zrovna na tu svou polskou prdel."

Judd dál nepátral, protože tehdy se víc zajímal o její rodinu, a to téma už se znovu neobjevilo. Teď na něj dotírala malá pochyba. Měl to zkoumat víc. O Hollywood se vždycky zajímal asi tak jako se dr. Louis Leakey nebo Margaret Meadová můžou zajímat o domorodce z Patagonie. Kdo by znal Teri Washburnovou, slavnou hvězdu?

Filmem byla posedlá Nora Hadleyová. Judd viděl sbírku filmových časopisů u nich doma a dobíral si kvůli nim Petera. Nora celý jeden večer obhajovala Hollywood. Zvedl sluchátko a vytočil číslo.

Telefon zvedla ona.

„Ahoj," řekl Judd.

„Judde!" Měla milý a přátelský hlas. „Voláš, kdy přijdeš na tu večeři."

„Brzy, brzy."

„To bych ti radila," řekla. „Slíbila jsem to Ingrid. Je krásná."

Zcela určitě. Ale ne tak jako Anně.

„Ještě jednou nepřijdeš na schůzku s ní, a budem ve válečným stavu se Švédském.

„Víckrát se to nestane."

„Už ses dostal z té nehody?"

„Ano."

„To bylo něco děsného."

Nora jako by nad něčím váhala. „Judde... jde o ty vánoce. Byli bychom oba moc rádi, kdybys byl u nás. Prosím."

Pocítil staré známé sevření hrudi. Takhle to probíhalo rok co rok. Peter a Nora byli jeho nejmilejšími přáteli,moc je trápilo, že trávil každé vánoce sám. Chodil po ulici mezi neznámými lidmi, ztrácel se v cizím davu. Nutil sve tělo k pohybu, až už byl tak vyčerpán, že nebyl schopen myslet. Jako by se účastnil nějaké černé mše za mrtvé a dopřál v tu chvíli zármutku, aby se ho zcela zmocnil, rval ho, zraňoval a očišťoval nějakým starodávným rituálem, který nebyl schopen nijak ovládnout. Dramatizuješ to, řekl si unaveně.

„Judde..."

Odkašlal si. „Promiň, Noro.“ Věděl, jak moc jí na tom záleží. „Možná napřesrok. “

Snažila se, aby na jejím hlase nebylo znát zklamání. „Jistě. Řeknu to Peterovi.“

„Díky.“ Najednou si vzpomněl, proč vlastně volal. „Noro -víš, kdo je Teri Washburnová?“

„Teri Washburnová? To myslíš tu hvězdu? Proč se ptáš?“

„Vi-viděl jsem ji dneska dopoledne na Madison Avenue.“

„Osobně? Opravdu?" Byla jako dychtivé dítě. „Jak vypadala? Staře? Mladě? Hubená? Tlustá?"

„Vypadala dobře. Bývalá to dost velká hvězda, ne?"

„Dost velká? Teri Washburnová byla ta největší - a to na každý způsob, jestli víš, jak to myslím."

„Co prosím tě přimělo dívku jako byla ona odejít z Hollywoodu?"

„No, ono se nedá doslova říct, že odešla. Vykopli jí."

Takže Teri mu řekla pravdu. Judd se cítil lip.

„Vy doktoři žijete s hlavou v písku, co? Teri Washburnová se zapletla do jednoho z největších skandálů, který kdy Hollywood zažil."

„Vážně?" řekl Judd. „Co se stalo?"

„Zavraždila svýho milýho."

Kapitola 12

Znovu začalo sněžit. Z ulice o patnáct poschodí níž sem doléhaly zvuky dopravy tlumené bílými, vatovými vločkami tančícími v ledovém větru. V osvětleném okně kanceláře naproti přes ulici viděl rozmazanou tvář sekretářky, roztéka-jící se po skle.

„Noro, víš to úplně jistě?“

„Když přijde řeč na Hollywood, já jsem chodící encyklopedie, zlato. Teri žila s šéfem ateliérů Continental, ale bokem ještě měla nějakýho asistenta režie. Jednoho večera ho nachytala při nevěře a ubodala ho k smrti. Šéf ateliérů měl hodně co dělat a musel podplatit hodně lidí, aby se to ututlalo a řeklo se tomu nehoda. Podmínkou toho ujednám ale bylo, že Teri vypadne z Hollywoodu a už se nikdy nevrátí. A taky se nevrátila. “

Judd omámené zíral na telefonní sluchátko.

„Judde, jsi tam?“

„Jsem tady.“

„Není s tebou něco?“

„Kde jsi tohle všechno slyšela?"

„Slyšela? Bylo to ve všech novinách a v časopisech o filmu. To věděl každý."

Kromě něho. „Díky, Noro," řekl. „Pozdravuj ode mě Petera." Zavěsil.

Takže, to byl ten „banální incident". Teri Washburnová zavraždila člověka a nikdy se mu o tom nezmínila. A když už vraždila jednou...

Zamyšleně vytáhl zápisník a napsal si „Teri Washburnová".

Zazvonil telefon. Judd ho zvednul. „Doktor Stevens..."

„Jenom jsem chtěl vědět, jestli jste v pořádku." Byl to detektiv Angeli. Stále ještě měl ochraptělý hlas z nachlazení.

Judda zaplavil pocit vděčnosti. Někdo je na jeho straně.

„Něco nového?"

Judd zaváhal. Neviděl důvodu, proč by měl o té bombě pomlčet.

„Pokusili se znovu." Judd řekl Angelimu o Moodym a bombě, která “byla umístěna v jeho autě. „To by mělo přesvědčit McGreavyho,"uzavřel.

„Kde je ta bomba?" vzrušeně se zeptal Angeli.

Judd zaváhal. „Už je rozmontovaná."

„Cože je?44 zeptal se Angeli nevěřícně. „Kdo to provedl?"

„Moody. Myslel si, že to nevadí."

„Nevadí! Od čeho si myslí, že je tu policie? Mohli jsme iřeba určit, kdo tam tu bombu dal, jen kdybychom se na ni podívali. Máme celou kartotéku M. O."

„M. 0.7“

„Modus operandi. Lidi dělají určitým navyklým způsobem. Když něco udělají tak a tak poprvé, je tu šance, že to budou dělat stejně dál - vám to nemusím vykládat.“

„Ne,“ řekl Judd zamyšleně. To Moody určitě věděl. Měl snad nějaký důvod k tomu, že nechtěl bombu McGreavymu ukázat?

„Pane doktore - jak jste si najal Moodyho?“

„Našel jsem ho v telefonním seznamu.“ Už jak to říkal, to znělo směšně.

Slyšel, jak Angeli polkl. „Takže o něm vlastně nevíte ale vůbec nic.“

„Vím, že mu důvěřuju. Proč?“

„V týhle chvíli,“ řekl Angeli, „byste myslím neměl důvěřovat nikomu.41

„Ale není přece nikterak možné, aby měl Moody s tímhle něco společného. Probůh! Vždyť jsem si ho namátkou vybral z telefonního seznamu.

„Je mi jedno, kde jste ho sebral. Tady něco nehraje. Moody říká, že nachystal past na toho, kdo jde po vás, ale ta past nesklapne, dokud nebude návnada chycená, abysme to nemohli nikomu přišít. Taky vám ukáže bombu ve vašem autě, kterou tam moh dát sám. A získá si tím vaši důvěru. Je to tak?44

„Asi byste se na to mohl takhle dívat, řekl Judd. „Ale -“

l3?ystá

me.“

„Možná váš přítel Moody ví, o čem mluví, a možná to taky na vás. Chci, abyste dál dělal jakobynic, než to zjistí-

Že by Moody byl proti němu? Tomu nemůže věřit. A přece, vzpomněl si na své dřívější pochybnosti, kdy si sám myslel, že ho Moody posílá do pasti.

„Co chcete, abych udělal?44 zeptal se Judd.

„Co kdybyste odjel z města? Myslím teď doopravdy

„Nemůžu odjet od pacientů.44

„Doktore Stevensi

„Krom toho,44 dodal Judd, „vlastně by se tím nic neřešilo, nebo ano? Nevěděl bych ani, před čím utíkám. Až bych se vrátil, začalo by to všecko znova.44

Chvilku bylo ticho. „Na tom něco je.44 Angeli si povzdechl a ozval se sípot. Podle hlasu byl pěkně zřízený. „Kdy čekáte, že se zas Moody ozve?44

„Nevím. Myslí si, že už tak trochu přišel na to, kdo za tím vším je.“

„Napadlo vás, že ten, kdo je za tím vším, může Moodymu platit mnohem víc než vy?“ Angeliho hlas zněl naléhavě. „Jestli si s vámi dá někde spicha, zavolejte mi. Budu ještě tak den dva doma v posteli. Rozhodně se s ním nescházejte sám, doktore! “

„Děláte případ z ničeho,“ odporoval Judd, „jen proto, že Moody odstranil bombu z mého auta

„Je toho víc,“ řekl Angeli. „Mám tak trochu tušáka, že jste nekápnul na toho pravýho.“

„Zavolám vám, až se ozve,“ slíbil Judd. Zavěsil celý otřesený. Nepřehání to Angeli s tím podezíráním? Je pravda, že s tou bombou mohl Moody lhát, aby si získal Juddovu důvěru. Pak by další krok byl snadný. Teď by stačilo, aby Juddovi zavolal a nechal ho přijet na nějaké odlehlé místo, že tam pro něj má důkaz. A pak... Judd se zachvěl. Že by se v Moodym tak spletl? Vzpomněl si na svou reakci, když ho viděl poprvé. Myslel si tehdy, že ten člověk je neschopný a ne moc chytrý. Pak zjistil, že to domácké vzezření je fasáda, která skrývá bystrý a inteligentní mozek. Ale to ještě neznamenalo, že se Moodymu dá věřit. A přece... Uslyšel někoho u dveří kanceláře a podíval se na hodinky. Anně! Rychle uzamkl pásky, přešel ke dveřím do chodby a otevřel je.

Anně stála v chodbě. Měla na sobě elegantně ušitý tmavomodrý kostým a malý klobouček, který rámoval tvář. Zasněně byla zabraná do svých myšlenek a nevěděla, že se na ni Judd dívá. Pozorně si ji prohlížel, nechal na sebe působit její krásu, snažil se najít nějakou nedokonalost, nějaký důvod k tomu, aby si mohl říct, že by pro něj nebyla ta pravá, že jednoho dne najde někoho, kdo se k němu bude víc hodit. Kyselé hroznyr Otcem psychiatrie není Freud, ale Ezop.

„Dobrý den,“ řekl.

Vzhlédla trochu polekaně. Pak se usmála. „Dobrý den.“

„Pojďte dál, paní Blakeová.“

Protáhla se kolem něj do místnosti, její pevné tělo se otřelo o jeho. Otočila se a upřela na něj ty neuvěřitelné fialkové oči. „Našli toho řidiče, co vás porazil?“ Ve tváři měla starost, opravdový zájem.

Opět pocítil to šílené nutkání všechno jí vypovědět. Ale věděl, že nemůže. Při nejlepším by to byl laciný trik, jak si získat její účast. A při nejhorším by ji to mohlo vystavit nějakému neznámému nebezpečí.

„Ještě ne.“ Ukázal na křeslo.

Anně si prohlížela jeho tvář. „Vypadáte unaveně. Neměl jste ještě zůstat doma?“

Bože. Nejspíš by tu účast ani nevydržel. Aspoň ne teď. A ne od ní. Řekl: „Je mi dobře. Všechny dnešní návštěvy jsem zrušil. K vám se ale nemohli dovolat.“

Na tváři se jí mihl úzkostný výraz. Lekla se, že je tu nevhod. Anně - nevhod. „To mě moc mrzí. Kdybyste radši, abych odešla...“

„Prosím ne,“ řekl honem. „Jsem rád, že se k vám nedovo-lali.“ Dneska ji vidí naposled. „Jak se cítíte?“

Zaváhala, chtěla něco říct, pak si to rozmyslela. „Trochu zmateně.11

Zvláštně se na něj dívala a v tom pohledu bylo cosi, co rozeznívalo slabý, dávno zapomenutý akord, na který se teď skoro, ale ne úplně, rozpomněl. Cítil teplo, které od ní plynulo, silnou fyzickou touhu - a náhle si uvědomil, co dělá. Přisuzuje jí svoje vlastní city. A na chvíli se tím nechal oklamat, jako student prvního ročníku psychiatrie.

„Kdy odjíždíte do Evropy?“ zeptal se.

„Na Boží hod ráno.“

„Jen vy a váš manžel?“ Měl pocit blábolícího idiota, který dokáže říkat jen banality. Babbitt, když má špatný den.

„Kam pojedete?“

„Stockholm-Paříž-Londýn-Řím.“

Jak rád bych vám ukázal Řím, pomyslel si Judd. Strávil tam rok na stáži v americké nemocnici. Blízko zahrad Tivoli bývala fantastická restaurace Cybele, vysoko na vršku hned vedle starobylého pohanského svatostánku, kde jste mohli sedět na slunci a dívat se, jak stovky divokých holubů po-temňují oblohu nad tečkovanými útesy.

A Anně se chystá do Říma se svým manželem.

„Budou to druhé líbánky,“ řekla. V hlase jí znělo jisté napětí, tak slabě, že si to taky třeba mohl vymyslet. Necvičené ucho by to ani nezaslechlo.

Judd se na ni zadíval pozorněji. Působila klidně, normálně, ale pod kůží v ní cítil napětí. Jestli tohle je obrázek mladé .

zamilované dívky, která se chystá do Evropy na druhé líbánky, pak tam kousek chybí.

A najednou věděl, co to je.

Anně se vůbec netěšila. Nebo jestli ano, pak ten cit pokrýval nános nějaké silnější emoce. Smutek? Lítost?

Uvědomil si, že na ni civí. „Jak - jak dlouho budete pryč?“ Už zas ten Babbitt.

Po rtech jí přelétl slabý úsměv, jako by věděla, co Judd dělá. „Nevím jistě,“ odpověděla vážně. „Anthony nemá zatím určitější plán."

„Aha.“ Shlédl dolů na koberec, bylo mu bídně. Musí to skončit. Nemůže nechat Anně odejít s pocitem, že ze sebe udělal pošetilce. Poslat ji teď pryč. „Paní Blakeová...“ začal.

„Ano?“

Snažil se mluvit lehkým tónem. „Vlastně jsem vás sem pozval pod falešnou záminkou. Nebylo nutné, abyste sem chodila znovu. Jen jsem se chtěl - rozloučit."

Kupodivu a nepochopitelně něco z toho jejího napětí jako by povolilo. „Já vím," řekla tiše. „Taky jsem se chtěla rozloučit." Něco v jejím hlase ho zase upoutalo.

Zvedala se. „Judde..." Podívala se na něj, upřela na něj oči a v těch očích uviděl, co musela ona vidět v jeho.

Byl to zrcadlový odraz proudu tak silného, že byl skoro fyzický. Vykročil k ní, pak se zastavil. Nemůže ji vystavit nebezpečí, které hrozilo ze všech stran jemu.

Když konečně promluvil, hlas zněl skoro vyrovnaně. „Pošlete mi pohled z Říma."

Dlouhou chvíli se na něj dívala: „Dejte na sebe prosím pozor, Judde."

Přikývl, protože si netroufal promluvit.

A byla pryč.

Telefon třikrát zazvonil, než si toho Judd všiml. Zvedl ho.

„To jste vy, doktůrku?" Byl to Moody. Jeho hlas na něj z telefonu téměř vyskakoval a sršel vzrušením. „Jste sám?"

„Ano."

V Moodyho vzrušení bylo cosi podivného, co Judd nedokázal tak docela určit. Opatrnost? Strach?

„Doktůrku - vzpomínáte si, jak jsem vám povídal, že už tuším, kdo za tím vším může bejt?"

„Ano...“

„Měl jsem pravdu.“

Judd pocítil krátké zamrazení. „Vy víte, kdo zavraždil Hansona a Carol?“

„Jo. Vím kdo. A vím proč. Jste na řadě, doktore.“

„Řekněte mi

„Ne po telefonu,“ řekl Moody. „Radši bysme se někde měli sejít a probrat to. Přijďte sám.“

Judd zíral na sluchátko v ruce.

PŘIJĎTE SÁM.

„Posloucháte mě?“ ptal se Moodyho hlas.

„Ano,“ řekl rychle Judd. Co to říkal Angeli? Rozhodně se s ním nescházejte sám. „Proč se nemůžeme sejít tady?“ zeptal se, aby získal čas.

„Myslím, že mě sledují. Podařilo se mi je setřást. Volám z masokombinátu Five Star. Je to na Třiadvacátý ulici, západně od Desáté Avenue, blízko doků.“

Judd pořád ještě nemohl uvěřit tomu, že by na něj Moody chystal past. Řekl si, že si ho vyzkouší. „Vezmu s sebou Angeliho.“

Moodyho hlas zněl příkře. „Nevoďte sem nikoho. Přijďte sám.“

A je to tady.

Judd pomyslel na tlustého malého Buddhu na druhém konci. Jeho bezelstný přítel, který si účtoval padesát dolarů denně, plus výlohy, aby zosnoval jeho zavraždění.

Judd se snažil ovládat svůj hlas. „Dobře tedy,“ řekl. „Budu tam hned.“ Na rozloučenou se pokusil ještě o jeden výpad. „A vy si opravdu myslíte, že máte jistotu, kdo za tím je, Moody?“

„Naprostou, doktůrku. Říká vám něco Don Vinton?“ A Moody zavěsil.

Judd tam stál a snažil se vyznat v té změti pocitů, které ho ovládly. Vyhledal Angeliho telefonní číslo domů a vytočil je. Zazvonilo to pětkrát a Judd najednou dostal panický strach, že třeba Angeli není doma. Odvážil by se jít za Moodym sám?

Pak uslyšel Angeliho huhňavý hlas. „Prosím?“

„Judd Stevens. Právě volal Moody. “

Ángeli zbystřil. „Co říkal?“'

Judd zaváhal, protože pocítil poslední stopy bezdůvodné věrnosti a - ano, náklonnosti - k tomu chvástavému tlustému mužíkovi, který kul proti němu pikle, aby ho nechal chladnokrevně zavraždit. „Požádal mě, abych za ním přišel do masokombinátu Five Star. Je to na Třiadvacáté ulici blízko Desáté Avenue. Řekl mi, ať tam jdu sám.“

Angeli se nevesele zasmál. „No to bych řek. Ani se nehněte od sebe z ordinace, doktore. Zavolám poručíka McGrea-vyho. My dva si vás vyzvednem.“

„Dobře,“ řekl Judd. Pomalu zavěsil. Norman Z.Moody. Ten šprýmovný Buddha z telefonního seznamu. Judd pocítil náhlý nevysvětlitelný smutek. Měl Moodyho rád. A věřil mu. A Moody na něj číhá, aby ho zabil.

Kapitola 13

Dvacet minut nato odmykal Judd dveře Angelimu a poručíkovi McGreavymu. Angeli měl zarudlé a uslzené oči. Chraptěl. Judd pocítil chvilkovou výčitku, že ho vytáhl z postele. McGreavy mu místo pozdravu krátce nevraživě pokývl.

„Řekl jsem poručíkovi McGreavymu, že vám Norman Moody volal," povídá Angeli.

„Jo. Tak se podíváme, co to všecko má ksakru znamenat," řekl na to McGreavy kysele.

Za pět minut poté už uháněli neoznačeným policejním autem na západní stranu New Yorku. Angeli řídil. Mírné sněžení ustalo a tenké paprsky odpoledního slunce ustoupily tíživé pokrývce, bouřkových mračen pádících po obloze Manhattanu. V dálce se objevil jasný, klikatý blesk, a pak silně zahřmělo. Kapky deště začaly skrápět přední sklo. Jak jelo auto dál směrem od středu města, vysoké mrakodrapy ustoupily malým, začouzeným činžákům, natěsnaným vedle sebe, jako by se chránily před krutým chladem.

