Agent Mossadu

Daniel Silva

(2005)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Romány, Literatura světová

Špionážní román odehrávající se v současnosti reflektuje mezinárodní vztahy ve světové politice.Vztahy mezi Palestinou a Izraelem jsou čím dál více napjaté. V Itálii neznámý útočník vyhodil do povětří Izraelské velvyslanectví, zbylé přeživší svědky postřílel. Do služby je povolán bývalý agent Mossadu Gabriel Allon, který se již těšil na zasloužený odpočinek u své restaurátorské práce. Celý konflikt je však velmi komplikovaný, proto si vlastně není hlavní hrdina jistý kdo koho pronásleduje.

Daniel SILVA

Agent Mossadu

Copyright © 2005 by Daniel Silva Translation © 2005 by Dalibor Míček Cover design © 2005 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu PRINCE OF FIRE,

vydaného nakladatelstvím G. P. Putnam’s Sons, New York 2005,

přeložil Dalibor Míček

Odpovědný redaktor: Lubomír Petr

Korektura: Hana Bončková

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: Dušan Žárský

Obálka: Radek Urbiš

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1,

v říjnu 2005

Věnováno Neilu Nyrenovi, pevné ruce na kormidlu,

Patricku Matthiesenovi, který mi dal Isherwooda,

a jako vždy mé ženě Jamii a dětem Lily a Nicholasovi.Žiješ-li pro pomstu, vykopej hrob pro dva,

Staré židovské přísloví

Část první

OSOBNÍ SPIS

1

ŘÍM, 4. BŘEZNA

Všude visely tabule s varováním před teroristickými útoky –připomínaly bombový útok na židovské komunitní centrum v Buenos Aires, který si vyžádal osmasedmdesát mrtvých, a výbuch v istanbulské synagoze, při němž o rok později zahynulo dalších osmadvacet obětí –, ale to na věci nic nezmění: právě v Římě se představí světu a předloží mu svou vizitku.

Později se na chodbách a v kancelářích v sídle holedbavé izraelské zpravodajské služby rozproudí vášnivé a mnohdy agresivní debaty ohledně místa a času zrození tohoto spiknutí. Lev Ahroni, veleopatrný ředitel Mossadu, bude tvrdit, že vražedný plán byl zosnován krátce poté, co izraelská armáda zničila Arafatův hlavní stan v Ramalláhu a odcizila jeho tajné dokumenty. Ari Shamron, legendární král špionů, se tomuto tvrzení vysměje, i když je třeba přiznat, že Shamron s Ahronim často nesouhlasil čistě ze zásady. Ale pouze Ari, který bojoval v řadách Palmachu ve válce za nezávislost a stávající konflikt považoval za nikdy nekončící záležitost, intuitivně vycítil, že masakr v Římě inspirovaly činy a události staré více než půl století. Důkazy nakonec prokážou, že pravdu měli oba. Prozatím se v zájmu udržení klidných a mírumilovných pracovních vztahů a podmínek dohodli na novém startovním bodu – stal se jím den, kdy do kopců Lazia dorazil jistý Monsieur Jean-Luc a usadil se v krásné vile z osmnáctého století na břehu jezera Bracciano.

O přesném datu a době jeho příjezdu nebylo pochyb. Majitel víly, pochybný belgický aristokrat Monsieur Laval, prohlásil, že se nájemník objevil posledního březnového pátku v půl třetí odpoledne. Zdvořilý, ale neústupný mladý Izraelec, který navštívil Monsieur Lavala v jeho bruselském domě, se přirozeně zajímal, jak je možné, že si časové údaje tak přesně pamatuje. Belgičan otevřel nádherný, v kůži vázaný diář a ukázal na příslušné datum. Na řádku označeném 14.30 stálo tužkou Setkání s M. Jean-Lucem ve vile Bracciano.

„Proč jste si poznamenal vila Bracciano, a ne pouze vila?“ ze-ptal se návštěvník z Izraele s perem nad otevřeným vlastním poznámkovým blokem.

„Abych ji odlišil od naší vily v Saint-Tropez nebo v Portugalsku a od horské chaty ve švýcarských Alpách.“

„Chápu,“ odtušil Izraelec; Belgičan v jeho tónu postrádal onu pokoru, jíž se vyznačuje většina státních zaměstnanců při setkání s velmi bohatými lidmi.

Co ještě si Monsieur Laval pamatoval o muži, který si pronajal jeho vilu? Byl dochvilný, inteligentní a měl mimořádně slušné vystupování. Byl nápadně pohledný, používal jemný parfém, oblékal se nákladně, ale neokázale. Přijel mercedesem a přivezl si dva velké kufry se zlatým kováním od slavného výrobce. Měsíční nájemné uhradil předem a v hotovosti, což podle vysvětlení Monsieur Lavala není v oné části Itálie nijak neobvyklé. Uměl poslouchat a nic se mu nemuselo říkat dvakrát. Mluvil francouzsky s přízvukem Pařížana z bohaté čtvrti. Vypadal jako muž, který se o sebe dokáže postarat ve rvačce a k ženám se chová galantně a s úctou. „Byl vznešeného rodu,“ uzavřel Laval rozhodným tónem člověka, který ví, o čem mluví. „Má dobrý rodokmen. Zapište si to do toho svého notýsku.“

O muži jménem Jean-Luc vyjdou postupně najevo další informace a žádná z nich nebude v rozporu s lichotivým portrétem, který Monsieur Laval vykreslil. Nestál o služby uklízečky a po zahradníkovi požadoval, aby přicházel přesně v devět a odcházel v deset. Nakupoval v okolních tržnicích a chodíval na mši do kostela ve středověké vesnici Anguillara na břehu jezera. Většinu času trávil prohlídkou starořímských ruin, na něž je kraj Lazio tak bohatý, a zdálo se, že jej nejvíce zaujala antická nekropole u Cerveteri.

Někdy v polovině března – přesné datum se nepodařilo zjistit – prostě zmizel. Dokonce ani Monsieur Laval si nemohl být jistý, kterého dne Jean-Luc odjel, protože jej o této skutečnosti informovala jistá žena z Paříže, která se představila jako osobní asistentka zmíněného gentlemana. Nájem měl sice vypršet až za dva týdny, ovšem pohledný dočasný obyvatel vily neuvedl do trapných rozpaků ani sám sebe, ani Monsieur Lavala tím, že by požadoval vrácení přeplatku. Když na sklonku jara majitel svůj dům navštívil, čekalo jej překvapení – v křišťálové míse na stolku v jídelně objevil stručné strojem psané poděkování a stoeurovou bankovku, údajně jako úhradu za rozbité sklenice. Ani při pečlivé prověrce skleněného inventáře vily se však neukázalo, že by něco chybělo. Monsieur Laval se pokusil kontaktovat onu ženu v Paříži, protože chtěl peníze vrátit, zjistil však, že linka byla odpojena.

Elegantní bulváry a tiché aleje v okolí zahrad Borghese se ani vzdáleně nepodobají zanedbaným a rušným dopravním tepnám v centru města, přecpaném turisty. Kdepak, tady, ve čtvrtí diplomacie a peněz, se můžete v klidu procházet ulicemi, na nichž se vozidla pohybují celkem rozumnou rychlostí a zvuk automobilové houkačky zde zní jako ozvěna rebelie ve vzdálené zemi. Jedna z těchto příjemných ulic je slepá. Mírně klesá po svahu a stáčí se doprava, Většinu dne na ní panuje stín, protože slunce je zacloněno sošnými korunami sosen a eukalyptů, vysázených na pozemcích kolem výstavných domů. Dlažbu úzkého chodníku na mnoha místech narušily kořeny stromů a je neustále pokryta nánosem jehličí a suchého listí. Na konci se nachází diplomatická rezidence nápadná tím, že je pečlivěji střežena a na první pohled masivněji opevněna než většina zahraničních misí v Římě.

Svědkové a ti, kdo masakr přežili, shodně vzpomínali na krásné počasí onoho pozdně zimního dopoledne – průzračně čistý vzduch, modrá obloha, ve stínu chlad, který člověka roztřásl, ale na sluníčku jste si klidně mohli rozepnou kabát a snít o pikniku pod širým nebem. Skutečnost, že byl právě pátek, jen přispěla k všeobecně uvolněné atmosféře. V takových chvílích se v diplomatickém Římě lenoší nad zákuskem a šálkem kapucína a mysl se obrací k hodnocení dosavadní životní dráhy a k úvahám o vlastní smrtelnosti. Den se nese ve znamení odkládání práce a problémů na pozdější dobu. Ruší se nedůležité schůzky a papírování přece může počkat do pondělka, ne?

Katastrofě, jež se měla ve slepé uličce za zahradami u Villa Borghese zakrátko odehrát, nepředcházela žádná varovná znamení. Italští policisté a pracovníci bezpečnostní služby, kteří střežili perimetr pevnosti, postávali na místech, kam zasahoval jasný sluneční svit, a znuděně klábosili. Jako ve většině diplomatických misí v Římě i zde oficiálně sídlí dvě velvyslanectví – jedno zastupuje svou zemi u italské vlády, druhé má na starosti styky s Vatikánem. Obě ambasády se pro veřejnost otevřely přesně se začátkem úředních hodin a oba velvyslanci seděli ve svých kancelářích.

Přesně ve čtvrt na jedenáct se v ústí uličky objevil obtloustlý jezuita a kolébavým krokem zamířil dolů k bráně. V ruce nesl koženou aktovku, která obsahovala diplomatickou demarši, v níž si vatikánský státní tajemník stěžoval na nedávný vpád izraelské armády do Betléma. Kurýr předal dokument příslušnému úředníkovi a s namáhavým funěním se vracel vzhůru svahem. Znění nóty bude později zveřejněno a její ostrý tón způsobí vatikánským činitelům nepříjemnou chvilku. Posel Svaté stolice si svůj odchod načasoval veden rukou archandělovou. Kdyby přišel o pět minut později, vypařil by se spolu s originálním textem demarše.

Štáb italské televize, který si s velvyslancem domluvil rozhovor na téma současného vývoje na Středním východě, takové štěstí neměl. Ani delegace místních židovských aktivistů, kteří přišli velvyslance požádat, aby ve veřejném projevu důrazně odsoudil neonacistickou konferenci, plánovanou na příští týden ve Veroně. Ani postarší italská manželská dvojice, kterou tak znechutil nový rozmach antisemitismu v Evropě, že se přišla informovat na možnost emigrace do Izraele. Celkem čtrnáct lidí stálo v těsném shluku před vchodem a čekalo, až je nakrátko ostříhaní strážci ambasády prohledají a vpustí dovnitř, když se z pravotočivé zatáčky vynořilo bíle natřené nákladní auto a ukrajovalo poslední metry své smrtonosné pouti.

Většina přítomných náklaďák dříve zaslechla, než spatřila. Klapavý rachot dieselového motoru představoval nevítané narušení jinak poklidného dopoledne a nebylo možné si jej nevšimnout. Italští policisté se zarazili uprostřed rozhovoru a otočili se, stejně jako čtrnáct návštěvníků shromážděných před bránou velvyslanectví. Obtloustlý jezuita, který čekal na autobusové zastávce, zvedl kulatou hlavu od výtisku L’Osservatore Romano a pátral zrakem po zdroji hluku.

Mírné klesání ulice pomohlo automobilu nabrat děsivou rychlost. Těžký náklad na ložné ploše jej v zatáčce tak nachýlil, že ji vybíral po dvou kolech a na zlomek vteřiny to vypadalo, že se převrhne. V poslední chvíli však náklaďák dosedl na všechny čtyři a řítil se rovnou ke komplexu velvyslanectví.

Přihlížející letmo zahlédli za čelním sklem řidiče. Byl mladý a hladce oholený. Oči měl vytřeštěné, ústa doširoka otevřená. Zdálo se, že na plynovém pedálu přímo stojí; a jako by něco křičel –sám na sebe. Z neznámého důvodu si pustil stěrače.

Italští policisté zareagovali bleskurychle. Někteří zalehli za betonovými bariérami, jiní se vrhli k strážním budkám ze skla a oceli. Dva důstojníci stiskli spouště automatických zbraní a pokropili najíždějící vozidlo sprškou kulek. Od masky chladiče létaly jiskry a čelní sklo se rozprsklo, ale automobil nezadržitelně pokračoval a až do okamžiku nárazu ještě zvyšoval rychlost. Po události izraelská vláda květnatě ocení hrdinství, které onoho dopoledne prokázali příslušníci italských bezpečnostních sil. Zdůrazní, že žádný z nich neopustil své stanoviště, ačkoliv i kdyby to udělali, na jejich osudu by se nic nezměnilo.

Hromový výbuch bylo slyšet v oblasti, která sahala od Svatopetrského náměstí přes Piazza di Spagna až k pahorku Janiculum. Lidem, kteří se nacházeli ve vyšších patrech budov, se naskytl úžasný pohled na rudooranžovou ohnivou kouli, která se zvedla nad severním okrajem paláce Borghese, vzápětí následovaná hřibovitým mrakem uhlově černého kouře. Tlaková vlna vyrazila okna v půldruhakilometrovém okruhu, včetně barevných skleněných tabulek v gotických oknech nedalekého kostela. Platany se rázem ocitly bez listí. Ptáci umírali za letu. Geologové v seismických pozorovacích stanicích se zprvu obávali, že Řím postihlo středně silné zemětřesení.

Ani jeden italský policista výbuch nepřežil, stejně jako nikdo ze čtrnácti osob, které čekaly, až jim bude povolen vstup do budovy velvyslanectví, ani nikdo z pracovníků zastupitelské mise, jejichž kanceláře se nacházely na straně do ulice, kde náklaďák explodoval.

K většině ztrát na životech však došlo až po příjezdu druhého automobilu. Vatikánský kurýr, kterého tlaková vlna srazila k zemi, viděl, jak vozidlo plnou rychlostí odbočuje do slepé ulice. Protože to byla lancia a seděli v ní čtyři muži, jezuita předpokládal, že jde o policisty v civilu, kteří spěchají na místo činu. Kněz se pomalu zvedl na nohy a vydal se oblaky hustého tmavého dýmu ke komplexu velvyslanectví v naději, že bude moci být užitečný zraněným i mrtvým. Jako ve zlém snu viděl, jak se současně otevřely všechny dveře sedanu, vyskočila z nich čtveřice, kterou pokládal za strážce zákona, a začala zuřivě střílet směrem k areálu diplomatické mise. Nešťastníci, kteří přežili výbuch a jako omámení vrávoravě opouštěli budovu, byli skoseni nemilosrdnými dávkami ze samopalů.

Čtyři vrahové zastavili palbu jako na povel a naskákali zpátky do auta. Když na plný plyn odjížděli od hořícího komplexu, jeden z atentátníků namířil hlaveň na jezuitu. Kněz se pokřižoval a připravil se na smrt. Terorista se usmál a vzápětí zmizel za oponou kouře.

2

TIBERIAS, IZRAEL

Patnáct minut poté, co v Římě dozněly poslední výstřely, zazvonil ve velké vile s omítkou barvy medu a s výhledem na hladinu Galilejského moře – Genezaretského jezera – telefon napojený na zabezpečenou línku. Ari Shamron, bývalý dvojnásobný ředitel Mossadu, izraelské tajné služby, a dnes zvláštní poradce ministerského předsedy pro všechny záležitosti týkající se bezpečnosti a výzvědné činnosti, převzal hovor ve své pracovně. Chvíli tiše poslouchal, víčka hněvem pevně sevřená. „Už jedu,“ řekl krátce a zavěsil.

Otočil se a spatřil manželku. Gila stála na prahu, v rukou držela jeho koženou leteckou bundu a z očí se jí řinuly slzy.

„Právě to hlásili v televizi. Je to zlé?“

„Moc zlé. Premiér chce, abych mu pomohl připravit prohlášení pro spoluobčany.“

„Pak bys ho neměl nechat čekat.“

Pomohla Shamronovi do bundy a políbila ho na tvář v uvyklém jednoduchém rituálu na rozloučenou. Kolikrát již manželku opouštěl, když se dozvěděl, že někde ve světě zahynuli další Židé při výbuchu bomby? Dávno to přestal počítat. Na sklonku života rezignovaně připustil, že řetěz násilí nikdy neskončí.

„Nebudeš moc kouřit, že ne?“

„Samozřejmě že nebudu.“

„Zavoláš mi?“

„Pokusím se, když to půjde.“

Vyšel před dům. Přivítal ho poryv studeného větru. V noci se od Golanských výšin přihnala bouře a zalehla celou Horní Galileu. Shamrona vzbudilo hned první zadunění hromu, které v prvním okamžiku pokládal za ránu z děla, a do rána už neusnul. Spánek pro něj byl něco jako kontraband. Dostavoval se jen zřídka, a jakmile byl jednou přerušen, podruhé se již nevrátil. Za bezesných nocí se pak Ari Shamron obvykle přehraboval v tajných komnatách své paměti, opět prožíval staré případy, procházel po někdejších bitevních polích a vyzýval na souboj dávno poražené nepřátele. Minulá noc však byla jiná. Zmocnila se ho neblahá předtucha bezprostředně hrozící katastrofy, tak zřetelná, že jej přiměla zvednout telefon, zavolat na své bývalé pracoviště a zeptat se důstojníka noční služby, zda se něco nestalo. „Jděte si lehnout, šéfe,“ odpověděl mladistvý hlas. „Všechno je v nejlepším pořádku.“

Na konci příjezdové cesty čekal jeho služební vůz, černý peugeot s pancéřovou karoserií a neprůstřelnými skly. U otevřených dveří stál Rami, černovlasý velitel Shamronovy ochranky. Ari si za dlouhá léta nadělal spoustu nepřátel a vinou propletené demografické struktury státu Izrael mnozí žili nepříjemně blízko Tiberiady. Rami, tichý a nenápadný jako osamělý vlk a mnohonásobně nebezpečnější, jen zřídka opouštěl bok svého pána.

Shamron se na okamžik zastavil, aby si zapálil cigaretu, ohavně páchnoucí tureckou značku, kterou kouřil již od dob mandátní správy, a pak sešel z verandy. Byl nevysokého vzrůstu, ale statnou postavu si zachoval i ve vysokém věku. Svraštělou kůži na rukou, které jako by si vypůjčil od dvakrát tak velkého muže, mu pokrývaly tmavé jaterní skvrny. Jeho obličej, plný vrásek a záhybů, připomínal leteckou fotografii Negevské pouště. Obroučku zbývajících šedivých vlasů měl zastřiženou do téměř neviditelné délky. Na nose mu trůnily brýle s ošklivými, zato prakticky nezničitelnými plastovými obroučkami – Shamron proslul tvrdým zacházením s touto nezbytnou pomůckou. Silné čočky zvětšovaly modré oči, které již pozbyly někdejší průzračnost. Kráčel se skloněnou hlavou a s lokty v obranné pozici odchýlenými od těla, jako kdyby každým okamžikem očekával útok zezadu. V kuloárech hlavního stanu jeho dřívějšího zaměstnavatele na bulváru Krále Saula byla jeho chůze označována termínem Shamronovo šourání. Věděl o tom a nevadilo mu to.

Vsoukal se na zadní sedadlo a těžký automobil vyrazil po zrádně příkrém svahu ke břehu jezera, pak odbočil vpravo a vydal se k Tiberiadě. Na křižovatce sjel Rami na cestu, která vedla na západ napříč Galileou, a vysokou rychlostí pokračoval k Přímořské planině. Po většinu cesty hleděl Shamron na poškrábané sklíčko náramkových hodinek. Nyní byl čas jeho nepřítelem. S každou minutou pachatelé unikali dál a dál od místa hrůzného zločinu. Kdyby se o něco podobného pokusili v ulicích Tel Avivu nebo Jeruzaléma, uvázli by v síti kontrolních stanovišť a silničních uzávěr. Jenže k atentátu došlo v Itálii, ne v Izraeli, a Shamron byl vydán na milost a nemilost italské policii, Ode dne, kdy se Italové naposled museli vypořádat s velkým teroristickým atentátem, uplynulo hodně času a navíc leželo velvyslanectví, izraelské spojení s italskou vládou, v troskách. Shamron se kromě toho obával, že stejná zkáza postihla i důležitou římskou rezidenturu Mossadu, která řídila operace izraelské rozvědky v celé jižní Evropě. Vedl ji Šimon Pazner, kaca ( Slovo vzniklo ze spojení kacin isaf, hebrejsky „vedoucí" nebo „řídící důstojník". ) jehož Shamron osobně zverboval a vycvičil. Bylo docela dobře možné, že Ústav ztratil jednoho ze svých nejschopnějších a nejzkušenějších důstojníků.

Oběma mužům připadalo, že cesta trvá celou věčnost. Poslouchali zprávy Izraelského rozhlasu a každá upřesňující informace vykreslovala horší a horší obraz situace v Římě. Třikrát sáhl Shamron pro zabezpečený mobil a třikrát ho zase vrátil na místo, aniž vytočil číslo. Nech to na nich, pomyslel si. Oni vědí, co dělají. Díky tobě jsou dobře vycvičení. Kromě toho teď nebyla vhodná chvíle, aby zvláštní poradce ministerského předsedy pro záležitosti bezpečnosti a terorismu přispíval užitečnými radami a návrhy.

Zvláštní poradce… Bože, jak ten titul nenáviděl! Býval memuneh, ten, kdo vede, kdo stojí v čele. Zažil svou požehnanou rozvědku – a svou vlast – v dobách triumfu i nepřízně osudu. Lev a jeho parta mladých technokratů jej považovali za přítěž a vyhnali ho do výslužby v divočině Judeje, v níž by zůstal, kdyby mu ministerský předseda nehodil záchranný kruh. Shamron, mistr zákulisních manipulací, ovšem brzy zjistil, že z premiérovy úřadovny může vládnout stejnou mocí jako z ředitelské kanceláře na bulváru Krále Saula. Zkušenost ho naučila trpělivostí. Nakonec mu to spadne do klína. Jako ostatně téměř pokaždé.

Silnice klesala k Jeruzalému. Shamron nemohl pominout obdivuhodnou scenerii, aniž by pomyslel na minulé bitvy. Zlá předtucha se vrátila. Viděl v noci Řím, nebo něco jiného? Něco ještě většího a hrůznějšího než Řím? Byl si jistý, že za tragédií stojí starý nepřítel. Mrtvý muž, který vstal z popela minulosti.

Sídlo izraelského ministerského předsedy se nachází v budově číslo 3 na Kaplanově ulici ve čtvrti Kiryat Ben-Gurion v západní části Jeruzaléma. Shamron vešel vchodem z podzemních garáží a vydal se nahoru do své kanceláře. Malá, avšak strategicky výhodně umístěná místnost měla dveře do chodby, kudy se šlo přímo k premiérovi, takže Ari měl přehled o tom, kdy Lev nebo šéfové ostatních zpravodajských a bezpečnostních složek navštívili premiéra v jeho svatyni. Neměl vlastní sekretářku, spolu s třemi ostatními členy štábu, který měl na starosti ochranu státu, se dělil o dívku jménem Tamara. Přinesla mu kávu a zapnula baterii tří televizorů.

„Varaš se sejde v premiérově kanceláři přesně v pět,“ informovala ho.

Varaš je hebrejský akronym pro Výbor šéfů služeb. Jeho členy jsou kromě jiných generální ředitel Šabaku, vnitřní bezpečnosti, dále velitel Amanu, vojenské rozvědky, a samozřejmě hlava izraelské tajné zpravodajské služby, známé jako Ústav. Shamron měl díky své reputaci a bývalému postavení vyhrazeno u jednacího stolu stálé místo.

„Ještě před jednáním,“ pokračovala Tamara, „se s vámi chce poradit. Za dvacet minut.“

„Vyřiďte mu, že lepší by bylo za půl hodiny.“

„Jestli potřebujete půl hodiny, řekněte mu to sám.“

Shamron se posadil za psací stůl a příštích pět minut strávil s dálkovým ovladačem v ruce – procházel hlavní světové televizní stanice a snažil se získat co nejvíce detailů dostupných z veřejných zdrojů. Pak zvedl sluchátko a absolvoval tři telefonáty.

Mluvil s Tommasem Naldim, svým starým kontaktem na italském velvyslanectví, pak s izraelským ministerstvem zahraničí na nedalekém bulváru Jicchaka Rabina, a konečně s hlavním stanem Ústavu na bulváru Krále Saula.