Auto zabočilo na Třiadvacátou ulici a směřovalo na západ, k řece Hudson. Ocitli se na území skládek, opravárenských dílen a šerých barů, pak následovaly bloky garáží a parkoviště pro velké náklaďáky a přepravní společnosti. Když se auto blížilo k rohu Desáté Avenue, McGreavy nařídil Angelimu, aby zastavil.

„Vystoupíme tady.“ McGreavy se otočil k Juddovi. „Řekl Moody, jestli bude někdo s ním?“

. „Ne."

McGreavy si rozepnul kabát a přesunul služební revolver z pouzdra do kapsy kabátu. Angeli udělal totéž. „Držte se za námi,“ nařídil McGreavy Juddovi.

Muži se dali do pohybu, s hlavou skloněnou proti dešti hnanému větrem. Asi tak v polovině bloku došli k zchátrale vyhlížející budově s opršelým nápisem nade dveřmi:

MASOKOMBINÁT FIVE STAR

Nebyla tam žádná auta ani náklaďáky nebo rozsvícená světla, žádná známka života.

Detektivové přešli ke dveřím, každý z jedné strany. McGreavy zkusil dveře. Byly zamčené. Rozhlédl se kolem, ale neviděl žádný zvonek. Poslouchali. Ticho, jen déšť bylo slyšet.

„Vypadá to, že je zavřeno,“ řekl Angeli.

„Patrně ano,“ odpověděl McGreavy. „Pátek před vánocemi - většina podniků končí v poledne. “

„Musí tu někde být vchod, kde nakládají."

Judd následoval oba detektivy, když se opatrně dali směrem ke konci budovy a snažili se vyhnout při tom loužím. Přišli k uličce, na jejímž konci uviděli nakládací plošinu s opuštěnými náklaďáky stojícími před ní. Nikde se nic nedělo. Pustili se vpřed, až došli k plošině.

„O.K.,“ řekl McGreavy Juddovi. „Ozvěte se mu.“

Judd váhal, měl pocit bezdůvodného smutku z toho, že zrazuje Moodyho. Pak zavolal: „Moody!“ Jedinou odpovědí bylo mrouknutí rozzlobeného kocoura, kterého vyrušil z hledání suchého útočiště. „Pane Moody!"

Nahoře na plošině byly velké dřevěné zasunovací dveře, kterými se dodávky přesouvaly zvnitřku skladiště k místu, kde se nakládaly. Na plošinu nevedly žádné schody. McGreavy se vytáhl nahoru s překvapivou mrštností vzhledem k svému rozložitému tělu. Po něm Angeli, pak Judd. Angeli

přešel k posuvným dveřím a strčil do nich. Byly odemčené. Vrata se rozevřela s hlučným, vřeštivým protestem. Kocour v naději odpověděl a na úkryt docela zapomněl. Uvnitř skladiště byla tma jako v ranci.

„Máš s sebou baterku?" zeptal se McGreavy Angeliho.

„Ne."

„Do hajzlu!"

Opatrně a pomalu postupovali do příšeří. Judd zavolal znovu: „Pane Moody! To jsem já, Judd Stevens."

Neozvalo se nic, kromě vrzání prken v podlaze, jak muži přecházeli přes místnost. McGreavy zahrabal v kapse a vytáhl krabičku zápalek. Jednu zapálil a zvedl. Její slabé, prskající světlo vrhalo komíhavou žlutou zář na cosi připomínajícího obrovskou prázdnou jeskyni. Zápalka vyhořela. „Najdi ksa-kru vypínač," řekl McGreavy. „To byla moje poslední sirka."

Judd slyšel, jak Angeli šmátrá po zdech a hledá vypínač. Judd šel stále dopředu. Neviděl ty druhé dva. „Moody!" zvolal.

Uslyšel Angeliho hlas z druhého konce místnosti. „Tady je vypínač." Ozvalo se cvaknutí - a nic.

„Asi je vypnutý hlavní vypínač," řekl McGreavy.

Judd narazil do zdi. Jak natáhl ruce, aby se chránil, dotkl se prsty západky dveří. Vysunul ji a zatáhl za kliku. Otevřely se masívní dveře a ovanul ho ledový vzduch. „Našel jsem dveře," zavolal. Překročil práh a opatrně postupoval dopředu. Slyšel, jak se dveře za ním zavřely a rozbušilo se mu srdce. I když se to zdálo nemožné, byla tu ještě větší tma než v té předešlé místnosti, jako by vkročil do hlubší temnoty.

„Moody! Moody..."

Zlověstné, tíživé ticho. Moody tam přece musel někde být. Kdyby ne, Judd už ví, co by si myslel McGreavy. Už by to zase bylo o pasáčkovi, který volal: Vlk!

Judd postoupil ještě o krok a najednou ucítil na obličeji studené maso. V úleku uskočil a cítil, jak mu vstávají na krku krátké vlasy. Uvědomil si silný pach krve a smrti kolem sebe. Ve tmě, která ho obklopovala, bylo zlo, jež tu na něj číhalo. Strachy ho začala svědit hlava a srdce mu bilo tak rychle, že stěží dýchal. Třesoucími se prsty šátral po zápalkách v kabátě, vytáhl jednu a škrtnul. V jejím světle uviděl obrovské mrtvé oko hrozivě se vznášející před jeho tváří a musel projít vteřinou šoku, než si uvědomil, že se dívá na poraženou krávu visící na jatečním háku. Krátce zahlédl další zvířecí mrtvoly visící na hácích a obrys dveří v rohu, než zápalka zhasla. Dveře zřejmě vedly do kanceláře. Tam možná na něj čeká Moody.

Judd pokročil dál do inkoustově černé jeskyně směrem k těm dveřím. Znovu pocítil, jak se o něj otřelo to mrtvé zvířecí maso. Rychle ukročil stranou a pořád obezřetně postupoval k těm dveřím. „Moody!“

Kde jen se zdrželi Angeli s McGreavym? Procházel kolem poražených zvířat s pocitem, že s ním někdo s černým smyslem pro humor hraje děsivou, šílenou hru. Ale kdo a proč, to si nedovedl představit. Když už byl blízko dveří, znovu se srazil s visícím tělem.

Zastavil se, aby si rozmyslel směr. Zapálil poslední zápalku. Před ním, naraženo na jateční hák, s odporným šklebem na tváři, viselo tělo Normana Z.Moodyho. Zápalka zhasla.

 Kapitola 14

Ohledání mrtvoly skončilo, muži odešli. Moodyho tělo odnesli a všichni kromě Judda, McGreavyho a Angeliho se vzdálili. Ti tři seděli v malé kanceláři ředitele, vyzdobené několika působivými nahotinkami z kalendáře, starým psacím stolem, otáčecí židlí a dvěma pořadači. Světlo svítilo a elektrické topné těleso hřálo.

Podařilo se jim najít ředitele továrny, nějakého Paula Mo-rettiho, a vytáhnout ho z předvánočního večírku, aby jim odpověděl na pár otázek. Vysvětlil jim, že zaměstnanci dostali volno už v poledne, protože je to sváteční víkend. Zamkl to tu ve dvanáct třicet a podle jeho nejlepšího vědomí a svědomí v tu dobu už nikdo uvnitř nebyl. Pan Moretti byl bojovně opilý a když McGreavy viděl, že už jim k ničemu nebude, nechal ho odvézt domů. Judd sotva vnímal, co se v místnosti děje. Myslel na Moodyho, jak byl plný života a radosti a jakou krutou smrtí zemřel. A také za to cítil vinu. Kdyby do toho nebyl Moodyho zapletl, ten malý detektiv by byl dneska naživu.

Byla skoro půlnoc. Judd unaveně podesáté zopakoval, jak tnu Moody zatelefonoval. McGreavy, celý nahrbený v kabátu, tam seděl, pozoroval ho a zuřivě žmoulal mezi zuby doutník. Konečně promluvil. „Čtete detektivky?"

Judd se na něj překvapeně podíval. „Ne. Proč?"

„Povím vám proč. Myslím si, že jste kapánek moc velkej klaďas, doktore. Od samýho začátku jsem si myslel, že jste v tomhle až po uši. A taky jsem vám to řek. A co se stalo? Najednou je z vás terč místo vraha. Nejdřív mi tvrdíte, že vás porazilo auto a

„Ale to auto ho porazilo,“ připomněl Angeli. 

„Na to by přišel každej zelenáč," odsekl McGreavy. „To moh zařídit někdo, kdo v tom jede tuhle s doktorem." Otočil se znovu k Juddovi. „Pak zavoláte detektivovi Angelimu celej vydřenej, že se vám dva chlapi vloupali do ordinace a pokoušej se vás zabít."

„Ale oni se tam vloupali,“ řekl Judd.

„Ne, nevloupali," štěkl McGreavy. „Použili speciálního klíče." Zostřil hlas. „Říkal jste, že ty klíče byly jen dva -váš a Carol Robertsový."

„Tak to je. Řekl jsem vám to - pořídili si kopii Carolina klíče."

„Vím, co jste mi řek. Nechal jsem udělat zkoušku na parafín. Carolina klíče se nikdo nedotkí, doktore." Udělal pauzu, aby to zabralo. „A protože já mám její klíč - zbývá ten váš, že?"

Judd se na něj beze slova podíval.

„Když jsem vám neskočil na tu teorii maniaka, co se tu potlouká, najmete si detektiva z telefonního seznamu a on šikovně najde bombu u vás v autě. Jenomže já si jí nemůžu prohlídnout, protože už tam není. Pak si řeknete, že je čas předhodit mi další mrtvolu, tak zaranžujete celcj ten tyrttr s Angelim, jak vám jako Moody volal, že se s ním mál# sejít, protože on už má toho záhadnýho cvoka, klétej Vás chce zabít. Ale hádejte, co přijde? My sem dorazím# a Ital dem ho viset na háku."

Judd naštvaně zrudl. „Já nenesu odpovědnost,co se stalo."

McGreavy mu věnoval dlouhý, nevraživý pohled. „Víte, co je jedinej důvod, proč ještě nejste zatčenej? Protože jsem zatím k tomuhle čínskýmu hlavolamu nenašel motiv. Ale najdu ho, doktore. To vám slibuju.“ Vstal.

Judd si náhle vzpomněl. „Moment!“ řekl. „A co Don Vinton?“

„Co s ním má bejt?“

„Moody říkal, že to je ten člověk za tím vším.“

„Znáte někoho, kdo se jmenuje Don Vinton?“

„Ne,“ řekl Judd. „My-myslel jsem, že ho bude znát policie.“

„Já o něm nikdy neslyšel. “ McGreavy se obrátil k Angelimu. Angeli zavrtěl hlavou.

„O.K. Dej pátrat po Donu Vintonovi. Na FBI. Interpol. Policejní ředitelství všech velkejch americkejch měst.“ Podíval se na Judda. „Spokojen?"

Judd přikývl. Ať je za tímhle kdokoli, musí mít už nějaký záznam. Nemělo by být těžké ho najít.

Znovu pomyslel na Moodyho s jeho svéráznými aforismy a bystrou hlavou. Museli ho sledovat, když šel sem. Nebylo pravděpodobné, že by byl řekl o té schůzce někomu dalšímu, protože sám zdůrazňoval nutnost utajení. Aspoň teď znají jméno člověka, kterého hledají.

Praemonitus, praemunitus.

Předem varován, předem obrněn.

Vraždy Normana Z.Moodyho byly příštího rána plné noviny. Judd si jedny koupil cestou do práce. Krátce se o něm zmiňovali jako o svědku, který mrtvolu spolu s policií našel, ale McGreavymu se jinak podařilo celou historii před novináři utajit. McGreavy si nenechá koukat do karet. Co si asi pomyslí Anně, říkal si Judd.

Byla sobota, kdy chodil na kliniku na vizitu. Zařídil si, aby to dnes za něj vzal někdo jiný. Odešel do své ordinace, ve výtahu jel sám, a pak se přesvědčil, jestli někdo nečíhá na chodbě. Bezděčně mu při tom napadlo , jak dlouho dokáže žít s vědomím, že co chvíli padne vrahovi do rukou.

Už asi pětkrát za to dopoledne chtěl zvednout telefon a zeptat se detektiva Angeliho na Dona Vintona, ale pokaždé svou netrpělivost ovládl. Angeli mu určitě zavolá, hned jak bude něco vědět. Judd přemítal o tom, jaký může mít Don Vinton motiv. Mohl by to třeba být pacient, kterého léčil už před léty, možná ještě na stáži. Někdo, kdo měl pocit, že ho Judd poškodil nebo se ho nějak dotkl. Ale nemohl si vzpomenout na žádného pacienta jménem Vinton.

V poledne uslyšel, jak se někdo snaží otevřít dveře z chodby do kanceláře. Byl to Angeli. Z jeho výrazu nevysoudil nic jiného, než že byl ještě unavenější a strhanější. Měl červený nos a popotahoval. Vešel do ordinace a unaveně sebou plácl do křesla.

„Už se vám někdo ozval na toho Dona Vintona?“ zeptal se nedočkavě Judd.

Angeli přikývl. „Už máme telegrafický zprávy od FBI, od všech policejních ředitelů z každýho velkýho americkýho města a z Interpolu.“ Judd čekal se zatajeným dechem. „Nikdo z nich nikdy o žádným Donu Vintonovi neslyšel."

Judd se na Angeliho nevěřícně podíval a pocítil strach kolem žaludku. „Ale to není možné! Přece - někdo ho musí znát. Člověk, který provedl tohle všechno, se neobjeví zničehonic!"

„To řekl McGreavy," znaveně odpověděl Angeli. „Doktore, já s mejma lidma jsme celou noc probírali všecky Dony Vintony na Manhattanu a i jinde v New Yorku. Vzali jsme dokonce i New Jersey a Connecticut." Vytáhl z kapsy nalinkovaný papír a ukázal ho Juddovi. „V telefonním seznamu jsme si našli jedenáct Donů Vintonů, který se píšou s o, čtyři sea dva, co se píšou s i. Zkoušeli jsme to dokonce i jako jedno jméno. Pak jsme ten výběr zúžili na pět možnejch a ty jsme si všechny proklepli. Jeden je ochrnutej. Jeden je kněz. Jeden je místopředseda banky. Jeden z nich je hasič, kterej byl ve službě v době dvou z těch vražd. Pak nám zbejval ten poslední. Prodává domácí zvířata a musí mu bejt skoro osmdesát."

Juddovi vyschlo v krku. Najednou si uvědomil, jak moc nu to spoléhal. Moody by mu určitě to jméno neřekl, kdyby si nebyl jist. A neřekl, že Don Vinton je komplic, řekl, že je za tím vším. Bylo nemyslitelné, aby policie neměla záznam takového člověka. Moody byl zavražděn, protože našel pravdu. A teď když ho odstranili, je Judd docela sám.Síť se zatahuje.

„Je mi líto,“ řekl Angeli.

Judd se podíval na detektiva a najednou si vzpomněl, že Angeli nebyl celou noc doma. „Jsem vám vděčný, že jste se pokusili," řekl upřímně.

Angeli se naklonil. „Víte naprosto jistě, že jste Moodyho slyšel dobře?"

„Ano." Judd zavřel oči, aby se mohl lépe soustředit. Ptal se Moodyho, jestli má jistotu, kdo za tím opravdu je. Znovu uslyšel Moodyho hlas. Naprostou. Říká vám něco Don Vinton? Don Vinton. Otevřel oči. „Ano," opakoval.

Angeli si povzdechl. „Pak jsme ve slepý uličce." Nevesele se zasmál. „A to nemyslím jako slovní hříčku." Kýchl.

„Radši byste si měl jít lehnout."

Angeli se zvedl. „Jo. Nejspíš ano."

Judd zaváhal. „Jak dlouho děláte s McGreavym?"

„Tohle je náš první společnej případ. Proč?"

„Myslíte, že je schopen mě křivě obvinit z vraždy?"

Angeli znovu kýchl. „Myslím, že můžete mít pravdu, doktore. Radši bych si měl jít lehnout." Přešel ke dveřím.

„Možná bych měl stopu," řekl Judd.

Angeli se zastavil a otočil. „Povídejte."

Judd mu řekl o Teri. Dodal, že se taky podívá na některé z dřívějších přátel Johna Hansona.

„To se mi moc nezdá," řekl Angeli upřímně, „ale nejspíš je to lepší než nic."

„Už mě nebaví dělat někomu terč. Začnu se bránit. Půjdu po nich."

Angeli se na něj podíval. „A jak? Vždyť válčíme se stíny."

„Když svědci popíšou podezřelou osobu, policie má přece nějakého kreslíře, který je schopen složit ze všech těch popisů obrázek. Je to tak?"

Angeli přikývl: „Identikit."

Judd začal rázovat po místnosti, celý vzrušený neklidem. „Popíšu vám, jak si představuju osobnost toho ničemy."

„Jak to můžete udělat? Nikdy jste ho neviděl. Mohl by to být kdokoli."

„Ne, nemohl," opravil ho Judd. „Hledáme někoho velice výjimečného."

„Někoho, kdo je duševně chorý."

„Duševní zdraví je široký pojem. Nemá praktický lékařský význam. Duševní zdraví prostě znamená schopnost mysli přizpůsobit se realitě. Když se nedokážeme přizpůsobit, buď se před skutečností skryjeme, nebo se povzneseme nad život a stáváme se nadlidmi, pro které neplatí žádná pravidla."

„Ten náš člověk si tedy myslí, že je nadčlověk."

„Přesně tak. V nebezpečné situaci máme tři volby, Angeli. Útěk, konstruktivní kompromis, nebo útok. Náš člověk útočí."

„Takže je to šílenec."

„Ne. Šílenci zabíjejí málokdy. Jejich schopnost soustředění má velice krátké trvání. Máme co do činění s někým komplikovanějším. Může to být somatik, hypofrenik, schizoidní či cykloidní typ, anebo kombinace těch všech dohromady. Může to být taky zvláštní dočasná amnézie, kterou předcházejí iracionální činy. Ale důležité je to, že jeho vzhled a jednání se všem budou jevit jako naprosto normální."

„Takže se nemáme čeho chytit."

„To se mýlíte. Máme toho hodně. Můžu vám dát fyzický popis jeho osoby," řekl Judd. Přivřel oči a soustředil se. „Don Vinton je vyšší, atletický typ, má dobré proporce těla. Vypadá bezvadně a vše, co dělá, je bezchybné. Nemá umělecké nadání. Nemaluje, ani nepíše, nehraje na klavír."

Angeli na něj zíral s otevřenými ústy.

Judd pokračoval teď rychleji, dostával se do ráže. „Není členem žádného společenského klubu nebo organizace. Ledaže by stál v jejich čele. Je to člověk, který musí o všem rozhodovat. Je nelítostný a netrpělivý? Žádný troškař. Například, nikdy by se nezapletl do nějaké malicherné krádeže. Kdyby měl záznam, bylo by to za vyloupení banky, únos nebo vraždu." Juddovo vzrušení stoupalo. Ten obraz mu v hlavě vyvstával stále jasněji. „Až ho chytíte, zjistíte, že ho zřejmě jeden z rodičů zavrhl, když byl malý."

Angeli ho přerušil. „Doktore, já vám nechci ten balónek sestřelit, ale moh by to bejt nějakej šílenej nadrogovanej feťákk, kterej..."