„Teď s vámi mluvit nemůže,“ oznámila mu Lvova sekretářka. Přesně takovou reakci Shamron očekával. Člověk snáze překoná vojenské kontrolní stanoviště než sekretářku současného šéfa Mossadu.

„Dejte mi ho na linku,“ vyštěkl Ari, „nebo další telefonát bude od ministerského předsedy.“

Lev nechal Shamrona čekat dlouhých pět minut.

„Co přesně víš?“ zeptal se Ari.

„Chceš slyšet holou pravdu? Vůbec nic.“

„Máme ještě římskou rezidenturu?“

„Nic, co by stálo za řeč,“ odpověděl Lev. „Ale zůstal nám římský kaca. Pazner byl služebně v Neapoli. Právě se ohlásil. V této chvíli je na cestě do Říma.“

Díky bohu, pomyslel si Shamron. „A ostatní?“

„Těžko říct. Jak si snad dokážeš představit, situace je poněkud chaotická.“ Lev se vyžíval v podceňování a tato jeho vášeň šla mnohým pěkně na nervy. „Jsou pohřešováni dva úředníci a komunikační důstojník.“

„Je v materiálech římské rezidentury něco, co by nás mohlo kompromitovat nebo ztrapnit?“

„Můžeme jenom doufat, že to zmizelo v dýmu a popelu.“

„Dokumenty se uchovávají ve skříních, které mají odolat výbuchu řízené střely. Měli bychom je sebrat dříve, než se dostanou do rukou Italům.“

Tamara strčila hlavu do dveří. „Chce s vámi mluvit. Ihned.“

„Uvidíme se v pět,“ řekl Shamron Lvovi a zavěsil.

Posbíral poznámky a následoval Tamaru chodbou ke kanceláři předsedy izraelské vlády. Jeho příchod ostražitě sledovali dva příslušníci premiérovy ochranky, mohutní chlapi s vlasy na ježka a s košilemi visícími přes kalhoty. Jeden z nich ustoupil stranou a otevřel dveře. Shamron se kolem něj protáhl a vešel.

V místnosti panoval chlad a díky staženým žaluziím pološero. Ministerský předseda seděl za masivním pracovním stolem a s velkým portrétem vůdce sionistického hnutí Theodora Herzla na stěně za zády vypadal jako trpaslík. Shamron už byl v této kanceláři nesčetněkrát, ale i nyní se mu zrychlil tep. Pro něj zde totiž končila pozoruhodná cesta znovuobnovení židovské suverenity na izraelském historickém území. Zrození a smrt, válka a holocaust – Shamron, stejně jako ministerský předseda, hrál v této impozantní epopeji jednu z hlavních rolí. Soukromě považovali Izrael za svůj stát, své stvoření, a žárlivě jej střežili před všemi –Araby, Židy i bezvěrci –, kdo se ho snažili oslabit nebo zničit.

Premiér Shamronovi beze slova pokynul, aby se posadil. Malý vzrůstem, zato nadměrně mohutný v pase, vypadal jako vulkanická skalní formace. Jeho krátké silné ruce ležely založeny na desce stolu, těžký podbradek visel přes límec košile.

„Je to hodně zlé, Ari?“

„Do večera získáme přesnější obraz,“ odpověděl Shamron. „Ale jedno mohu říct s jistotou. Tohle vejde do análů jako jeden z nejhorších teroristických útoků proti státu, pokud ne vůbec nejhorší.“

„Kolik obětí?“

„Zatím nevíme.“

„Velvyslanci?“

„Oficiálně jsou stále vedeni jako pohřešovaní.“

„A neoficiálně?“

„Podle všeho jsou mrtví.“

„Oba?“

Shamron přikývl. „I jejich zástupci.“

„O kolika obětech na životech víme určitě?“

„Italové hlásí dvanáct mrtvých policistů a pracovníků bezpečnostní služby. Ministerstvo zahraničí do této chvíle potvrdilo dvaadvacet zabitých, mezi nimi jsou i rodinní příslušníci zaměstnanců velvyslanectví. Osmnáct lidí zůstává zatím nezvěstných.“

„Dvaapadesát obětí?“

„Přinejmenším. Důvodně se předpokládá, že před budovou čekalo několik návštěvníků na povolení ke vstupu.“

„Co rezidentura Ústavu?“

Shamron zopakoval, co se před chvílí dozvěděl od Lva. Pazner žije. Panuje obava, že tři příslušníci Mossadu zahynuli.

„Kdo to udělal?“

„Lev zatím nedospěl k žádnému…“

„Lva se neptám.“

„Seznam potenciálních podezřelých je bohužel dlouhý. Ať bych teď jmenoval kohokoliv, šlo by o pouhou spekulaci, a v daném okamžiku nám spekulace moc nepomůžou.“

„Proč zrovna Řím?“

„Těžko říct,“ povzdechl si Shamron. „Třeba posloužil jenom jako vhodný cíl. Možná odhalili nějakou slabinu, trhlinu v našem brnění, a rozhodli se ji využít.“

„Ale sám tomu nevěříš, že?“

„Ne, pane premiére.“

„Mohlo to mít něco společného s tou vatikánskou záležitostí před pár lety, jak se do ní zapletl Allon?“

„Pochybuju. Všechny důkazy zatím ukazují na sebevražedný atentát spáchaný arabským teroristou.“

„Po schůzce Varaše chci vystoupit s prohlášením.“

„Myslím, že je to rozumný nápad.“

„A chci, abys mi ho připravil.“

„Když si to přeješ, rád vyhovím.“

„Vím, co je ztráta, Ari. Oba to víme. Vlož do toho srdce. Sáhni do rezervoáru polské bolesti, který s sebou stále nosíš. Dnes večer se vlast potřebuje vyplakat. Ale ujisti občany, že bestie, které to mají na svědomí, neuniknou trestu.“

„Neuniknou, pane premiére.“

Shamron vstal.

„Kdo to udělal, Ari?“

„Brzy to zjistíme.“

„Chci jeho hlavu,“ vyjel ministerský předseda divoce. „Chci jeho hlavu nabodnutou na kůl.“

„A budeš ji mít.“

Uplyne osmačtyřicet hodin, než dojde k prvnímu průlomu v případu. A nepřijde z Říma, nýbrž z průmyslového centra severní Itálie, z Milána. Jednotky státní policie a karabiniérů na základě tipu od informátora, tuniského imigranta, obsadili pensione v dělnické čtvrti severně od centra města, kde se údajně skrývali dva ze čtyř přeživších atentátníků. Hledaní již penzion opustili –podle toho, co v místnosti zanechali, ve velkém spěchu. Policie objevila dva kufry a v nich kromě šatstva šest mobilních telefonů, falešné cestovní pasy a kradené platební karty. Nejzajímavější součást obsahu ovšem představoval kompaktní disk ukrytý pod podšívkou jednoho z kufrů. Technici ve Státní policejní laboratoři v Římě zjistili, že obsahuje nahraná data, ale nedokázali proniknout sofistikovaným zabezpečením údajů. Nakonec se italské úřady po dlouhém váhání rozhodly požádat o pomoc Izraelce.

A tak byl Šimon Pazner pozván do budovy, v níž sídlí Servizio per le Informazioni e la Sicurezza Democratica, italská Demokratická zpravodajská a bezpečnostní služba. Dostavil se pět minut po desáté večer a okamžitě byl uveden do kanceláře náměstka ředitele Martina Bellana. Vytvořili značně nesourodou dvojici – vysoký a štíhlý Bellano v dokonalém obleku jako by právě vystoupil z obálky italského módního magazínu, podsaditý svalnatý Pazner s vlasy jako drátěnka měl na sobě pomačkané sportovní sako. „Jako hromada špinavého prádla,“ popíše po setkání Bellano svého hosta, a když se později ukázalo, že Pazner jednal všemožně jen ne na rovinu, náměstek o izraelském zpravodajci nemluvil jinak než jako o tom „košer Šajlokovi ve vypůjčeném blejzru“.

Při prvním setkání ovšem nemohl být Bellano k návštěvníkovi vstřícnější. Pazner nepatřil k typu, který si okamžitě získá sympatie cizích lidí, avšak do náměstkovy kanceláře vešel s očima ztěžklýma vyčerpáním a zřejmým výrazem viny toho, kdo přežil. Bellano několika slovy vyjádřil svůj „hluboký žal“ a politoval oběti bombového útoku, pak přešel rovnou k věcí a objasnil Paznerovi důvod pozdně nočního pozvání: počítačový disk. Obřadně jej položil na stůl a špičkou ukazováku, či spíše dokonale namanikúrovaného nehtu, ho přisunul k Izraelci. Pazner disk naoko lhostejně převzal, ale jak se později svěřil Shamronovi, srdce mu chaoticky bušilo do hrudní kosti.

„Nedokázali jsme odemknout ochranu dat,“ přiznal Bellano. „Třeba se na vás usměje štěstí.“

„Uděláme, co bude v našich silách,“ odpověděl Pazner skromně.

„Samozřejmě se s námi podělíte o všechny údaje, které z toho dokážete vydolovat.“

„Bez debaty,“ ujistil Itala Izraelec a disk zmizel v jeho kapse.

Uběhlo dalších deset minut, než Bellano usoudil, že bude vhodné schůzku ukončit. Pazner celou dobu stoicky seděl na židli, ale mačkal rukama loketní opěrky jako náruživý kuřák, jehož mučí nikotinový dluh. Svědkové jeho odchodu si všimli, že majestátní chodbou paláce vůbec nespěchal. První náznak naléhavosti se v jeho kroku objevil, až když sešel po širokém schodišti na chodník.

Již několik hodin po atentátu přiletěl do Říma tým izraelských specialistů, kteří měli – bohužel – s bombovými útoky bohaté zkušenosti, a okamžitě zahájil v troskách na místě činu pátrání po stopách, jež by odhalily složení a původ použité trhaviny. Šťastná náhoda tomu chtěla, že vojenský speciál, který je dopravil z Tel Avivu, pořád ještě stál na rampě ve Fiumicinu. Pazner se Shamronovým schválením letoun zrekvíroval a pilot požádal o povolení ke startu. V Izraeli přistáli krátce po svítání a na Paznera jíž čekal uvítací výbor Ústavu. Bez meškání odjeli na bulvár Krále Saula. Řidič jel velmi rychle, ale současně opatrně, protože náklad, který vezli, byl příliš cenný, než aby riskovali jeho ztrátu na nejnebezpečnější součásti izraelského života – jeho silnicích. Úderem osmé se disk stal cílem soustředěného útoku nejlepších mozků technické správy Mossadu a v již devět byly zabezpečovací bariéry úspěšně prolomeny. Ari Shamron se bude později chvástat, že počítačoví géniové ústavu potřebovali k nabourání kódu stejně dlouhou dobu, jakou v Itálii trvá přestávka na kávu. Dešifrování údajů zabralo další hodinu a v deset ležel vytištěný obsah disku na vyleštěné desce Lvova psacího stolu. Materiál se na něm zdržel jen několik chvil, protože Lev jej co nejrychleji uložil do pancéřovaného bezpečnostního kufříku a zamířil do Kaplanovy ulice, aby informoval ministerského předsedu. Po boku svého pána a vládce samozřejmě seděl Ari Shamron.

„Měli bychom ho povolat domů,“ řekl Lev. V jeho hlase zaznělo nadšení, jako kdyby pronášel chvalozpěv na svou osobu. Možná se přesně tak cítí, pomyslel si Shamron, protože muže, o němž byla řeč, vnímal jako svého rivala. A za nejlepší metodu, jak se vypořádat s konkurenty, považoval Lev vyhnanství. „Pazner se dnes večer vrací do Itálie. Může s sebou vzít únikový tým.“

Shamron zavrtěl hlavou. „Je to můj člověk. Domů ho přivedu já.“ Na okamžik se odmlčel. „Kromě toho má Pazner v této chvíli na práci něco důležitějšího.“

„A co?“

„Pochopitelně říct Italům, že se nám nepodařilo disk rozlousknout.“

Lev si dával vždycky záležet, aby neodcházel z místnosti jako první, a tak se jen s velkým sebezapřením pomalu zvedl z křesla a zamířil ke dveřím. Shamron zvedl hlavu a všiml si, že se premiérův pohled soustředí na něj.

„Bude tady muset zůstat, dokud se tato záležitost nevyřeší,“ prohlásil ministerský předseda.

„To bude,“ souhlasil Shamron.

„Možná bychom mu mohli najít něco, co mu pomůže zabít čas.“

Shamron krátce přikývl a tím to bylo vyřízené.

3

LONDÝN

Pátrání po Gabrielovi bylo stejně intenzivní jako štvanice na pachatele římského masakru. Nikdy předem neoznamoval místo svého pobytu a již nepatřil pod pravomoc Ústavu, takže nikoho nepřekvapilo – a Shamrona už vůbec ne –, že odcestoval z Benátek, aniž se obtěžoval kohokoliv informovat, kam má namířeno. Ukázalo se, že odjel do Anglie navštívit svou manželku Leu, která žila v soukromé psychiatrické nemocnici v odlehlém koutě hrabství Surrey. První zastávku však učinil v New Bond Street, kde vyhověl žádosti londýnského obchodníka s uměním Juliana Isherwooda a přislíbil účast na dražbě obrazů starých mistrů v Bonhamově aukční síni.

Isherwood se dostavil jako první. V jedné ruce svíral otlučený diplomatický kufřík, v druhé – vysoko zvednuté – límec drahého pláště do deště. V hale již postávalo několik obchodníků. Julian zamumlal neupřímný pozdrav a stáhl se do šatny, kde odložil promočený kabát, a pak zaujal hlídkové stanoviště u okna, jeho vysokou klátivou postavu halil oděv, který si obvykle na aukce brával – uhlově šedý proužkovaný oblek a nezbytná karmínová kravata pro štěstí. Uhladil si rozfoukanou prošedivělou čupřinu přes počínající pleš na temeni a krátce se zahleděl na odraz vlastního obličeje ve skleněné tabuli. Má kocovinu, usoudil by člověk, který ho neznal, možná je ještě trochu opilý. Isherwood nebyl ani jedno, ani druhé. Byl střízlivý jako nemluvně. Ostrý jako jeho mateřský jazyk. Mávl rukou, stáhl si manžetu francouzské košile ze zápěstí a mrkl na hodinky. Opozdil se. To Gabriel neměl ve zvyku. Býval vždycky přesný jako zprávy v devět večer. Nikdy nenechal klienta šoupat podpatky. Nikdy neodevzdal restaurátorskou práci po termínu – samozřejmě pokud mu v tom nezabránily okolnosti, které nemohl ovlivnit.

Isherwood si urovnal uzel kravaty a svěsil úzká ramena, aby postava, jež na něj zírala ze skla, získala uvolněnou eleganci a sebedůvěru, které jsou Angličanům jisté společenské úrovně jakoby vrozené. Pohyboval se v jejich kruzích, pomáhal jim prodávat součásti jejich sbírek a obstarával jim nové přírůstky, přesto však mezi ně skutečně nepatřil. Jak by také mohl? Typicky anglické příjmení a vyčouhlá postava maskovaly fakt, že – alespoň technicky – vůbec není Angličan. Měl britské občanství a na hranicích se prokazoval cestovním pasem Spojeného království, ale rodem byl Němec, výchovou Francouz a náboženskou vírou žid. Pouze hrstka zasvěcených věděla, že se Isherwood jen s velkými obtížemi dostal roku 1942 do Londýna jako dětský uprchlík po dobrodružném přechodu zasněžených Pyrenejí v doprovodu dvou baskických pastýřů. Nebo že jeho otec, uznávaný berlínský obchodník s uměním Samuel Isakowitz, skončil svou životní pouť na okraji polského lesa v místě zvaném Sobibor.

Ještě jednu věc držel Julian Isherwood v tajnosti před svými konkurenty v londýnském uměleckém světě – a ostatně i před téměř všemi ostatními lidmi. V průběhu let občas prokázal drobnou laskavost jistému pánovi z Tel Avivu a tento pán se jmenoval Ari Shamron. V hebrejském žargonu Shamronovy organizace se člověku v jeho postavení říkalo sajan; tento termín označuje neplaceného dobrovolného spolupracovníka. Nutno ovšem přiznat, že většina Isherwoodových setkání se Shamronem se nesla spíše v duchu vydírání než dobrovolné spolupráce.

V té chvíli Julian zahlédl v záplavě nepromokavých plášťů na New Bond Street záblesk kůže a džínsoviny. Postava na okamžik zmizela, ale pak se náhle vynořila, jako kdyby vystoupila zpoza opony na osvětlené jeviště. Isherwooda jako obvykle překvapilo, jak nenápadně ten muž svým fyzickým zjevem působí. Měřil jen málo přes metr sedmdesát, a kdyby měla ručička osobní váhy dosáhnout k rysce sedmdesáti kilogramů, musel by se hodně obléci. Ruce měl vražené v kapsách krátké kožené bundy, ramena lehce skloněná dopředu. Pohyboval se plynule a nenápadně, bez zjevného úsilí, a nohy měl lehce vykřivené do tvaru, jenž Isherwood přisuzoval lidem, kteří dokážou velmi rychle běhat nebo umějí dobře hrát kopanou. Kráčel na gumových podrážkách pevných střevíců a navzdory vytrvalému dešti pohrdl deštníkem. Julian zaostřil pohled na obličej – protáhlý, vysoké čelo, úzká brada. Nos vypadal jako vyřezaný ze dřeva, výrazné široké lícní kosti připomínaly slovanský původ a v neklidných zelených očích jako by se třpytil odlesk nekonečných ruských stepí. Černé, mírně prošedivělé vlasy byly krátce zastřižené. Taková tvář nabízí každému, kdo by se pokusil odhadnout etnický původ majitele, nepřebernou škálu možností, kterou Gabriel díky svému nadání pro cizí jazyky ještě rozšířil. Isherwood nikdy nevěděl, koho má vlastně očekávat, když Allon vstoupil do dveří. Byl nikdo, neměl bydliště – ztělesnění věčně bloudícího Žida.

A náhle stál vedle Isherwooda. Nenamáhal se s pozdravem a ruce zůstaly uvězněny v kapsách. Chování, které si Gabriel osvojil ve skrytém světě Ariho Shamrona, se do toho otevřeného moc nehodilo. Přívětivou společenskou tvář ukazoval jen tehdy, když hrál nějakou roli. Při těch vzácných příležitostech, kdy jste mohli spatřit skutečného Gabriela Allona – například teď, pomyslel si Isherwood –, jste viděli mlčenlivého, zasmušilého a téměř chorobně plachého muže. V Gabrielově přítomnosti každý člověk znejistěl a cítil se velmi nepříjemně. Byla to jedna z mnoha cenných schopností, jimiž vládl.

Prošli halou k registračnímu pultu. „Za koho se dnes vydáváme?“ zeptal se Julian šeptem, ale Gabriel se jen sklonil na načmáral do prezenční listiny nečitelný klikyhák. Isherwood již zapomněl, že jeho společník je levák. Tedy… Podepisoval se sice levou rukou, ovšem štětec držel v pravé a nůž a vidličku ovládal oběma. A kterou rukou střílel? Julian neměl díkybohu příležitost tuto informaci získat.

Bok po boku vyšli po schodech, Gabriel ostražitě a hlavně tiše – jako kdyby byl Isherwoodův tělesný strážce. Jeho kožená bunda ani nezašustila, nohavice džínsů nevydávaly typický šou-pavý zvuk, podrážky střevíců nevrzaly. Julian se o něj musel otřít ramenem, aby se ujistil, že je pořád s ním. Na záhlaví schodiště požádal strážný Gabriela, aby otevřel koženou kabelu, kterou nesl přes rameno. Stáhl zip a ukázal obsah tašky: průzor se silným zvětšovacím sklem, ultrafialovou lampu, infraskop a výkonnou halogenovou svítilnu. Spokojený hlídač jim mávnutím naznačil, že mohou pokračovat.

Vstoupili do rozlehlého aukčního sálu. Na stěnách visely obrazy, další byly umístěny na podstavcích pokrytých zeleným suknem, celkem dobrá stovka pláten se koupala v záři pečlivě zaostřeného individuálního nasvícení. Mezi vystavenými uměleckými díly se pohybovaly skupinky obchodníků. Jako šakali, pomyslel si Isherwood, kteří si vybírají mezi hromadou kostí chutná sousta. Někteří tiskli obličeje k malbám, jiní upřednostňovali vzdálenější pohled. Utvářely se názory. Peníze ležely na stole. V rukou odborníků se objevily kalkulačky, počítaly se první odhady možného zisku. Ta odvrácená, nepěkná strana uměleckého světa, strana, kterou Isherwood miloval. Gabriel působil lhostejně. Procházel mezi obrazy jako člověk zvyklý na chaos tržiště pod širým nebem. Julian mu nemusel připomínat, aby vystupoval nenápadně – takové chování mu bylo zcela přirozené.

U krajinky pocházející z francouzské školy vyčkával, nastrojený v perfektním tvídovém obleku a s nezapálenou dýmkou sevřenou mezi nažloutlými řezáky, Jeremy Crabbe, ředitel oddělení starých mistrů v Bonhamově aukční síni. Bez nadšení si potřásl s Isherwoodem rukou a zadíval se na mladšího muže v kožené bundě. „Mario Deivecchio,“ představil se Gabriel a jako vždy překvapil Juliana dokonalým benátským přízvukem.

„Áááá,“ vydechl Crabbe. „Záhadný Signore Deivecchio. Známý pochopitelně svou pověstí, ale málokdo se s ním setkal osobně. Já tedy určitě ne.“ Ředitel střelil po Isherwoodovi konspiračním pohledem. „Máš něco v rukávu, Juliane? Něco přede mnou tajíš, že?“

„Restauruje pro mě, Jeremy. Vyplatí se mít ho s sebou, aby se napřed podíval, než se k něčemu definitivně rozhodnu.“

„Tudy,“ řekl Crabbe skepticky a odvedl je do malé místnosti bez oken vedle hlavního sálu. Správná taktika při této operaci vyžadovala, aby Isherwood projevil alespoň špetku zájmu o ostatní díla, jinak by ředitel mohl podlehnout pokušení prozradit ostatním dravcům, že se Isherwood zajímá o konkrétní kousek. Většina obrazů byla průměrné kvality – bezvýrazná Madona s dítětem od Andrey del Sarta, zátiší od Carla Maginiho, Vulkánova kovárna od Paola Pagniho –, ale ve vzdáleném koutě stálo opřeno o zeď velké nezarámované plátno. Isherwood si všiml, že obraz okamžitě přitáhl Gabrielovo trénované oko, a neuniklo mu také, že jako dokonalý profesionál ihned odvrátil pohled.

Začal s jinými díly a každému věnoval přesně dvě minuty. Jeho obličej jako maska neprozrazoval ani nadšení, ani zklamání. Crabbe se vzdal marných pokusů uhodnout Isherwoodovy záměry a zabíjel čas okusováním troubele dýmky.

Konečně obrátil svou pozornost k položce číslo 63. Daniel v jámě lvové, Erasmus Quellinus, 218 krát 325 centimetrů, olej na plátně, odřený a mimořádně špinavý. Tak špinavý, že kočkovité šelmy na okraji obrazu jako by ležely v hlubokém stínu. Přikrčil se a naklonil hlavu, aby si plátno prohlédl v šikmém světle. Pak si naslinil tři prsty a přejel špičkami po Danielově postavě, čímž si od Crabbea vysloužil nesouhlasné mlasknutí. Gabriel ignoroval ředitelovy krví podlité oči obrácené v sloup, přiblížil obličej těsně k plátnu a pozoroval, jak má Daniel sepjaté ruce a jednu nohu položenou přes druhou.

„Odkud to přišlo?“

Crabbe vyňal dýmku z úst a nahlédl do hlavičky. „Z hromady, která ležela v průvanu kdesi v Cotswoldsu.“

„Kdy to naposled někdo čistil?“

„Nevíme jistě, ale podle stavu bych soudil na dobu, kdy byl premiérem Disraeli (Benjamin Disraeli (1804-1881), spisovatel a konzervativní politik, byl předsedou britské vlády krátce v roce 1868 a pak v letech 1874-1880.).“

Gabriel se ohlédl na Isherwooda, který se zadíval na ředitele. „Nech nás chvíli o samotě, Jeremy.“

Crabbe vyklouzl z místnosti. Gabriel otevřel tašku a vytáhl z ní ultrafialovou lampu. Julian zhasl a místnost se ponořila do naprosté tmy. Gabriel cvakl vypínačem a namířil modravý paprsek na obraz.