„Ne, ten člověk, kterého hledáme, nebere drogy." Judd mluvil naprosto přesvědčeně. „Řeknu vám o něm ještě ně co. Ve škole hrával týmové hry. Fotbal nebo hokej, Nezajímají ho šachy, slovní hry, skládanky."

Angeli se na něj díval skepticky. „Nebyl to jen jeden člověk?“ namítl. „Sám jste to říkal."

„Já vám popisuju Dona Vintona," řekl Judd. „To je ten mozek za tím. A ještě vám o něm něco řeknu. Je to románský typ."

„Proč si to myslíte?"

„Kvůli těm způsobům vraždění. Nůž - kyselina - bomba. Latinoameričan, Ital nebo Španěl." Nadechl se. „Tak, tady máte jeho obrázek. To je ten, co spáchal tři vraždy, a pokouší se zabít mě."

Angeli polkl. „Jak to ksakru všecko víte?"

Judd se posadil a naklonil se k Angelimu. „Je to moje profese."

„Ta duševní stránka, to je jasný. Ale jak můžete dát popis fyzickýho vzhledu člověka, kterýho jste nikdy neviděl?"

„Počet pravděpodobností. Jistý doktor jménem Kretschmer zjistil, že pětaosmdesát procent lidí, kteří trpí paranoiou, má dobře stavěnou, atletickou postavu. Ten náš muž je zcela zjevný paranoik. Má mylnou představu o vlastní velikosti. Je to megalomaniak, který si myslí, že je nad zákonem."

„Proč ho teda už dávno nezavřeli do blázince?"

„Protože nosí masku."

„Cože?"

„Všichni nosíme nějakou masku, Angeli. Od doby, kdy vyrosteme z dětských let, nás učí, abychom skrývali své skutečné city, maskovali nenávist a strach." Z jeho hlasu teď mluvila autorita. „Ale ve stresové situaci Don Vinton odhodí tu masku a ukáže tvář pod ní."

„Aha."

„Jeho ego je zranitelné. Jestliže je někdo ohrozí - skutečně ohrozí - on sám se zhroutí. Teď už nemá pevnou půdu pod nohama. Stačí málo a padne." Zaváhal, pak pokračoval, skoro jako by mluvil sám se sebou. „Je to člověk s manou.“

„S čímže?",

„S manou. To je termín, který používají primitivové o člověku obdařeném mocí uhranout jiné, protože v sobě nosí démony - člověk s neodolatelnou osobností."

„Říkal jste, že nemaluje, nepíše ani nehraje na klavír. Jak to víte?"

„Svět je plný umělců, kteří jsou schizoidní. Většina z nich projde životem, aniž by se na nich nějak projevilo násilí, protože jim jejich práce poskytuje prostor, v němž se mohou projevit. Ten náš muž tenhle prostor nemá. Takže je jako sopka. Jediný způsob, jakým se může zbavit vnitřního předáku, je výbuch: Hanson - Carol - Moody.“

„Chcete říct, že tohle byly jen nesmyslný zločiny, který spáchal, aby..."

„Pro něj ne nesmyslné. Naopak...“ Juddova mysl teď cválala vpřed. Několik dalších kousků skládanky zapadlo na svoje místo. Proklínal sám sebe, že byl tak slepý, nebo ustrašený, že je nedokázal vidět. „Já jsem jediný, po kom Don Vinton opravdu jde - hlavní cíl. Johna Hansona zabili, protože si ho se mnou spletli. Když vrah zjistil svůj omyl, přišel do ordinace, aby to zkusil znovu. Já jsem tam nebyl, ale našel Carol. “ V hlase bylo slyšet vztek.

„Zabil ji, aby ho nemohla identifikovat?“

„Ne. Ten člověk, kterého hledáme, není sadista. Carol mučil, protože něco chtěl. Řekněme nějaký obviňující důkaz. A ona mu ho nechtěla - nebo nemohla dát.“

„Jaký důkaz?“ pátral Angeli.

„Nemám tušení,“ řekl Judd. „Ale je to klíč k celé té záležitosti. Moody našel odpověď, a proto ho zabili.“

„Jedna věc tady pořád ještě nehraje. Kdyby vás zabili na ulici, tak ten důkaz nemohli dostat. Do tý teorie to prostě nezapadá,“ trval na svém Angeli.

„Ale mohlo by. Předpokládejme, že ten důkaz je na jednom z mých pásků. Samo o sobě to může být něco naprosto nevinného, ale kdybych to dal dohromady s jinými fakty, mohlo by je to ohrozit. Tak mají na vybranou ze dvou věcí. Buď mi to sebrat, nebo mě vyřídit, abych to nemohl nikomu prozradit. Nejdřív‘'še mě pokusili vyřídit. Ale zmýlili se a zabili Hansona. Pak přikročili k druhé alternativě. Pokusili se to dostat od Carol. Když i to selhalo, rozhodli se soustředit se na mou vraždu. Nejdřív ta autonehoda. Nejspíš mě někdo sledoval, když jsem si jel najmout Moodyho, a pak sledovali jeho. Když se dobral pravdy, zavraždili ho.“

Angeli se podíval na Judda, na čele měl zamyšlenou vrásku.

„A proto ten zabiják nepřestane, dokud nebudu mrtvý,"

dokončil tiše Judd. „Stala se z toho smrtící hra a ten člověk, kterého jsem popsal, nesnáší prohry."

Angeli se na něj zkoumavě díval a zvažoval, co Judd právě řekl. „Jestli máte pravdu," řekl konečně, „budete potřebovat ochranu.11 Vytáhl revolver a otevřel zásobník, aby se přesvědčil, že je plný.

„Díky, Angeli, ale já nepotřebuju revolver. Budu s nimi bojovat vlastními zbraněmi."

^Ozvalo se ostré cvaknutí, jak někdo otevřel vnější dveře. „Čekal jste někoho?"

Judd zavrtěl hlavou. „Ne, na dnešní odpoledne nemám žádné pacienty."

Se zbraní stále v ruce se Angeli tiše přesunul ke dveřím do kanceláře. Stoupl si na stranu a prudce dveře otevřel. Stál tam Peter Hadley a na tváři měl zmatený výraz. „Kdo jste?" vyštěkl na něj Angeli.

Judd přešel ke dveřím. „To je v pořádku," řekl honem. „To je můj kamarád."

„Co se to tu ksakru děje?" zeptal se Peter.

„Promiňte," omluvil se Angeli. Uklidil revolver.

„To je doktor Peter Hadley - detektiv Angeli."

„Co to tu máš za bláznivou psychiatrickou kliniku?" zeptal se Peter.

„Měli jsme takovou malou nepříjemnost," vysvětlil Angeli. „Do ordinace pana doktora se někdo... vloupal a my jsme si mysleli, že by se případně mohl ještě vrátit."

Judd se chytil narážky. „Ano. Nenašli, co hledali."

„Má to co dělat s vraždou Carol?" zeptal se Peter.

Angeli promluvil dřív, než mohl odpovědět Judd. „To nevíme jistě, pane doktore. Policie zatím požádala vašeho přítele, aby se o tom případu nešířil."

„Chápu,11 řekl Peter. Podíval se na Judda. „Ten náš oběd platí?"

Judd si uvědomil, že na něj zapomněl. „Jistě," řekl honem. Otočil se k Angelimu. „Myslím, že už jsme si řekli všechno."

„A ještě něco," řekl Angeli. „Opravdu nechcete..." ukázal na svůj revolver.

Judd zavrtěl hlavou. „Díky."

„O.K. Buďte opatrný," řekl Angeli.

„Budu,“ slíbil Judd. „Biidu.“

Judd byl při obědě roztěkaný a Peter na něj nenaléhal. Povídali si o společných přátelích, o pacientech, které oba léčili. Peter řekl Juddovi, že mluvil s šéfem Harrisona Burkeho a tiše se dohodli, že zařídí jeho nervové vyšetření. Posílají ho do soukromého sanatoria.

Při kávě mu Peter řekl: „Nevím, jaký máš trápení, Judde, ale jestli ti můžu nějak pomoct...“

Judd zavrtěl hlavou. „Děkuju ti, Pete. S tímhle si budu muset poradit sám. Povím ti to všechno, až to budu mít za sebou.“

„Doufám, že to bude brzy,“ řekl Peter lehkým tónem. Zaváhal. „Judde - hrozí ti nějaké nebezpečí?"

„Jistěže ne,“ odpověděl Judd.

Pokud se nepočítá vražedný maniak, který už spáchal tři vraždy a byl odhodlán učinit z Judda svou čtvrtou oběť.

Kapitola 15

Po obědě se Judd vrátil k sobě do ordinace. Postupoval stejně obezřele jako předtím, aby se ujistil, že se vystavuje jen minimálně nutnému nebezpečí.

Jenže takhle se dalo hodnotit cokoli.

Začal znovu probírat pásky a poslouchal, co by mu mohlo poskytnout jakékoli vodítko. Jako by si pustil příval verbálních vulgarit. Chrlený proud zvuků byl samá nenávist... perverze... strach... sebelítost... megalománie... osamělost... prázdnota. ..bolest...

Po třech hodinách měl jenom jedno další jméno, které by k seznamu přidal: Brucea Boyda, muže, s kterým John Hannson naposled žil. Nasadil znovu pásek Johna Hnnsona.

„... nejspíš jsem se do Brucea Boyda zamiloval, když jwtu ho viděl poprvé. Byl to ten nejkrásnější muž, kterého Jmuií kdy viděl.“

„On byl pasivní, nebo dominantní partner, John#?"

„Dominantní. To je jedna z věcí, která mě k němu přitahovaly.. Má velkou sílu. Vlastně později, když jsme už byli milenci, jsme se kvůli tomu někdy hádali.“

„Proč?“

„Bruče si neuvědomoval, jakou sílu doopravdy má. Třeba šel za mnou a plácl mě do zad. Myslel to jako přátelské gesto, ale jednou mi málem přerazil páteř. Myslel jsem, že ho za-biju. Když vám podával ruku, drtil vám prsty. Vždycky dělal, že ho to mrzí, ale Brucea baví, když může lidi zraňovat. On nepotřeboval bič. Má velkou sílu...“

Judd vypnul magnetofon, seděl a přemýšlel. Homosexuál se mu nehodil do jeho představy vraha, ale na druhé straně, Boyd znal dobře Hansona a byl to sadista a sobec.

Podíval se na dvě jména na seznamu: Teri Washburnová, která zabila muže v Hollywoodu a ani se mu o tom nezmínila; a Bruče Boyd, poslední milenec Johna Hansona. Kdyby to byl jeden z nich, tak který?

Teri Washburnová bydlela v luxusním apartmá na Sutton Plače. Celý byt byl zařízen v šokující růžové barvě: stěny, nábytek, textilie. Po místnosti byly rozestavěné různé drahé předměty a stěna byla samý francouzský impresionista. Judd poznal dva Manety, dva Degasy, jednoho Moneta a Renoira, než Teri vešla do pokoje. Zavolal jí, že se u ní chce zastavit. Připravila se na něj. Měla na sobě nadýchnutý růžový župánek a nic pod ním.

„Tak vy jste vážně přišel,“ zvolala nadšeně.

„Chtěl jsem s vámi mluvit.“

„Jasně. Něco malýho k pití?“

„Ne, děkuju.“

„Já si ale asi dám něco na oslavu,“ řekla Teri. Přešla k lososově růžovému baru v rohu velkého obývacího pokoje. Judd ji zamyšleně pozoroval.

. Vrátila se a se skleničkou si sedla na růžový gauč vedle něj. „Tak tě sem ten tvůj pták nakonec dotáh, lásko,“ řekla. „Věděla jsem, že Terince neodoláš. Jsem do tebe celá blázen, Judde. Udělala bych pro tebe všecko. Jen si říct. Vedle tebe jsou všichni mí milenci, co jsem jich v životě měla, hadři.“ Postavila skleničku a položila mu ruku na kalhoty.

Judd ji uchopil za ruce. „Teri,“ řekl. „Potřebuju vaši pomoc.“

Její myšlenky jely ve svých vlastních drážkách. „Já vím, pejsku,“ zavzdychala. „Já tě pomiluju jako nikdo nikdy v tvým životě.“

„Teri - poslouchejte mě! Někdo se mě snaží zavraždit!“

V jejích očích se pomalu objevilo překvapení. Hraje to -nebo je to doopravdy? Vzpomněl si na jeden její výstup v televizním filmu pozdě večer. Je to doopravdy. Byla dobrá, ale zas ne tak dobrá herečka.

„Proboha! Kdo - kdo by vás chtěl zabíjet?"

„Mohl by to být někdo, kdo nějak zná jednoho z mých pacientů."

„Ale proč, proboha?"

„To je to, co se snažím zjistit, Teri. Mluvil někdy někdo z vašich přátel o zabití... nebo o vraždě? Třeba jenom z legrace, jako by to byla společenská hra?"

Teri zavrtěla hlavou. „Ne.“

„Znáte někoho, kdo se jmenuje Don Vinton?" Napjatě ji pozoroval.

„Don Vinton? Hm. Měla bych ho znát?"

„Teri - a co vám říká vražda?" Její tělo se neznatelně zachvělo. Držel ji za zápěstí a cítil, jak se jí zrychlil puls. „Vzrušuje vás vražda?"

„Nevím."

„Přemýšlejte o tom," naléhal Judd. „Vzrušuje vás to pomyšlení?"

Najednou měla nepravidelný puls. „Ne! Jistěže ne!“

„Proč jste mi neřekla o tom muži, kterého jste zabila v Hollywoodu?"

Bez jakéhokoli varování natáhla ruku, aby ho drápla svými dlouhými nehty do tváře. Popadl ji za zápěstí.

„Ty hajzle jeden mizernej! To bylo před dvaceti lety ... Takže proto jsi přišel. Vypadni votuď. Vypadni!" S hysterickými vzlyky se zhroutila.

Judd se na ni chvíli díval. Teri by byla schopná zaplést sc do vraždy pro podívanou. Její nejistota a absolutní nedostatek sebeúcty by z ní snadno učinily kořist pro kohokoli, kilo by ji chtěl použít. Byla jako kousek hlíny ležící v kanálu, Osoba, která by ji sebrala, by ji dokázala vymodelovat v krásnou sochu - anebo v smrtící zbraň. Teď jde o to, kdo ji sebral naposled? Don Yinton?

Judd se zvedl. „Mrzí mě to,“ řekl.

Vyšel z růžového bytu ven.

* * *

Bruce Boyd bydlel v domě v jedné z přestavěných uliček v Greenwich Village. Juddovi otevřel filipínský sluha v bílém saku. Judd mu řekl své jméno a byl vyzván, aby počkal ve vstupní hale. Sluha zmizel. Uběhlo deset minut, pak patnáct. Judd krotil své podráždění. Možná měl říct detektivovi Angelimu, že sem jde. Pokud se ve své teorii nemýlí, k příštímu útoku na jeho život dojde brzy. A útočník se vynasnaží, aby to tentokrát vyšlo.

Znovu se objevil sluha. „Pan Boyd vás očekává,“ řekl. Vedl Judda nahoru do vkusně zařízené pracovny, pak se diskrétně vzdálil.

Boyd seděl u stolu a něco psal. Byl to krásný muž s výraznými, ušlechtilými rysy, orlím nosem a smyslnými, plnými rty. Měl světlé vlasy, které se mu kroutily do prstýnků.

Jak Judd vstoupil, vstal. Měl asi metr devadesát a hrudník a ramena jako ragbista. Judd si vzpomněl na svůj identikit vraha. Boyd mu odpovídal. Víc než kdy jindy si teď Judd přál, aby byl nechal vzkaz Angelimu.

Boyd měl jemný a kultivovaný hlas. „Odpusťte mi, že jsem vás nechal čekat, pane doktore,“ řekl přívětivě. „Já jsem Bruce Boyd.“ Napřáhl ruku.

Judd natáhl svou - a v tu chvíli ho Boyd udeřil žulovou pěstí do úst. Rána přišla naprosto nečekaně a s takovou silou, že Judd při pádu na podlahu srazil stojací lampu.

„Je mi líto, doktore," řekl Boyd a díval se při tom na něj. „Ale říkal jste si o to. Zachoval jste se jako darebák, ne? Vstaňte, já vám dám něco k pití.“

Judd omámené potřásal hlavou. Začal se s námahou zvedat z podlahy. Když se zpola zvednul, Boyd ho špičkou boty kopl do slabin a Judd znovu padl a kroutil se bolestí. „Čekal jsem, že se stavíte," řekl Boyd.

Judd vzhlédl přes oslepující vlny bolesti k postavě, která se nad ním tyčila. Pokusil se promluvit, ale slova mu nevycházela z úst.

„Nesnažte se mluvit," řekl Boyd účastně. „Musí to bolet. Vím, proč jste tu. Chcete se mě zeptat na Johnnyho."

Judd stačil přikývnout a Boyd ho kopl do hlavy. Přes červenou mlhu slyšel, jak k němu jakoby z dálky doléhá Boydův hlas, chvílemi je slyšet, a pak zase utichá. „Milovali jsme se, dokud nepřišel k vám. Kvůli vám si začal myslet, že je nějaká zrůda. To vy jste způsobil, že se na naši lásku začal dívat jako na něco nečistého. A víte, kdo ji pošpinil, doktore Stevensi? Vy!“

Judd ucítil, jak ho něco tvrdého praštilo do žeber, a vzápětí se mu v žilách rozproudila nesmírná řeka bolesti. Všechno teď viděl v nádherných barvách, jako by měl hlavu plnou chvějivých duh.

„Kdo vám dal právo říkat lidem, jak mají milovat, doktore? Sedíte si tam v tý svý ordinaci jako ňákej bůh a odsuzujete každýho, komu to nemyslí jako vám.“

To není pravda, odpovídal Judd někde v duchu. Hanson nikdy předtím neměl možnost volby. Já jsem mu dal vybrat. A on si nevybral vás.

„A teď je Johnny mrtvěj," říkal blonďatý obr tyčící se nad ním. „Vy jste zabil mýho Johnnyho. A já teď zabiju vás."

Pocítil další kopanec za uchem a začal upadat do bezvědomí. Nějaká vzdálená část jeho mysli sledovala s odstupem a se zájmem, jak zbytek jeho já začíná umírat. Ten malý izolovaný kousek inteligentního vědomí v jeho mozku dál fungoval a svými impulsy podněcoval slábnoucí myšlení. Vyčítal si, že se nedopracoval blíž k pravdě. Čekal, že vrah bude tmavý, románský typ, a zatím je to blonďák. Byl si jist, že vrahem není homosexuál, a neměl pravdu. Už našel svého vražedného maniaka a teď kvůli tomu umře.

Ztratil vědomí.

 Kapitola 16

Nějaká vzdálená, odlehlá část jeho mysli se mu snažila cosi sdělit, snažila se předat mu něco nesmírně důležitého, ale bušení uvnitř lebky bylo tak mučivé, žc nebyl schopen se soustředit na nic jiného. Někde blízko slyšel vysoké kňouravé tóny, jako když je raněno divoké zvíře. Pomalu a s bolestí otevřel oči. Ležel v posteli v neznámém pokoji. V rohu pokoje plakal Bruče Boyd, neschopen jakkoli se ovládnout.

Judd si začal sedat. Drtivá bolest v těle vyplavila vzpomínku na to, co se mu stalo, a najednou ho popadl divoký, nelítostný vztek.

Boyd se otočil, když slyšel, že se Judd pohnul, a zamířil k posteli. „Je to vaše chyba,“ kňoural. „Nebýt vás, byl tu Johnny u mě a nic se mu nemohlo stát.“

Aniž chtěl, hnán nějakým zapomenutým, hluboko zasutým instinktem po odplatě, Judd sáhl Boydovi po krku a začal ho škrtit, co mu síly stačily. Boyd se vůbec nebránil. Stál tam a slzy se mu valily po tvářích. Judd se mu podíval do očí a uviděl v nich peklo. Ruce mu pomalu klesly. Bože můj, pomyslel si, vždyť jsem doktor! Napadne mě nemocný člověk, a já ho chci zabít. Podíval se na Boyda a uviděl zničené a zmatené dítě.