„Nuže?“ vybídl ho Isherwood.

„Poslední restaurátorská práce je tak stará, že ji v ultrafialovém světle nevidím.“Odložil lampu a vylovil z brašny infraskop. Přístroj silně připomínal pistoli a Juliana lehce zamrazilo, když Gabriel sevřel rukojeť v dlani a rozsvítil luminiscenční zelené světlo. Na malbě se objevily tmavé ostrůvky v místech, kde se plátna dotkl štětec posledního restaurátora. Ačkoliv byl obraz silně ušpiněn, utrpěl pouze mírné poškození.

Gabriel zhasl infraskop, nasadil si zvětšovací průzor a zkoumal malbu v pronikavě bílé záři halogenové svítilny.

„Tak co si o tom myslíš?“ naléhal Julian, který mhouřil oči před ostrým světlem.

„Nádherné,“ odpověděl Gabriel jako duchem nepřítomný. „Ale Erasmus Quellinus ten obraz nemaloval.“

„Jsi si jistý?“

„Natolik, že bych vsadil dvě stě tisíc liber z tvé kapsy.“

„Tak to jsi mě opravdu uklidnil.“

Gabriel natáhl ruku a pohladil špičkou ukazováku ladnou svalnatou postavu. „Byl tady, Juliane,“ řekl tiše. „Cítím ho.“

Zašli si do St. James na oslavný oběd ke Greenovi. Restaurace, kde se scházejí sběratelé a obchodníci s uměním, se nachází na Duke Street, jen pár kroků od Isherwoodovy galerie. V rohovém boxu na ně čekala láhev vychlazeného burgundského. Julian naplnil obě sklenice a jednu z nich přisunul přes ubrus Gabrielovi.

„Mazel tov (Hebrejsky doslova „dobrou hvězdičku", totéž jako naše „mnoho štěstí", židovsky zásnubní nebo svatební pozdrav při obřadu rozbíjení nádoby. ), Juliane.“

„Víš to opravdu jistě?“

„Neposkytnu ti pozitivní ověření, dokud nenahlédnu pod povrch pomocí infračervené reflektografie. Ale kompozice je bezesporu rubensovská a nepochybuju, že tahy štětce jsou jeho.“

„Určitě se už těšíš na krásný zážitek, až ho budeš restaurovat.“

„Kdo řekl, že ho budu restaurovat?“

„Ty sám.“

„Řekl jsem pouze, že ho ověřím, o restaurování jsem nemluvil. Malba vyžaduje nejméně šest měsíců práce a já mám bohužel něco rozdělané.“

„Na světě žije jediný člověk, kterému bych ten obraz svěřil, a tím člověkem jsi ty,“ prohlásil Isherwood.

Gabriel přijal kompliment lehkou úklonou a pokračoval ve lhostejném studiu jídelního lístku. Julian myslel svou poklonu vážně. Kdyby se Gabriel Allon narodil pod jinou hvězdou, mohl se stát nejlepším umělcem své generace. Isherwood vzpomínal na jejich první setkání za jasného zářijového odpoledne roku 1978 na lavičce u jezírka Serpentine v Hyde Parku. Gabriel byl tehdy sotva odrostlý mladík, ale vlasy na spánku mu již prokvétaly šedinami. Znamení hocha, jenž vykonal chlapskou práci, řekl tehdy Shamron.

„Ve dvaasedmdesátém odešel z Bezalelovy výtvarné akademie. V pětasedmdesátém odjel do Benátek studovat restaurátorství u velkého Um~ berta Contiho.“

„Umberto je ve svém oboru nejlepší.“

„Taky jsem slyšel. Zdá se, že náš Gabriel udělal velký dojem. Signore Conti o něm říká, že má nejtalentovanější ruce, jaké kdy viděl. V tom jsem s ním zajedno.“

Isherwood se tehdy dopustil té chyby, že se zeptal, co přesně Gabriel dělal mezi roky 1972 a 1975. Gabriel se otočil k milenecké dvojici, která se vedla za ruce po břehu jezírka, Shamron nepřítomně odštípl třísku z prkna lavičky.

„Představuj si ho jako ukradený obraz, který byl ve vší tichosti vrácen právoplatnému majiteli. Ten se taky neptá, kde celou dobu ležel. Je šťastný, že mu zase visí na stěně.“

A pak Shamron požádal o první „laskavost“.

„Jistý Palestinec se nedávno usadil v norském Oslu. Bojím se, že záměry tohoto pána nejsou zrovna mírumilovné. Byl bych rád, kdyby mi ho Gabriel trochu pohlídal. Po tobě bych chtěl, abys Gabrielovi našel nějakou úctyhodnou práci jako krytí. Třeba nenáročné restaurování, řekneme tak na dva týdny. Uděláš to pro mě, Juliane?“

Příchod číšníka vrátil Isherwooda do přítomnosti. Objednal si ústřicovou polévku a vařeného humra, Gabriel požádal o zelený salát a porci obyčejného grilovaného mořského jazyka s rýží. Přestože posledních třicet let prožil převážně v Evropě, uchoval si prosté chutě farmářského synka z údolí Jezreel. Lahůdkové pokrmy a dobré víno, hezké šaty a rychlá auta – tyhle věci mu nic neříkaly.

„Překvapilo mě, že jsi dnes vůbec přišel,“ poznamenal Isherwood.

„Pročpak?“

„Řím.“

Gabriel hleděl upřeně do jídelního lístku. „Takové věci nemám v popisu práce. Mimo to jsem na odpočinku, jak zajisté víš.“

„Ale prosím tě,“ zašeptal Isherwood jako ve zpovědnici. „Tak na čem vlastně v těchto dnech pracuješ?“

„Dokončuju oltářní obraz v kostele svatého Jana Chryzostoma.“

„Další Bellini? Získáš si na něm docela slušné jméno.“

„To už jsem získal.“

Poslední Gabrielova restaurátorská práce, Belliniho oltář v benátském kostele San Zaccaria, vyvolala v uměleckém světě doslova senzaci a stanovila standard, podle kterého se budou posuzovat všechny budoucí opravy děl tohoto malíře.

„Ten projekt zajišťuje Tiepolova firma, že?“ Gabriel přikývl. „Dnes pracuju v podstatě jenom pro Franceska.“

„Ten si tě nemůže dovolit.“

„Rád pobývám v Benátkách, Juliane. Platí mi dost, abych s tím vystačil. Nedělej si starosti, už nežiju tak nuzně jako za svých učňovských let u Umberta.“

„Podle toho, co jsem slyšel, jsi měl v poslední době hodně práce. Prý ti ten oltář v kostele San Zaccaria málem vzali, protože jsi na delší dobu odjel z Benátek z osobních důvodů.“

„Nesmíš věřit každému klepu, Juliane.“

„Myslíš? Taky se povídá, že ses usadil v jednom paláci v Cannaregiu a že s tebou tvé hnízdečko sdílí pohledná mladá dívenka jménem Chiara.“

Ostrý pohled přes okraj sklenice Isherwoodovi potvrdil, že se pověsti o Gabrielově milostném vzplanutí zakládají na pravdě.

„Má to dítě nějaké příjmení?“

„Jmenuje se Zolliová a není žádné dítě.“

„Její otec je prý benátský vrchní rabín.“

„Je jediný rabín v Benátkách. Tamější židovská komunita už dávno nevzkvétá. To vzala válka.“

„Ví ta dívka o tvé druhé profesi?“

„Patří k Ústavu, Juliane.“

„Hlavně mi slib, že jí nezlomíš srdce jako těm ostatním,“ nabádal Isherwood. „Bože můj, těch žen, co sis nechal proklouznout mezi prsty! Do dneška mívám fantastické sny o tom nádherném stvoření Jacqueline Delacroixové.“

Gabriel se naklonil přes stůl, v obličeji náhle vážný výraz. „Ožením se s ní, Juliane.“

„A Lea?“ zeptal se Isherwood tiše. „Jak to chceš vyřešit s ní?“

„Musím jí to říct. Zítra ráno za ní zajedu.“

„Myslíš, že pochopí?“

„Abych byl upřímný, nejsem si tím tak docela jistý. Ale dlužím jí to.“

„Bůh mi odpusť, co teď řeknu, ale dlužíš to především sám sobě. Měl by sis konečně uspořádat vlastní život. Jistě ti nemusím připomínat, že už nejsi pětadvacetiletý mladík.“

„Uvědom si, že ty se jí nebudeš muset podívat do očí a přiznat se, že ses zamiloval do jiné ženy.“

„Promiň mi mou impertinenci. Mluví ze mě burgundské –a Rubens. Nechceš společnost? Zavezu tě tam.“

„Ne,“ odmítl Gabriel. „Potřebuju jet sám.“

Dorazil první chod. Isherwood ponořil lžíci do polévky, Gabriel nabodl na vidličku lístek salátu.

„O jakém honoráři jsi uvažoval v souvislosti s restaurováním toho Rubense?“

„jen tak z hlavy? Někde kolem stovky tisíc liber.“

„Škoda,“ povzdechl si Gabriel. „Za dvě stovky bych o tom uvažoval.“

„Tak dobře, dvě stě tisíc, ty nenasyto,“ souhlasil rychle Julian.

„Příští týden se ozvu a dám ti vědět.“

„Co ti brání, aby ses rozhodl hned? Bellini?“

Ne, odpověděl v duchu Gabriel. Bellini ne. Řím.

Stratfordova klinika, jedna z nejprestižnějších psychiatrických nemocnic v Evropě, se nachází asi hodinu jízdy od Londýna v komplexu bývalého viktoriánského šlechtického sídla uprostřed malebné pahorkatiny v hrabství Surrey. Mezi její pacienty patřil například vzdálený člen královské rodiny či bratranec současného ministerského předsedy. Není tedy divu, že personál kliniky byl zvyklý na zvláštní požadavky návštěvníků. Gabriel prošel vnější bránou a legitimoval se ochrance doklady na jméno Browne.

Odstavil pronajatý opel na parkovišti pro návštěvy na předním nádvoří starobylého domu z červených cihel a ve vstupní hale jej přivítal Leonard Avery, Lein ošetřující lékař. Psychiatr měl větrem rozcuchané vlasy a na sobě nepromokavou větrovku a gumové holínky. „Jednou týdně odvádím skupinu vybraných pacientů na procházku do okolní přírody,“ vysvětloval svůj oděv. „Přináší to skvělé terapeutické výsledky.“ Podal Gabrielovi ruku, aniž si sundal rukavici, a na cestu z Londýna se zeptal tónem, jenž napovídal, že ho odpověď vůbec nezajímá. „Čeká na vás v soláriu. Tam se pořád cítí nejlépe.“

Vydali se chodbou, jejíž podlahu krylo bledé linoleum. Avery dusal holínkami, jako kdyby ještě stoupal po stezce do kopce. Jediný ze zaměstnanců nemocnice znal pravdu o pacientce vedené pod jménem Lea Martinsonová – respektive část pravdy. Věděl, že se ve skutečnosti jmenuje Allonová a že strašlivé popáleniny a téměř katatonický stav nejsou důsledkem automobilové nehody, jak znělo vysvětlení ve zdravotní kartě, nýbrž bombového atentátu, k němuž došlo ve Vídni. Věděl také, že při výbuchu zahynul její syn. Domníval se, že Gabriel je izraelský diplomat, a neměl ho rád.

Za chůze chmurně informoval návštěvníka o nejnovějším vývoji pacientčina zdravotního stavu. Žádná změna, která by stála za řeč, což, jak se zdálo, nedělalo Averymu velké starosti. Nikdy nebyl zastáncem falešného optimismu a o Leině prognóze se vždycky vyjadřoval s notnou dávkou skepse. Čas mu dal za pravdu. Během třinácti dlouhých let, která uplynula od vídeňské tragédie, nepromluvila s Gabrielem ani slovo.

Dvojité dveře na konci chodby byly opatřeny malými kulatými okénky, která zevnitř orosila mlha. Avery otevřel a uvedl návštěvníka do solária. Gabriel si ve vlhkém dusnu, jež do něj doslova udeřilo, okamžitě svlékl plášť. Nedaleko kropil zahradník citrusové stromky v květináčích a klábosil s ošetřovatelkou, atraktivní tmavovláskou, kterou zde Gabriel ještě nikdy neviděl.

„Můžete odejít, Amiro,“ vyzval lékař sestru.

Ošetřovatelka poslušně zmizela v chodbě, následována zahradníkem.

„Kdo je to?“ zeptal se Gabriel.

„Diplomovaná zdravotní sestra, absolventka nástavbového studia na King’s College se specializací na akutní psychické choroby. Mimořádně schopná. Vaše žena si ji docela oblíbila.“

Avery shovívavě poklepal návštěvníkovi na rameno a také se vzdálil. Gabriel se otočil. Lea seděla na tepané železné židli s rovným opěradlem, oči zvednuté k zamlženému prosklenému stropu solária. Na sobě měla bílé kalhoty z režného plátna a tlustý vlněný rolák, v němž se její křehké tělo jako by ztrácelo. Ve zjizvených pokroucených rukou držela květinu. Vlasy, kdysi dlouhé a černé jako havraní křídla, měla ostříhané nakrátko a téměř úplně bílé. Gabriel se sklonil a políbil ji na tvář. Jeho rty se dotkly chladné a pevné zjizvené tkáně. Zdálo se, že Lea jeho polibek nevnímala.

Posadil se a sevřel v dlani, co zůstalo z Leiny levé ruky. Uvnitř necítil žádný život. Díval se, jak pomalu otáčí hlavu, až se její oči setkaly s jeho pohledem. Pátral v nich po náznaku poznání, ale nespatřil sebemenší jiskřičku. Ztratila paměť. Její mysl uchovala pouze hrůzný okamžik exploze, který se přehrával neustále dokola jako smyčka videonahrávky. Vše ostatní bylo vymazáno nebo odsunuto kamsi do nepřístupného koutu mozku. Gabriel pro ni nebyl o nic důležitější než ošetřovatelka, která ji sem přivedla, nebo zahradník, který pečoval o rostliny. Lea nesla trest za jeho hříchy. Lea představovala cenu, kterou slušný člověk zaplatil za to, že vstoupil do žumpy mezi teroristy a vrahy. Pro Gabriela, kterého bůh požehnal schopností uzdravovat krásu, byla Leina situace dvojnásob bolestná. Celým srdcem toužil sloupnut tu zjizvenou kůži a vrátit manželce její někdejší oslnivou nádheru. Jenže jí už nebylo pomoci, Nedala se restaurovat, z originálu zbylo příliš málo.

Promlouval k ní. Připomněl jí, že poslední dobou žije v Benátkách, že pracuje pro firmu, která opravuje kostelní výzdobu. Nepřiznal, že dodneška občas vykonává drobné služby pro Ariho Shamrona nebo že před dvěma měsíci zorganizoval dopadení rakouského válečného zločince Ericha Radeka a jeho převoz do Izraele, kde se mu dostane spravedlivého trestu. Když konečně sebral sílu k doznání, že se zamiloval do jiné ženy a chce se s Leou rozvést, aby se mohl znovu oženit, najednou ztratil odvahu a nedokázal pokračovat. Rozhovor s manželkou mu připadal jako rozmluva s náhrobním kamenem. Neměl žádný smysl.

Asi po půlhodině se napřímil a nahlédl za dveře. Sestra čekala v chodbě opřená o stěnu, ruce založené na bílé náprsence ošetřovatelské uniformy.

„Skončil jste?“ zeptala se.

Gabriel přikývl. Snědá černovláska ho beze slova obešla a vrátila se do solária.

Letadlo, které odstartovalo z londýnského Heathrow, přistálo na benátském letišti pozdě odpoledne. Gabriel odjel do města převozním člunem. Stál v kabině vedle kormidelníka zády ke dveřím a pozoroval plavební značky v laguně, které se nořily z mlhy jako poražení vojáci vracející se domů z fronty. Zakrátko se objevily první domy čtvrtí Cannaregio a Gabriel pocítil záchvěv blaženého poklidu. Takto na něj rozpadající se a promočené Benátky, které nezadržitelně pohlcovalo moře, zapůsobily pokaždé. Je to město, které potřebuje zrestaurovat jako celek, řekl mu kdysi Umberto Conti. Ujmi se ho. Uzdrav Benátky a ony uzdraví tebe.

Vystoupil z vodního taxíku u Palazzo Lezze a zamířil podél širokého kanálu Rio della Misericordia do západní části Cannaregia. Došel k železnému mostu, jedinému v Benátkách. Ve středověku se uprostřed něj tyčila brána, kterou v noci strážil křesťanský voják a bránil v úniku těm, kdož byli uvězněni na druhém břehu, Přešel most a vstoupil do podzemního podchodu, na jehož druhém konci se před ním otevřelo široké náměstí Campo di Ghetto Nuovo, centrum někdejšího benátského ghetta. V dobách největšího rozkvětu nabízelo stísněný domov více než pěti tisícovkám Židů. Dnes ve starém ghettu žilo jen dvacet z celkem čtyř set benátských Židů; většina z nich byla přestárlá a bydlela v Casa Israelitica di Riposo, židovském sanatoriu, či spíše domově důchodců.

Gabriel zamířil k moderním skleněným dveřím na protější straně náměstí a vešel. Vpravo se nacházel vstup do malého knihkupectví, které se specializovalo na židovskou historii a dějiny židovského osídlení Benátek. Obchůdek byl teplý a jasně osvětlený, jeho vysoká okna nabízela výhled na kanál obkružující staré ghetto. Za pultem trůnila dívka s nakrátko ostříhanými blond vlasy usazená na dřevěné stoličce v kuželu světla halogenové lampy. Usmála se na Gabriela a oslovila ho jeho profesním jménem.

„Odešla asi před hodinou.“

„Fakt? A kam?“

Dívka pokrčila rameny. „To mi neřekla.“

Gabriel se podíval na hodinky. Čtvrt na pět. Rozhodl se, že těch několik hodin, které zbývaly do večeře, věnuje Bellinimu.

„Kdyby se vrátila, vyřiď jí, že jsem v kostele.“

„Jasně. Ciao, Mario.“

Přešel kanál po mostu Rialto, o ulici dál odbočil vlevo a zamířil k terakotovému kostelíku, ale vzápětí se zastavil. U vchodu do chrámu stál pod lunetou muž, kterého Gabriel znal; věděl, že pracuje pro Ústav jako bezpečnostní agent a jmenuje se Rami. Jeho přítomnost v Benátkách mohla znamenat jen jediné. Mladík zachytil Gabrielův pohled a sjel očima ke vstupu. Gabriel k němu pomalu došel a proklouzl kolem něj dovnitř.

V kostele probíhaly poslední fáze restaurátorských prací. Lavice z boční chrámové lodi Řeckého kříže byly provizorně uloženy u východní zdi. I v pološeru ~ slunce se klonilo k obzoru –Gabriel viděl, že očista hlavního oltářního obrazu od Sebastiana del Piombia skončila. Bellini visel v kapli svatého Jeronýma na pravé straně kostela. Obraz měl být schován za lešením s plachtou, ale dělníci odsunuli konstrukci stranou a na obraz dopadalo ostré světlo zářivky. Chiara se otočila ke Gabrielovi. Shamronův přimhouřený pohled zůstal upřený na plátno.

„Něco ti řeknu, Gabrieli. I já musím uznat, že je to krásné.“

Starý pán vyslovil pochvalu, jako by mu šla jen obtížně přes rty. Shamron, v podstatě izraelský primitiv, neměl pochopení pro umění ani jakýkoliv druh zábavy. Krásu vnímal jen v dokonale naplánované a provedené operací nebo ve zničení nepřítele. Jenže Gabriel si všiml i něčeho jiného – Shamron ho oslovil hebrejsky a dopustil se neodpustitelného hříchu, když v nezajištěné lokalitě utrousil jeho skutečné jméno.

„Krásné,“ zopakoval, pak se obrátil ke Gabrielovi a smutně se usmál. „Škoda, že už to nebudeš moci dokončit.“

4

BENÁTKY

Shamron ztěžka usedl do kostelní lavice a rukou pokrytou ja~ terními skvrnami pokynul Gabrielovi, aby natočil stínítka lamp. Z kovového diplomatického kufříku vytáhl manilovou obálku a z ní tři fotografie. Beze slova podal první z nich Gabrielovi, který k ní sklopil zrak a spatřil sám sebe, jak se s Chiarou po boku prochází po Campo di Ghetto Nuovo. Klidně záběr zkoumal a snažil se určit, kdy byl pořízen. Jejich oděv, ostrý kontrast odpoledního slunečního svitu a suché listí na dlažbě náměstí ukazovaly na pozdní podzim. Shamron zvedl druhý snímek – opět Gabriel s Chiarou, tentokrát v restauraci nedaleko jejich domu v Cannaregiu. Při pohledu na třetí fotografii, na níž vycházel z kostela svatého Jana Chryzostoma, mu ztuhla krev v žilách. Kolikrát? ptal se sám sebe v duchu. Kolikrát na něj atentátník na náměstí čekal, když na noc odcházel z práce?

„Věčně to trvat nemohlo,“ poznamenal Shamron. „Dřív nebo později tě tady museli objevit. Za ty roky sis nadělal hromadu nepřátel. Stejně jako já.“

Gabriel vrátil snímky Shamronovi. Chiara si sedla vedle něho. V této poloze a při tomto osvětlení mu silně připomínala Rafaelovu Bílou Madonu. Tmavé kudrnaté vlasy, v nichž se mihotaly kaštanově hnědé odlesky, měla sepnuté v týle, odkud padaly v divokých kaskádách na ramena. Olivově snědá pleť jako by světélkovala. Tmavohnědé oči se zlatými zrníčky zářily ve světle lamp. Občas měnily barvu podle její nálady a Gabriel z nich vyčetl, že přijdou další špatné zprávy.

Shamron sáhl podruhé do kufříku. „Tato složka obsahuje přehled tvé dosavadní kariéry a údaje v ní jsou bohužel znepokojivě přesné.“ Odmlčel se. „Je dost obtížné dívat se na vlastní život zredukovaný na přehled mrtvol. Opravdu si to chceš přečíst?“

Gabriel natáhl ruku. Shamron se nenamáhal s pořizováním překladu z arabštiny do hebrejštiny. V údolí Jezreel se nachází řada arabských měst a vesnic, a Gabrielova arabština, i když zdaleka ne plynná, k porozumění popisu jeho činů ve službách Mossadu bohatě postačovala.

Shamron se nemýlil – nepřátelům se nějakým záhadným způsobem podařilo sestavit výmluvně kompletní výčet Gabrielovy tajné profesní dráhy. Ve spisu byl uveden pod svým pravým jménem. Datum, kdy vstoupil do služby, odpovídalo skutečnosti, stejně jako důvod, proč tak učinil. Dokument mu ovšem připisoval zabití osmi příslušníků černého září, teroristické organizace odpovědné za masakr izraelských sportovců na mnichovské olympiádě, zatímco ve skutečnosti jich zlikvidoval pouze šest. Několik stran se zabývalo operací, při níž Gabriel zabil Chalíla el--Wazíra, druhého nejvýše postaveného představitele Organizace pro osvobození Palestiny, známějšího pod válečnickou přezdívkou Abú Džihád. Událost se stala roku 1988 v Tunisu, v teroristově vile na pobřeží Středozemního moře. Popis akce pocházel od Džihádovy manželky Umm, která ji viděla na vlastní oči. Pasáže věnované Vídni, psané drsným jazykem, byly zajímavé do očí bijící faktografickou chybou. Manželka a syn zabiti při výbuchu bomby nastražené v automobilu v lednu 1991 ve Vídni. Odvetné opatření nařídil Abú Amar. Abú Amar nebyl nikdo jiný než Jásir Arafat. Gabriel palestinského vůdce od prvopočátku podezříval, že byl do tragédie osobně zapletený, ale až do této chvíle nenarazil na žádný důkaz, který by jeho domněnku potvrzoval. Zvedl popsané stránky. „Kdes k tomuhle přišel?“

„Milán,“ odpověděl Shamron stručně a informoval Gabriela o útoku na penzion a o nálezu počítačového disku ukrytého pod podšívkou kufru. „Italům se nepodařilo prolomit bezpečnostní kód a obrátili se na nás s žádostí o pomoc. Řekl bych, že nám tady přálo štěstí. Kdyby se do těch dat dostali, vyřešili by během několika minut třicet let starou římskou vraždu.“

V materiálech nechyběl údaj o tom, že Gabriel v roce 1972 zabil v jednom římském činžáku operativce Černého září Wadala Abdela Zwaitera. Právě po této vraždě, jeho první, Gabrielovi prakticky přes noc zbělely vlasy na spáncích. Vrátil složku Shamronovi.