A najednou si uvědomil, co se mu to jeho podvědomí snažilo sdělit: Bruče Boyd není Don Vinton. Kdyby to byl on, Judd už by nebyl naživu. Boyd nebyl schopen spáchat vraždu. Takže měl pravdu, když si říkal, že mu nezapadá do toho obrázku vraha. Byla v tom jistá ironická útěcha.

„Nebýt vás, byl Johnny naživu,“ vzlykal Boyd. „Byl by tu se mnou a já bych ho ochránil."

„Neříkal jsem Johnovi Hansonovi, aby vás opustil," řekl Judd znaveně. „Byl to jeho nápad."

„Lžete!"

„Neklapalo to mezi vámi ještě předtím, než mě John přišel navštívit."

Dlouho bylo ticho. Pak Boyd přikývl. „Ano. Pořád jsme se hádali."

„Snažil se najít sám sebe a jeho instinkt mu říkal, že se má vrátit k ženě a dětem. Někde v hloubi duše chtěl John být heterosexuál."

„Ano,44 zašeptal Boyd. „Pořád o tom mluvil a já jsem si myslel, že mě tím chce trestat." Podíval se na Judda. „Ale jednoho dne mě opustil. Prostě se - odstěhoval. Přestal mě milovat." V hlase měl zoufalé utrpení.

„Nepřestal vás mít rád," řekl Judd. „Jako přítele."

Boyd se na něj teď díval, očima jako přikovaný k jeho tváři. „Pomůžete mi?“ V očích měl zoufalství. „Ppomozte mi. Musíte mi pomoct!“

Byl to výkřik bolesti. Judd se na něj dlouze podíval. „Ano,“ řekl. „Pomůžu vám.“

„Budu normální?"

„Něco takového jako normální neexistuje. Každý člověk si svou normálnost nosí v sobě, a žádní dva lidé nejsou stejní."

„Můžete ze mě udělat heterosexuála?"

„To záleží na tom, jak moc jím chcete být. Můžeme s vámi udělat psychoanalýzu."

„A co když to nevyjde?"

„Pokud zjistíme, že máte být homosexuálem, tak aspoň budete na to připravenější."

„Kdy můžeme začít?" zeptal se Boyd.

A Judd se rázem octl v realitě. Sedí si tu a mluví o léčení pacienta, a při tom, pokud je mu známo, má být během příštích čtyřiadvaceti hodin zavražděn. A pořád ještě neví nic o tom, kdo je Don Vinton. Vyloučil Teri a Boyda, poslední podezřelé na svém seznamu. Nevěděl teď o nic víc, než když začal. Pokud je jeho analýza vraha správná, tak teď už je ve vražedné ráži. Příští útok přijde velmi, velmi brzy.

Když ho taxík vezl k domovu, snažil se Judd zvážit své šance na přežití. Vypadaly pochmurně. Co jen může mít, že se to Don Vinton tak zoufale snaží získat? A kdo je Don Vinton? Jak to, že nemá záznam u policie? Ze by používal jiného jména? Ne. Moody jasně řekl Don Vinton.

Bylo obtížné se soustředit. Každý pohyb taxíku rozpoutá-val záchvaty příšerné bolesti v jeho zhmožděném těle. Judd přemýšlel o vraždách a pokusech o vraždu, jež byly zatím spáchány, a hledaí nějaký společný rys, který by dával smysl. Bodnutí nožem, vražda umučením, sražení autem, bomba v jeho autě, uškrcení. Nedala se vypozorovat žádná spojitost. Jenom nelítostné, šílenecké násilí. Nemohl odhadnout, jak bude vypadat další pokus. Nebo kdo ho provede. Nejnebez-pečnější místa pro něj budou jeho ordinace a byt. Vzpomněl si na Angeliho radu. Musí si nechat namontoval silnější zámky na dveře. Řekne Mikeovi, vrátnému, a lultlicmu, co jezdí s výtahem, aby měli oči otevřené. Těm může důvěřovat.

Taxík zastavil před domem, kde Judd bydlel. Dvířka taxíku otevřel vrátný.

Byl to úplně neznámý člověk.

Kapitola 17

Byl to mohutný, snědý člověk s obličejem poďobaným od neštovic a zapadlýma černýma očima. Přes krk se mu táhla stará jizva. Měl na sobě kabát od Mikeovy uniformy, který mu byl příliš těsný.

Taxík odjel a Judd zůstal s tím člověkem sám. Najednou ho zaplavila znovu bolest. Proboha, jen ne teď! Zaskřípěl zuby. „Kde je Mike?“ zeptal se.

„Na dovolené, doktore.“

Doktore. Takže ten muž ví, kdo on je. Mike na dovolené? V prosinci?

Na tváři muže se krátce mihl uspokojený úsměv. Judd se podíval sem a tam vyfoukanou ulicí, ale nebyl tam vůbec nikdo. Mohl by se pokusit utéct, ale v tomhle stavu nemá šanci. Tělo měl zbité a bolavé, bolelo ho při každém nadechnutí.

„Vypadáte, jako byste měl nehodu.“ Hlas toho člověka zněl skoro bodře.

Judd se bez odpovědi otočil a vešel do vstupní haly budovy. Mohl se ještě spolehnout na Eddieho.

Vrátný šel do haly za ním. Eddie stál ve výtahu, zády k němu. Judd se pustil k výtahu, každý krok znamenal nové utrpení. Věděl, že teď musí vydržet. Důležité je, aby s ním ten člověk nebyl někde sám. Svědků by se bál. „Eddie!“ zavolal Judd.

Muž ve výtahu se otočil.

Judd ho nikdy předtím neviděl. Vypadal jako zmenšenina vrátného, jenže bez jizvy. Bylo zřejmé, že ti dva jsou bratři.

Judd se zastavil v pasti mezi těmi dvěma. V hale nikdo jiný nebyl.

„Nahoru?“ zeptal se ten ve výtahu. Měl stejný spokojený úsměv jako jeho bratr.

Takže teď konečně viděl ty tváře smrti. Věděl jistě, že ani jeden z nich není hlavou všech těch událostí. Byli to najatí profesionální zabijáci. Zabijí ho v hale, nebo by to radši udělali u něj v bytě? V bytě, usoudil. To jim poskytne víc času na únik, než se jeho mrtvola najde.

Judd pokročil ke kanceláři správce. „Musím za panem Katzem kvůli..."

Ten větší mu zahradil cestu. „Pan Katz má práci, doktore." řekl tiše.

Promluvil ten ve výtahu. „Dovezu vás nahoru."

„Ne,“ řekl Judd. „Já..."

„Udělejte, co říká." Hlas byl naprosto chladný.

Najednou sem zavanula zima, jak se otevřely dveře haly. Spěšně vešli dva muži a dvě ženy, smáli se a tlachali, zachumlaní do kabátů.

„To je sibérie," řekla jedna z žen.

Muž, který ji vedl pod paží, měl obtloustlý obličej a středozápadní přízvuk. „Psa by nevyhnal."

Skupinka se pohnula směrem k výtahu. Vrátný a ten ve výtahu si vyměnili tichý pohled.

Promluvila druhá žena, drobná platinová blondýnka s těžkým jižanským přízvukem. „Byl to skvělej večer. Moc vám všem děkuju!" Posílala oba muže pryč.

Druhý muž zaprotestoval: „Přece nám dáš aspoň panáka na cestu, ne?"

„Je strašně pozdě, Georgi," zakňourala první žena.

„Ale venku je pod nulou! Musíš nám dát trošičku nemrznoucí kapaliny."

Druhý muž se k němu přidal: „Jen jednu sklínku a jdem."

„No tak teda..."

Judd tajil dech. Prosím!

Platinová blondýnka se nechala obměkčit. „Tak dobře. Ale jenom jednu - slyšeli jste všichni?"

Skupinka vstoupila se smíchem do výtahu. Judd se k nim rychle připojil. Vrátný tam nejistě stál a díval sc na svčlm bratra. Ten ve výtahu pokrčil rameny, zavřel dveře a ni/jel výtah nahoru. Juddův byt byl v pátém patře. Jestli tu skupil) ka vystoupí dřív, bude v úzkých. Kdyby vystoupili až po něm, měl by šanci dostat se do bytu, zabarikádovat se a zavolat pomoc.

„Do kterého?"

Ta malá blondýnka se zachichotala. „Nevím, co by tomu řek můj manžel, kdyby viděl, jak si zvu dva cizí mužský k sobě do bytu." Otočila se k muži, co obsluhoval výtah. „Desáté."

Judd vydechl a uvědomil si, že zadržoval dech. Rychle řekl. „Páté."

Muž mu věnoval trpělivý, vědoucí pohled a otevřel u pátého. Dveře výtahu se zavřely.

Judd se pustil ke svému bytu, kulhal bolestí. Vytáhl klíč, otevřel dveře a s bušícím srdcem vešel. Má nanejvýš pět minut, než ho přijdou zabít. Zavřel dveře a začal zasouvat řetízek. Rozpadl se mu v ruice. Podíval se na něj a viděl, že ho někdo přeřízl. Mrštil s ním na zem a šel k telefonu. Udělalo se mu mdlo. Zůstal stát a se zavřenýma očima bojoval s bolestí, zatímco drahocenný čas prchal. S námahou se znovu pustil k telefonu, tentokrát pomalu. Jediná osoba, které by mohl zavolat, je Angeli, ale ten je doma. A pak - co by mu mohl říct? Máme nového vrátného a obsluhu výtahu a já si myslím, že se mě chystají zabít?! Pomalu si uvědomil, že svírá sluchátko v ruce, omámené tam stojí, příliš zmatený, aby cokoli udělal. Otřes mozku, pomyslel si. Boyd mě nakonec mohl zabít. Vejdou dovnitř a najdou ho tu - bezmocného. Vzpomněl si na pohled v očích toho hromotluka. Musí je přelstít, vyzrát na ně. Ale Bože na nebi, jak?

Zapnul malý monitor, kde bylo vidět vstupní halu. Byla prázdná. Bolest se vrátila, zalévala ho ve vlnách, bylo mu na omdlení. Přinutil unavenou mysl, aby se soustředila. Je v tísni... Ano... Tíseň. Musí zvolit příslušhá opatření. Ano ...

Už se mu zase zamlžoval zrak. Oči se zaměřily na telefon. Tísňové volání... Přisunul si ciferník blíž k očím, aby viděl na čísla. Pomalu, ztěžka vytočil. Nějaký hlas se ozval po pátém zazvonění. Judd promluvil, ale jeho slova se rozplývala a byla nezřetelná. Zrakem zachytil nějaký rychlý pohyb na monitoru. Dva muži v oblečení na ven přecházeli přes halu a mířili k výtahu.

Jeho čas vypršel.

Ti dva se neslyšně přiblížili k Juddovu bytu a zaujali pozice I každý z jedné strany dveří. Větší z nich, Rocky, tiše zkusil dveře. Byly zamčené. Vytáhl celuloidovou kartičku a pomalu

ji nastrčil mezi dveře a zámek. Kývl na bratra a oba vytáhli revolvery s tlumičem . Rocky zatlačil celuloidovou kartičkou na zámek a otevřel uvolněné dveře. Vešli do obývacího pokoje, zbraně před sebou. Čekaly je troje zavřené dveře. Judd nikde. Menší bratr, Nick, zkusil první dveře. Byly zamčené. Usmál se na Rockyho, přiložil hlaveň revolveru k zámku a stiskl spoušť. Dveře se nehlučně otevřely do ložnice. Oba muži do ní vešli a revolvery přejížděli pokoj.

Uvnitř nikdo nebyl. Nick zkontroloval skříně a Rocky se zatím vrátil do obývacího pokoje. Pohybovali se beze spěchu, věděli, že Judd se skrývá někde v bytě a že je bezmocný. Skoro jako by se v tom neuspěchaném pohybu vyžívali, jako by vychutnávali okamžiky před zabíjením.

Nick zkusil druhé zavřené dveře. Byly zamčené. Odstřelil západku a vešel dovnitř. Byla to pracovna. Prázdná. Zašklebili se na sebe a pokročili k posledním zavřeným dveřím. Když procházeli kolem monitoru, Rocky chytil bratra za ruku. Viděli, jak se do haly vřítili tři muži. Dva z nich měli na sobě bílé uniformy lapiduchů a tlačili nosítka na kolečkách. Třetí nesl lékařskou brašnu.

„Do prdele!“

„Klídek, Rocky. Prostě se někomu udělalo šoufl. V tomhle baráku musí bejt stovka partají.“

Fascinováni sledovali na obrazovce, jak ti dva lapiduši najeli s nosítky do výtahu. Celá skupinka v něm zmizela a dveře výtahu se zavřely.

„Dejme jim pár minut.“ To se ozval Nick. „Třeba je to ňákej malér. To by tu taky mohli bejt policajti.“

„To by byl teda zatracenej pech!“

„Žádný strachy. Stevens se votuď nehne.“

Dveře do bytu se prudce otevřely a doktor s dvěma lapiduchy vešli dovnitř, nosítka tlačili před sebou. Oba vrahouni si hbitě vrazili revolvery do kabátu.

Lékař šel k jednomu z bratrů. „Je mrtvý?“

„Kdo?“

„Ten sebevrah. Je mrtvý, nebo žije?“

Zabijáci se na sebe podívali, celí zmatení. „Asi jste netrefili ty správný dveře, chlapi.“

Doktor se protáhl kolem nich a zkusil dveře ložnice. „Jsou zamčené. Pomozte mi je vyrazit.“

Oba bratři bezmocně přihlíželi, když doktor se dvěma lapiduchy rameny vyrazili dveře. Doktor vkročil do pokoje. „Přivezte nosítka!" Přešel k posteli, kde ležel Judd. „Jste v pořádku?"

Judd vzhlédl a snažil se zaostřit zrak. „Do nemocnice," zamumlal.

„Už tam jedem."

A zabijáci se zklamaně dívali, jak lapiduchové najeli s nosítky do ložnice, obratně na ně Judda nasunuli a zabalili ho do pokrývek.

„Padáme," řekl Rocky.

Lékař viděl ty dva odcházet. Pak se otočil k Juddovi, který ležel na nosítkách, tvář celou bílou a strhanou. „Jsi v pořádku, Judde?" V hlase měl hlubokou obavu.

Judd se pokusil o úsměv, který nevyšel. „Ohromný," řekl. Sotva slyšel svůj vlastní hlas. „Díky, Pete."

Peter se podíval na přítele a pak kývl na lapiduchy: „Tak jdem!"

Kapitola 18

Nemocniční pokoj byl jiný, ale sloužila stejná sestra. Tohle nebylo podle jejího gusta. Seděla vedle jeho postele, takže když otevřel oči, uviděl nejdřív ji.

„Tak. Už jsme se probrali," řekla upjatě. „Doktor Harris s vámi chce mluvit. Řeknu mu, že už jste vzhůru." Prkenně vyšla z pokoje.

Judd se opatrně posadil. Reflexy paže a nohy poněkud pomalé, ale fungují. Zkusil se podívat na židli na druhém konci pokoje, pokaždé jedním okem. Zrak měl trochu zamlžený.

„Přejete si konzultaci?"

Vzhlédl. Dr.Seymour Harris vešel do pokoje.

„Stává se z tebe jeden z našich nejlepších zákazníků," řekl doktor Harris zvesela. „Víš, na kolik přijde jen to tvoje šití? Budeme ti muset dát nějakou slevu... Jak jsi spal, Judde?" Posadil se na okraj postele.

„Jako mimino. Co jste mi to dali?“

„Píchli jsme ti sodium luminol.“

„Kolik je hodin?“

„Poledne."

„Proboha," řekl Judd. „Musím odtud pryč."

Dr. Harris vyndal nálezy z bloku, který přinesl s sebou. „Tak o čem si popovídáme nejdřív. O otřesu mozku? Tržných ranách? Pohmožděninách?"

„Cítím se dobře."

Doktor nálezy odložil. „Judde, dostal jsi pořádně do těla. Víc než si uvědomuješ. Jestli máš trochu fištrónu, tak zůstaneš pár dní pěkně tady v tý posteli a budeš odpočívat. Pak si vezmeš na měsíc dovolenou."

„Díky, Seymoure," řekl Judd.

„Chceš říct - děkuju, nechci."

„Něco musím zařídit."

Dr. Harris si povzdechl. „Víš, kdo jsou nejhorší pacienti na světě? Doktoři." Změnil téma hovoru, připustil porážku. „Peter tu byl celou noc. Volá každou hodinu. Má o tebe velkou starost. Myslí si, že se tě někdo včera večer pokusil zabít."

„Ále, doktoři jsou fantastové!"

Harris se na něj chvíli díval, pokrčil rameny, a pak řekl: „Ty jsi psychoanalytik. Já jsem jen obyčejnej felčar. Možná víš, co děláš - ale moc bych na to nesázel. Vážně nechceš zůstat pár dní v posteli?"

„Nemůžu."

„Tak dobře, divochu. Pustím tě zítra."

Judd začal protestovat, ale dr. Harris ho zarazil.

„Ani slovo. Dneska je neděle. Ty maníci, co tě zmlátili, si potřebujou aspoň den odfouknout."

„Seymoure..."

„A ještě jedna věc. Nerad vypadám jako ustaraná mámu, ale co jsi v poslední době jedl?"

„Moc toho nebylo," přiznal Judd.

„O.K. Dávám sestřičce čtyřiadvacet hodin na to,aby tě vykrmila. A Judde..."

„Ano?"

„Dávej si pozor. Nerad bych přišel o tak dobrého zákazníka." A dr. Harris byl pryč.

Judd zavřel oči, aby si chvíli odpočinul. Slyšel cinkání nádobí a když vzhlédl, krásná irská sestra vjížděla dovnitř s jídelním vozíkem.

„Už jste vzhůru, pane doktore.“ Usmála se.

„Kolik je hodin?“

„Šest."

Prospal celý den.

Dávala mu jídlo na podnos na posteli. „Máte dneska lahůdku - krůtu. Zítra je Štědrý den.“

„Já vím.“ Neměl chuť na jídlo, dokud neochutnal první sousto a nezjistil, že má hlad jako vlk. Dr.Harris zamítl veškeré telefony pro něj, takže ležel nerušen, nabíral dech, mobilizoval vnitřní síly. Zítra bude potřebovat veškerou energii, kterou je schopen ze sebe vydat.

Příštího rána v deset hodin přispěchal dr. Seymour Harris do Juddova pokoje. „Jak se daří mému oblíbenci?"Zeširoka se usmíval. „Vypadáš už skoro jako člověk."

„Cítím se skoro jako člověk,11 usmál se Judd.

„To je dobře. Přijde ti sem návštěva. A nerad bych, abys jí poděsil."

Peter. A asi taky Nora. Vvypadá to, že v poslední době tráví většinu času návštěvami Judda v nemocnici.

Dr. Harris pokračoval. „Je to nějaký poručík McGreavy."

Judd se polekal.

„Hrozně moc s tebou chce mluvit. Už je na cestě. Chtěl mít jistotu, že budeš vzhůru."

Aby ho mohl zatknout! Angeli leží doma, a McGreavy má volnou ruku, aby si vymyslel důkaz, kterým by Judda usvědčil. Jak se ho jednou zmocní, nemá naději. Musí utéct, než poručík dorazí.