„Co víme o mužích, kteří se v tom penzionu skrývali?“

„Podle otisků prstů, které zanechali na těch papírech a v pokoji, a podle fotografií ve falešných cestovních pasech se nám podařilo identifikovat jednoho z nich. Jmenuje se Daúd Hadáví, Palestinec narozený v utečeneckém táboře Jenin. Za první intifády vedl bojovou skupinu a často pobýval ve vězení. V sedmnácti se přidal k Fatahu, a když se Arafat po tajných jednáních v Oslu usídlil v Gaze, Hadáví začal pracovat pro Al-Amm Al-Ra’isah, prezidentovu bezpečnostní službu. Tu organizaci budeš znát spíš pod původním jménem, které používala před Oslem – Jednotka sedmnáct. Arafatova pretoriánská garda, jeho oblíbení zabijáci.“

„Co ještě o Hadávím víme?“

Shamron sáhl do kapsy saka pro cigarety. Gabriel ho zarazil a vysvětlil, že kouř škodí obrazům. Shamron si povzdechl a pokračoval v referátu.

„Byli jsme přesvědčeni, že se podílel na teroristických akcích za druhé intifády. Zařadili jsme ho na seznam hledaných podezřelých, ale palestinská samospráva nám ho odmítla vydat. Předpokládali jsme, že se skrývá v Mukatě s Arafatem a jeho nejbližšími spolupracovníky.“ Mukata je jméno opevněného vojenského komplexu v Ramalláhu, kde žil Jásir Arafat. „Ale když jsme v průběhu operace Obranný štít do Mukaty vtrhli, Hadáví mezi muži, které jsme tam našli, nebyl.“

„A kde tedy byl?“

„Šabaka Aman (Šabak-Izraelská interní bezpečnostně-technická služba. Aman-Izraelská vojenská rozvědka.) se domnívaly, že utekl do Jordánska nebo Libanonu, a předaly případ Ústavu. Nalezení Hadávího se v Lvově seznamu priorit bohužel nacházelo hodně nízko. Dnes se ukázalo, jak drahá to byla chyba.“

„Je Hadáví pořád členem Sedmnáctky?“

„Nevíme.“

„Udržuje spojení s Arafatem?“

„To se nám nepodařilo zjistit.“

„Domnívá se Šabak, že by byl Hádaví schopen zorganizovat akci takového rozsahu?“

„Ne. Ten chlap je obyčejný pěšák, žádný stratég. Akce v Římě byla naplánována a provedena přímo mistrovsky. V pozadí stojí velmi bystrý mozek. Někdo, kdo dokáže úspěšně zajistit vše potřebné k teroristické operaci na globálním jevišti. Musel to být člověk s rozsáhlými zkušenostmi.“

„Například kdo?“

„Zjistit to bude tvým úkolem.“

„Cože?“

„Chceme, abys vypátral bestie odpovědné za ten masakr a chceme, abys je zlikvidoval. Jako ve dvaasedmdesátém, až na to, že teď nebudu operaci velet já, nýbrž ty.“

Gabriel pomalu zavrtěl hlavou. „Jenže já nejsem vyšetřovatel. Býval jsem vždycky vykonavatel. Kromě toho už to není moje válka. Je to válka Šabaku. A Sajeretu (Označení izraelských speciálních vojenských jednotek.).“

„Nepřátelé se vrátili do Evropy,“ řekl Shamron. „A Evropa spadá do působnosti Ústavu. Je to tvoje válka.“

„Proč tým nepovedeš ty?“

„Já jsem pouhý poradce bez výkonných pravomocí.“ V Shamronově hlase zazněla těžká dávka ironie. Rád se stavěl do role utiskovaného služebníka vlasti, kterého vyhnali do výslužby dříve, než nadešel jeho čas, přestože realita vypadala zcela jinak. „Kromě toho by to Lev v žádném případě nepřipustil.“

„Zato mě ten tým vést nechá, ano?“

„Nemá na vybranou. Ministerský předseda již v tomto smyslu vyjádřil svou vůli. Samozřejmě jsem mu v té chvíli napovídal šeptem do ucha.“ Shamron se odmlčel. „Lev si však položil jednu podmínku a já jsem bohužel nebyl v pozici, abych se mu mohl postavit na odpor.“

„Jakou?“

„Trvá na tom, že se musíš vrátit na výplatní listinu a nastoupit na plný úvazek.“

Gabriel opustil řady Ústavu po atentátu ve Vídni a v následujících letech se na akcích zorganizovaných Shamronem podílel pouze jako specialista na volné noze. „Chce mě podřídit disciplíně Ústavu, aby mě měl pod dohledem,“ konstatoval.

„Jeho motivace je zcela průhledná,“ souhlasil Shamron. „Na muže z tajného světa si Lev dává zatraceně záležet, aby si kryl záda. Ale neber to osobně. Jsem to já, koho Lev nesnáší. Ty ses provinil jen napomáháním.“

Z ulice k nim náhle dolehl povyk – kolem kostela přeběhla za hlasitého křiku skupinka dětí. Shamron počkal, až hluk dozní,‘ a když znovu promluvil, zazněl jeho hlas nečekaně těžce.

„Ten disk obsahuje kromě materiálů o tvé osobě spoustu dalších údajů. Třeba fotografie ze sledování a detailní bezpečnostní analýzy mnoha dalších potenciálních cílů v Evropě.“

„O jaký druh cílů se jedná?“

„Ambasády, konzuláty, kanceláře společnosti El Al, velké synagogy, židovská komunitní centra, školy.“ Ozvěna Shamronova posledního slova se chvíli vznášela v apsidách chrámu, než odumřela. „Zase na nás zaútočí, Gabrieli. A ty nám můžeš pomoct je zastavit. Znáš je líp než kdokoliv jiný na bulváru Krále Saula.“ Obrátil pohled k oltářnímu obrazu. „Znáš je stejně dobře jako tahy štětce toho Belliniho.“

Pak se Shamron otočil a zadíval se Gabrielovi upřeně do očí. „Tvé dny v Benátkách jsou sečteny. Na druhé straně laguny čeká letadlo. Nastoupíš do něj, ať už se ti to líbí, nebo ne. Co budeš dělat potom, je tvoje věc. Můžeš se zavrtat do střeženého bytu a dumat nad svým životem, nebo nám pomůžeš odhalit vrahy dříve, než znovu udeří.“

Gabriel se nezmohl na žádnou námitku. Shamron měl pravdu: nemá na vybranou, musí odejít. Přesto jej sebejistý tón starého pána podráždil. Shamron na něho dlouhá léta naléhal, aby opustil Evropu a vrátil se do Izraele. Nejraději proto, aby převzal vedení Ústavu, nebo alespoň jeho operační správy. Neubránil se myšlence, že ten prohnaný intrikán nachází v dané situaci jistou satisfakci.

Vstal a došel k oltářnímu obrazu. Nepřipadalo v úvahu, že by se jej pokusil spěšně dokončit. Postava svatého Kryštofa s Jezulátkem sedícím mu na rameni vyžadovala ještě hodně práce a celou malbu bylo potom nutno opatřit fermežovou glazurou. Minimálně čtyři týdny, ale spíše šest. Tiepolo bude muset úkol svěřit někomu jinému, pomyslel si Gabriel s hořkostí. A ještě něco – Izrael zrovna neoplývá obrazy starých italských mistrů. S největší pravděpodobností se již Belliniho nikdy nedotkne.

„Moje práce je zde,“ pokusil se Gabriel o poslední odpor, ale z hlasu mu zazněla rezignace.

„Mýlíš se. Tvoje práce zde byla. Vracíš se domů.“ Shamron zaváhal. „Na bulvár Krále Saula. Eretz Yisrael už na tebe čeká.“

„I na Leu,“ řekl Gabriel. „Chvíli potrvá, než se všechno zařídí. Chci, aby ji až do odjezdu v nemocnici někdo hlídal. A je mi jedno, že v těch materiálech, co jsi mi ukázal, stojí, že je mrtvá.“

„Už jsem tam poslal agenta z londýnské rezidentury.“ Gabriel se ohlédl na Chiaru.

„Ona půjde také,“ potvrdil Shamron, jako kdyby mu četl myšlenky. „Na ochranu její rodiny a místní komunity ponecháme v Benátkách zabezpečovací tým tak dlouho, jak bude nutné.“

„Musím o svém odjezdu informovat Tiepola.“

„Čím méně lidí o tom bude vědět, tím lépe.“

„Na to kašlu,“ odsekl Gabriel. „Dlužím mu to.“

„Udělej, co musíš. Ale udělej to rychle.“

„A co dům? Mám tam věci…“

„Naši lidé se o ně postarají. Až skončí, nezůstane po tobě žádná stopa.“ Shamron si navzdory Gabrielovu upozornění zapálil cigaretu. Chvíli podržel sirku a pak ji ceremoniálně sfoukl. „Jako kdybys nikdy neexistoval.“

Shamron mu poskytl hodinu. Gabriel s Chiařinou berettou v kapse vyklouzl zadním východem z kostela a zamířil do Castella, kde žil během svých učňovských let, a ve spleti křivolakých uliček čtvrti se proto dokonale vyznal. Do této části města zavítají turisté jen vzácně a řada domů je neobydlena. Záměrně zvolil trasu s mnoha odbočkami a návraty, která jej provedla několika podchody, kam by se za ním žádný pronásledovatel z obavy z prozrazení nevydal. Zašel dokonce do uzavřeného dvora s jedinou přístupovou a únikovou cestou. Po dvaceti minutách si byl jistý, že ho nikdo nesleduje.

Francesco Tiepolo si zřídli kancelář ve čtvrti San Marco, v ulici Viale 22 Marzo. Gabriel ho našel usazeného za masivním dubovým psacím stolem, statný trup skloněný nad hromadou papírů. Nebýt otevřeného notebooku a elektrického osvětlení mohl scénu pokládat za výjev z renesančního obrazu. Tiepolo vzhlédl a usmál se na Gabriela houštinou rozcuchaných černých vousů.

V ulicích Benátek si ho turisté často pletli s Lucianem Pavarottim.

V poslední době se ochotně nechával fotografovat, a dokonce občas zazpíval několik veršů z Non ti scordar di Montrose – samozřejmě falešně.

Kdysi platil za uznávaného uměleckého restaurátora; dnes z něj byl podnikatel. A velmi úspěšný. Jeho firma patřila k absolutní špičce v oboru. Většinu času trávil přípravou nabídek účasti na nejrůznějších projektech nebo spory s představiteli města odpovědnými za péči o umělecké a architektonické poklady Benátek. Jednou denně odcházel do kostela svatého Jana Chryzostoma, aby pobídl svého vrchního restaurátora, vzpurného a samotářského Maria Delvecchia, k rychlejší práci. Kromě Juliana Isherwooda byl Tiepolo v uměleckém světě jediný, kdo znal pravdu o talentovaném Signore Delvecchiovi.

Francesco Tiepolo navrhl, aby si skočili za roh na sklenku vína, ale když vycítil Gabrielovu zřejmou nechuť opustit kancelář, přinesl z vedlejší místnosti láhev červeného. Gabriel se zadíval na zarámované fotografie, které visely na stěně za Benátčanovým psacím stolem. Přibyl mezi nimi nový snímek: Francesco ve společnosti svého dobrého přítele, Jeho Svatosti papeže Pavla VII. Než Pietro Lucchesi neochotně přesídlil do Vatikánu, aby stanul v čele miliardové katolické církve, působil jako benátský patriarcha. Na záběru seděla dvojice za stolem v jídelně Tiepolova velkoryse zrestaurovaného paláce u Velkého kanálu. Objektiv kamery ovšem nezabral Gabriela, který v tom okamžiku seděl po papežově levici. Před dvěma lety – i s Tiepolovou pomocí – zachránil papeži život a zmařil nebezpečné spiknutí proti jeho úřadu. Doufal, že Chiara a tým agentů Mossadu sbalí spolu s ostatními jeho věcmi i přání, které mu Svatý otec poslal vloni v prosinci ke svátku Chanuka ( „Svátek světel" nebo „Svátek zasvěcení", při němž se každý den rozsvěcuje jedna svíčka na menoře, osmiramenném svícnu, jako připomínka osvobození Jeruzaléma od řecké nadvlády v 60. letech 2. století př. n. l ).

Tiepolo nalil dvě sklenky krvavě rudého ripassa. Jednu podal Gabrielovi a druhou jedním douškem do poloviny vyprázdnil. Francesco byl puntičkářský jen ve své práci, ve všem ostatním –jídle, pití a milování – se rád nechával strhnout k excesům a extravagancím. Gabriel se naklonil a tiše Tiepolovi sdělil špatnou zprávu – nepřátelé ho v Benátkách objevili a nemá jinou možnost, než okamžitě opustit město, takže nestihne dokončit Belliniho.

Francesco se smutně usmál a zavřel oči. „Nedá se to zařídit jinak?“

Gabriel zavrtěl hlavou. „Vědí, kde bydlím. Vědí, kde pracuju.“

„A Chiara?“

Gabriel odpověděl po pravdě. Francesco Tiepolo patřil mezi muže, pro něž má italština výraz uomo di fiducia, důvěryhodný.

„Toho Belliniho je mi líto,“ přiznal Gabriel. „Mohl jsem ho mít hotového před mnoha měsíci.“ Mohl, nebýt té záležitosti s Radekem.

„K čertu s Bellinim! Dělám si starosti o tebe.“ Tiepolo hleděl do sklenky s vínem. „Mario Delvecchio mi bude chybět, ale mnohem víc budu želet ztráty Gabriela Allona.“

Gabriel k němu pozvedl svou skleničku. „Vím, že nemám nárok žádat tě o laskavost…,“ nedořekl.

Francesco se ohlédl na fotografie Svatého otce. „Zachránil jsi život mému příteli. Co pro tebe mohu udělat?“

„Dokonči Belliniho místo mě.“

„Já?“

„Měli jsme společného učitele, Francesco. Umberto Conti z tebe udělal mistra.“

„Možná, ale uvědomuješ si, jak je to dávno, co jsem naposled namočil štětec do barvy?“

„Zvládneš to. Věř mi.“

„Od člověka jako Mario Delvecchio je to projev velké důvěry.“

„Mario je mrtvý, Francesco. Nikdy nežil.“

Gabriel se houstnoucí tmou vrátil do Cannaregia. Vzal to oklikou, aby se mohl – naposled – projít starým ghettem. Na náměstí chvíli majetnicky pozoroval dvojici mladíků s neholenými pavučinkovitými vousky, která spěchala po starobylé dlažbě do ješívy (Škola vyššího židovského vzdělání, v níž je ústředním bodem studia Talmud.). Podíval se na hodinky. Od chvíle, kdy opustil Chiaru a Shamrona v kostele, již uplynula hodina. Otočil se a zamířil k domu, kde po něm již brzy nezůstane ani stopa, a k letadlu, jímž se vrátí domů. V hlavě mu neodbytně zněly dvě otázky. Kdo ho v Benátkách objevil? A proč ho nechal naživu?

5

TEL AVIV, 10. BŘEZNA

Gabriel se dostavil na bulvár Krále Saula druhý den v osm ráno. Čekali na něj dva úředníci z osobního oddělení, kteří měli na sobě identicky stejné bavlněné košile a na rtech identicky stejné úsměvy – sevřené úsměvy bez špetky humoru charakteristické pro muže, kteří jsou oprávněni klást nepříjemné otázky na tělo. V očích osobního oddělení se Gabrielův návrat pod přísnou kuratelou o mnoho let opozdil. Byl jako vzácné víno, které je nutno vychutnávat pomalu a s mnoha komentáři. Vydal se do jejich rukou s melancholickým povzdechem uprchlíka, který se vzdává po dlouhém útěku, a následoval je nahoru.

Musel podepsat řadu prohlášení, složit několik přísah a zodpovědět dotěrné dotazy týkající se stavu jeho bankovního konta. Byl vyfotografován a dostal plastovou identifikační kartu, která mu visela na krku jako závaží. Vzali mu také nové otisky prstů, protože původní sada z roku 1972 se beznadějně ztratila. Prohlédl ho lékař, kterého při pohledu na tělo pokryté od hlavy k patě jizvami překvapilo, že vůbec nahmatal na zápěstí pulz a naměřil v žilách nějaký tlak. Přestál dokonce otupující sezení s psychologem Ústavu, který do jeho osobní karty načmáral pár poznámek a urychleně vypadl z místnosti. Vedoucí automobilového parku mu schválil k dočasnému používání postarší škodovku. Vnitřní správa mu přidělila sklepní kobku bez oken a nabídla provizorní ubytování, než si najde něco vlastního. Gabriel si přál vytvořit mezi sebou a bulvárem Krále Saula nárazníkové pásmo a vybral si nepoužívaný konspirační byt na Narkissově ulici v Jeruzalémě, nedaleko areálu Bezalelovy výtvarné akademie.

Na večer byl pozván do ředitelské kanceláře k závěrečnému rituálu spojenému s návratem ztraceného syna. Nad Lvovými dveřmi svítilo zelené světlo. Šéfova sekretářka, atraktivní dívka s opálenýma nohama a vlasy barvy skořice, stiskla neviditelné tlačítko a dveře se vlastní silou tiše otevřely jako vstup do bankovního trezoru.

Gabriel vešel, ale na prahu se krátce zastavil. Zmocnil se ho podivný pocit vykořenění, jaký prožívá zralý muž, když po letech zajde do svého dětského pokoje a zjistí, že si v něm jeho otec zřídil soukromé doupě. Tato kancelář kdysi patřila Shamronovi. Pryč byl poškrabaný psací stůl a kovové registratury, pryč byl starý německý krátkovlnný radiopřijímač, z něhož Ari poslouchal bojovný křik nepřítele. Dnes v místnosti vládla moderna a monochromatická šeď. Prošoupané linoleum nahradil šéfovský plyšový koberec, doplněný drahými perskými předložkami strategicky rozmístěnými podél stěn. Zpod ozdobného panelu na vysokém stropě osvětlovala zářivka sedací soupravu čalouněnou černou kůží, která Gabrielovi připomínala salonek první třídy na letišti. Na zdi vedle křesel visela obrovská plazmová obrazovka, na níž se ve vysokém rozlišení zobrazovaly zpravodajské relace několika celosvětových médií. Dálkový ovladač na skleněném kávovém stolku byl velký jako modlitební knížka a Gabriela napadlo, že k jeho obsluze je nutný inženýrský diplom.

Zatímco Shamron umístil svůj pracovní stůl jako barikádu hned za dveře, jeho nástupce si zvolil místo u okna. Světle šedé žaluzie byly spuštěny, ale natočeny tak, že bylo možno rozeznat rozeklanou siluetu centra Tel Avivu a majestátní oranžový kotouč slunce, nořící se do vln Středozemního moře. Rozměrná deska psacího stolu z kouřového skla zela až na počítač a dva telefony prázdnotou: Lev seděl před monitorem a modlil se. S rukama sepjatýma pod vyzývavou bradou připomínal kudlanku nábožnou. Od jeho holé hlavy se tlumeně odráželo zastíněné osvětlení. Gabriel si všiml, že na rozdíl od pleši skla brýlí žádné odlesky nevydávají. Lev používal speciální bezodrazové čočky, aby jeho nepřátelé – což znamená každý zaměstnanec Ústavu, který byl vůči němu v opozici – neviděli, co právě čte.

„Gabrieli,“ zvolal, jako kdyby ho Allonova přítomnost překvapila. Vysoukal se zpoza stolu a opatrně potřásl návštěvníkovi rukou a pak jej s kostnatým prstem zabodnutým do zad jako hlavní pistole odvedl přes místnost k sedací soupravě. Když se uvelebil v křesle, zaujal jeho pozornost jeden ze záběrů na obrazovce. Bůh sud který, pomyslel si Gabriel a počkal, až k němu šéf otočí hlavu a přeměn si ho dravčím pohledem.

Mezi oba muže padl stín jejich posledního setkání. Nedošlo k němu v této místnosti, ale v Jeruzalémě, v kanceláři ministerského předsedy. Na pořadu jednání byl jediný bod, zda má Ustav unést Ericha Radeka a pohnat ho před izraelskou spravedlnost. Lev se vytrvale stavěl proti, přestože Radek v lednu roku 1945 během pochodu smrti z Osvětimi jen tak tak nezastřelil Gabrielovu matku. Premiérovo slovo ovšem mělo větší váhu a přes Lvův odpor byl Gabriel pověřen úkolem vést operaci s cílem zmocnit se válečného zločince a dopravit ho z Rakouska do Izraele. Radek v současné době pobýval v policejní vazební věznici v Jaffě a Lev měl v posledních dvou měsících hodně práce se zahlazováním škod, které si odporem proti Radekovu únosu způsobil. Jeho pozice mezi agenty na bulváru Krále Saula klesla na nebezpečně nízkou úroveň a někteří lidé v Jeruzalémě uvažovali, zda se jeho čas v čele Ústavu již nenachýlil.

„Dovolil jsem si sestavit váš tým.“ Stiskl tlačítko interkomu na telefonu a vydal příkaz sekretářce, která vzápětí přispěchala se spisovou složkou pod paží. Lvovy porady se vždy vyznačovaly dokonalou choreografií. Nic nemiloval více, než když se mohl s ukazovátkem v ruce postavit před složité schéma a odhalit jeho tajemství zmatenému obecenstvu.

Jak se sekretářka vracela ke dveřím, Lev sledoval, zda se za ní Gabriel dívá. Pak mu beze slova podal složku a znovu zaměřil pozornost na obrovskou obrazovku. Gabriel otevřel desky a našel několik listů, z nichž každý obsahoval stručné osobní údaje o členech jeho týmu – jméno, sekci, odbornost. Slunce sklouzlo pod horizont a v kanceláři se citelně setmělo. Aby Gabriel vůbec něco přečetl, musel se naklonit doleva a držet papíry vodorovně pod stropním osvětlením. Po několika minutách zvedl hlavu a zadíval se na šéfa.

„Zapomněl jste na zástupce Hadaše (Komunistická strana arabské menšiny v Izraeli.) a juniorského družstva Makabi.“

Sžíravá ironie se od Lva odrazila jako kámen vržený proti nákladnímu vlaku.

„Co tím chcete říct, Gabrieli?“

„Je nás moc. Budeme zakopávat jeden o druhého.“ Gabriela napadlo, jestli právě toto není šéfovým záměrem. „To pátrání zvládnu s polovičním počtem lidí.“

Lev mu dal malátným mávnutím ruky najevo, že může velikost týmu po libosti zredukovat. Gabriel začal vytahovat jednotlivé listy a odkládal je na kávový stolek. Lev se zamračil – Gabrielův eliminační proces, ač náhodný, zřejmě vyřadil jeho informátora.

„To bude stačit.“ Gabriel vrátil osobní materiály šéfovi. „Budeme potřebovat místo k poradám. Moje kancelář je na to příliš malá.“

„Vnitřní správa pro vás vyčlenila sál 456C.“

Gabriel v duchu zaúpěl. Místnost 456C se nacházela tři patra pod zemí a sloužila jako sklad opotřebovaného nábytku a zastaralého počítačového vybavení, případně jako místo mileneckých dostaveníček pracovníků noční směny.

„Vyhovuje,“ pronesl lhostejně.

Lev si přehodil nohu přes nohu a sebral z nohavice neviditelné smítko. „Vy jste nikdy dříve v centrále nepracoval, Gabrieli, že?“

„Víte přesně, kde jsem pracoval.“

„A proto mám pocit, že bych vás měl pro vaše vlastní dobro na něco upozornit. O výsledcích vašeho pátrání, pokud nějakých dosáhnete, se nesmí dozvědět nikdo mimo tuto organizaci. Hlášení budete podávat mně a pouze mně. Je to jasné?“

„Předpokládám, že máte na mysli starého pána.“

„Víte přesně, koho mám na mysli.“

„Pan Shamron je můj blízký přítel. Nezavrhnu toto přátelství jen kvůli klidu vaší dušičky.“

„Ale nebudete s ním o tomto případu mluvit. Vyjádřil jsem se jasně?“

Lev si neušpinil boty blátem a ruce krví, zato se dokonale vyznal v kancelářských šermířských soubojích.

„Jistě, šéfe,“ řekl Gabriel. „Plně chápu vaše stanovisko.“

Lev vstal a naznačil tak, že schůzka skončila, avšak Gabriel zůstal sedět.

„Chtěl bych s vámi probrat ještě jednu věc.“

„Můj čas je omezený,“ namítl Lev.

„Okradu vás jen o minutu. Jde o Chiaru.“

Než by se Lev ponížil a znovu si sedl, odešel raději k oknu a zadíval se na světla Tel Avivu. „Co je s ní?“

„Nechci, aby byla nasazena do akce, dokud neupřesníme, kdo všechno viděl obsah toho počítačového disku.“

Lev se pomalu otočil jako socha na piedestalu. S matně osvětleným oknem za zády vypadal jako temná hmota na pozadí vodorovných linek žaluziových lišt.

„Jsem rád, že se cítíte natolik sebejistý, abyste přišel do mé kanceláře a kladl si požadavky,“ ucedil ledově, „ale Chiařinu budoucnost určí operační správa a v konečné instanci já.“

„Chiara je obyčejná bal levejha. Chcete mi tvrdit, že nemáte k dispozici žádné další dívky, které by mohly sloužit jako pomocnice agentů v terénu?“

„Má italský pas a je ve své práci zatraceně dobrá. Sám to víte líp než kdo jiný.“

„Ale je také dekonspirovaná. Jestli ji pošlete do terénu, ohrozíte agenta, kterému by měla pomáhat. Já osobně bych s ní nepracoval.“

„Většina našich agentů není naštěstí tak arogantní jako vy.“

„Ještě jsem nepoznal dobrého agenta, který by nebyl arogantní.“

V kanceláři se rozhostilo dusivé ticho. Lev odkráčel ke svému stolu a stiskl tlačítko na telefonu. Dveře se automaticky otevřely a z recepce pronikl do temné místnosti pruh světla.

„Ze zkušenosti vím, že se terénní agenti jen neradi podřizují disciplíně centrály. V terénu představují zákon sami pro sebe, ale tady jsem zákon já.“

„Pokusím se na to nezapomenout, šerife.“

„Ne abyste to podělal,“ sykl Lev za odcházejícím Gabrielem. „V tom případě by vás totiž neochránil ani Shamron.“

Sešli se druhý den v devět ráno. Vnitřní správa se vlažně pokusila uvést místnost do pořádku. Uprostřed stál otlučený konferenční stůl, obklopený nesourodou sbírkou starých židlí. Překážející trosky nábytku a vybavení byly odsunuty ke vzdálené zdi a při pohledu na ně si Gabriel vzpomněl na kostelní lavice naskládané u stěny v kostele svatého Jana Chryzostoma. Z prostředí přímo čišelo provizorium, ještě podtržené zavádějícím označením na dveřích, kde se na obyčejném listu kancelářského papíru, přilepeném lepicí páskou, skvěl nápis

DOČASNÝ VÝBOR PRO ANALÝZU TERORISTICKÝCH HROZEB V ZÁPADNÍ EVROPĚ

Gabriel nepořádek uvítal. Nepřízeň, říkával Shamron, přináší soudržnost.

Gabrielův tým se skládal z pouhých čtyř členů, dvou chlapců a dvou dívek, příjemných, nadšených a přímo nesnesitelně mladých. Z analytické správy přišel Josi, pedant, ale brilantní zpravodajský analytik, který vystudoval politologii a ekonomii na oxfordské univerzitě. Tmavooká Dina pracovala v odboru sběru informací; dokázala odrecitovat zpaměti místo, čas a krvavý účet každého teroristického atentátu spáchaného proti státu Izrael. Lehce kulhala a ostatní členové skupiny se k ní chovali s neutuchající citlivou ohleduplností. Důvod znal Gabriel z jejího osobního spisu. Dina stála jistého říjnového dne roku 1994 na Dizengoffově třídě v Tel Avivu v okamžiku, kdy sebevražedný atentátník z Hamasu odpálil nálož v autobuse číslo 5 a změnil jej v rakev pro čtyřiadvacet obětí. Při výbuchu zahynula Dinina matka a dvě sestry a ona sama byla těžce zraněna.

Zbývající dvojice nepracovala pro Ústav. Oddělení arabských záležitostí Šabaku zapůjčilo Gabrielovi tvrdého chlapíka s obličejem poznamenaným neštovicemi. Jmenoval se Jakov a posledních osm let se pokoušel proniknout do teroristického aparátu palestinské samosprávy. A konečně vojenská rozvědka vyslala Rimo-nu, která nosila na ramenou kapitánské výložky a shodou okolností byla Shamronovou neteří. Když ji Gabriel viděl naposled, sjížděla na koloběžce bez známky strachu děsivou rychlostí po strmé příjezdové cestě k Shamronovu domu. V těchto dnech by se s ní nejspíš setkal v zabezpečeném letištním hangáru severně od Tel Avivu, kde studovala materiály ukořistěné v sídle Jásira Arafata v Ramalláhu.

Gabriel, veden instinktem, přistupoval k případu jako k obrazu. Vzpomněl si na zakázku, na níž pracoval krátce po odchodu od Umberta Contiho, kdy restauroval Ukřižování od raně renesančního benátského malíře Cimy. Když odstranil zažloutlou glazuru, zjistil, že z originálu prakticky nic nezbylo. Následující tři měsíce namáhavě sháněl střípky informací o životě a díle zapomenutého umělce. Když konečně začal s malbou, jako kdyby stál Cima vedle něho a vedl mu ruku se štětcem.

V tomto případě byl umělcem jediný identifikovaný příslušník teroristického komanda, Daúd Hadáví, okénko, jímž poprvé nahlédli do operace. Po několika dnech začal Hadávího krátký život získávat konkrétnější obrysy. Jednotlivé milníky visely zdokumentované na stěnách Gabrielova podzemního brlohu – dětství v nuzné chatrči v uprchlickém táboru v Jeninu, házení kameny a hořícími pneumatikami za první intifády, vstup do Jednotky sedmnáct. Žádné zákoutí teroristovy životní pouti nezůstalo neprozkoumáno – školní docházka a náboženská víra, rodina a rodový klan, společníci a lidé, kteří ho ovlivnili.

Byli vypátráni a prověřeni známí příslušníci Sedmnáctky. Ti, kteří by díky svému vzdělání nebo schopnostem teoreticky zvládli výrobu bomby, jež srovnala velvyslanectví v Římě se zemí, byli vyčleněni pro podrobnější pátrání. Byli vyslechnuti všichni dostupní arabští informátoři od Ramalláhu po Gazu, od Říma po Londýn. Pomocí počítačů byly profiltrovány všechny odposlechy za poslední dva roky a podle klíčových slov se v nich hledaly zmínky o velké akci na evropské půdě. Znovu se prověřovaly staré záznamy o sledování, pročítaly se seznamy pasažérů letadel. Rimona odjížděla každé ráno do svého hangáru a v zajištěných materiálech Arafatovy rozvědky hledala stopy římské operace.

Místnost 456C postupně nabývala podobu velitelského stanoviště obležené armády. Na zdech viselo tolik fotografií, až se zdálo, že pátrání pozoruje dav Arabů. Úřednice, které přinášely nové a nové spisy, je musely nechávat venku na chodbě. Gabriel zrekvíroval vedlejší komoru a nechal do ní přinést palandy, deky a polštáře. Kromě toho požádal o stojan, velkou tabuli a zásobu křídy. Josi opovržlivě prohodil, že tabuli a křídu na bulváru Krále Saula nikdo neviděl už dobrých dvacet let, a jako odměnu za svou impertinenci byl pověřen úkolem dané předměty opatřit. Splnění rozkazu ohlásil hned druhý den ráno. „Musel jsem obvolat spoustu známých.“ Ušklíbl se. „Kamenné desky, dláta a kladiva dorazí příští týden.“

Gabriel začínal každý den tím, že položil stejnou sérii otázek: Kdo sestrojil bombu? Kdo vymyslel a vypracoval plán útoku? Kdo řídil jednotlivé skupiny? Kdo zajistil bezpečné ubytování a dopravu? Kdo stál v pozadí? Byla akce podporována z Damašku, Teheránu nebo Tripolisu?

Týden po zahájení vyšetřování neznali odpověď ani na jednu z nich a na tým začala doléhat frustrace. Gabriel navrhl změnu přístupu. „Někdy skládanku vyřešíte pomocí nově objeveného dílku, jindy tak, že zjistíte, který kousek vám chybí.“ Přistoupil k tabuli a celou ji smazal. „Začněte pátrat po chybějícím dílku.“

Každý den spolu večeřeli jako rodina. Gabriel je při jídle vybízel, aby na chvíli odsunuli případ stranou a mluvili o něčem jiném. Přirozeně se stal ohniskem jejich zvědavosti, protože na Akademii studovali jeho akce, a o některých z nich se dokonce učili ve škole v hodinách dějepisu. Zprvu byl zdrženlivý, ale mladí nadšenci ho donutili vystoupit z ulity a sehrát roli, kterou před ním bezpočtukrát v minulosti hrál Shamron. Vyprávěl jim o Černém září a Abú Džihádovi, o svém průniku do srdce Vatikánu a o dopadení Ericha Radeka. Rimona ho přiměla, aby jim objasnil, jak mu práce uměleckého restaurátora pomáhala zajistit věrohodné krytí a uchovat si duševní zdraví. Josi se začal vyptávat na bombový atentát ve Vídni, ale Dina, odborník na teroristické a Protiteroristické akce, mu významně položila ruku na předloktí a obratně převedla hovor na jiné téma. Občas si Gabriel při řeči všiml, že na něj Dina upřeně zírá s posvátnou úctou v očích, jako kdyby byl socha hrdiny, která se náhle probudila k životu. Uvědomil si, že – stejně jako kdysi Shamron – překročil hranici mezi obyčejným smrtelníkem a mytickou postavou.

Mladé posluchače nejvíc zaujal Radek a Gabriel dobře chápal důvod jejich zájmu. Žili v zemi, kde návštěva restaurace nebo jízda autobusem představovaly smrtelné riziko, ale jejich nejděsivější noční múry se točily kolem holocaustu. Opravdu jsi ho donutil projít Treblinku? Dotkl ses ho? Jak jsi mohl na tom místě snést zvuk jeho hlasu? Nezmocnilo se tě pokušení vzít spravedlnost do vlastních rukou? Jakov chtěl vědět jen jedno: „Litoval toho, že vraždil naše prarodiče?“ A Gabriel, ačkoliv by nejraději zalhal, odpověděl po pravdě: „Ne, nelitoval. Naopak jsem měl dojem, že byl na své činy pořád pyšný.“ Jakov ponuře přikývl, jako by tato skutečnost potvrzovala jeho pesimistický náhled na lidstvo.

O šábesu Dina zapálila dvě svíčky a pronesla požehnání. V ten večer se místo šťourání v Gabrielově temné minulosti rozpovídali o svých snech. Jakov si skromně přál usednout do telavivské kavárny beze strachu z šahída (Islámský bojovník-mučedník, který padl pro Alláha.). Josi chtěl procestovat arabský svět od Maroka po Bagdád a zaznamenat své poznatky. Rimona toužila po tom, aby si mohla ráno pustit rádio a dozvědět se, že v průběhu předchozí noci nebyl nikdo zabit. A Dina? Gabriel se domníval, že dívčiny sny se podobně jako jeho odehrávají v soukromé komnatě plné krve a ohně.

Po večeři Gabriel vyklouzl z místnosti a kráčel chodbou. Došel ke schodišti, vystoupil o několik pater výš – a náhle se ztratil. Naštěstí narazil na nočního uklízeče, který ho nasměroval k požadovanému cíli. Vstup hlídal ozbrojený strážný. Gabriel sáhl pro novou identifikační kartu, ale agent se jen zasmál a otevřel mu dveře.

Sál byl kvůli počítačům jen spoře osvětlený a vládla v něm nesnesitelná zima. Pracovníci zde ve službě nosili vlněné svetry a pohybovali se s tichou efektivitou noční směny na jednotce intenzivní péče. Gabriel zamířil k vyvýšené galerii a opřel se o hliníkové zábradlí. Před ním se na sadě obrazovek rozkládala rozměrná počítačová mapa světa, tři metry vysoká a deset metrů široká, posetá světelnými body, které zachycovaly poslední známé místo pobytu teroristů uvedených na izraelském seznamu nebezpečných osob, jejich shluky se nacházely nejen v Damašku a Bagdádu, ale i ve velkých městech údajně „přátelských“ zemí Blízkého východu, například v Ammánu a Káhiře. Světelná řeka tekla od Bejrútu do údolí Bekaa k uprchlickým táborům podél severní hranice Izraele. Západní břeh a Gaza jen zářily. Napříč Evropou se táhl řetěz světélek jako diamantový náhrdelník. Svůdně zářila i velkoměsta v Severní Americe.

Gabriel cítil, jak mu na bedra dolehl těžký balvan deprese. Zasvětil svůj život ochraně Izraele a židovského obyvatelstva, a teď byl zde, v této ledové místnosti, konfrontován s holou realitou sionistického snu: muž středního věku zíral na souhvězdí nepřátel a čekal, která hvězda vybuchne příště.

Dina na něj čekala na chodbě, na nohou jen ponožky.

„Připadá mi to povědomé, Gabrieli.“

„A co?“

„Způsob, jakým to provedli. To, jak postupovali. Naplánování. Sebevědomá smělost akce. Připomíná mi to Mnichov a Sabenu.“ Odmlčela se a zasunula neposlušný pramen vlasů za ucho. „Vypadá to na Černé září.“

„Černé září už neexistuje, Dino – alespoň pokud vím.“

„Žádal jsi nás, abychom hledali chybějící článek. Copak je Chálid vyloučen?“

„Chálid je výmysl. Bájná postava.“

„já v Chálida věřím. Nemůžu kvůli němu v noci spát.“

„Máš nějaké tušení?“

„Mám teorii,“ odpověděla, „a několik zajímavých důkazů, které jí potvrzují. Chceš si to poslechnout?“

6

TEL AVIV, 20. BŘEZNA

Toho večera se znovu sešli v deset. Gabriel si později vzpomene, že nálada připomínala schůzku univerzitní studijní skupiny, kdy jsou všichni příliš vyčerpaní na seriózní práci, ale nechce se jim trhat partu. Dina, aby dodala vážnosti své hypotéze, stála za pultíkem položeným na stole. Josi seděl se zkříženýma nohama na podlaze, obklopen vzácnými dokumenty z analytického oddělení. Rimona, jediná v uniformě, si natáhla nohy obuté v sandálech na Josiho prázdnou židli. Jakov se posadil vedle Gabriela, tělo nehybné jako žulová skála.

Dina v místnosti zhasla a vložila do projektoru fotografii. Zobrazovala malého chlapce s baretem na hlavě a kefíjí přehozenou přes ramena, který seděl na klíně unaveného staršího muže – Jásira Arafata.

„Toto je poslední ověřená fotografie Chálida al-Chalífy,“ konstatovala Dina. „Byla pořízena roku 1979 v Bejrútu při příležitosti pohřbu jeho otce, Sabrího al-Chalífy. Několik dní po pohřbu Chálid zmizel a už ho nikdy nikdo neviděl.“

Jakov se ve tmě zavrtěl. „Myslel jsem, že se zabýváme realitou,“ zabručel.

„Nech ji dokončit,“ setřela ho Rimona.

Jakov se odvolal ke Gabrielovi, ale ten hleděl na obviňující oči dítěte.

„Nech ji dokončit,“ zamumlal.

Dina nahradila obrázek dítěte černobílým, lehce rozostřeným snímkem, na němž seděl na koni muž s nábojovým pásem přes prsa. Jeho vzdorovité tmavé oči, sotva viditelné štěrbinami v kefíjí, hleděly přímo do objektivu.

„Abyste Chálida pochopili,“ řekla Dina, „musíte nejdřív poznat jeho slavný rodokmen. Tento muž je Asad al-Chalífa a od něj se celá historie odvíjí.“

TURKY OVLÁDANÁ PALESTINA, ŘÍJEN 1910

Narodil se ve vesnici Bejt Sajíd v rodině nepředstavitelně chudého feláha, jehož osud proklel sedmi dcerami. Svého jediného syna pojmenoval Asad, Lev. Hoch, slepě milován matkou a sestrami a opečováván slabým stárnoucím otcem, byl líné dítě. Nenaučil se číst ani psát a odmítal se podřídit příkazům otce, aby si alespoň zapamatoval nejdůležitější pasáže Koránu. Příležitostně –to když potřeboval pár drobných na útratu – odcházel po rozježděné polní cestě k židovské osadě Petah Tikvah a celý den pracoval za několik piastrů. Židovský předák se jmenoval Zev. „Hebrejsky to znamená vlk,“ řekl Asadovi. Mluvil arabsky s divným přízvukem a neustále se chlapce vyptával na život v Ben Sajídu. Asad Židy nenáviděl, jako ostatně všichni obyvatelé jeho rodné vesnice, ale při práci se nepředřel a rád si bral od předáka peníze. Židovská osada na mladého Asada silně zapůsobila. Jak je možné, že sionisté, přistěhovalci do jeho země, dosahují takového pokroku, když většina Arabů pořád žije v nuzné špíně? Poté, co viděl kamenné domky a čisté ulice v Petah Tikvahu, se při návratu domů styděl. Samozřejmě toužil po lepším životě, ale uvědomoval si, že prací pro Žida jménem Vlk nikdy nezbohatne ani nezíská významné postavení. Přestal do osady docházet a trávil čas nad úvahami o své budoucnosti.

Jednoho večera zaslechl ve vesnické kavárně při hře v kostky, jak starší muž utrousil oplzlou poznámku o jeho sestře. Přistoupil k jeho stolu a klidně se zeptal, zda dobře slyšel. „Samozřejmě,“ potvrdil muž. „A navíc má ta nešťastná holka ksicht jako kobyla.“ Kavárna vybuchla smíchem. Asad se beze slova vrátil na své místo a pokračoval ve hře. Druhý den ráno našli muže, který urazil Asadovu sestru, v jeho zahradě mrtvého. Ležel s proříznutým hrdlem a s vlastní botou nacpanou do úst, což je mezi Araby nejtěžší forma potupy. O týden později bratr mrtvého veřejně přísahal vrahovi pomstu, ale i on byl nazítří nalezen na zahradě ve stejném stavu, Od té doby se nikdo neodvážil mladého Asada urazit.

Incident v kavárně pomohl mladíkovi nalézt životní poslání. Využil svou nově získanou reputaci ke zverbování tlupy banditů.

Vybral si jen příslušníky svého kmene a klanu, protože věděl, že ti ho nikdy nezradí. Chtěl mít možnost udeřit daleko od Bejt Sajídu, a tak vykradl novým vládcům Palestiny, britské armádě, stáj plnou koní. A protože potřeboval své nepřátele pořádně zastrašit, přibral i britské pušky. Začal s loupeživými nájezdy, jaké Palestina nezažila již dlouhé generace. Napadal města a vesnice od Přímořské pláně přes Galileu až po samarské kopce a pak beze stopy mizel. Jeho oběťmi se většinou stávali Arabové, ale občas vyplenil i slabě chráněnou židovskou osadu – a někdy, když dostal chuť prolít hebrejskou krev, unesl nějakého sionistu a zabil ho dlouhým zakřiveným nožem.

Asad al-Chalífa rychle zbohatl. Na rozdíl od jiných úspěšných arabských zločinců však k sobě nepřitahoval nežádoucí pozornost tím, že by svůj nově nabytý majetek okázale předváděl. Nosil galabíji a kefíji prostého feláha a většinu nocí spal u rodičů v chatrči postavené ze slámy a hlíny. Aby si zajistil ochranu, štědře rozděloval mezi příslušníky svého klanu nakoupenou kořist a peníze. Svět mimo Bejt Sajíd jej vnímal jako obyčejného venkovana, ale ve vesnici mu teď říkali šejk Asad.

Pouhým banditou a loupežníkem však dlouho nezůstal. Palestina se měnila – a z pohledu Arabů k horšímu. V polovině třicátých let dosahovala jišuv, židovská populace Palestiny, půlmilionovou hranici, ve srovnání s přibližně milionem Arabů. Oficiální tempo přistěhovalectví se pohybovalo kolem šedesáti tisíc osob ročně, ale šejk Asad se doslechl, že ve skutečnosti je imigrantů mnohem víc. I prostý venkovan bez vzdělání si dokázal spočítat, že se Arabové ve vlastní zemi brzy stanou menšinou. Palestina byla jako na troud vyschlý les. Stačila by jediná jiskřička a vzplál by požár.

Ta jiskra vyskočila 15. dubna 1936, když tlupa Arabů zastřelila na cestě do Tulkarmu tři Židy. Členové židovské organizace Irgun Bet odvetou zabili dva Araby nedaleko Bejt Sajídu. Události se rychle vymkly kontrole a kulminovaly běsněním Arabů v Jaffě, po kterém zůstalo v ulicích ležet devět mrtvých Židů. Začalo Arabské povstání.

K nepokojům docházelo v Palestině samozřejmě i v minulosti, když arabská frustrace přerostla v bouře a zabíjení, ale koordinovaná vlna brutálního násilí, která se přehnala zemí na jaře a v létě roku 1936, neměla do té doby obdoby. Po celé Palestině se Židé stávali terčem arabského hněvu. Vyrabované obchody, rostliny v zahradách a na polích vytrhané i s kořeny, vypálené domy a osady. Židé byli vražděni v autobusech a kavárnách i ve vlastních domovech. Arabští vůdcové, kteří se sešli v Jeruzalémě, požadovali zastavení židovského přistěhovalectví a okamžité ustavení vlády arabské většiny.

Šejk Asad, ač obyčejný zloděj, považoval sám sebe za šababa, mladého nacionalistu, a v Arabském povstání viděl šanci, jak zničit Židy jednou provždy. Okamžitě přerušil veškeré zločinecké aktivity a přetvořil svou lupičskou bandu v džihádíji, tajnou buňku bojovníků ve svaté válce. Zorganizoval sérii vražedných útoků na židovské a britské cíle v okolí Lyddy v centrální Palestině a používal při tom stejnou taktiku utajení a překvapivého útoku jako při svých loupežnických nájezdech. Napadl židovskou osadu Petah Tikvah, kde pracoval jako chlapec, a kulkou do čela zabil Zeva, svého starého šéfa. Zaměřil se také na muže, jež pokládal za nejhorší zrádce arabské věci, tedy na turecké úředníky, kteří prodávali sionistům půdu, aby se měli kde usadit. Tři z nich zabil osobně svým dlouhým zakřiveným nožem.

Ačkoliv se snažil držet své operace zahaleny rouškou tajemství, jméno Asad al-Chalífa nakonec proniklo až k členům arabské Vysoké rady v Jeruzalémě. Haj Amin al-Husejní, velký muftí a předseda rady, si vyžádal schůzku se lstivým arabským válečníkem, který v oblasti Lyddy prolil tolik židovské krve. Šejk Asad přicestoval do Jeruzaléma v přestrojení za ženu a s vousatým muftím se sešel v jednom domě ve Starém městě nedaleko mešity al-Aksá.

„Jsi velký bojovník, šejku Asade. Alláh ti dal velkou odvahu, odvahu lva.“

„Bojuju, abych sloužil Bohu,“ řekl Asad a spěšně dodal. „A tobě, Haj Amine.“

Haj Amin se usmál a prohrábl si pěstěný plnovous. „Židé jsou jednotní. V tom spočívá jejich síla. My Arabové jsme jednotu nikdy nepoznali. Rodina, klan, kmen, to je život Araba. Mnozí naši bojovníci jsou jako ty, šejku Asade, bývalí zloději, a já se obávám, že využívají Povstání jako příležitost k dalšímu obohacení. Přepadají arabské vesnice a vynucují si od starších výpalné.“

Šejk Asad přikývl. O tom už slyšel. On sám svým mužům zakázal krást, aby si udržel loajalitu Arabů v okolí Lyddy. Zašel tak daleko, že jednomu ze svých vojáků usekl ruku za to, že ukradl kuře.