„Mohl bys, prosím tě, říct sestře, aby mě nechala oholit?" zeptal se Judd. „Rád bych se zbavil toho strniska."Muselo to vyznít divně, protože dr. Harris se na něj zvláštně podíval. Anebo to bylo proto, že McGreavy už dr. Harrisovi o něm řekl?

„Jistě, Judde." Odešel.

Ve chvíli, kdy se za ním zavřely dveře, Judd slezl z postele a postavil se. Dvě prospané noci s ním nadělaly zázraky. Maličko vrávoral, ale to přejde. Teď sebou musí* hodit. Za tři minuty byl oblečený.

Trochu pootevřel dveře, podíval se, jestli za nimi není nikdo, kdo by ho mohl zastavit, a zamířil k zadnímu schodišti. Když se pustil dolů po schodech, otevřely se dveře výtahu a uviděl McGreavyho, jak vykročil směrem k pokoji, který právě opustil. Šel rychle a následoval ho uniformovaný policista a dva detektivové. Judd rychle zamířil dolů ke vjezdu pro sanitky. O ulici dál si vzal taxíka.

McGreavy vešel do nemocničního pokoje a rychle pohlédl na prázdnoú postel a skříň. „Vypařil se,“ řekl ostatním. „Třeba byste ho ještě dohonili.“ Popadl telefon. Telefonistka ho spojila s policejní centrálou. „Tady McGreavy,“ řekl spěšně. „Hlášení pro všechny hlídky a stanice. Naléhavé ... Doktor Stevens, Judd, muž, běloch. Věk ... „

Taxík zastavil před budovou Juddovy ordinace. Od této chvíle není bezpečný nikde. Nemohl jít zpátky k sobě do bytu. Bude se muset nastěhovat někam do hotelu. Návrat do ordinace mohl být nebezpečný, ale aspoň tentokrát to musí udělat.

Potřeboval jedno telefonní číslo.

Zaplatil taxíkáři a vešel do vstupní haly. Bolelo ho celé tělo. Sel rychle. Věděl, že má velmi málo času. Nebylo pravděpodobné, že by čekali, že se vrátí do ordinace, ale nesmí nic riskovat. Teď už to byla otázka toho, kdo ho dostane dřív. Policie, nebo jeho vrazi?

Když dorazil k ordinaci, otevřel dveře, vešel a zamkl je za sebou. Ordinace mu připadala podivná a nepřátelská a Judd věděl, že tady už pacienty nebude moci léčit. Vystavoval by je příliš velkému nebezpečí. Pomyšlení na to, co Don Vinton dělá s jeho životem, ho naplňovalo vztekem. Dovedl si představit, co se muselo stát, když se ti dva bratři vrátili zpět a hlásili, že se jim nepodařilo ho zabít. Jestli čte v povaze Dona Vintona správně, musel řádit jako saň. Příští útok přijde každou chvíli.

Judd přešel přes místnost, aby nalistoval číslo Anně. V nemocnici si totiž vzpomněl na dvě věci.

Některé z Anniných návštěv následovaly hned po Johnu HansonoVi.

A Anně s Carol si několikrát popovídaly; možná jí Carol nevinně prozradila nějakou informaci, na níž by někdo mohl mít velký zájem. V tom případě by Anně hrozilo nebezpečí.

Vytáhl adresář ze zamčené zásuvky, vyhledal Annino číslo a vytočil. Ozvalo se trojí zazvonění a pak neutrální hlas.

„Tady zvláštní ústředna. Jaké číslo voláte, prosím?"

Judd jim je řekl. Za pár okamžiků se telefonistka ozvala znovu. „Bohužel. Máte špatné číslo. Zkontrolujte to v seznamu nebo si zavolejte na Informace."

„Děkuju vám," řekl Judd. Zavěsil. Chvíli seděl, protože si vzpomněl, co mu sdělila jeho telefonní centrála před několika dny. Podařilo se jim dovolat se všech pacientů, kromě Anně. Možná si ta čísla zapsal ve špatném pořadí. Podíval se do telefonního seznamu, ale nebylo tam ani jméno jejího manžela, ani její. Měl najednou pocit, že je velmi důležité, aby s Anně promluvil. Opsal si její adresu: Woodside Avenue 617, Bayonne, New Jersey.

O patnáct minut později si v Avisově agentuře najímal auto. Za přepážkou uviděl nápis: „Nejsme v čele, proto se víc snažíme." To jsme na stejné lodi, pomyslel si Judd.

Za pár minut nato vyjel z garáže. Objel blok, aby se upokojil, že ho nikdo nesleduje a zamířil přes most George Washingtona do New Jersey.

Když dojel do Bayonne, zastavil u pumpy, aby se zeptal, kudy má jet dál. „Na dalším rohu vlevo a pak je to třetí ulice."

„Díky." Judd vyrazil. Při pomyšlení, že Anně znovu uvidí, mu začalo rychleji bít srdce. Co jí řekne, aby ji nepoplašil? Bude tam její muž?

Judd zabočil vlevo na Woodside Avenue. Podíval se na čísla. Byl u čísla devět set. Domy po obou stranách ulice byly malé, staré a omšelé. Popojel k bloku začínajícímu sedmistovkou. Připadalo mu, že domy jsou čím dál tím starší a menší.

Anně bydlí na krásně zalesněném pozemku. Tady nebyly doslova žádné stromy. Když Judd dorazil k adrese, kterou mu Anně nechala, byl už skoro připraven na to, co uvidí.

Číslo 617 byla zaplevelená prázdná parcela.

 Kapitola 19

Seděl v autě na druhé straně ulice a snažil se dát si to všechno dohromady. Nesprávné telefonní číslo mohl být omyl. Adresa také mohla být mylná. Ale ne obojí. Anně mu záměrně lhala. A jestliže lhala o tom, kdo je a kde bydlí, pak v čem ještě mu lhala? Přinutil se objektivně probrat vše, co o ní doopravdy věděl. Nevzešlo z toho téměř nic. Přišla k němu neohlášená a naléhala, aby ji přijal za pacientku. Během těch čtyř týdnů, co k němu chodila, se pečlivě snažila neodhalit mu problém, s kterým přišla, a pak mu náhle oznámila, že je to vyřešené a že odjíždí. Po každé návštěvě mu zaplatila hotově, aby neměl možnost ji vypátrat. Ale jaký důvod by mohla mít k tomu chovat se jako pacient, a pak zmizet? Nabízela se jediná odpověď. A jak Juddovi napadla, udělalo se mu nanic.

Jestliže na něj někdo chystal vraždu, pak chtěl vědět, jak to u něj v ordinaci chodí - chtěl vědět, jak to tam vypadá - a jaký lepší způsob k tomu najít, než získat do ní přístup jako pacient? Proto tam chodila. Don Vinton ji k němu poslal. Dozvěděla se, co potřebovala vědět, a pak beze stopy zmizela.

Všechno to byla přetvářka a on na to tak dychtivě skočil. Nejspíš se pěkně nasmála, když podávala Donu Vintonovi hlášení o tom láskychtivém idiotovi, který si říká psychoanalytik a předstírá, že se vyzná v lidech. Zamiloval se až po uši do ženy, jejímž jediným zájmem bylo přispět k jeho likvidaci. Jak to jde dohromady se znalcem lidských povah? Byla by to zábavná přednáška pro Americkou asociaci psychiatrů.

Ale co když to není pravda? Co když k němu Anně přišla se skutečným problémem a použila vymyšleného jména, protože nechtěla někoho uvádět do trapné situace? Časem se pak její problém vyřešil a ona si řekla, že už nepotřebuje pomoc psychoanalytika. Ale Judd věděl, že takhle jednoduché to není. V Anně dosud bylo něco neobjeveného. Měl silný pocit, že v tom neznámém cosi se skrývá odpověď k tomu, co se dělo. Je možné, že ji někdo nutil jednat proti její vůli. Ale hned jak na to pomyslel, řekl si, že je pošetilý. Snaží se z ní udělat jemnocitnou slečnu v úzkých a ze sebe rytíře v blyštícím se brnění. Nastrojila jeho vraždu? Bude to muset nějak zjistit.

Starší paní v roztržené zástěře vyšla z domu přes ulici a civěla na něj. Otočil auto a zamířil zpět k mostu George Washingtona.

Za ním jela celá řada aut. Kterékoli z nich ho mohlo sledovat. Ale proč by ho museli sledovat? Jeho nepřátelé vědí, kde ho najdou. Nemůže sedět a pasivně čekat, až udeří. Bude muset udeřit sám, vyvést je z rovnováhy, rozzuřit Dona Vintona tak, aby udělal chybu, a on mu mohl dát šachmat. A musí to udělat, než ho chytí McGreavy a dá ho zavřít.

Judd jel směrem k Manhattanu. Jediným možným klíčem k tomu všemu je Anně - a ta beze stopy zmizela. Pozítří už bude za oceánem.

Vtom si Judd náhle uvědomil, že má jednu možnost, jak ji najít.

Na Štědrý večer byla kancelář Pan-Amu plná cestujících a lidí, kteří čekali, jestli se neuvolní nějaké místo a domáhali se toho, aby mohli letět někam do světa.

Judd se prodral frontami k přepážce a vyžádal si vedoucího. Slečna v uniformě mu věnovala profesionální zakódovaný úsměv a řekla mu, ať počká, že šéf má telefon.

Judd tam stál a poslouchal to zmatení jazyků.

„Chci letět do Indie pátého.“

„Bude v Paříži zima?“

„Potřebuju, aby na mě v Lisabonu čekalo auto."

Pocítil zoufalou touhu nastoupit do letadla a uletět někam pryč. Najednou si uvědomil, jak je fyzicky i emocionálně vyčerpaný. Don Vinton má zřejmě k dispozici celou armádu, ale Judd je sám. Jakou šanci proti němu má?

„Co si prosím přejete?“

Judd se otočil. Za přepážkou stál vysoký, mrtvolně vyhlížející člověk. „Já jsem Friendly, prostě kamarád,“ řekl. Cekal, až Judd zareaguje na jeho vtip. Judd se povinně usmál. „Charles Friendly. Co byste si přál?“

„Jsem doktor Stevens. Snažím se najít jednu svou pacientku. Má letět zítra do Evropy.“

„Jméno?“

„Blakeová. Anně Blakeová.“ Zaváhal. „Možná pod jménem jejího manžela - Anthony Blake.“

„Do kterého města letí?“

„To - to nevím přesně.“

„Mají letenky na ráno nebo na odpoledne?"

„Já ani jistě nevím, jestli letí s vaší společností,“ řekl Judd.

Ten kamarád se z očí pana Friendlyho vytratil. „Tak to pro vás bohužel nemůžu nic udělat.“

Judd náhle pocítil, jak panikaří. „Je to opravdu naléhavé. Musím ji najít, než odletí."

„Pane doktore, Pan-American létá víc než jednou denně do Amsterodamu, Barcelony, Berlína, Bruselu, Dublinu, Důsseldorfu, Frankfurtu, Flamburku, Kodaně, Lisabonu, Londýna, Mnichova, Paříže, Říma, Shannonu, Stuttgartu a Vídně. A stejně tak je to u většiny dalších mezinárodních aerolinií. Budete se muset obrátit na každou společnost zvlášť. A pochybuji, že pro vás něco udělají, pokud jim ne-řeknete cflové letiště a dobu odletu." Pan Friendly už vypadal netrpělivě. „A teď mi promiňte ...“ Otočil se k odchodu.

„Počkejte! řekl Judd. Jak mu vysvětlit, že tohle je třeba jeho jediná šance, aby zůstal naživu? Jeho poslední nitka, kterou se může dopátrat, kdo se ho to snaží zavraždit.

Friendly už ani neskrýval své roztrpčení. „Ano?"

Judd se přinutil k úsměvu, i když mu to bylo proti mysli. „Nemáte nějaký centrální počítač," zeptal se, „kde byste měli jména všech cestujících ...?“

„Jenom když znáte číslo letu," řekl pan Friendly. Otočil se a byl pryč.

Judd tam stál u přepážky a bylo mu z toho špatně. Šach a šachmat. Prohrál. Už nebylo kam táhnout.

Kolem spěchala skupinka italských kněží oděných v dlouhých černých hábitech a širokých černých kloboucích, připomínající cosi středověkého. Byli obtíženi lacinými papírovými kufry, krabicemi a dárkovými balíčky s ovocem. Mluvili hlasitě italsky a zcela zřejmě si dobírali nejmladšího člena skupiny, chlapce, který vypadal tak nejvýš na osmnáct devatenáct let. Patrně se vracejí domů do Říma po dovolené, pomyslel si Judd, jak poslouchal jejich brebentění. Do Říma... kde bude Anně... už zase Anně.

Kněží se blížili k přepážce.

„ E molto bene di ritornare a casa. “

„Si, d accordo. “

„Signore, per piacere, guardatemi.“

„Tutto v a bene?“

„Si, ma

„Dio mio, dove sono i miei biglietti?“

„ Cretino, hai perduto i biglietti. “

„Ah, eccoli.“

Kněží předali svoje letenky nejmladšímu a ten stydlivě zamířil ke slečně u přepážky. Judd se podíval k východu. Ve vchodu postával nějaký habán v šedém kabátě.

Mladý kněz mluvil s dívkou u přepážky. „Dieci. Dieci.“ Dívka na něj jen nechápavě koukala. Kněz zmobilizoval svoje znalosti angličtiny a řekl velice pečlivě: „Deset. Bilet. Letenék.“ Přistrčil k ní letenky.

Dívka se potěšeně usmála a začala lístky kontrolovat. Kněží nadšeně jásali nad lingvistickými schopnostmi svého společníka a poplácávali ho po zádech.

Nemělo cenu tady déle setrvávat. Dříve či později se stejně musí postavit tamtomu člověku venku. Judd se pomalu otočil a začal přecházet kolem skupiny kněží.

„ Guardate che ha fatto il Don Vinton. “

Judd se zastavil, krev se mu náhle nahrnula do tváře. Otočil se k podsaditému knězi, který promluvil a vzal ho za rukáv. „Promiňte," řekl. Měl ochraptělý a roztřesený hlas. „Říkal jste Don Vinton?“

Kněz se na něj nechápavě podíval, pak ho poplácal po paži a hodlal se vzdálit.

Judd ho uchopil pevněji. „Počkejte!“ řekl.

Kněz na něj znovu nervózně pohlédl. Judd se přinutil ke klidnému tónu. „Don Vinton. Který to je? Ukažte mi ho.“ Teď na Judda zírali všichni kněží. Ten malý se podíval na ostatní a řekl: „ E un americano matto. “

Začali vzrušeně mluvit italsky jeden přes druhého. Koutkem oka Judd zahlédl, jak ho zpoza přepážky sleduje Frien-dly. Teď právě otevřel dvířka v přepážce a pustil se k němu. Judd v sobě jen stěží potlačil narůstající paniku. Pustil kněze, naklonil se k němu a řekl pomalu a zřetelně: „Don Vinton.“ Malý kněz se Juddovi chvíli díval do tváře a pak se mu tvář rozveselila. „Don Vinton!“

Fnendly se teď rychle blížil a vypadal nepřátelsky. Judd pobídl kněze přikývnutím. Malý kněz ukázal na chlapce: „Don Vinton - velký muž“.

A najednou měl Judd jasno.

Kapitola 20

„Pomalejc, pomalejc,“ říkal Angeli ochraptěle. „Nerozumím ani slovo.“

„Promiňte,“ řekl Judd. Zhluboka se nadechl. „Už to mám!“ Tak se mu ulevilo, když uslyšel Angeliho hlas ve sluchátku, že skoro blábolil. „Vím, kdo se mě pokouší zabít. Vím, kdo je to Don Vinton.“

Angeliho hlas zněl skepticky: .„Žádnýho Dona Vintona jsme nemohli najít.“

„Víte proč? Protože to není konkrétní člověk - je to přezdívka."

„Prosím vás, mluvte pomalejc."

Juddovi se třásl hlas rozčilením. „Don Vinton není jméno. Je to italský výraz. Znamená to někdo velký. To se mi Moody snažil říct. Ze po mně jde nějakej hlavoun."

„Nechápu vás, doktore."

„V angličtině to nic neznamená," řekl Judd, „ale když se to řekne italsky - nic vám to neříká? Organizace zabijáků, kterou vede jeden hlavoun?"

Následovalo dlouhé ticho. „La Cosa Nostra?"

„Kdo jiný by dokázal dát dohromady takovou skupinu zabijáků a zbraní? Kyselina - bomby - revolvery! Vzpomínáte si, že jsem vám říkal, že hledáme, něj akýho Jihoevropa-na? Je to Ital."

„Nedává to smysl. Proč by vás Cosa Nostra hodlala zabít?"

„Nemám vůbec tušení. Ale mám pravdu. Vím, že mám pravdu. A souhlasí to s něčím, co říkal Moody. Řekl, že po mně jde celá skupina lidí."

„To je ta nejbláznivější teorie, co jsem kdy slyšel,44 řekl Angeli. Následovala pauza, pak dodal: „Ale nejspíš by to tak mohlo být."

Judda zaplavila náhlá úleva. Kdyby Angeli nebyl ochoten mu naslouchat, už by se neměl na koho obrátit.

„Povídal jste to někomu?“

„Ne,“ řekl Judd.

„Tak to nikomu neříkejte!" vybídl ho Angeli naléhavě. „Jestli máte pravdu, závisí na tom váš život. Nepřibližujte se ani k vaší ordinaci, ani k bytu.“

„Ne,“ slíbil Judd. Najednou si vzpomněl. „Věděl jste, že McGreavy má na mě zatykač? “

„Ano,“ váhavě odpověděl Angeli. „Jestli vás sebere McGreavy, nedostanete se na policejní stanici živej.“

Bože můj! Takže se v McGreavym nezmýlil. Ale nemohl uvěřit tomu, že by McGreavy byl ten mozek za tím vším. Někdo je za ním a vede ho... Don Vinton... Velký muž. „Slyšíte mě?“

Juddovi najednou vyschlo v ústech. „Ano.“

Před telefonní budku si stoupl muž v šedém svrchníku a díval se dovnitř na Judda. Byl to ten samý, kterého viděl předtím? „Angeli...“

„Ano?“

„Nevím, kdo jsou ti ostatní. Nevím, jak vypadají. Jak se udržím naživu, než je chytíte?" Ten člověk před budkou na něj civěl.

Po telefonu k němu dolehl Angeliho hlas. „Jedeme rovnou na FBI. Mám tam kamaráda, který má konexe. Postará se vám o ochranu, dokud nebudete v bezepečí. O.K.?" Angeli se ho snažil uklidnit.

„O.K.," řekl Judd vděčně. Kolena ho sotva držela.

„Kde jste?"

„V telefonním automatu v dolní hale Pan-Amu.“

„Tak se tamodtud nehýbejte." Na druhém konci to cvaklo, jak Angeli zavěsil.

Vrátil sluchátko na místo a někde uvnitř pocítil, jak se mu dělá zle. Za ta léta přivykl jednání s vrahy, násilníky, zvrhlíky všeho možného druhu a tak nějak si časem vytvořil ochrannou ulitu, která mu dovolovala, aby stále ještě věřil v základní důstojnost a lidskost člověka.

Ale zlotřilý policajt, to je něco jiného.

Zlotřilý policajt, to byla korupce, která se dotýkala každého v policejním sboru, která znesvěcela vše, za co slušní policajti bojovali a za co umírali.

Místností mužstva se ozývaly kroky a šumění hlasů, ale on nic z toho neslyšel. Dva obchůzkáři v uniformě prošli místností s obrovským opilcem v poutech. Jeden z nich měl monokl a druhý si držel kapesník u krvácejícího nosu. Rukáv uniformy měl napůl utržený. To si bude muset sám zaplatit. Tihle muži byli připraveni riskovat svůj život každý den a noc. Ale to se do novin nedostane. Zvrhlej policajt ano. Jeden zvrhlej policajt je všechny pošpiní. Jeho vlastní parťák.