„Bojím se, že jak se bude Povstání protahovat,“ pokračoval Haj Amin, „odvěké rozdělení naše hnutí ochromí a nakonec zničí. Budou-li naši vůdcové jednat na vlastní pěst, jejich úsilí se roztříští jako dřevěný šíp o kamennou hradbu britské armády a židovské Hagany (Hebrejsky obrana. Podzemní židovská vojenská organizace v Palestině, která bojovala proti drastickému omezení přistěhovalectví ze strany britské vlády a bránila židovské osídlení. Stala se základem budoucí armády židovského státu, Izraelských obranných sil.). Ale společně,“ muftí spojil ruce, „můžeme jejich zdi rozbořit a osvobodit tuto svatou zemi od nevěřících.“

„Co si přeješ, abych učinil, Haj Amine?“

Velký muftí předal Asadovi seznam cílů v oblasti Lyddy a šejkovi muži na ně zaútočili s nemilosrdnou účinností – židovské osady, mosty, elektrické rozvody, policejní stanice, šejk Asad se brzy stal Haj Aminovým nejoblíbenějším bojovníkem a přesně jak velký muftí předpověděl, ostatní arabští náčelníci začali muži z Bejt Sajídu závidět vyznamenání, která se mu jen hrnula. Jeden z nich, bandita z Nábulusu přezdívaný Abú Faríd, mu nastražil past. Vyslal svého emisara na setkání s příslušníkem Hagany, aby Židům vyzradil, že šejk Asad se svou bandou za tři dny v nočních hodinách přepadne sionistickou osadu Hadera. Když se Asad udané noci se svými muži přiblížil k Hadeře, britští vojáci a židovští dobrovolníci spustili vražednou křížovou palbu a nájezdníky zdecimovali.

Těžce zraněnému šejku Asadovi se podařilo utéci a na koni přejel hranici do Sýrie. Ve vesnici na Golanských výšinách se uzdravil a dal si dohromady, proč jeho operace u Hadery skončila krvavým fiaskem. Pochopil, že ho zradil někdo z arabského tábora a že zrádce musel vědět, kde a kdy k útoku dojde. Mohl si vybrat ze dvou možností – zůstat v Sýrii, nebo se vrátit na bojiště. Chyběli mu muži i zbraně a někdo z Haj Aminovaá okolí si přál jeho smrt. Kdyby se vrátil do Palestiny a pokračoval v boji, prokázal by sice značnou dávku odvahy, ale byl by to jen málo rozumný počin. Ještě týden se zdržel na Golanách a pak odjel do Damašku.

Arabské povstání rychle ztrácelo na síle a nakonec se ocitlo v troskách, rozerváno vnitřními rozpory a klanovou rivalitou –opět podle předpovědi Haj Amina. V roce 1938 již rukou povstalců umíralo více Arabů než Židů a o rok později se revolta zvrhla v kmenovou válku o moc a prestiž mezi jednotlivými náčelníky. V květnu 1939 velké Arabské povstání po třech letech skončilo.

Šejk Asad, hledán Brity i Haganou, se rozhodl zůstat v Damašku. Koupil si velký apartmán v centru města a oženil se s dcerou jiného palestinského exulanta. Porodila mu syna, kterého pojmenoval Sabrí, ale další děti už mít nemohla. Uvažoval, že se s ní rozvede nebo si pořídí druhou manželku, ale v roce 1947 se už jeho myšlenky točily kolem jiných problémů než ženy a dětí.

Šejka Asada k sobě znovu povolal jeho starý přítel Haj Amin. I on žil ve vyhnanství. Za druhé světové války se velký muftí postavil na stranu Adolfa Hitlera. Islámský náboženský vůdce žil v přepychovém paláci v Berlíně a sloužil nacistům jako cenný propagandistický nástroj – vyzýval své arabské bratry, aby podporovali nacistické Německo, a volal po zničení všech Židů. Jako dobrý známý Adolfa Eichmanna, architekta holocaustu, se muftí dokonce zabýval záměrem vybudovat v Palestině plynové komory a krematoria, určené pro vyhlazení tamějších Židů. Těsně před pádem Berlína se mu podařilo nasednout do letadla luftwaffe a odletět do Švýcarska. Úřady konfederace mu nepovolily vstup do země, musel tedy pokračovat do Francie. Francouzi usoudili, že by v něm mohli získat významného spojence pro své plány na Blízkém východě, a udělili mu azyl, ovšem po vrůstajícím nátlaku, aby byl islámský duchovní postaven za své válečné zločiny před soud, mu v roce 1946 umožnili „útěk“ do Káhíry. V létě roku 1947 žil muftí v Alajhu, lázeňském středisku v libanonských horách, a právě tam se znovu sešel se svým věrným bojovníkem šejkem Asadem.

„Slyšel jsi novinky z Ameriky?“

Šejk Asad přikývl. Zvláštní zasedání nového celosvětového orgánu, Organizace spojených národů, právě projednávalo budoucí uspořádání Palestiny.

„Je jasné,“ prohlásil muftí, „že nás přinutí trpět za Hitlerovy zločiny. Naší strategií pro jednání se Spojenými národy bude totální bojkot všech přijatých závěrů. Ale jestli přidělí jedinou píď palestinského území Židům, musíme být připravení bojovat. A proto tě potřebuju, šejku Asade.“

Asad al-Chalífa položil Haj Aminovi stejnou otázku jako před jedenácti lety v Jeruzalémě: „Co si přeješ, abych učinil?“

„Vrať se do Palestiny a přichystej se na válku, která určitě vypukne. Shromáždi bojovníky, připrav bitevní plány. Můj bratranec Abdel Kádir bude odpovědný za okolí Ramalláhu a kopce východně od Jeruzaléma. Ty převezmeš velení nad centrální oblastí, tedy nad Přímořskou planinou, Tel Avivem, Jaffou a jeruzalémským koridorem.“

„Udělám to,“ přislíbil šejk Asad a rychle dodal: „Za jediné podmínky.“

Velký muftí zamrkal překvapením. Věděl samozřejmě, že šejk Asad je divoký a nesmírně hrdý muž, ale takto si s ním ještě žádný Arab mluvit nedovolil, zejména ne bývalý feláh. Přesto se usmál a zeptal se válečníka na jeho cenu.

„Řekni mi jméno muže, který mě zradil v Hadeře.“

Haj Amin zaváhal a pak pravdivě odpověděl. Šejk Asad byl pro jeho věc větším přínosem než Abú Faríd.

„Kde je?“

Hned v noci odcestoval šejk Asad do Bejrútu a podřízl zrádci hrdlo. Pak se vrátil do Damašku, aby se rozloučil s manželkou a synem a zabezpečil jejich finanční potřeby. O týden později již byl zpátky ve staré chatrči z hlíny a slámy v Bejt Sajídu.

Po zbytek roku 1947 sháněl muže a připravoval strategii pro nadcházející konflikt. Usoudil, že čelní útoky proti silně opevněným centrům židovského osídlení by neměly nejmenší šanci na úspěch, a rozhodl se, že bude napadat Židy tam, kde budou nejzranitelnější. Židovské osady byly rozptýleny po celé Palestině a existenčně závisely na přísunu zásob po silnicích. V mnoha případech, jako třeba v jeruzalémském koridoru, byly tyto silnice ovládány Araby, protože je lemovaly arabská města a vesnice. Šejk Asad okamžitě pochopil, jaká příležitost se mu naskýtá. Zaútočí na slabé cíle s využitím taktického momentu překvapení a ihned po střetnutí se jeho síly mohou bezpečně rozptýlit a ukrýt v přátelském prostředí. Osady postupně uvadnou a s nimi i vůle Židů udržet se v Palestině.

Organizace spojených národů dne 29. listopadu vyhlásila, že britská vláda v Palestině brzy skončí a na jejím území vzniknou dva státy, arabský a židovský. Ten večer měli Židé velký důvod k oslavám. Dva tisíce let trvající sen o vlastním státě na historické půdě se konečně naplnil. Zato Arabové oné noci prolévali hořké slzy. Polovina otčiny, kterou zdědili po předcích, připadla Židům. Šejk Asad al-Chalífa strávil tuto noc nad plánováním prvního úderu. Druhý den ráno jeho muži zaútočili na autobus z Netanji do Jeruzaléma a zabili pět cestujících. Začala válka o Palestinu.

V průběhu zimy 1948 změnili šejk Asad a další arabští velitelé silnice centrální Palestiny v židovský hřbitov. Přepadali autobusy, taxíky a nákladní automobily se zásobami a bez slitování masakrovali řidiče a pasažéry. Pak zima ustoupila jaru a lidské a materiální ztráty Hagany narůstaly hrozivým tempem. V rozmezí posledních dvou březnových týdnů zabili Arabové stovky nejlepších bojovníků Hagany a zničili podstatnou část její flotily obrněných vozidel. Koncem měsíce byly osady v Negevské poušti kompletně odříznuty od zásobovacích tepen. Důležitější bylo, že stejný osud potkal i sto tisíc Židů v západním Jeruzalémě. Situace se pro Židy vyvíjela zoufale. Arabové převzali iniciativu – a šejk Asad v podstatě sám vítězil ve válce o Palestinu.

V noci 31. března 1948 se v Tel Avivu sešel David Ben-Gurion, vůdce jišuvy, s nejvyššími důstojníky Hagany a elitní úderné jednotky Palmach a přikázal jim přejít do ofenzívy. Dny, kdy jsme se snažili chránit cenné konvoje proti zdrcující přesile, skončily, prohlásil Ben-Gurion. Celý sionistický podnik čeká totální kolaps, pokud nezvítězí v bitvě o silnice a nezabezpečí vnitrozemí budoucího státu. Ke splnění tohoto cíle je ovšem nutno pozvednout konflikt na novou úroveň z hlediska použití násilí – dobýt a zničit arabské vesnice, které šejk Asad a další arabští válečníci používali jako základny pro své operace, a pokud nebude jiná možnost, obyvatele nelítostně vyhnat. Hagana již vypracovala pro takové akce základní strategii. Nesla označení Tochnit Dalet, plán D. Ben –Gurion rozkázal, aby byla první fáze zahájena za dva dny operací Nachsohn, útokem na vesnice kolem obklíčeného Jeruzaléma. „A ještě jedna věc,“ řekl svým polním velitelům, když porada končila. „Najděte co nejrychleji šejka Asada – a zlikvidujte ho.“

Muž, který byl pověřen vedením štvanice, mladý zpravodajský důstojník Palmachu Ari Shamron, věděl, že vypátrání šejka Asada nebude jednoduché. Arabský válečník si nezřídil stálé velitelské stanoviště a proslýchalo se, že spí každou noc v jiném domě. Přestože se Shamron v Palestině nenarodil (přistěhoval se roku 1935 z Polska), dobře znal arabský způsob uvažování. Věděl, že pro Araby jsou některé věci důležitější než nezávislá Palestina. V průběhu svého nástupu k moci si šejk Asad musel nadělat řadu nepřátel a někde v Palestině určitě žije Arab žíznící po pomstě.

Shamronovi trvalo deset dní, než ho našel – muže z Bejt Sajídu, který před mnoha lety ztratil rukou šejka Asada dva bratry kvůli urážce v místní kavárně –, a nabídl mu sto palestinských liber, když mu prozradí místo válečníkova pobytu. O týden později se oba muži sešli na úbočí kopce nedaleko vesnice podruhé a Arab Shamronovi řekl, kde jejich společného nepřítele najde.

„Doslechl jsem se, že chce strávit noc v jednom domku na okraji Lyddy. Stojí uprostřed pomerančového sadu. Asad, ten vražedný pes, je obklopen tělesnými strážci, kteří se skrývají v okolních zahradách. Jestli na domek zaútočíte se silným oddílem, předsunuté hlídky spustí poplach a Asad vám uteče jako zbabělec, protože nic jiného není.“

„A co bys doporučoval ty?“ Shamron svou otázkou zabrnkal na Arabovu ješitnost.

„Jediného útočníka, muže, který dokáže proklouznout mezi strážemi a zabije Asada dříve, než uteče. Za dalších sto liber jsem ochoten být tím mužem.“

Shamron nechtěl svého informátora urazit a předstíral, že o nabídce uvažuje, přestože se již rozhodl. Odstranění šejka Asada bylo natolik důležité, že je nemohl svěřit člověku, který byl za peníze ochoten zradit vlastní soukmenovce. Spěšně se vrátil na velitelství Palmachu do Tel Avivu a informoval zástupce náčelníka, rusovlasého a modrookého Jicchaka Rabína.

„Někdo musí odjet dnes v noci do Lyddy a zabít ho. Sám, bez pomoci,“ prohlásil Shamron.

„Ať vybereme kohokoliv, s největší pravděpodobností nevyjde z toho domu živý.“

„Já vím,“ řekl Shamron. „Proto to musím být já.“

„Vy jste pro nás příliš důležitý, než abychom riskovali váš život při takové misi.“

„Jestli bude tohle nadále pokračovat, ztratíme Jeruzalém a pak i celou válku. Co může být důležitější?“

Rabin pochopil, že nemá smysl mladému zpravodajci jeho záměr vymlouvat. „Jak vám mohu pomoci?“

„Zajistěte, aby na mě na okraji toho pomerančového sadu čekal vůz s řidičem, až toho lumpa zabiju.“

Přesně o půlnoci nasedl Shamron na motocykl a odjel z Tel Avivu do Lyddy. Odstavil motorku půldruhého kilometru od města a pěšky došel k zahradám. Ze zkušenosti věděl, že optimální je přistoupit k takové akci krátce před úsvitem, kdy jsou strážci unavení a jejich pozornost nejvíce oslabena. Vstoupil do zahrady s prvním zábleskem svítání, ozbrojen britským samopalem Sten a zákopovým nožem. V nesmělém náznaku denního světla rozeznával nezřetelné stíny Asadových tělesných strážců, kteří seděli na zemi opření o kmeny pomerančovníků. Jeden tvrdě spal a Shamron se kolem něj bez obtíží proplížil. Teprve těsně u cíle narazil na muže, který stál na hlídce na prašném dvorku před domem. Zabil ho naprosto tiše jediným bodnutím do srdce a vešel do domku.

Měl pouze jednu místnost. Šejk Asad ležel na podlaze a spal. Vedle něj seděli se zkříženýma nohama dva jeho pobočníci a popíjeli kávu. Shamronův nehlučný příchod je zastihl zcela nepřipravené a na otevření dveří vůbec nezareagovali. Teprve když zvedli oči a spatřili ozbrojeného Žida, pokusili se sáhnout po zbraních. Shamron je oba skosil jedinou dávkou ze samopalu. Šejk Asad se se škubnutím probudil a bleskurychle natáhl ruku pro pušku. Shamron vypálil. Umírající šejk Asad mu hleděl do očí.

„Mé místo zaujme jiný,“ zasípal.

„já vím,“ odvětil Shamron a znovu vystřelil. Vyklouzl z domku, aniž si ho přibíhající strážní všimli. V šeru svítání prokličkoval mezi stromy až k okraji sadu. Automobil čekal na smluveném místě. Za volantem seděl Jicchak Rabin.

„Je mrtvý?“ zeptal se budoucí dvojnásobný ministerský předseda Izraele, nositel Nobelovy ceny míru a nakonec oběť atentátníkovy kulky, a šlápl na plyn.

Shamron přikývl. „Hotovo.“

„Výborně,“ opáčil Rabin. „Ať psi chlemtají jeho krev.“

7

TEL AVIV

Dina upadla do dlouhého mlčení. Josi a Rimona ji jako v tranzu sledovali s vytřeštěnýma očima udivených dětí. Dokonce i Jakov jako by podlehl jejímu kouzlu – ne snad proto, že by s Dinou souhlasil, zajímalo ho, kam je její vyprávění přivedlo. Kdyby Gabriel chtěl, mohl mu odpovědět. A když Dina vložila do projektoru další fotografii, na níž nápadně hezký muž se slunečními brýlemi na očích seděl na zahrádce před kavárnou, nevnímal scénu jako zrnitý černobílý snímek, nýbrž tak, jak mu ji vykreslila jeho mysl – olej na plátně, poškrabaný a zažloutlý věkem. Dina se znovu rozmluvila, ale Gabriel jí neposlouchal. Stíral zaschlou glazuru své pamětí a díval se na mladší vydání sebe sama, jak s berettou v ruce běží po zakrváceném dvorku za pařížským činžákem. „Tohle je Sabrí al-Chalífa,“ říkala právě Dina. „Snímek pořídil roku devatenáct set sedmdesát devět na bulváru Saint--Germain v Paříži člen našeho sledovacího týmu. Je to Sabrího poslední známá fotografie.“

AMMÁN, JORDÁNSKO, ČERVEN 1967

V jedenáct dopoledne vstoupil do náborové kanceláře organizace al-Fatah v centru Ammánu pohledný černovlasý muž, na Araba nápadně bledý. Důstojník za stolem v hale měl mizernou náladu, stejně jako celý arabský svět. Právě skončila druhá válka o Palestinu. Místo osvobození země od Židů přinesla Palestincům další katastrofu. Izraelská armáda za pouhých šest dnů rozdrtila spojená vojska Egypta, Sýrie a Jordánska. Sinajský poloostrov, Golanské výšiny a Západní břeh se ocitly v izraelských rukou a z tisíců Palestinců se stali další uprchlíci.“Jméno?“ vyštěkl náborčí.

„Sabrí al-Chalífa.“

Příslušník Fatahu překvapeně vzhlédl. „Ano, jistě, jsi to ty,“ řekl. „Bojoval jsem s tvým otcem. Pojď se mnou.“

Důstojník naložil Sabrího do auta s řidičem, který šlápl na plyn a odvezl mladého Araba do konspiračního domu na okraji hlavního města Jordánska, kde ho představil nevysokému a celkem nenápadně působícímu muži – Jásiru Arafatovi.

„Čekal jsem na tebe,“ řekl Arafat. „Znal jsem tvého otce. Byl to velký muž.“

Sabrí se usmál. Byl zvyklý slýchat komplimenty o svém otci. Celý život mu lidé vyprávěli příběhy o hrdinských činech velkého bojovníka z Bejt Sajídu a o tom, jak Židé vesnici přepadli a vyhnali její obyvatele, aby potrestali ty, kdo jeho otce podporovali. Sabrí al-Chalífa měl se svými bratry uprchlíky jen málo společného. Vyrostl v bohaté bejrútské čtvrti a vzdělání získal na nejlepších evropských středních školách a univerzitách. Kromě rodné arabštiny mluvil plynně francouzsky, anglicky a německy. Kosmopolitní výchova z něj dělala cenné aktivum palestinské věci, které Jásir Arafat rozhodně nehodlal promarnit.

„Fatah se hemží zrádci a kolaboranty,“ bouřil palestinský předák a budoucí prezident. „Pokaždé, když vyšleme údernou skupinu přes hranice, Židé čekají v záloze. Máme-li se kdy stát účinnou bojovou silou, musíme vymýtit zrádce z našeho středu. Domnívám se, že by tě právě takový úkol mohl zaujmout. Už vzhledem k tomu, co se přihodilo tvému otci. Stal se přece obětí zrady, ne?“

Sabrí vážně přikývl. Tento příběh rovněž mnohokrát slyšel. „Budeš pro mě pracovat?“ zeptal se Arafat. „Budeš bojovat za svůj lid jako tvůj otec?“

Sabrí se okamžitě pustil do práce pro Džiház al Razd, zpravodajskou složku Fatahu. Během prvního měsíce od nástupu odhalil dvacet palestinských kolaborantů a dal si záležet, aby se pokaždé účastnil popravy a vypálil poslední ránu z milosti do spánku každé oběti jako varování pro ty, kteří by snad uvažovali o zradě revoluce.

Po šesti měsících působení v palestinské rozvědce byl Sabrí pozván na druhé setkání s Jásirem Arafatem. Konalo se v jiném konspíračním domě než to první, protože vůdce Fatahu z obavy před izraelskými atentátníky spal každou noc v jiné posteli. Sabrí tehdy netušil, že brzy bude žít podobným způsobem.

„Máme s tebou nové plány,“ oznámil mu Arafat. „Velmi speciální plány. Staneš se velkým mužem. Tvé činy překonají úspěchy, jichž dosáhl tvůj otec. Jméno Sabrí al-Chalífa bude brzy znát celý svět.“

„Jaké plány?“

„Až přijde čas, Sabrí. Nejdřív tě musíme připravit.“

Poslali ho do Káhiry, kde pod dohledem Mukhabaratu, egyptské tajné služby, absolvoval půlroční intenzivní teroristický výcvik. Za pobytu v hlavním městě Egypta se seznámil s mladou Palestinkou Rimou, dcerou vysokého představitele Fatahu. Zdálo se, že se k sobě dokonale hodí, a dvojice byla narychlo sezdána při soukromém obřadu, jehož se zúčastnili pouze členové Fatahu a příslušníci egyptské rozvědky. O měsíc později byl Sabrí odvolán do Jordánska, kde začala další fáze jeho přípravy. Rimu nechal v Káhiře u otce, a ačkoliv to tehdy nevěděl, manželka nosila pod srdcem jeho syna. Měsíc, kdy se dítě narodilo, se stal pro Palestince zlověstným – září 1970.

Jordánský král Husajn si již nějakou dobu dělal starosti s rostoucí silou Palestinců, kteří žili na jeho území. Západní část země se stala v podstatě státem ve státě – řetěz uprchlických táborů ovládali po zuby ozbrojení příslušníci Fatahu, kteří otevřeně opovrhovali autoritou hášimovské monarchie. Husajn, který už ztratil polovinu svého království, se obával, že přijde i o zbytek, pokud nevypudí Palestince z jordánské půdy. V září roku 1970 rozkázal svým krutým beduínským vojákům, aby přesně toto udělali.

Arafatovi bojovníci se beduínům nemohli rovnat. Tisíce jich byly zmasakrovány a Palestinci se znovu rozptýlili, tentokrát do táborů v Libanonu a Sýrii. Arafat se chtěl jordánskému monarchovi i všem, kdo zradili palestinský lid, tvrdě pomstít. Naplánoval řadu spektakulárních krvavých teroristických atentátů na mezinárodní scéně, které měly světovou veřejnost upozornit na neutěšenou situaci Palestinců a uhasit jejich žízeň po krvi. Útoky provede tajná jednotka, aby si Organizace pro osvobození Palestiny udržela čistý štít řádné revoluční armády, která bojuje za svobodu utlačovaného lidu. Velením byl formálně pověřen Arafatův zástupce Abú Amid, ale skutečným organizátorem akcí a vedoucí osobností se stal syn velkého palestinského bojovníka z Bejt Sajídu, Sabrí al-Chalífa. Na počest Palestinců, kteří zahynuli v Jordánsku, byla jednotka pojmenována Černé září.

Sabrí dal dohromady elitní skupinu z nejlepších oddílů Fatahu. Věren tradici svého otce si vybíral muže stejného ražení, jako byl sám – Palestince z významných rodin, kteří viděli více ze světa než z uprchlických táborů. Pak vyrazil do Evropy, kde vybudoval podpůrnou síť složenou ze vzdělaných palestinských exulantů. Kromě toho navázal styky s evropskými levicovými teroristickými skupinami a s představiteli zpravodajských služeb zemí za železnou oponou. V říjnu 1971 bylo Černé září připraveno vystoupit ze stínu. Na samém vrcholu Sabrího cílů byl jordánský král Husajn.

První krev byla prolita ve městě, kde Sabrí prožil svá učňovská léta. V hale káhirského hotelu Sheraton srazila sprška kulek jordánského ministerského předsedu. V rychlém sledu následovaly další útoky. V Londýně vjel do nastražené léčky automobil jordánského velvyslance. Docházelo k únosům jordánských letadel, v kancelářích jordánských aerolinek vybuchovaly bomby. Jatkám ve sklepě jednoho bonnského domu padlo za oběť pět příslušníků jordánské zpravodajské služby.

Když Sabrí vyrovnal účet s Jordánci, obrátil pozornost ke skutečným nepřátelům palestinského lidu, sionistům v Izraeli. V květnu 1972 uneslo Černé září letoun společnosti Sabena a donutilo pilota přistát na izraelském letišti Lod. O několik dní později teroristé z japonské Rudé armády, kteří jednali ve službách Černého září, zmasakrovali cestující v letištní hale ručnímu granáty a palbou ze samopalů. Jejich řádění si vyžádalo sedmadvacet mrtvých. Izraelští diplomaté a prominentní Židé po celé Evropě dostávali dopisové bomby.

Ale Sabrího největší teroristický triumf měl teprve přijít. Časně ráno dne 5. září 1972, dva roky po vyhnání z Jordánska, přelezlo šest palestinských teroristů plot olympijské vesničky v Mnichově a vstoupilo do budovy na Connollystrasse číslo 31, kde bydleli členové izraelského olympijského družstva. Při prvním útoku zahynuli dva Izraelci, devět dalších bylo obklíčeno a zadrženo jako rukojmí. V následujících dvaceti hodinách před zraky devíti set milionů lidí, kteří po celém světě sledovali televizi, německá vláda vyjednávala s teroristy a snažila se dosáhnout propuštění izraelských rukojmích. Prošlo několik ultimát a nakonec deset minut po desáté večer nastoupili teroristé s rukojmími do dvou vrtulníků a odletěli na letiště Fürstenfeldbrück. Krátce po jejich příletu zahájily západoněmecké síly špatně připravenou a ještě mizerněji provedenou záchrannou operaci. Příslušníci Černého září všech devět rukojmích zmasakrovali.

Arabský svět nadšeně jásal. Sabrí al-Chalífa, který akci sledoval z bezpečného úkrytu ve východním Berlíně, byl po návratu do Bejrútu vítán jako vítězný národní hrdina. „Jsi můj syn!“ zvolal Jásir Arafat a bouřlivě Sabrího objal. „Jsi můj syn!“

V Tel Avivu si ministerská předsedkyně Golda Meirová předvolala šéfy zpravodajských a bezpečnostních služeb a přikázala jim, aby jedenáct mnichovských obětí pomstili tím, že vystopují a zlikvidují všechny členy Černého září. Operace dostala krycí označení Boží hněv a jejím vedením byl pověřen Ari Shamron, tentýž muž, který v roce 1948 dostal za úkol ukončit krvavou vládu teroru šejka Asada. Po pětadvaceti letech obdržel Shamron podruhé rozkaz zabít muže jménem al-Chalífa.

Dina ponechala místnost ve tmě a dovyprávěla zbytek příběhu, jako kdyby Gabriel neseděl tři metry od ní na protější straně stolu.

„Členové Černého září byli jeden po druhém metodicky pronásledováni a zabíjeni oddíly Shamronova Božího hněvu. Celkem jich atentátníci Ústavu zabili dvanáct, ale Sabrí al-Chalífa, po jehož hlavě Shamron toužil nejvíc, zůstával mimo jeho dosah, a navíc přešel do protiútoku. V Madridu zabil agenta Mossadu, v Bangkoku vybombardoval izraelskou ambasádu, v Súdánu zabil amerického velvyslance. Jeho akce byly stále nevypočitatelnější, stejně jako jeho chování. Arafat již nemohl dál světu nalhávat, že s Černým zářím nemá nic společného, a na jeho hlavu se snesla lavina odsudků, dokonce i od dosavadních sympatizantů s jeho bojem. Sabrí palestinské osvobozenecké hnutí zneuctil, jenže Arafat ho pořád slepě miloval.“

Dina se odmlčela a podívala se na Gabriela. Jeho tvář, osvětlená odleskem postavy Sabrího al-Chalífy na projekčním plátně, neprozrazovala žádné emoce. Pohled měl sklopený na své ruce, vyrovnaně složené na desce stolu.

„Chtěl bys mé vyprávění dokončit?“ zeptala se ho dívka. Gabriel ještě chvíli studoval vlastní ruce, než se rozhodl vyhovět.

„Shamron se prostřednictvím informátora dozvěděl, že si Sabrí drží v Paříži milenku. Jmenovala se Denisa, pracovala jako novinářka pro jistý levicový deník a věřila, že její přítel je palestinský básník a bojovník za svobodu. Sabrí jí z pochopitelných důvodů zatajil, že je ženatý a otec dítěte. Shamron se krátce zabýval myšlenkou zkusit dívku podplatit, ale pak ten nápad zavrhl. Chudák holka byla do svého básníka upřímně zamilovaná. Poslal tedy do Paříže tým a nechal Denisu sledovat. O měsíc později ji Sabrí navštívil.“

Gabriel se odmlčel a zahleděl se na promítací plátno. „U jejího bytu zazvonil uprostřed noci. Byla příliš velká tma, aby se jeho totožnost dala s jistotou ověřit, a Shamron se rozhodl riskovat a počkat, až si ho budeme moci lépe prohlédnout. Zůstali v bytě a milovali se až do pozdního odpoledne, pak si zašli na oběd do kavárny na bulváru Saint-Germain. Tehdy jsme pořídili tu fotografii. Po obědě se vraceli pěšky do bytu. Slunce ještě nezapadlo, ale Shamron vydal rozkaz k likvidaci.“

Gabriel zmlkl a sklopil pohled k rukám složeným na stole. Pak krátce zavřel oči.

„Sledoval jsem je. Rovněž pěšky. Sabrí ji levačkou objímal kolem pasu a ruku měl vsunutou v zadní kapse jejích džínsů. Pravá ruka vězela v kapse saka, kde, jak jsme věděli, nosil zbraň. Jednou se ohlédl a krátce se na mě zadíval, ale kráčel dál. U oběda vypili dvě lahve vína; domnívám se, že ta dívka nebyla tehdy zcela při smyslech.“

Další odmlka a po letmém pohledu na Sabrího obličej na plátně opět následovala meditace nad složenýma rukama. Když Gabríel znovu promluvil, zazněl v jeho hlase odtažitý tón, jako kdyby popisoval činy jiného člověka.

„U vchodu do domu se zastavili. Denisa byla opilá. Hlasitě se smála a hledala v kabelce klíč. Sabrí ji pobízel, ať si pospíší. Už se nemohl dočkat, až ji zase svlékne. Mohl jsem to udělat už tam, ale na ulici bylo moc lidí. Proto jsem zpomalil a čekal, až najde ten zatracený klíč. Sabrí se ke mně znovu ohlédl a já jsem se odvrátil. Vešli do průchodu. Otočil jsem se a podařilo se mi zachytit dveře, než se zavřely. Sabrí a Denisa došli doprostřed malého vnitřního dvora. Uslyšel mé kroky a obrátil se ke mně. Pravou ruku vytahoval z kapsy a já jsem zahlédl pažbu. Sabrí u sebe nosil pistoli Makarov, kterou dostal darem od přítele z KGB. Já jsem do té chvíle zbraň nevytasil. Říkali jsme tomu Shamronovo pravidlo. Nechodíme po ulicích s vytaženými bouchačkami jako banda gangsterů, říkal vždycky starý pán. Máš přesně jednu vteřinu, Gabrieli, víc ne. Pouze velmi schopný střelec s úžasně hbitou rukou dokáže vytasit pistoli od boku a zvednout ji do palebné pozice během jediné vteřiny,“

Gabriel se rozhlédl po místnosti a krátce pohlédl do očí všem členům svého týmu, než pokračoval v napínavém vyprávění.

„Používal jsem tehdy berettu se zásobníkem na osm nábojů, ale zjistil jsem, že když do něj střelivo naskládám velmi těsně, můžu jich tam natlačit deset. Sabrí neměl šanci zvednout pistoli do palebné pozice. Teprve se ke mně otáčel, když jsem stiskl spoušť. Stál natočený částečně profilem, takže jsem měl omezený cíl. Myslím, že první dvě střely ho zasáhly do levého ramene. Přistoupil jsem blíž a srazil ho k zemi. Holka ječela jako šílená a mlátila mě do zad kabelkou. Nasázel jsem do něj deset kulek, pak jsem vysunul zásobník a vložil do pažby náhradní. Měl jsem v něm pouze jeden náboj, jedenáctý. Jedna kulka za každého Žida, kterého Sabrí zabil v Mnichově. Strčil jsem mu hlaveň do ucha a vypálil. Dívka se vrhla na jeho mrtvolu a křičela na mě, že jsem vrah. Vrátil jsem se průchodem na ulici. Vedle mě zastavila motorka. Nasedl jsem na zadní sedadlo.“

Mlčení, které halilo místnost, se odvážil porušit jen Jakov, jenž se zúčastnil několika vražedných misí. „Co mají Asad al-Chalífa a jeho syn Sabrí společného s Římem?“

Gabriel se ohlédl na Dinu a položil jí očima stejnou otázku. Dina nahradila Sabrího fotografii snímkem Chálida na otcově pohřbu.

„Když se Sabrího žena Rima dozvěděla, že její manžel byl v Paříži zastřelen, odešla do koupelny svého bejrútského bytu a podřezala si žíly na zápěstí. Chálid našel matku ležet na podlaze v kaluži vlastní krve. Najednou se z něj stal osamělý sirotek. Rodiče mrtví, jeho klan rozprášený do všech světových stran. Arafat chlapce adoptoval a Chálid hned po pohřbu zmizel.“

„Kam odešel?“ zajímal se Jakov.

„Arafat v chlapci viděl mocný symbol revoluce a chtěl jej za každou cenu ochránit. Domníváme se, že ho nechal dopravit do Evropy a pod falešným jménem jej umístil do bohaté palestinské exilové rodiny. S jistotou víme jen to, že v následujících pětadvaceti letech se Chálid al-Chalífa ani jednou neukázal. Před dvěma roky jsem požádala Lva, aby mi dovolil zahájit nenápadné pátrání. Nemůžu ho najít, jako kdyby se po pohřbu vypařil. Jako kdyby byl také mrtvý.“

„A tvoje teorie?“

„Jsem přesvědčena, že ho Arafat připravil, aby následoval životní dráhu svého neblaze proslulého otce a děda. Věřím, že byl aktivován.“

„Proč?“

„Protože Arafat se snaží získat zpět ztracený vliv a dělá to jediným způsobem, jaký zná. Násilím a terorismem. Používá Chálida jako svou zbraň.“

„Nemáš žádný důkaz,“ protestoval Jakov. „V Evropě působí teroristická buňka, která se na nás chystá znovu zaútočit. Nemůžeme si dovolit ztrácet čas pátráním po fantomovi.“

Dina vložila do projektoru další fotografii. Ukazovala trosky zřícené budovy.

„Buenos Aires devatenáct set devadesát čtyři. Během šábesové večeře srovnala bomba v nákladním automobilu se zemí židovské komunitní centrum. Osmdesát sedm mrtvých. K odpovědnosti se nikdo nepřihlásil.“

Nový obrázek, další ruiny.

„Istanbul dva tisíce tři. Před největší synagogou ve městě vybuchly současně dvě automobilové bomby. Dvacet osm mrtvých. K odpovědnosti se nikdo nepřihlásil.“

Dina se otočila k Josimu a požádala ho, ať rozsvítí.

„Říkala jsi, že máš důkazy, které spojují Chálida s Římem.“ Gabriel mhouřil oči proti náhlému světlu. „Zatím jsi však předložila pouze domněnky.“

„Neboj se, Gabrieli, já ty důkazy mám.“

„Tak kde je jaké spojení?“

„Bejt Sajíd.“

Od budovy na bulváru Krále Saula vyjeli dodávkou Ústavu několik minut před úsvitem. Vozidlo mělo tmavá neprůstřelná skla, a tak v kabině panovala tma dlouho poté, co se obloha rozjasnila. Než dojeli k Petah Tikvahu, slunce již nakukovalo přes hřeben Judejské vrchoviny. Z někdejší osady je dnes moderní předměstí Tel Avivu s velkými domy a zelenými trávníky, avšak Gabriel vyhlížející tónovanými okny v duchu viděl původní kamenné domky a vyděšené ruské osadníky čelící dalšímu pogromu, tentokrát vedenému šejkem Asadem a jeho svatými válečníky.

Za předměstím se rozkládá široká obdělávaná planina. Dina nasměrovala řidiče na dvouproudovou silnici, která vede souběžně s novou dálnicí. Po několika kilometrech odbočili na prašnou polní cestu, jež se vinula mezi svěžími sady a zahradami.

„Tady zastavíme,“ požádala nečekaně.

Sotva řidič zabrzdil, Dina vystoupila z dodávky a spěchala mezi stromy. Gabriel ji vzápětí následoval s Josim a Rimonou v závěsu, jen Jakov zůstal o několik kroků pozadu. Došli na konec zahrady. O padesát metrů dál začínalo obilné pole a v proluce, která je dělila od zahrady, se vlnila vysoká zelená zimní tráva. Dina se na kraji louky zastavila a otočila se k ostatním.

„Vítejte v Bejt Sajídu,“ zašeptala.

Pokynula jim, ať ji následují. Brzy poznali, že kráčejí mezi zbytky vesnice, jejíž stopy v šedivém prachu ještě docela nezanikly. Obrysy domků a kamenných zídek, kruhové ústí studny na návsi. Podobné vesnice Gabriel viděl v údolí Jezreel a v Galileji.

Bez ohledu na to, jak usilovně se noví majitelé snažili zahladit všechny známky původního arabského osídlení, stopy zůstávaly jako vzpomínka na mrtvé dítě.

Dina došla ke studni a počkala, až k ní ostatní dojdou. „Osmnáctého dubna devatenáct set čtyřicet osm kolem sedmé večer obklíčila Bejt Sajíd brigáda Palmachu. Po krátké přestřelce arabští ozbrojenci utekli a ponechali vesnici bez obrany. Propukla všeobecná panika. Není divu. Pouhé tři dny předtím pozabíjeli členové Irgunu a Sternova gangu více než stovku obyvatel Deir Jasinu. Nemusím snad říkat, že Arabové z Bejt Sajídu v nejmenším netoužili, aby je postihl stejný osud. Pravděpodobně nepotřebovali moc povzbuzování, aby si sbalili nejnutnější věci a utekli. Prázdnou vesnicí pak příslušníci Palmachu vyhodili do povětří dynamitem.“

„Jaká je spojitost s Římem?“ zeptal se Jakov netrpělivě.

„Daúd Hadáví.“

„Hadáví přišel na svět dlouho po tom, co bylo tohle místo srovnáno se zemí.“

„To je pravda,“ souhlasila Dina. „Hadáví se narodil v utečeneckém táboře Jenin. Ale jeho klan pocházel odsud. Jeho babička, otec a spousta strýců, tet, bratranců a sestřenic, ti všichni museli v noci osmnáctého dubna čtyřicet osm z Bejt Sajídu uprchnout.“

„A jeho dědeček?“ zeptal se Gabriel.

„Zahynul o několik dní dříve nedaleko Lyddy. Děd Daúda Hadávího patřil k nejbližším společníkům šejka Asada. Hlídal svého pána v den jeho smrti. Shamron ho probodl nožem, než vstoupil do domku v zahradě, kde šejk spal.“

„A to je všechno?“ řekl Jakov pochybovačně.

Dina zavrtěla hlavou. „K bombovým atentátům v Buenos Aires a Istanbulu došlo osmnáctého dubna v sedm večer.“

„Proboha,“ vyhrkla Rimona.

„Ještě jedna věc.“ Dina se otočila ke Gabrielovi. „Vzpomeneš si, který den jsi zabil Sabrího v Paříži?“

„Někdy začátkem března,“ odpověděl. „Ale přesné datum si nepamatuju.“

„Čtvrtého března,“ připomněla mu Dina.

„Ve stejný den jako útok v Římě,“ vydechla Rimona.

„Správně,“ potvrdila Dina a rozhlédla se po zbytcích staré vesnice „Začalo to tady v Bejt Sajídu před více než padesáti lety Byl to Chalid, kdo stál za římským masakrem, a je to on, kdo na nás znovu zaútočí – za osmadvacet dní.“

Část druhá

KOLABORANT

8

OKOLÍ AIX-EN-PROVENCE, FRANCIE

„Pane profesore! Myslím, že jsme našli další.“

Paul Martineau, jenž klečel na všech čtyřech v úzkém výkopu, pomalu otočil hlavu a pátral po zdroji známého hlasu, který jej vyrušil v práci. Vyšel z úst Yvety Debréové, jeho studentky, která se dobrovolně přihlásila na brigádu při vykopávkách. Její postava se rýsovala nad zákopem jako pouhá silueta, osvětlená ostrými paprsky ranního provensálského slunce. Martineau pokládal dívku za dobře ukrytý starověký artefakt. Se svými krátkými vlasy a hranatým obličejem připomínala dospívajícího chlapce, a teprve když člověk sjel pohledem níže přes bujná ňadra a úzký pas ke kyprým kulatým bokům, objevil dokonalou krásu postavy. Profesor svýma zkušenýma rukama její tělo mnohokrát prozkoumal až do těch nejtajnějších zákoutí a nacházel v něm skrytá potěšení i bolest dávných ran. Nikoho z ostatních pracovníků, kteří se na vykopávkách podíleli, ani nenapadlo, že jejich vztah je intimnější, než by mělo u učitele a žačky být. Paul Martineau dokázal svá tajemství velmi dobře střežit.

„Kde je?“

„Za modlitebnou.“

„Skutečná, nebo kamenná?“

„Kamenná.“

„Poloha?“

„Obličejem vzhůru.“

Martineau vstal, položil ruce na okraje výkopu a mrštným švihem vylezl z jámy. Pak si oprášil z dlaní narudlou provensálskou hlínu a usmál se na Yvetu. Jako obvykle měl na sobě vybledlé džínsy a semišové mokasíny módnějšího vzoru, než jaké nosili méně významní archeologové. Oblečení doplňoval uhlově šedý svetr s véčkem a karmínový šátek frajersky uvázaný kolem krku.

Nad velkýma tmavě hnědýma očima se vlnily černé kudrnaté vlasy. Jeden z jeho kolegů kdysi poznamenal, že v tváři Paula Martineaua může člověk spatřit stopy všech ras a národů, kteří postupně Provenci ovládali – Keltové a Galové, Řekové a Římané, Vizigóti a Teutoni, Frankové a Arabové. Nikdo mu nemohl upřít fyzickou krásu. Yveta Debréová nebyla první studentka, u níž obdiv k panu profesorovi zašel tak daleko, že se od něj nechala svést.

Oficiálně působil Paul Martineau jako profesor archeologie na prestižní univerzitě Aix-Marseille III, ovšem většinu času trávil v terénu na vykopávkách. Jeho poradenských služeb využívala více než desítka místních archeologických muzeí, která jsou rozeseta po celé jižní Francii. Specializoval se na předrománské dějiny Provence, a ačkoliv teprve pětatřicetiletý, byl považován za jednoho z nejvýznamnějších francouzských archeologů své generace. Jeho poslední článek v odborném tisku, pojednávající o konci ligurské hegemonie v Provenci, byl prohlášen za průlomové a stěžejní dílo na dané téma. V poslední době vyjednával s jistým francouzským nakladatelstvím vydání populárně naučné knihy zaměřené na starověkou historii regionu.

Jeho úspěchy – profesní i u žen – a údajné bohatství z něj učinily terč častých pomluv a závisti. Ačkoliv se Martineau o svém soukromí nikdy moc nešířil, se svým rodinným původem žádné tajnosti nedělal. Jeho dávno mrtvý otec Henri Martineau fušoval do podnikání i diplomacie, v obou případech s žalostnými výsledky. Paul po matčině smrti prodal obrovské rodinné sídlo v Avignonu i venkovský dům ve Vaucluse a od té doby žil pohodlně z výtěžku. Vlastnil velký byt nedaleko univerzity, komfortní vilu ve vesnici Lubéron v kraji Lacoste a útulné přechodné hnízdečko na Montmartru v Paříži. Kdybyste se ho zeptali, proč si jako povolání zvolil archeologii, odpověděl by, že ho fascinuje otázka, proč se civilizace rozvíjely a zase upadaly a co způsobovalo jejich zánik. Někteří spolupracovníci si u něj všimli jisté tvrdohlavé umíněnosti a tiché zloby, kterou tlumil, alespoň dočasně, tím, že fyzicky nořil ruce do prachu minulosti.

Martineau následoval dívku kolem bludiště výkopů. Na temeni pahorku, který se zvedal nad rozlehlou planinou Chaine de l’Etoile, se nacházelo oppidum, opevněné hradiště, jež zde postavili Salyové, mocný keltsko-ligurský kmen. Prvotní vykopávky prokázaly, že se starověká pevnost dělila na dvě části, z nichž jednu obývala keltská aristokracie, druhou nižší společenská vrstva Ligurů. Jenže Martineau vypracoval novou teorii, podle níž byla chudší sídliště přistavěna narychlo v době bojů mezi Ligury a Řeky v okolí Marseille. V průběhu vykopávek nezvratně prokázal, že přístavba byla vlastně ekvivalent uprchlického tábora, ovšem z doby železné.

Nyní hledal odpovědi na tři otázky. Proč bylo hradiště opuštěno po necelé stovce let, po něž osídlení trvalo? Jaký význam měl velký počet useknutých hlav, skutečných i vytesaných z kamene, které objevili v blízkosti ústřední modlitebny? Byly to pouhé válečné trofeje primitivních bojovníků doby železné, nebo šlo svou podstatou o náboženské předměty, spojené se záhadným keltským kultem uřezaných hlav? Martineau se domníval, že právě spojitost s tímto kultem měla za následek předčasné opuštění pevnosti, a proto požádal brigádníky pracující na vykopávkách, aby jej okamžitě informovali, když objeví další hlavu. To byl také důvod, proč vedl průzkum osobně. Tvrdě získané zkušenosti jej naučily, že nesmí opomíjet žádný náznak, byť by se zdál v dané chvíli nevýznamný. V jaké poloze hlava ležela? Nacházely se v bezprostřední blízkosti další artefakty nebo alespoň střepy? Obsahovala okolní půda nějaké materiální stopy? Tak důležitá pozorování nemohl nechat na studentech – ani na tak nadaných, jako byla Yveta Debréová.

Došli k výkopu, který byl necelé dva metry dlouhý a široký asi jako dospělý člověk v ramenou. Martineau seskočil do jámy a dával si pozor, aby nenarušil hlínu v okolí nálezu. Z tvrdé zeminy trčel snadno rozeznatelný obrys lidského nosu. Profesor vytáhl ze zadní kapsy kalhot úzkou špachtli a štětec a dal se do práce.

Zůstal ve výkopu celých šest hodin. Yveta seděla se zkříženýma nohama na okraji jámy a se zájmem ho pozorovala. Občas mu nabídla minerálku nebo kávu, ale Martineau pokaždé občerstvení odmítl. Každých pár minut se přiloudal někdo z týmu a zajímal se, jak profesor postupuje, ale on na všechny otázky odpovídal mlčením. Z výkopu se neslo pouze škrabání špachtle a šustění štětce.

Před archeologovými zraky se z hlubin starobylé půdy pomalu vynořoval obličej s ústy staženými v předsmrtné hrůze a očima zavřenýma v okamžiku skonu. Jak slunce pomalu putovalo oblohou, profesor se propracovával stále hlouběji. Zjistil, že se naplnilo jeho očekávání – hlava spočívala v ruce. Přihlížející shromáždění vedle výkopu si neuvědomovali, že pro jejich učitele neznamená hlava pouze tajemný artefakt ze vzdálené minulosti. Paul Martineau viděl v tmavé hlíně tvář svého nepřítele – a jednoho dne, již brzy, i on bude držet na dlani useknutou hlavu.

Po poledni se z údolí Rhôny přihnala bouřka a na vykopávky se spustil studený déšť hnaný ostrým větrem, jako tlupa vandalských nájezdníků. Martineau vylezl z výkopu a doběhl na vrchol kopce, kde se zbytek týmu krčil v závětří starověké zdi.

„Pro dnešek balíme,“ oznámil. „Zítra to zkusíme znovu.“

Popřál jim dobrý den a zamířil k parkovišti. Yveta se oddělila od hloučku spolužáků a následovala ho.

„Nepovečeříme spolu dneska?“

„Rád bych, ale bohužel nemůžu.“

„Proč ne?“

„Další nudný fakultní večírek,“ vysvětlil Martineau. „Děkan si osobně vyžádal mou přítomnost.“

„A zítra večer?“

„Možná.“ Martineau ji pohladil po ruce. „Na shledanou ráno.“

Travnaté parkoviště leželo pod kopcem na straně odvrácené od zachovalé hradby. Profesorův sedan Mercedes vyčníval z řady otlučených autíček a skútrů studentských brigádníků a pomocných archeologů, kteří pracovali na vykopávkách. Martineau sedl za volant, nastartoval a vyrazil po silnici D14 k Aix. O patnáct minut později zajel na vyhrazené místo v podzemí apartmánového obytného domu na třídě Mirabeau v centru města.

Výstavný dům měl u každého okna balkon s železným zábradlím a vchod na levé straně průčelí do ulice. Martineau vytáhl ze schránky došlou poštu a vyjel malým výtahem do čtvrtého patra. Vystoupil z kabiny na chodbu dlážděnou mramorem. Vedle jeho dveří stály dvě starořímské kameninové nádoby na vodu –pravé, ačkoliv kdybyste se profesora zeptali na jejich původ, tvrdil by, že jde o dokonalé napodobeniny.