Znaveně se zvedl a šel starou chodbou ke kapitánovi. Zaklepal a vešel.

Za opotřebovaným stolem poďobaným od nedopalků cigaret těch nespočetných let seděl kapitán Bertelli. V místnosti byli dva muži od FBI oblečení jako obchodníci. Kapitán Bertelli vzhlédl, jak se dveře otevřely. „Tak co?“

Detektiv přikývl. „Je to jasné. Dozorčí u doličného materiálu řekl, že si vypůjčil klíč Carol Robertsové ze skříňky na důkazy ve středu odpoledne a odevzdal ho ve středu pozdě večer. Proto byl test na parafín negativní - dostal se do Ste-vensovy kanceláře pomocí originálního klíče. Dozorčímu to nepřišlo divné, protože měl vyšetřování toho případu na starosti. “

„Víte, kde je teď?“ zeptal se mladší muž od FBI.

„Ne. Sledovali jsme ho, ale ztratil se nám. Může být kdekoli. “

„Bude se teď snažit dostat Stevense,“ řekl druhý muž.

Kapitán Bertelli se obrátil k mužům z FBI. „Jaká je šance, že doktor zůstane naživu? “

Muž zavrtěl hlavou. „Jestli ho najdou dřív než my, tak žádná.“

Kapitán Bertelli přikývl. „Musíme ho najít první.“ Jeho hlas zdrsněl. „A chci, abyste mi taky přivedli zpátky Angeliho. Je mi jedno, jak ho seženete." Otočil se k detektivovi. „Prostě ho seženete, McGreavy."

Policejní rádio začalo s praskáním oznamovat úsečnou zprávu: „Kód deset ... kód deset ... všem vozům ... seberte pět...“

Angeli rádio vypnul. „Ví někdo, že jsem vás vyzvednul?“ zeptal se.

„Nikdo,“ ujistil ho Judd.

 „Nikomu jste o La Cosa Nostra nepovídal?"

„Jenom vám.“

Angeli spokojeně přikývl.

Přejeli most George Washingtona a směřovali k New Jersey. Ale všechno bylo teď jiné. Předtím pociťoval silnou úzkost. Teď, když vedle něj seděl Angeli, už se necítil jako lovené zvíře. Teď byl sám lovcem. A to pomyšlení ho hluboce uspokojovalo.

Na Angeliho návrh nechal Judd vypůjčené auto na Manhattanu a jel Angeliho neoznačeným policejním vozem. Angeli zamířil na sever na Palisades Interstate Parkway a sjel v Orangeburgu. Blížili se k Old Tappanu.

„Dobře jste na to všecko kápnul, doktore," pochválil ho Angeli.

Judd zavrtěl hlavou. „Měl jsem si to dát dohromady, hned jak jsem věděl, že v tom má prsty víc lidí. Musela to být organizace, která používá profesionální zabijáky. Myslím, že Moody tušil pravdu, když uviděl tu bombu v mém autě. Měli přístup ke všem možným zbraním."

A Anně. Byla součástí celé té operace a dopomáhala jim k tomu, aby ho zavraždili. A přece ji nemohl nenávidět. Ať udělala cokoli, nikdy by ji nemohl nenávidět.

Angeli sjel z dálnice. Obratně najel na vedlejší silnici, která vedla do zalesněné oblasti.

„Ví váš přítel, že k němu jedeme?" zeptal se Judd.

„Volal jsem mu. Čeká vás."

Náhle se vynořila postranní silnice a Angeli na ni zabočil. Jel ještě asi míli a pak zabrzdil před elektricky ovládanou bránou. Judd si povšiml malé televizní kamery nad ní. Ozvalo se cvaknutí, brána se otevřela a pak se za nimi zase pevně zavřela. Rozjeli se po dlouhé točité příjezdové cestě. Mezi stromy vepředu Judd krátce zahlédl rozlehlou střechu obrovského domu. Vysoko na hřebeni zářil ve slunci bronzový kohoutek.

Chyběl mu ocas.

Kapitola 21

Ve zvukotěsném, zářivkami osvětleném komunikačním středisku na hlavní správě policie obsluhovalo obří ústřednu dvanáct policistek. Po každé straně panelu jich sedělo šest. Uprostřed panelu byla pneumatická skluzavka fungující jako potrubní pošta. Jak docházely různé zprávy, telefonistky je zapisovaly a posílaly nahoru k dispečerovi, který okamžitě uvědomil příslušnou policejní stanici nebo hlídkový vůz. Telefony zvonily nepřetržitě. Jako příval tragédií přicházelo ve dne v noci volání občanů té obrovské metropole. Muži a ženy zděšení hrůzou... osamělí... zoufalí... opilí... zranění... na pokraji sebevraždy... Bylo to jako scéna z Hogarthových obrazů malovaná živými slovy naplněnými bolestí místo barvami.

Toho pondělního odpoledne bylo ve vzduchu ještě větší napětí než jindy. Všechny telefonistky se na svou práci plně soustřeďovaly, a přesto si byla každá z nich vědoma řady detektivů a agentů FBI, kteří přicházeli a zase odcházeli, přijímali a dávali rozkazy, věcně a tiše* rozprostírali elektronickou síť na dr. Judda Stevense a detektiva Franka Angeli-ho. Atmosféra působila zrychleně, staccatovým tempem, jako by celou akci řídila přízračná, nervózní ruka loutkáře.

Kapitán Bertelli hovořil s Allenem Sullivanem, členem komise starosty města pro sledování zločinnosti, když vešel McGreavy. Poručík už Sullivana znal. Byl neústupný a poctivý. Bertelli přerušil hovor a s tázavým výrazem se otočil k detektivovi.

„Už jsme se pohnuli z místa,“ řekl McGreavy. „Našli jsme očitého svědka, nočního hlídače, který pracuje v budově přes ulici naproti ordinaci doktora Stevense. Ve středu večer, kdy se někdo vloupal do Stevensovy ordinace, hlídač zrovna šel do služby. Viděl dva muže, kteří vešli do budovy. Vchod z ulice byl zamčený a oni si otevřeli klíčem. Myslel si, že tam pracují."

„Nechali jste si udělat identifikaci?"

„Identifikoval nám Angeliho podle fotografie."

„Ve středu večer měl Angeli být doma v posteli s chřipkou."

„Přesně tak.“

„A co ten druhý muž?“

„Na toho hlídač pořádně neviděl."

Telefonistka přepojila jedno z těch nesčetných blikajících červených světélek na panelu a otočila se ke kapitánu Ber-tellimu. „To je pro vás, kapitáne. Dálniční hlídka z New Jersey."

Bertelli popadl sluchátko. „Kapitán Bertelli.11 Chvíli naslouchal. „Opravdu?... Fajn! Uvědomte všechny hlídky, co se vám podaří. Postavte zátarasy na silnici. Musíte tu oblast úplně pokrýt. Udržujte neustálé spojení... Díky.11 Zavěsil a otočil se k těm dvěma mužům. „Vypadá to na průlom. Nějaký nováček z hlídky na New Jersey zahlédl Angeliho auto na vedlejší silnici blízko Orangeburgu. Silniční hlídka to tam teď pročesává.11

„A Stevens?"

„Byl v autě s Angelim. Živý. Nebojte se. Najdou je.“

McGreavy vytáhl dva doutníky. Nabídl jeden Sullivanovi, ale ten ho odmítl. Podal ho Bertellimu a druhý si vsunul mezi zuby. „Jedna věc hraje pro nás. Život doktora Stevense je snad chráněnej kouzlem." Škrtl zápalkou a zapálil oba doutníky. „Právě jsem mluvil s jedním jeho kamarádem - Peterem Hadleyem. Doktor Hadley mi řekl, že se před několika dny stavoval pro Stevense v jeho ordinaci a zastihl tam Angeliho s revolverem v ruce. Angeli mu nabulíkoval, že čekal zloděje. Já bych řek, že Hadley zachránil Stevensovi život, jak tam přišel."

„Jak vás vlastně napadlo podezření na Angeliho?" zeptal se Sullivan.

„Začalo to tím, že jsem dostal několik tipů, že šlapal na paty nějakejm kšeftsmanům," řekl McGreavy. „Když jsem se na to šel přeptat, nechtěly oběti mluvit. Ty lidi měli strach a já pořád nemoh přijít na to proč. Angelimu jsem nic neřek. Jenom jsem ho začal bedlivě pozorovat. Když došlo na vraždu Hansona, Angeli za mnou přišel a škemral, aby moh na tom případu pracovat se mnou. Mazal mi med kolem huby, že mě jako moc obdivuje a že už si dlouho přeje dělat mi parťáka. Věděl jsem, že se potřebuje chytit, tak jsem s dovolením kapitána Bertelliho na tu hru šel s ním. To se nedivím, že chtěl na tom případu pracovat, když v něm byl až po uši!

Tehdá jsem si ještě nebyl jistej, jestli má Stevens prsty v těch vraždách Hansona a Carol Robertsový, ale řek jsem si, že ho využiju, abych načapal Angeliho. Vymyslel jsem si na Ste-vense falešný obvinění a řek jsem Angelimu, že doktora za ty vraždy dostanu. Spočítal jsem si, že když si Angeli bude myslet, že má placet, povolí a zlajdačí.“

„A zabralo to?“

„Ne. Angeli mě úplně uzemnil tím, že začal bránit Steven-se, abych ho neposlal do lapáku.“

Sullivan nechápavě vzhlédl. „Ale proč?“

„Protože se ho snažil voddělat a kdyby byl zašitej, tak by na něj nemoh.“

„Když McGreavy trochu přitlačil,“ řekl kapitán Bertelli, „Angeli přišel za mnou a naznačoval, že se McGreavy snaží Stevense křivě obvinit."

„A to už jsme si byli jistý, že jsme na správný stopě," řekl McGreavy. „Stevens si najal soukromýho detektiva Normana Moodyho. Já jsem si Moodyho procvak a zjistil jsem, že měl konflikt s Angelim už dřív, když jednoho jeho klienta Angeli sebral za přechovávání drog. Moody tvrdil, že jeho klient byl křivě obviněnej. S tím, co vím teď, bych řek, že Moody mluvil pravdu."

„Takže Moody šťastnou náhodou našel tu odpověď hned na začátku."

„Nebylo to jen štěstí. Moody byl hlavička. Věděl, že v tom Angeli nejspíš má prsty. Když našel tu bombu u Stevense v autě, odevzdal ji na FBI a požádal je, aby to prověřili."

„Bál se, že kdyby se jí zmocnil Angeli, našel by způsob, jak se jí zbavit?"

„To bych si myslel já. Ale někde byl slabej článek a Angeli dostal kopii zprávy. Věděl teda, že Moody po něm jde. A Moody nám taky moc pomoh, když vyrukoval se jménem Don Vinton."

„Cósa Nostra coby Velký muž."

„Jo. Z nějakýho důvodu si někdo z Cosa Nostra vzal do hlavy, že dostane Stevense."

„A jak jste si dali Angeliho dohromady s Cosa Nostra?"

„Vrátil jsem se k těm kšeftsmanům, který zmáčknul Angeli. Jak jsem vyslovil Cosa Nostra, zpanikařili. Angeli pracoval pro jednu rodinu z Cosa Nostra, ale pak už

mu to nestačilo, tak začal kapánek vydírat ještě vedle.“

„Jaký mohla mít Cosa Nostra zájem na zabití doktora?“ zeptal se Sullivan.

„Nevím. Pracujeme na několika hypotézách." Unaveně si povzdechl. „Dvakrát jsme měli zatracenou smůlu. Angeli vyklouz chlapům, co ho sledovali, a Stevens mi útek z nemocnice dřív než jsem ho moh varovat před Angelim a dát ho hlídat."

Na panelu to zablikalo. Telefonistka zapnula hovor a chvíli naslouchala. „Kapitán Bertelli."

Popadl ihned sluchátko. „Kapitán Bertelli." Poslouchal a nic neříkal, pak pomalu vrátil sluchátko na místo a otočil se k McGreavymu. „Ztratili je.“

Kapitola 22

Anthony DeMarco měl manu.

Judd cítil tu spalující moc jeho osobnosti přes celou místnost. Přicházela ve vlnách, které pociťoval jako hmatatelnou sílu. Anně nepřeháněla, když říkala, že její muž je hezký.

DeMarco měl klasickou římskou tvář s dokonale vymodelovaným profilem, uhlově černýma očima a přitažlivými šedivými prameny v tmavých vlasech. Bylo mu kolem pětačtyřiceti, byl vysoký, atletické postavy a pohyboval se s nepokojným živočišným půvabem. Mčl hluboký, magnetický hlas. „Dal byste si něco k pití, doktore?"

Judd zavrtěl hlavou, fascinován mužem před sebou. Každý by byl odpřisáhl, že DeMarco je naprosto normální, okouzlující muž, dokonalý hostitel vítající váženého hosta.

V knihovně krásně obložené dřevem jich bylo pět. Judd, DeMarco, detektiv Angeli a ti dva muži, co se pokoušeli zabít doktora u něj v domě, Rocky a Nick Vaccaro. Utvořili kolem Judda kruh. Díval se do tváře nepřítele a nacházel v tom podivné uspokojení. Konečně ví, s kým bojuje. Jestli je tedy „boj11 to pravé slovo. Vlezl Angelimu do pasti. Dokonce něco horšího. Sám Angelimu zavolal, aby si pro něj přijel! Jidášovi Angelimu, který ho sem přivezl na popravu.

DeMarco ho s hlubokým zájmem zkoumal a provrtával svýma černýma očima. „Hodně jsem o vás slyšel," řekl.

Judd na to nic neřekl.

„Odpusťte, že jsem vás sem nechal takhle přivézt, ale je třeba, abych vám položil pár otázek." Omluvně se usmál, vyzařovala z něj vřelost.

Judd věděl, co přijde, a myslel rychle dopředu.

„O čem jste si s mou ženou povídali, pane doktore?"

Judd předstíral překvapení. „S vaší ženou? Já vaši ženu neznám."

DeMarco vyčítavě zavrtěl hlavou. „Poslední tři týdny k vám chodila dvakrát týdně."

Judd svraštil zamyšleně čelo. „Nemám žádnou pacientku, která by se jmenovala DeMarcová ..."

DeMarco chápavě přikývl. „Možná k vám chodila pod jiným jménem. Možná pod svým dívčím jménem. Blakeová - Anně Blakeová."

Judd si dal záležet, aby vyjádřil překvapení. „Anně Blakeová?"

Bratři Vaccarové postoupili blíž.

„Ne;" ostře je okřikl DeMarco. Otočil se k Juddovi. Jeho vlídný způsob byl ten tam. „Doktore, jestli si se mnou chcete hrát, provedu s vámi věci, o kterých se vám ani nesní."

Judd se mu podíval do očí a uvěřil. Věděl, že jeho život visí na *$lásku. Přinutil se mluvit podrážděně. „Dělejte si, co chcete. Do téhle chvíle jsem neměl ani tušení, že Anně Blakeová je vaše žena."    

„To by mohla být pravda," řekl Angeli. „On

DeMarco si Angeliho nevšímal. „O čem jste si s moli ženou tři týdny povídali?"

Dospěli ke chvíli pravdy. Od okamžiku, kdy Judd uviděl bronzového kohoutka na střeše, mu poslední kousky skládanky zapadly na místo. Anně na něj nechystala vraždu. Byla obětí stejně jako on. Vdala se za Anthonyho DeMut ca, úspěšného majitele velké stavební firmy, aniž měla tiileftf, kdo doopravdy je. Pak se muselo něco stál a ona dostala podezření, že její muž není tím, čím se ydrt, že je yapiMeitf do něčeho nekalého a strašlivého. Protože si nemilá s kým o tom popovídat, obrátila se o pomoc k psychoanalytikovi, neznámému člověku, kterému se mohla svěřil Ale \ luddov# ordinaci jí věrnost manželovi bránila, aby s ním probrala své obavy.

„Nic jsme nijak zvlášť nerozebírali,“ řekl Judd. „Vaše žena mi odmítla říct, v čem ten její problém spočívá.“

DeMarcovy černé oči se na něj upřeně dívaly, zkoumaly ho, zvažovaly. „Budete si muset vymyslet něco lepšího.“

Jak asi DeMarco zpanikařil, když se dozvěděl, že jeho žena chodí k psychoanalytikovi - žena vůdce v organizaci Cosa Nostra! Není divu, že DeMarco zabíjel ve snaze zmocnit se Annina záznamu.

„Řekla mi jedině to,“ pokračoval Judd, „že ji něco trápí, ale že o tom se mnou nemůže mluvit."

„Na to stačí deset vteřin,“ namítl DeMarco. „Vím moc dobře o každé minutě, kterou strávila u vás v ordinaci. O čem mluvila po zbytek těch tří týdnů? Musela vám říct, kdo jsem."

„Řekla, že vlastníte stavební firmu."

DeMarco ho chladně zkoumal. Judd cítil, jak mu vyrážejí kapky potu na čele.

„Četl jsem si o analýze, doktore. Pacient mluví o všem, co má na mysli."

„To je součást terapie," řekl Judd věcně. „Proto jsem se nemohl s paní Blakeovou - tedy DeMarcovou nikam dostat. Měl jsem v úmyslu ji z léčení propustit."

„Ale neudělal jste to."

„Nemusel jsem. Když za mnou přišla v pátek, řekla mi, že odjíždí do Evropy."

„Annie si to rozmyslela. Nechce se mnou jet do Evropy. Víte proč?"

Judd se na něj podíval, doopravdy zmaten. „Ne.“

„Kvůli vám, doktore."

Juddovi trochu poskočilo srdce. Pečlivě se snažil své city nedat znát. „Tomu nerozumím."

„Ale jistěže ano. Dlouho jsme si s Annie včera večer povídali. Myslí si, že udělala chybu, že se za mě vdala. Už se mnou není šťastná, protože si myslí, že by měla radši vás." DeMarco mluvil skoro hypnotizujícím šepotem. „Chci, abyste mi řekl všechno, co se stalo, když jste vy dva byli sami v ordinaci a ona ležela na tom vašem gauči."

Judd se obrnil proti těm protichůdným citům, které v něm vřely. Takže jí není lhostejný! Ale co jim to pomůže? DeMarco ho sledoval a čekal na odpověď. „Nic se nestalo. Jestli jste si četl o analýze, budete vědět, že každá pacientka prochází fází přenášení citů. Dříve či později si každá myslí, že je do doktora zamilovaná. Je to jen přechodné stadium."

DeMarco ho napjatě sledoval, černýma očima pátral v Juddových.

„Jak jste věděl, že ke mně chodí?" zeptal se Judd ledabyle.

DeMarco se na Judda chvíli díval, pak přešel k velkému psacímu stolu a sebral tam ostrý nůž na dopisy ve tvaru dýky. „Jeden z mých lidí ji viděl jít k vám do budovy. Je tam taky spousta porodníků, tak si mysleli, že mi Annie tají radostnou zprávu. Sledovali ji až k vaší ordinaci.11 Otočil se k Juddovi. „Tak to teda byla radostná zpráva, to vám povím! Zjistili, že chodí k psychiatrovi. Žena Anthonyho DeMarca chodí k psychoušovi, aby mu tam vyzvonila jeho osobní záležitosti."

„Už jsem vám říkal, že

DeMarco teď mluvil tiše. „Commissione svolala schůzi. Hlasovala pro to, abych ji zabil, tak jako zabijeme každýho zrádce." Chodil teď sem a tam, připomínal Juddovi nebezpečné zvíře v kleci. „Ale nemůžou mi rozkazovat jako ně-jakýmu pěšákovi. Já jsem Anthony DeMarco, a Čapo. Slíbil jsem jim, že jestli mluvila o nějakých našich záležitostech, zabiju toho člověka, s kterým mluvila. Těmahle rukama." Zvedl pěsti, v jedné z nich držel dýku ostrou jako břitvu. „To jste vy, doktore."

DeMarco teď kolem něj kroužil, jak mluvil, a Judd se pokaždé, když ho měl v zádech, podvědomě přikrčil.

„Děláte chybu, jestli

„Ne. Víte, kdo udělal chybu? Annie.11 Přejel Judda pohledem od hlavy k patě. Jako by mu to doopravdy nešlo na rozum. „Jak si mohla myslet, že jste lepší než já?“

Bratři Vaccarové se ušklíbli.

„Taková nula. Ňouma, kterej chodí každej den do práce a vydělá - kolik? Třicet táců ročně? Padesát? Sto? To já vydělám víc za tejden!11 DeMarcova maska teď sjížděla rychleji, bortila se pod tlakem jeho citů. Začal mluvit v krátkých, vzrušených výbuších, jeho hezké rysy se křivily nánosem ošklivosti. Anně ho viděla pouze za tou fasádou. Judd se

teď díval do tváře bez masky náležející vražednému paranoikovi. „Vy a ta putana jste se teda našli!“

„Nenašli,“ odporoval Judd.

DeMarco se na něj díval a oči mu hořely. „Ona pro vás nic neznamená? “

„Říkal jsem vám to. Je to jenom jedna z pacientek."

„O.K.,11 řekl nakonec DeMarco. „Řekněte jí to."

„Co jí mám říct?"

„Že je vám úplně putna. Nechám ji sem přivést. Chci, abyste si s ní promluvil, sám."

Juddovi se zrychlil tep. Dostane šanci sebe i Anně zachránit!

DeMarco mávnul rukou, muži odešli do chodby a on se otočil k Juddovi. Ty hluboko posazené černé oči měl teď přikryté víčky. Mile se usmál, maska byla opět na svém místě. „Pokud se Annie nic nedozví, bude žít. Vy ji přemluvíte, aby se mnou jela do Evropy."

Judd cítil, jak mu najednou vyschlo v ústech. V DeMarco-vých očích se objevil triumf. Věděl proč: podcenil svého protivníka.

Osudně.

DeMarco nehrál šachy, ale byl natolik chytrý, aby věděl, že má v ruce pěšáka, kterým Judda učiní bezmocným: Anně. Ať se Judd zachová jakkoli, ona je v nebezpečí. Když ji pošle do Evropy s jejím mužem, bude zcela určitě v nebezpečí života. Nevěřil, že ji DeMarco nechá žít. La Cosa Nostra by to nedovolila. V Evropě zařídí „nehodu11. Ale kdyby Judd řekl Anně, ať nejezdí, kdyby přišla na to, co dělají s ním, snažila by se do toho vložit, a to by znamenalo její okamžitou smrt. I Nebylo úniku: zbývala pouze volba jedné z pastí.

Z okna svého pokoje v prvním patře sledovala Anně příjezd Judda a Angeliho. Na chviličku si radostně pomyslela, že Judd přijel pro ni, aby ji zachránil z té děsivé situace, do níž se dostala. Ale pak uviděla, jak Angeli vytáhl revolver a přinutil Judda jít do domu.

Už osmačtyřicet hodin věděla o svém muži pravdu. Předtím to bylo jen nejasné, rozkolísané podezření, tak neuvěřitelné, že se je snažila zapudit. Začalo to před několika měsíci, kdy jela do divadla na Manhattan a vrátila se domů nečekaně j

brzy, protože hlavní představitel se opil, a představení museli ukončit uprostřed druhého jednání. Anthony jí řekl, že bude mít doma obchodní schůzku, ale že skončí, než se Anně vrátí. Když dorazila, jednání ještě probíhalo. A než stačil její překvapený manžel zavřít dveře do knihovny, zaslechla, jak někdo hněvivě křičí: „Já jsem pro to, abysme šli na tu fabriku dneska večer a jednou provždy si to s těma parchantama vyřídili!“ Ta věta, nemilosrdné vzezření těch cizích lidí v místnosti a Anthonyho nervozita, kterou způsobila svým příchodem, Anně znepokojily. Nechala se přesvědčit jeho kulantním vysvětlením, protože si zoufale přála, aby tomu mohla věřit. Během těch šesti měsíců, co byli svoji, byl něžným a ohleduplným manželem. Viděla u něj občasné záblesky výbušné povahy, ale vždycky se rychle ovládl.

Pár týdnů po příhodě s divadlem zvedla telefon a zaslechla Anthonyho hlas z jiného přístroje v domě. „Dnes večer převezmeme zásilku z Toronta. Někdo bude muset zmáknout hlídače. Ten v tom s náma nejede.“

Otřesena tím, co slyšela, zavěsila. „Převezmeme zásilku“ ... „zmáknout hlídače..." Znělo to zlověstně, ale možná to byla jen neškodná obchodní hantýrka. Opatrně a nenápadně se snažila vyptat Anthonyho na jeho obchodní záležitosti. V tu chvíli jako by mezi ně padla ocelová opona. Stál proti ní zlostný neznámý člověk, který jí řekl, ať se stará o domácnost a do jeho záležitostí nestrká nos. Vznikla z toho prudká hádka, ale příštího večera jí dal přemrštěně drahý náhrdelník a něžně se omluvil.

O měsíc později došlo k třetímu incidentu. Anně probudilo ve čtyři ráno bouchnutí dveří. Vklouzla do županu a šla se podívat dolů, co se děje. Z knihovny slyšela zvýšené hádající se hlasy. Popošla ke dveřím, ale zarazila se, když uviděla v místnosti Anthonyho, jak mluví s několika cizími lidmi. Bála se, že by se zlobil, kdyby je vyrušila, a proto se tiše vrátila nahoru do postele. Ráno u snídaně se ho pak ptala, jak spal.

„Skvěle! V deset jsem usnul a spal až do rána."

A Anně už věděla, že je v maléru. Zatím nevěděla, o co jde a jak je to vážné. Věděla pouze, že jí muž lhal z důvodů, kterých se nemohla dopátrat. Co je to za obchody, že je musí sjednávat tajně uprostřed noci s lidmi, kteří vypadají jako

pobudové? Bála se znovu na to zavést hovor s Anthonym. Začala se jí zmocňovat panika. Neměla nikoho, s kým by si mohla popovídat.

Pár dní poté, když byli na večeři ve svém klubu, se tam někdo zmínil o psychoanalytikovi Juddovi Stevensovi a říkal, že je skvělý.

„Je to takový psychoanalytik psychoanalytiků, jestli víte, jak to myslím. Stál by za hřích, ale to je vám k ničemu, protože nezná nic než tu svou práci.“

Anně si pečlivě zapamatovala jméno a příští týden se k němu vypravila.

První setkání s Juddem převrátilo její život vzhůru nohama. Cítila, jak ji zachvacuje emocionální závrať, a když pominula, byla z toho celá otřesená. Prožívala takový zmatek, že s doktorem sotva byla schopna mluvit a když odcházela, měla pocit školačky a říkala si, že už se sem nikdy nevrátí. Ale vrátila se, aby si dokázala, že to, co se stalo, byla jen náhoda. Při druhém setkání prožila ještě silnější reakci. Vždycky byla pyšná na to, jak je rozumná a realistická, a teď se chovala jako nějaká sedmnáctka, která se poprvé zamiluje. Zjistila, že nemůže povídat Juddovi o svém manželovi, a tak mluvili o jiných věcech a po každé další návštěvě byla Anně do toho příjemného a citlivého cizího člověka ještě víc zamilovaná.

Věděla, že je to beznadějné, protože se s Anthonym nikdy nerozvede. Měla pocit,, že má v sobě nějaký strašlivý nedostatek, když je schopná se za někoho vdát a po šesti měsících se zamilovat do jiného. Rozhodla se, že bude lepší, když už Judda nikdy neuvidí.

A pak se začaly dít podivné věci. Carol Robertsová byla zavražděna a Judda porazilo auto. V novinách si přečetla, že Judd byl u toho, když se našla Moodyho mrtvola ve skladišti masokombinátu Five Star. A jméno toho skladiště už někde předtím viděla.

V záhlaví faktury u Anthonyho na stole.

Do mysli se jí vloudilo strašlivé podezření.

Připadalo jí neuvěřitelné, že by Anthony mohl mít něco společného s kteroukoli z těch strašných věcí, které se děly, a přece ... Měla pocit, že je ve spárech nějaké děsivé noční můry, které nemůže uniknout. Nemohla probírat své obavy s Juddem a bála se mluvit o tom s Anthonym. Řekla si, že její podezření jsou bezdůvodná: Anthony ani neví, že Judd existuje.

A pak, před dvěma dny, přišel Anthony k ní do pokoje a začal se jí vyptávat na její návštěvy u Judda. Nejdřív se rozzlobila, že ji špehoval, ale její hněv brzy vystřídaly všechny ty obavy, které ji trápily. Když se podívala do jeho pokřivené, rozzlobené tváře, věděla, že její muž je schopen všeho.

I vraždy.

Jak se jí vyptával, udělala jednu hroznou chybu. Prozradila mu své city k Juddovi. Anthonyho oči ještě víc ztmavly a zavrtěl hlavou, jako by uhýbal fyzické ráně.

Až když byla zase sama, uvědomila si, v jakém nebezpečí je Judd a že ho nemůže opustit. Řekla Anthonymu, že s ním do Evropy nepojede.

A teď je Judd tady, u nich v domě. Jeho život je v nebezpečí kvůli ní.

Otevřely se dveře a do pokoje vešel Anthony. Chvíli stál a díval se na ni.

„Máš tu návštěvu." řekl.

Ve žluté sukni a halence, s vlasy volně splývajícími přes ramena vešla do knihovny. Tvář měla bledou a strhanou, ale vanula z ní tichá vyrovnanost. Judd byl v místnosti sám.

„Dobrý den, pane doktore. Anthony mi řekl, že jste tady.“

Judd měl pocit, že hrají šarádu pro neviditelné, smrtící publikum. Instinktivně vycítil, že Anně si je vědoma té situace a dává se mu do rukou. Čeká a zachová se podle toho, jak začne on.

A jemu nezbývalo nic jiného než pokusit se ji aspoň nějakou chvíli ještě udržet naživu. Kdyby Anně odmítla jet do Evropy, DeMareo by ji určitě nechal zabít rovnou tady.

Zaváhal, pečlivě vybíral slova. Každé slovo mohlo být stejně nebezpečné jako bomba v jeho autě. „Paní DeMarco-vá, vašeho manžela vyvádí z míry, že už s ním nechcete jet do Evropy. “

Anně chvíli čekala, rozvažovala.

„Je mi to líto,“ řekla.

„Mně taky. Myslím, že byste měla jet,“ řekl Judd zvýšeným hlasem.

Anně zkoumala jeho tvář a četla mu v očích. „Co když odmítnu? Co když prostě odejdu?"

To Judda poplašilo. „To nesmíte udělat." Nikdy by z tohoto domu neodešla živá. „Paní DeMarcová, váš manžel podlehl klamnému dojmu, že jste se do mě zamilovala."

Už otvírala ústa, že promluví, a Judd rychle pokračoval. „Vysvětlil jsem mu, že je to normální součást analýzy -emocionální přenos, kterým procházejí všechny pacientky." .

Chopila se narážky. „Já vím. Byla to bohužel moje chyba, že jsem k vám vůbec chodila. Měla jsem se snažit vyřešit si svůj problém sama." Očima mu říkala, jak to myslí doopravdy, jak moc je jí líto, že ho vystavila tomu nebezpečí. „Přemýšlela jsem o tom. Možná by mi dovolená v Evropě udělala dobře."

Rychle vydechl úlevou. Pochopila.

Ale nebyl způsob, jakým by ji varoval před skutečným nebezpečím, které jí hrozí. Nebo to ví? A i kdyby to věděla, může proti tomu něco dělat? Podíval se přes Anně k oknu knihovny, které rámovalo vysoké stromy na kraji lesa. Říkala mu, že tam chodí na dlouhé procházky. Třeba by věděla o nějaké únikové cestě. Kdyby se jen mohli dostat do těch lesů ... Ztišil hlas a promluvil naléhavě. „Anně

„Tak už jste si popovídali?"

Judd se prudce otočil. DeMarco neslyšně vešel do místnosti. Za ním šli Angeli a bratři Vaccarové.

Anně se otočila ke svému muži. „Ano," řekla. „Doktor Stevens si myslí, že bych s tebou měla jet do Evropy. Uposlechnu jeho rady."

DeMarco se usmál a podíval se na Judda. „Věděl jsem, že s vámi můžu počítat, doktore." Vyzařoval šarm, celý se rozplýval v nesmírném uspokojení člověka, který dosáhl naprostého vítězství. Jako by se ta neuvěřitelná energie, kterou oplýval, dala libovolně proměňovat v temné zlo či v neodolatelně přitažlivou vřelost. Není divu, že mu Anně naletěla. Ani Judd v tuto chvíli nemohl uvěřit, že tento půvabný, přátelský Adonis je chladnokrevný psychopat a vrah.

DeMarco se obrátil k Anně. „Vyjedeme brzy ráno, miláčku. Co abys šla nahoru a začala balit?"

Anně zaváhala. Nechtěla nechat Judda s těmi muži samotného. „Já Podívala se bezmocně na Judda. Nepostřehnutelně přikývl.

„Dobře.“ Anně napřáhla ruku. „Sbohem, pane doktore.“

Judd jí podal ruku. „Sbohem."

A tentokrát to bylo sbohem. Nebylo východiska. Judd se díval, jak se otočila, pokývla ostatním a vyšla z pokoje.

DeMarco se za ní díval. „Že je ale krásná?" Ve tváři měl podivný výraz. Láska, majetnictví - a ještě něco jiného. Lítost? Kvůli tomu, co se jí chystal udělat?

„Neví tady o tom nic," řekl Judd. „Proč ji nevynecháte? Nechte ji odjet."

Viděl, jak se v DeMarcovi otočil vypínač, byla to skoro fyzická záležitost. Kouzlo zmizelo a místnost se začala plnit nenávistí, proudem, který plynul od DeMarca k Juddovi a nikoho jiného se nedotýkal. Na DeMarcově tváři se objevil extatický, téměř orgiastický výraz. „Jdeme, doktore."

Judd se rozhlédl po místnosti ve snaze odhadnout šanci na únik. DeMarco by ho jistě raději nezabíjel u sebe v domě. A musí to být teď, nebo nikdy. Bratři Vaccarové ho hladově sledovali v naději, že se pohne. Angeli stál u okna s rukou na pouzdru revolveru.

„To bych nezkoušel," řekl DeMarco potichu. „Jste synem smrti - ale provedeme to po mém."

Postrčil Judda směrem ke dveřím. Ostatní se přidali těsně za ním a zamířili ke vstupní hale.

Anně došla na horní odpočívadlo, zůstala stát u zábradlí a dívala se do haly dole. Když uviděla Judda s ostatními jít ke vchodu, ustoupila kousek, aby ji nebylo vidět. Odspěchala do svého pokoje a podívala se z okna. Muži strkali Judda do Angeliho auta.

Anně rychle sáhla po telefonu a vytočila číslo. Připadalo jí jako věčnost, než to někdo zvedl.

„Rychle, policii! Spěchá to - honem!"

V tu chvíli mužská ruka vrátila sluchátko do vidlice. Anně maličko vykřikla a vmžiku se otočila. Stál nad ní Nick Vaccaro a šklebil se.

Kapitola 23

Angeli zapnul světla. Byly čtyři odpoledne, ale slunce se skrývalo někde za vrstvou kupovitých mračen, která letěla po obloze, poháněna mrazivým větrem.

Řídil Angeli, vedle něj seděl Rocky Vaccaro. Judda posadili dozadu k DeMarcovi.

Zpočátku Judd vyhlížel nějaký kolem jedoucí policejní vůz v naději, že by se mohl ještě pokusit připoutat pozornost, ale Angeli jel po málo používaných vedlejších silnicích, kde nebyla skoro žádná auta. Přejeli po okraji Morristownu, najeli na silnici 206 a zamířili na jih do řídce osídlených ponurých plání uprostřed New Jersey. Šedá obloha se protrhla a spustil se liják. Ledový déšť se sněhem, který bušil do předního skla, jako když se přímo zblázní nějaké malé bubínky.

„Zpomal,“ nařídil DeMarco. „Nestojíme o nehodu."

Angeli poslušně ubral plyn.

DeMarco se otočil k Juddovi. „Takhle většina lidí udělá chybu. Nemají to všechno tak dobře naplánované jako já.“

Judd se na DeMarca podíval, klinicky ho zkoumal. Ten člověk trpí megalománií, která sahá až za nejzazší hranice logiky ěi rozumu. U něj nebylo možno se dovolávat ničeho. Chyběl mu nějaký smysl pro morálku, který by mu nedovoloval nemilosrdně vraždit. Judd už teď měl odpovědi skoro na všechny otázky.

DeMarco provedl ty vraždy vlastní rukou kvůli smyslu pro čest - sicilská pomsta za skvrnu, kterou podle jeho domnění Anně pošpinila jeho osobu a věc Cosa Nostra, jež mu byla rodinou. Johna Hansona zabil omylem. Když mu to Angeli ohlásil, DeMarco se vrátil do ordinace a našel tam Carol. Chudinka Carol! Nemohla mu dát pásky paní DeMarcové, protože Anně pod tím jménem neznala. Kdyby si byl DeMarco udržel chladnou hlavu, mohl Carol pomoci přijít na to, o kom mluví; ale jeho choroba s sebou nesla i neschopnost přenést se přes marnou snahu, a proto dostal šílený vztek a Carol zemřela. Strašlivou smrtí. Byl to DeMarco, kdo porazil Judda autem a později ho přišel s Angelim zabít do

ordinace. Judd nemohl přijít na to, proč nevyrazili dveře a nezastřelili ho. Ale teď si uvědomil, že protože McGreavy si byl jist jeho vinou, řekli si, že provedou vraždu tak, aby vypadala jako sebevražda navozená výčitkami svědomí. Další policejní vyšetřování se zastaví.

A Moody... chudák Moody. Když mu Judd řekl jména detektivů, měl dojem, že reaguje na McGreavyho - a přitom to byl Angeli. Moody věděl, že Angeli pracoval pro Cosa Nostra a když to začal zkoumat...

Podíval se na DeMarca. „Co se stane s Anne?“

„Nedělejte si starosti. O tu se postarám já,“ řekl DeMarco.

Angeli se usmál. „Jo.“

Judd cítil, jak se ho zmocňuje tupý vztek.

„Udělal jsem chybu, že jsem se oženil s někým mimo okruh rodiny,“ uvažoval DeMarco. „Kdo není jeden z nás, nikdy nepochopí, o co jde. Nikdy.“

Projížděli téměř opuštěnou rovinatou krajinou. Přes déšť bylo v dálce na obzoru vidět sem tam nějakou továrnu.

„Už tam skoro jsme," ohlásil Angeli.

„Dobře jsi to všecko udělal,“ pochválil ho DeMarco. „Teď tě někde schováme, než ten poprask trochu pomine. Kam bys rád?“

„Bral bych Floridu."

DeMarco souhlasně přikývl. „Není problém. Budeš tam s někým z rodiny.“

„Znám tam pár skvělejch holek,“ usmál se Angeli.

DeMarco se na něj také usmál do zrcátka. „Vrátíš se s opáleným zadkem.“

„Doufám, že nic víc si nepřivezu."

Rocky Vaccaro se zasmál.

V dálce vpravo uviděl Judd roztroušené budovy továrny, z níž stoupal do vzduchu kouř. Dojeli k malé vedlejší silnici vedoucí k továrně. Angeli na ni zabočil a jel dál až k vysoké zdi. Brána byla zavřená. Angeli zatroubil a za bránou se objevil člověk v plášti a klobouku do deště. Když uviděl DeMarca, přikývl, odemkl bránu a otevřel jim. Angeli zajel s autem dovnitř a brána se za nimi zavřela. Byli na místě.

Na Devatenáctém okrsku poručík McGreavy ve své kanceláři přehlížel se třemi detektivy, kapitánem Bertellim a dvěma agenty FBI nějaký seznam.

„Tady je seznam rodin z Cosa Nostra na východním pobřeží. Všichni menší kápové a systém řízení. Náš problém je v tom, že nevíme, s kým z nich je spolčenej Angeli.“

„Jak dlouho by trvalo si je prověřit?'1 zeptal se Bertelli.

Promluvil jeden z agentů FBI. „Je tu přes šedesát jmen. Trvalo by to aspoň čtyřiadvacet hodin, ale...“ Zarazil se.

McGreavy za něj větu dokončil. „Ale za čtyřiadvacet hodin už Stevens nebude naživu."

Mladý policista v uniformě přispěchal k otevřeným dveřím. Když uviděl skupinku, zaváhal.

„Co je?“ zeptal se McGreavy.

„V New Jersey nevěděli, jestli je to důležité, poručíku, ale řekl jste jim, aby hlásili všecko neobvyklé. Centrála zachytila telefonát nějaké ženy, která chtěla policejní velitelství. Říkala, že to spěchá, a pak bylo ticho. Telefonistka čekala, ale už se jí znovu neozvala."

„Odkud byl ten telefonát?"

„Z města Old Tappan."

„Má číslo?"

„Ne. Zavěsili to moc rychle."

„Skvělý," řekl McGreavy trpce.

„Zapomeňte na to," řekl Bertelli. „Nejspíš nějaká babka chtěla nahlásit, že se jí ztratila kočka."

Telefon u McGreavyho zazvonil dlouze a naléhavě. Zvedl sluchátko. „Poručík McGreavy." Ostatní v místnosti viděli, jak se mu objevilo ve tváři napětí. „Dobře! Řekněte jim, ať se ani nehnou, dokud tam nedorazím. Už jedu!" Práskl sluchátkem. „Silniční hlídka právě uviděla Angeliho auto. Jede na jih po dvěstěšestce, byl někde za Millstonem."

„Sledují ho?" zeptal se jeden z agentů FBI.

„Hlídka jela opačným směrem. Než to otočili, byl pryč. Znám tam tu oblast. Není tam nic než pár fabrik." Otočil s k jednomu agentovi. „Můžete mi rychle zjistit, co je to tam za fabriky a kdo je majitelem?"

„Ano." Agent sáhl po telefonu.

„Jedu tam,“ řekl McGreavy. „Zavolejte mi, až to budete mít.“ Otočil se k mužům. „Jedem!“ Pustil se ke dveřím a hned za ním tři detektivové a druhý agent.

j    *    *    *

Angeli projel kolem boudy hlídače blízko brány a pokračoval dál směrem ke skupince podivně vyhlížejících konstrukcí, které se tyčily vysoko k obloze. Byly tam vysoké cihlové komíny a obrovské žlaby, jejichž pokroucené tvary vyvstávaly z šedého mrholení jako nějaká prehistorická zvířata v dávné, věčné krajině.

Auto zajelo k systému velkého potrubí a dopravníků a tam zastavilo. Angeli s Vaccarem vystoupili z auta a Vaccaro otevřel zadní dvířka u Judda. Měl v ruce revolver. „Ven, doktore.“

Judd pomalu vylezl z auta, za ním DeMarco. Zaútočil na ně strašný rámus a vítr. Asi tak osm metrů od nich byla obrovská roura s burácejícím stlačeným vzduchem, která vsávala cokoli se dostalo na dosah zejícího lačného otvoru.

„Tohle je jedno z největších potrubí v celé zemi,“ vychloubal se DeMarco zvýšeným hlasem, aby ho bylo slyšet. „Chcete se podívat, jak to funguje?“

Judd se na něj nevěřícně podíval. DeMarco už zase hrál roli dokonalého hostitele, který baví hosta. Ne, nehrál. Bylo to doopravdy. To ho děsilo. DeMarco se chystal Judda zavraždit, a přitom to provede jako rutinní obchodní záležitost, něco, co se prostě musí vyřídit, jako když se zbavujete nepotřebného zařízení. Nejdřív však na něj musí udělat dojem.

„Tak pojďte, doktore. Je to zajímavé.“

Pustili se k potrubí, Angeli šel první, DeMarco vedle Judda a Rocky Vaccaro celý průvod uzavíral.

„Tenhle podnik má hrubý zisk přes pět miliónů dolarů ročně,“ řekl DeMarco pyšně. „Celý výrobní proces je automatizovaný. “

Jak se blížili k potrubí, rachot sílil, hluk už byl skoro nesnesitelný. Asi sto metrů od vývěvy pracoval velký dopravník, který posouval obrovské kmeny k hoblovacímu zařízení dlouhému přes pět metrů a vysokému metr a půl, s půl tuctem nožových hlav ostrých jako břitva. Ohoblované kmeny přejížděly pak k sekačce, což byl rotor připomínající diko-

braza ježícího se noži. Ve vzduchu spolu s kapkami deště poletovaly piliny, které vysávalo potrubí.

„Je celkem jedno, jak jsou kmeny velké,“ vychloubal se DeMarco. „Stroje je opracují, tak aby se vešly do toho deva-desáticentimetrového potrubí.“

DeMarco vytáhl kolt ráže 38 s krátkou tupou hlavní a zavolal: „Angeli!“

Angeli se otočil.

„Šťastnou cestu na Floridu! “ DeMarco stiskl spoušť a v náprsence Angeliho košile zahořela rudá skvrna. Angeli na něj zíral se zmateným náznakem úsměvu ve tváři, jako by čekal odpověď na hádanku, kterou právě slyšel. DeMarco znovu vystřelil. Angeli se zhroutil k zemi. DeMarco pokývl na Rockyho Vaccara a ten hromotluk sebral Angeliho mrtvolu, hodil si ji přes rameno a pustil se k potrubí.

DeMarco se otočil k Juddovi. „Angeli byl hlupák. Už ho hledají všichni policajti, co jich v zemi je. Kdyby ho našli, dovedl by je ke mně.“

Ta chladnokrevná vražda Angeliho byla už tak dost otřesná, ale co následovalo, bylo ještě horší. Judd zděšeně pozoroval, jak Vaccaro donesl Angeliho tělo k otvoru obřího potrubí. Obrovský podtlak chňapl Angeliho tělo a lačně je vsál dovnitř. Vaccaro se musel chytit velké kovové kliky na vnější straně otvoru, aby se ho také nezmocnil smrtící cyklón. Judd ještě naposledy zahlédl, jak Angeliho tělo zavířilo v otvoru spolu s pilinami a dřevem, a bylo pryč. Vaccaro sáhl po klapce u vyústění potrubí a otočil ji. Otvor se zakryl víkem a proud vzduchu ustal. Náhlé ticho bylo ohlušující.

DeMarco se otočil k Juddovi a zvedl zbraň. Ve tváři měl exaltovaný, mystický výraz a Judd si uvědomil, že vražda je pro něj téměř kultovní záležitostí. Je to tvrdá zkouška, která ho očišťuje. Judd věděl, že přišel okamžik jeho smrti. Nébál se o sebe, ale stravoval ho vztek, že tenhle muž bude smět žít dál, zavraždit Anně a ničit další nevinné slušné lidi. Uslyšel výkřik, ston vyjadřující vztek a zmarnění, a zjistil, že to vychází z jeho vlastních rtů. Připadal si jako zvíře v pasti, posedlé touhou zabít svého věznitele.

DeMarco se na něj usmíval, četl mu myšlenky. „Našiju vám to do břicha, doktore. Bude to trvat trochu dýl, ale aspoň budete mít víc času, abyste si moh dělat starosti, co se stane Annie.“

Zbývala ještě naděje. Úplně slaboučká naděje.

„Někdo by si měl dělat starosti,“ řekl Judd. „Nikdy nepoznala pořádnýho mužskýho.“

DeMarco na něj nechápavě zíral.

Judd teď už křičel, aby ho DeMarco poslouchal. „Víte, kde vy máte ten svůj vercajk? V ruce, je to ta vaše bouchačka. Bez ní nebo bez nože jste prachobyčejná ženská."

Viděl, jak v DeMarcově tváři pomalu narůstá vztek.

„Nemáte žádný koule, DeMarco. Bez tý bouchačky jste dočista směšnej.“

DeMarcovi začínaly rudnout oči, jako by se objevilo varování smrti. Vaccaro o krok postpupil. DeMarco ho mávnutím ruky poslal zpět.

„Zabiju tě těmahle holejma rukama," zařval DeMarco a hodil kolt na zem. „Těmahle holejma rukama!" Pomalu, jako silné zvíře, se pustil k Juddovi.

Judd couvl z dosahu. Věděl, že fyzicky na DeMarca nemá šanci. Jeho jedinou nadějí je dotknout se DeMarcovy choré mysli, znemožnit jí fungování. Bude muset neustále zasahovat DeMarca na tom nejcitlivějším místě - strefovat se do jeho pýchy na vlastní mužství. „Jste ubohej homouš, DeMarco!"

DeMarco se zasmál a vyrazil na něj. Judd mu uhnul.

Vaccaro sebral zbraň ze země. „Šéfe! Já ho vyřídím!"

„Do tohodle se nepleť," zařval DeMarco.

Oba muži teď kroužili, hledali dobrou pozici. Juddovi ujela noha na hromadě mokrých pilin a DeMarco na něj vyrazil jako útočící býk. Obrovskou pěstí ho zasáhl vedle úst a porazil ho. Judd se zvedl a zaútočil na DeMarca ranou do obličeje. Ten sé jen trochu zakymácel a pak skočil a zabušil Juddovi pěstmi do žaludku. Iři pádné rány mu vyrazily dech. Chtěl něco říct, aby DeMarca podráždil, ale jen lapal po dechu. DeMarco se nad ním tyčil jako divoký dravý pták.

„Došel vám dech, doktore?" zasmál se. „Kdysi jsem boxoval. Dám vám pár lekcí. Nejdřív zpracuju vaše ledviny, pak hlavu a voči. Vydloubu vám voči, doktore. Než to s várna skoncuju, budete mě prosit, abych vás zastřelil!"

Judd tomu věřil. V přízračném světle padajícím sem ze zatažené oblohy vypadal DeMarco jako rozzuřené zvíře. Znovu udělal výpad na Judda a těžkým prstenem na pěsti mu roztrhl tvář. Judd vyrazil na DeMarca a bušil mu do tváře oběma pěstmi. DeMarco sebou ani necuknul.

Posléze začal bít Judda do ledvin, ruce mu pracovaly jako písty. Judd se stáhl, necítil nic než bolest.

„Ze by vás to unavovalo, doktore?*' Začal na něj zase dotírat. Judd věděl, že jeho tělo už o moc větší nakládačku nevydrží. Musí na něj mluvit. V tom je jediná jeho šance.

„DeMarco ...“ vydechl.

Předstíral právě útok a Judd se na něj vrhnul. DeMarco mu uhnul a udeřil ho pěstí rovnou mezi nohy. Judd se zkroutil neuvěřitelnou bolestí a padl na zem. DeMarco byl v tu chvíli na něm, rukama mu šel po krku.

„Holejma rukama,“ ječel nepříčetně. „Vyrvu vám voči holejma rukama!** Vrazil Juddovi obrovské pěsti do očí.

Pádili kolem Bedminsteru a směřovali na jih na silnici 206, když v rádiu zapraskalo a ozval se hlas. „Kód tři... kód tři. Všechny vozy pozor... Volám New York, dvacet sedm... New York, dvacet sedm...**

McGreavy popadl mikrofon. „Tady New York, dvacet sedm ... Příjem!**

Z rádia se ozval vzrušený hlas kapitána Bertelliho. „Máme to, Mácu. Na New Jersey je automatická pila, asi dvě míle na jih od Millstoneu. Patří to společnosti Five Star - to je ta samá jako s tím masokombinátem. Je to jedna z hlaviček, které používá Tony DeMarco.**

„To vypadá, že je to ono,“ řekl McGreavy. „Už tam jedem!“

„Jak daleko jste tamodtud?**

„Deset mil.“

„Tak hodně štěstí! “

„Jo.“

McGreavy vypnul rádio, zapnul sirénu a došlápl pedál plynu do podlahy.

Obloha nad ním se rozpíjela v mokrých kruzích a něco do něj bušilo a rvalo mu tělo na kusy. Chtěl se podívat, ale oči měl oteklé a zavřené. Nějaká pěst ho udeřila do žeber a on cítil, jak se mu bolestivě tříští kost. Cítil DeMarcův horký dech na Iváři, rychlé, vzrušené funění. Chtěl se na něj podívat, ale obklopovala ho neproniknutelná tma. Otevřel ústa a přes oteklý jazyk s námahou vypustil slova. „Vidíte,“ sípěl, „měl jsem pravdu... Dokážete - dokážete do člověka bít - jen když je na lopatkách.41

Dech se zarazil. Cítil, jak ho popadly dvě ruce a postavily na nohy.

„Jste po smrti, doktore. A dokázal jsem to holejma rukama."

Judd od toho hlasu ustoupil. „Jste - zví- zvíře," řekl a popadal dech. „Psychopat... měli by vás zavřít... do ústavu pro duševně chorý."

DeMarcův hlas ochraptěl zlostí. „Lžete!"

„Je to p-pravda,“ řekl Judd a zase trochu ustoupil. „Máte ... máte nemocnej mozek... Jednou vám rupne v hlavě a budete ... jako malej blbeček." Judd pořád couval, ale neviděl na cestu. Za sebou uslyšel slabé hučení zavřeného potrubí, čekajícího jako spící obr.

DeMarco vyrazil po Juddovi, obrovskýma rukama ho popadl za krk. „Zlomím vám vaz!" Mohutnými prsty začal Judda rdousit.

Judd cítil, že začíná ztrácet vědomí. Tohle byla jeho poslední šance. Veškerý instinkt v jeho těle křičel, aby popadl DeMarca za ruce a odtrhl je ze svého krku, aby mohl dýchat. Místo toho s posledním zoufalým zbytkem vůle sáhl rukama za sebe a šátral po klapce potrubí. Cítil, že upadá do bezvědomí a v tom okamžiku klapku nahmátl. Posledním, zoufalým záchvěvem energie pohnul klikou a smýkl sebou tak, aby DeMarco byl blíž otvoru. Najednou na ně udeřila nesmírná síla vakua a snažila se je vtáhnout do hlubin potrubí. Judd se oběma rukama úporně držel klapky a vzpíral se běsnícímu proudu vzduchu. Cítil, jak mu DeMarco zatíná prsty do krku, jak ho to táhlo k potrubí. DeMarco se mohl ještě zachránit, ale v nepříčetném vzteku se nechtěl pustit. Judd neviděl DeMarcovu tvář, ale hlas zněl jako smysluzba-vený zvířecí křik, slova zanikala v řevu vzdušného proudu.

Juddovi začaly sklouzávat ruce s klapky. Vtáhne ho to do potrubí spolu s DeMarkem. Rychle se naposled pomodlil a v tom okamžiku cítil, jak DeMarcovy ruce povolují stisk na krku. Ozvalo se děsivé zařvání a pak už bylo slyšet jen rachot z potrubí. DeMarco zmizel.

Judd tam stál, bolelo ho celé tělo, nebyl schopen se pohnout a čekal na Vaccarův výstřel.

Za okamžik se rozezněl.

Stál tam a přemýšlel, proč se Vaccaro netrefil. Přes otupující mlhu bolesti slyšel nějaké výstřely a dusot běžících nohou, pak na něj někdo zavolal jménem. Potom ucítil, jak ho někdo objal rukou a uslyšel McGreavyho: „Panenko na nebi! Podívejte se, jak vypadá!“

Silné ruce ho uchopily za paži a vlekly ho pryč od toho děsivě burácejícího potrubí. Něco mu teklo po tvářích a on nevěděl, jestli je to krev nebo déšť nebo slzy, a bylo mu to fuk.

Měl to za sebou.

Přinutil se otevřít jedno napuchlé oko a úzkou, rudou štěrbinou uviděl McGreavyho. „Anně je v domě,“ řekl Judd. „DeMarcova žena. Musíme jet k ní.“

McGreavy se na něj divně díval, nehýbal se a Judd si uvědomil, že ta slova nevyřkl. Natáhl se, aby mluvil McGrea-vymu do ucha, a pomalu a trhaně zachraptěl: „Anně DeMar-cová... Je v... domě... pomozte.“

McGreavy přešel k policejnímu autu, vytáhl vysílačku a vydal instrukce. Judd tam stál, sotva se držel na nohou, po DeMarcových ranách se stále ještě kymácel, štiplavě ledový vítr se do něj opíral. Před sebou na zemi viděl mrtvolu a věděl, že je to Rocky Vaccaro.

Vyhráli jsme, pomyslel si. Vyhráli jsme. Opakoval si tu větu v hlavě. A už jak ji říkal, věděl, že nemá význam. Co to bylo za vítězství? Měl se za slušnou, civilizovanou lidskou bytost - doktor, léčitel -, a stalo se z něj divoké zvíře chtivé zabíjení. Nechal nemocného člověka úplně propadnout šílenství a pak ho zabil. Bylo to strašlivé břemeno, se kterým už teď bude muset stále žít. Protože i když si může říkat, že se to stalo v sebeobraně, věděl - Bůh mu pomoz -, že to dělal s chutí. A to si nikdy neodpustí. Není o nic lepší než DeMarco nebo bratři Vaccarové, nebo kdokoli jiný. Civilizace je tenká, nebezpečně křehká politura a když se poruší, člověk se dostává zase na roven zvířeti a sklouzne do bahna propasti, z níž tak hrdě vylezl.

Judd byl příliš unaven, aby o tom dál přemýšlel. Teď chtěl jen vidět, že Anně je v pořádku.

McGreavy tam stál a choval se nezvykle jemně.

„Jedno policejní auto jede k ní domů, pane doktore. Je to tak v pořádku?“

Judd vděčně přikývl.

McGreavy ho vzal za ruku a vedl ho do auta. Jak šel pomalu a s bolestí přes dvůr, uvědomil si, že přestalo pršet. Bouřková mračna v dálce na obzoru rozehnal syrový prosincový vítr a obloha se vyjasňovala. Na západě se objevil světelný paprsek, jak se slunce začalo prodírat mraky. Rozjasňovalo se a rozjasňovalo.

Budou krásné vánoce.

 Z anglického originálu The Naked Face, Warner Books, New York 1984 přeložila Kareřina Hilská.

Obálku navrhl Pavel Blažo.

Vydalo Vydavatelstvo Tatran, š. p., 1992 jako 4857. publikaci Vydání první. 160 stran.

Odpovědná redaktorka Jiřina Novotná.

Výtvarná redaktorka Eva Jakabovičová.

Technická redaktorka Zlatica Magalová. Korigovala Jana Rovenská.

Vytiskla tiskárna BB, š. p., Banská Bystrica.

TS 13,34.

Cena doporučená vydavatelem 44 Kčs.

ISBN 80-222-0411-0