Vstoupil do apartmánu, který byste pokládali spíše za domov příslušníka místní aristokracie, ne za obydlí archeologa a vysokoškolského pedagoga zaměstnaného na částečný úvazek. Původně to byly vlastně dva byty; po předčasné tragické smrti souseda získal Martineau právo spojit obě jednotky do jedné větší. Prostorný obývací pokoj, zařízený s vybraným vkusem provensálským nábytkem – i když v méně rustikálním stylu než profesorova venkovská vila v Lacoste –, působil až dramatickým dojmem se svým vysokým stropem a velkými okny do ulice. Na jedné stěně visela krajinka od Cézanna, na druhé několik Degasových kreseb. Vchod do velké pracovny, kde police knihovny přetékaly stovkami archeologických monografií a pozoruhodnou sbírkou rukopisů a původních poznámek z výzkumu v terénu z pera největších autorit v oboru, lemovaly dva mimořádně zachovalé románské sloupy. Martineau pokládal svůj domov za svatyni. Nikdy sem nepozval žádného kolegu, pouze ženy – a v poslední době výhradně Yvetu.

Rychle se osprchoval a převlékl do čistých šatů. O dvě minuty později už zase seděl za volantem mercedesu a ujížděl po třídě Mirabeau. Nezamířil ovšem k univerzitě; projel městem a vyjel na dálnici A51 k Marseille. Při rozloučení Yvetě lhal. Ostatně ne poprvé.

Většina obyvatel Aix ohrnuje nad Marseille nos, ale starobylé přístavní město Paula Martineaua vždycky tajemně přitahovalo. Původní řecká osada Massília vyrostla v druhou největší aglomeraci ve Francii a po staletí zůstávala nejdůležitější vstupní branou pro přistěhovalce, kteří přicházeli zejména z Tuniska, Maroka a Alžírska. Město, rozdělené na poloviny rušným bulvárem de la Canebiere, nabízí návštěvníkovi dvě rozdílné tváře. Jižně od hlavní tepny u přístavu se rozkládá francouzská část Marseille s širokými chodníky, exkluzivními obchodními třídami a esplanádami posetými typickými kavárničkami s předzahrádkami. Severně od bulváru pak leží čtvrti Le Panier a Belsunce, kde slyšíte pouze arabštinu, kde se cizinci a rodilí Francouzi stávají snadnou kořistí pouličních zločinců a kam se v noci kromě místních odváží jen hazardér.

Paul Martineau se však o svou bezpečnost neobával. Mercedes nechal na bulváru d’Athenes u úpatí širokého schodiště, které stoupá k nádraží Saint Charles, a vydal se dolů k rue de la Canebiěre. Těsně před bulvárem odbočil vpravo do úzké uličky zvané rue des Convalescents, která svou šířkou sotva dovolovala průjezd automobilu a svažovala se k přístavu do samého srdce Quartier Belsunce.

Ulice se nořila do tmy a Martineau ucítil na zádech první poryvy mistralu. Noční vzduch voněl kouřem z dřevěného uhlí, kurkumou a neznatelně i medem. Před vchodem činžáku seděli dva starci. Střídavě bafali z vodní dýmky a lhostejně si prohlíželi dobře oblečeného cizince, který kolem nich procházel. Martineau si jich nevšímal, ale když před ním přistál splasknutý fotbalový míč, jenž barvou splýval s dlažbou, šikovně jej stopl a placírkou poslal zpátky do tmy, odkud přiletěl. Balon zachytil chlapec obutý v sandálech, který se při pohledu na vysokého muže v západních šatech otočil a zmizel v ústí boční uličky. Jako bych viděl sám sebe před třiceti lety, pomyslel si Martineau. Kouř z dřevěného uhlí, kurkuma, med… Na okamžik se v duchu vrátil do ulic jižního Bejrútu.

Došel na křižovatku dvou ulic. Na jednom rohu si prodavač rozložil stánek s kebabem, restaurace na druhém slibovala tuniskou kuchyni. Z jejích dveří si Martineaua provokativně měřila trojice mladíků. Popřál jim francouzsky dobrý večer, pak sklopil oči a odbočil vpravo.

Ulice byla ještě užší než rue des Convalescents a většinu prostoru zabíraly pulty s lacinými koberci a hliníkovým nádobím. Na protějším konci se nacházela arabská kavárna. Martineau do ní vešel a zamířil k úzkému neosvětlenému schodišti v zadním traktu. Pomalu stoupal ke slabé záři v patře. Nahoře spatřil dveře, které se těsně před ním prudce rozletěly. Na podestu vystoupil hladce oholený muž v arabské galabíji.

„Má-salámah,“ pozdravil. Mír s tebou.

„As salám alejkum,“ odvětil Martineau a protáhl se kolem muže do bytu.

9

JERUZALÉM

Jeruzalém znamená doslova Město na kopci. Tyčí se vysoko nad vrcholky Judejských hor a z Přímořské planiny se k němu dostanete po silnici, která připomíná schodiště, jak se šplhá zakrouceným horským údolím Sha’ar Ha’Gai. Gabriel této vstupní bráně do města říkal jako většina Izraelců jejím arabským jménem Báb al-Wad. Stáhl okénko služební škodovky a opřel loket o rám. Chladný a mírný večerní vánek vonící cypřiši a borovicemi ho tahal za rukáv. Minul zrezavělý vrak obrněného transportéru, který zde zůstal jako památka na boje v roce 1948, a myslel na šejka Asada a jeho snahu přerušit silou životně důležitou tepnu zásobující Jeruzalém.

Zapnul autorádio v naději, že mu příjemná melodie pomůže odpoutat myšlenky od případu, ale místo hudby uslyšel zprávu o sebevražedném atentátníkovi, který odpálil bombu v autobuse projíždějícím bohatou jeruzalémskou čtvrtí Rehavia. Chvíli poslouchal upřesňující informace, a když zazněly vážné tóny symfonie, zase přijímač vypnul. Pochmurná hudba znamená lidské oběti. Čím delší úryvek, tím více mrtvých.

Hlavní silnice číslo 1 se náhle změnila ze čtyřproudové rychlostní komunikace na široký městský bulvár, proslavenou Jaffa Road, která vede od severozápadního okraje Jeruzaléma až k hradbám Starého města. Gabriel projel levotočivou zatáčku a pokračoval po dlouhém přímém úseku, který klesal po mírném svahu kolem rušného nově vybudovaného Ústředního autobusového nádraží. Bez ohledu na nejnovější výbuch bomby cestující proudili přes ulici ke vchodu. V drtivé většině neměli na vybranou – museli nasednout do svých spojů a modlit se, že dnes v kruté ruletě nepadne kulička do přihrádky s jejich číslem.

Projel kolem brány rozlehlé tržnice Makhane Jehuda. U kovové barikády stála na hlídce etiopská dívka ve vojenské uniformě a kontrolovala všem vstupujícím tašky. Když Gabriel zastavil na semaforu, mezi auty se proplétaly skupinky ortodoxních židů v černém jako suché listí vířící ve větru.

Několik odboček ho přivedlo do Narkissovy ulice. Nenašel žádné volné místo k parkování, takže odstavil vůz za rohem a pešky se pomalu vrátil ke svému bytu pod ochranou korun mohutných eukalyptů, jeho mysl zaplavila hořkosladká vzpomínka, jak připlouvá po hedvábně hebké hladině kanálu ke svému domovu v Benátkách a uvazuje člun k přístavnímu molu u zadního traktu.

Průčelí činžovního domu postaveného z místního vápence ustupovalo o několik metrů z ulice a ke vchodu se přicházelo po betonovém chodníku přes bujně zarostlou zahrádku. V chodbě svítila nazelenalá lampa a vznášel se z ní intenzivní pach olejové barvy. Gabriel se nenamáhal kontrolou poštovní schránky – nikdo nevěděl, že zde bydlí, a účty za elektřinu šly přímo do nastrčené realitní kanceláře vedené vnitřní správou Ústavu.

V domě chyběl výtah. Gabriel unaveně vyšel po betonovém schodišti do čtvrtého patra a otevřel dveře. Na izraelské poměry obýval velký byt – dvě ložnice, kuchyňka, miniaturní pracovna a obývací pokoj kombinovaný s jídelnou –, který však měl velmi daleko k jeho piano nobile v domě nad kanálem v Benátkách. Vnitřní správa mu ho nabídla k odkoupení. Cena nemovitostí v Jeruzalémě klesala s každým výbuchem bomby sebevražedného atentátníka a v těchto dnech by získal byt za velmi slušnou částku. Chiara nečekala na podpis smlouvy a okamžitě se zabydlela. Neměla nic moc na práci, a tak soustavně měnila funkční, ale neveselý příbytek v něco jako domov. Od poslední Gabrielovy návštěvy doma přibyl nový koberec a kávový stolek s kruhovou deskou z lakovaného dřeva na mosazných nohách. Doufal jen, že nakupovala v solidním podniku, ne u některého z těch šarlatánů, kteří prodávají vzduch ze Svaté země uzavřený v láhvi.

Zavolal na Chiaru jménem, ale odpovědělo mu pouze ticho. Prošel chodbou do ložnice, zařízené spíše pro operativce tajné služby než pro milence. Gabriel sice přisunul oddělené postele k sobě, avšak každou noc se probouzel a zjistil, že zapadá do mezery a sotva se drží okraje. Na lůžku ležela nevelká lepenková krabice. Chiara vybalila skoro všechny jejich věci a tohle zbylo. Předpokládal, že psycholog na bulváru Krále Saula by ze skutečnosti, že krabici nedokázal vybalit, vyvodil sáhodlouhé analytické závěry. Pravda byla mnohem prozaičtější – měl prostě moc práce a málo času. Přesto ho deprimovalo, že celý jeho život se vešel do tak malého objemu. Stejně tak je těžké pochopit, že malá kovová urna obsahuje veškeré pozůstatky lidské bytosti. Většina obsahu krabice mu dokonce nepatřila. Majitelem byl Mario Delvecchio, nositel role, kterou jistou dobu hrál a sklidil za ni skromnou chválu.

Posadil se a nehtem palce roztrhl lepicí pásku. Ulevilo se mu, když uviděl dřevěné pouzdro s cestovní restaurátorskou soupravou. Obsahovala barvy a štětce a dostal ji darem od Umberta Contiho jako svého druhu výuční list. Zbytek tvořily celkem nepotřebné tretky, s nimiž se mohl již dávno rozloučit – staré útržky šeků, poznámky o restaurovaných dílech, výstřižek z jistého italského uměleckého magazínu s ostrou kritiku jeho práce na Tintorettově obrazu Kristus na Galilejském moři. Marně přemýšlel, proč tu slátaninu vůbec četl, natož aby si ji schoval.

Na dně krabice narazil na manilovou obálku formátu šekové knížky. Zvedl chlopeň a obrátil ji. Vypadly z ní brýle. Kdysi patřily Benjaminu Sternovi, zavražděnému agentovi Mossadu. Gabriel na špinavých čočkách ještě teď viděl otisky Benjaminových mastných prstů.

Strčil brýle do obálky a všiml si, že v ní ještě něco je. Otočil ji a poklepal na dno. Na podlahu vypadl kožený řemínek, na kterém visel kousek rudého mořského korálu ve tvaru lidské ruky. V té chvíli uslyšel na schodech Chiařiny kroky. Sbalil talisman a schoval ho do kapsy.

Než došel do chodby, podařilo se jí otevřít dveře a právě přenášela přes práh několik tašek s nákupem potravin. Vzhlédla ke Gabrielovi a usmála se, jako kdyby ji překvapilo, že ho zde našla. Tmavé vlasy měla spletené do těžkého copu a středomořské slunce, které v časném jaru sbíralo síly, jí pozlatilo tváře. Dívala se na Gabriela jako rozená Sabra, a teprve když promluvila hebrejsky s otřesným italským přízvukem, prozradila svůj původ. Gabriel s ní již italsky nemluvil. Italština byl jazyk Maria Delvecchía a Mario byl mrtvý. Italsky spolu mluvili jen v posteli jako ústupek Chiaře, která zastávala názor, že hebrejština se pro milence nehodí.

Gabriel zavřel dveře a pomohl jí přenést plastové tašky do kuchyně. Byly hodně různorodé, některé bílé, jiné modré a nechyběla růžová kabela s názvem známého košer řeznictví. Poznal, že se opět neřídila jeho radou držet se daleko od tržnice Makhane Jehuda.

„Všechno tam nabízejí lepší, hlavně ovoce a zeleninu,“ hájila se, když si všimla káravého pohledu. „Kromě toho mám ráda tamější atmosféru. Je plná života.“

„Ano,“ souhlasil Gabriel. „Měla bys to tam vidět po výbuchu bomby.“

„Chceš říct, že velký Gabriel Allon se bojí sebevražedného atentátníka?“

„Ano, bojí. Žít se musí, ale člověk může dělat rozumné věci. Jak ses dostala domů?“

Dívka na něj provinile zamrkala.

„Zatraceně, Chiaro!“

„Nemohla jsem sehnat taxi.“

„Víš, že před chvílí vybuchla bomba v autobusu v Rehaviji?“

„Jistě. Exploze byla slyšet až na tržnici. Proto jsem se rozhodla jet domů autobusem. Usoudila jsem, že počet pravděpodobnosti mluví v můj prospěch.“

Gabriel věděl, že podobné morbidní kalkulace jsou každodenní součástí života v moderním Izraeli.

„Ode dneška jezdi linkou číslo jedenáct.“

„Která to je?“

Otočil dva prsty k zemi a naznačil chůzi.

„To má být příklad izraelského fatalistického smyslu pro humor?“

„V této zemi smysl pro humor mít musíš. Jedině tak se totiž nezblázníš.“

„Líbil ses mi víc jako Ital.“ Jemně ho vystrčila z kuchyně. „Běž se osprchovat. K večeři čekáme hosty.“

Ari Shamron si znepřátelil všechny, kdo ho nejvíc milovali. Spoléhal – hloupě, jak se později ukázalo – na to, že mu jeho celoživotní oddanost obraně vlasti zaručuje u dětí a přátel imunitu. Jeho syn Jonatan sloužil v izraelské armádě jako velitel tankového pluku a zdálo se, že je přímo posedlý sebevražednou touhou zemřít v boji. Shamronova dcera se vystěhovala na Nový Zéland a žila na kuřecí farmě s mužem, který nebyl Žid. Nebrala otci telefon a odmítala jeho soustavné naléhání, aby se vrátila do země svých předků.

Pouze manželka Gila, ačkoliv vedle něj dlouhá léta trpěla, zůstala věrně po jeho boku. Byla stejně klidná jako Shamron temperamentní a osud ji požehnal krátkozrakou schopností vidět na něm jen ty dobré stránky. Jako jediný člověk na světě si dovolila mu vynadat – aby ho ušetřila trapných rozpaků, hubovala ho obvykle polsky –, například když si chtěl v jídelně zapálit cigaretu poté, co dojedl pečené kuře s rýžovým pilařem. Znala pouze mlhavé detaily manželovy práce a podezřívala jej, že si více než jednou ušpinil ruce. Shamron ji nejhoršího ušetřil, protože se obával, že kdyby se toho jeho žena dozvěděla příliš mnoho, opustila by ho stejně jako děti. Ke Gabrielovi se ovšem Gila chovala laskavě, protože se domnívala, že má na manžela dobrý, tedy omezující vliv. Vycítila rovněž, že Gabriel Shamrona miluje onou rozjitřenou láskou, jakou synové milují své otce, a oplácela mu stejnou mincí. Netušila, že Gabriel na příkaz jejího manžela zabíjel lidi považované za nepřátele Izraele. Domnívala se, že pracuje jako úředník, že tráví spoustu času v Evropě a ví toho hodně o umění.

Gila pomohla Chiaře s nádobím, zatímco Gabriel a Shamron se uchýlili do pracovny k rozhovoru. Sotva zmizel manželce z očí, starý pán si zapálil cigaretu. Gabriel otevřel okno. Noční déšť tiše bubnoval do dlažby ulice a místnost naplnila ostrá vůně vlhkých eukalyptových listů.

„Doslechl jsem se, že lovíš Chálida,“ začal Shamron.

Gabriel přikývl. Ten den ráno informoval Lva o Dininých zjištěních a šéf Mossadu neprodleně spěchal do Jeruzaléma na schůzku s ministerským předsedou a Shamronem.

„Upřímně ti řeknu, že jsem Chálidovu mýtu nikdy nepřikládal velký význam,“ pokračoval starý pán. „Vždycky jsem se domníval, že si ten kluk změnil jméno a rozhodl se pro život mimo dosah stínu své otce a děda. Mimo dosah stínu této země.“

„Já také,“ připustil Gabriel. „Ale nemohu ignorovat přesvědčivé indicie.“

„To je pravda. Proč si nikdo nevšiml shody dat těch případů v Buenos Aires a v Istanbulu?“

„Pokládala se za dílo náhody,“ řekl Gabriel. „K uzavření kruhu navíc chyběly důkazy. Až do dneška nikoho nenapadlo podívat se na Bejt Sajíd.“

„Ta tvoje Dina je moc dobrá.“

„Obávám se, že u ní jde o posedlost.“

„Máš na mysli skutečnost, že byla na Dizengoffově třídě ten den, kdy vybuchla linka číslo pět?“

„jak to víš?“

„Dovolil jsem si prostudovat osobní spisy všech členů tvého týmu. Vybral sis dobře.“

„Ona naopak toho ví hodně o tobě. Včetně několika věcí, s kterými ses mi nesvěřil.“

„Například?“

„Netušil jsem, že tě tehdy po likvidaci šejka Asada odvezl Kabin.“

„Od té doby jsme se s Rabínem velmi sblížili, ale po Oslu se naše cesty rozešly. On se domníval, že Arafat je na kolenou a že nastal čas uzavřít dohodu. Přesvědčoval jsem ho, že Arafat je ochoten na dohodu přistoupit právě proto, že je na kolenou, a že využívá jednání v Oslu k tomu, aby mohl rozpoutat novou válku proti nám, jenom jinými prostředky. Pravdu jsem měl pochopitelně já. Pro Arafata bylo Oslo pouze dalším krokem v jeho rozfázované strategii s cílem dosáhnout našeho totálního zničení. Ostatně to řekl vlastními slovy, když mluvil arabsky ke svým lidem.“

Shamron zavřel oči. „Nemám žádné uspokojení z toho, že jsem se tehdy nemýlil. Rabínova smrt pro mě znamenala strašnou ránu. Jeho protivníci ho označovali za zrádce a nacistu a potom ho zabili. Zavraždili jsme jednoho ze svých. Nakazili jsme se arabskou chorobou.“ Pomalu potřásl hlavou. „Přesto se domnívám, že to všechno bylo nutné, i ten naivní pokus uzavřít mír s našimi zapřísáhlými nepřáteli. Zocelilo to naše srdce pro kroky, které budeme muset učinit, pokud máme v této zemi přežít.“

K dalšímu tématu, demolici vesnice Bejt Sajíd, Gabriel přistoupil s velkou opatrností.

„Byla to operace Palmachu, že?“

„Co přesně chceš vědět, Gabrieli?“

„Byl jsi u toho?“

Shamron těžce vydechl a pak krátce přikývl. „Neměli jsme jinou možnost. Bejt Sajíd sloužil bojovníkům šejka Asada jako operační základna. Nemohli jsme si dovolit ponechat v centru našeho území nepřátelské hnízdo. Po šejkově smrti jsme museli zbytku jeho skupiny zasadit drtivý úder.“

Shamronův pohled získal nepřístupný výraz a Gabriel vycítil, že už se k této záležitosti nechce vracet. Starý pán několikrát silně potáhl z cigarety a řekl Gabrielovi o předtuše katastrofy, kterou měl v noci před bombovým atentátem v Římě. „Věděl jsem, že se něco takového stane. Vycítil jsem to v okamžiku, kdy k tomu došlo.“ Pak se opravil. „Vycítil jsem to dříve, než k tomu došlo.“

„Jestli se nám Chálid chce pomstít, proč mě v Benátkách nezabil, když se mu naskytla příležitost?“

„Možná chtěl. Daúd Hadáví už vyrazil z Milána, ale několik kilometrů za městem ho dopadla italská policie. Třeba právě on dostal za úkol tě zlikvidovat.“

„A proč Řím?“ zeptal se Gabriel. „Proč si Chálid vybral zrovna Řím?“

„Třeba proto, že v Římě mělo svou evropskou základnu Černé září.“ Shamron se zadíval Gabrielovi do očí. „Nebo chtěl oslovit přímo tebe.“

Wadal Abdel Zwaiter, pomyslel si Gabriel. Piazza Annabaliano.

„A nezapomeň taky na to,“ pokračoval Shamron, „že do týdne po výbuchu proběhla v centru Říma mohutná demonstrace – ne proti palestinskému terorismu, ale proti nám. Evropané jsou nejlepší přátelé Palestinců. Civilizovaný svět nás ponechal napospas osudu. Do této země bychom se nikdy nevrátili, kdyby nás sem nevyhnala nenávist evropských křesťanů, a když už jsme tady, nechtějí nám dovolit bojovat, abychom proti nim nepopudili Araby, kteří mezi nimi žijí.“

Mezi oba muže padlo ticho. Z kuchyně se ozýval cinkot porcelánu a tlumený smích žen. Shamron se zabořil hlouběji do křesla. Rytmus dešťových kapek a silná vůně eukalyptů jako by ho uspávaly.

„Přinesl jsem ti k podpisu nějaké papíry,“ řekl starý pán.

„Jaké papíry?“

„Pomůžou ti v tichosti ukončit manželství s Leou.“ Shamron položil Gabrielovi ruku na předloktí. „Už je to čtrnáct let. Je pro tebe ztracená. Už se nikdy nevrátí. Máš nejvyšší čas začít zase žít normální život.“

„Tak jednoduché to není, Ari.“

„Nezávidím ti,“ opáčil Shamron. „Kdy si ji chceš přivézt domů?“

„Jejímu ošetřujícímu lékaři se ten nápad moc nezamlouvá. Bojí se, že návrat do Izraele její stav ještě zhorší. Nakonec jsem ho přesvědčil, že mé rozhodnutí je nezvratné, ale trvá na tom, že ji musí nejdřív na přesun psychicky připravit. A to si vyžádá čas.“

„Kolik?“

„Měsíc,“ odpověděl Gabriel. „Možná o něco míň.“

„Řekni jejímu doktorovi, že tady o ni bude dobře postaráno. Bohužel máme spoustu zkušeností s ošetřováním obětí teroristických výbuchů.“ Shamron nečekaně změnil téma. „Líbí se ti v tomto bytě?“

Gabriel naznačil, že celkem ano.

„Je dost velký i pro dítě. Nebo pro dvě.“

„Zacházíš trochu daleko, Ari. Padesát už mi podruhé nebude.“

„Chiara bude chtít děti, samozřejmě pokud se s ní oženíš. Kromě toho musíš splnit svou vlasteneckou povinnost. Copak jsi neslyšel o demografické hrozbě? Brzy budou Židé mezi Jordánem a mořem tvořit národnostní menšinu. Předseda vlády vybízí národ, aby každý přispěl tím, že bude mít více dětí. Ještě že máme Haredirn (Ortodoxní Židé.). Jenom díky nim jsme pořád ve hře.“

„Pokusím se přispět jiným způsobem.“

„Je tvůj, víš o tom?“ zeptal se Shamron.

„Co je moje?“

„Tento byt.“

„O čem to mluvíš?“

„Jsi prostě majitel tohoto bytu. Koupil ho na tvé jméno jeden tvůj přítel z Ústavu.“

Gabriel potřásl hlavou. Vždycky žasl nad Shamronovým záhadným přístupem k finančním fondům. Jako nějaký gangster.

„To nemůžu přijmout.“

„Už je pozdě. Změna vlastnictví byla dnes dopoledne úředně zaznamenána.“

„Nechci být nikomu nic dlužný.“

„Jsme to my, kdo dluží tobě. Přijmi laskavě ten dar ve stejném duchu, v jakém byl poskytnut.“ Shamron poklepal Gabrielovi na rameno. „A naplň ho dětmi.“

Gila nahlédla do pootevřených dveří. „Dezert je na stole,“ oznámila. Pak se přísně podívala na manžela a polsky mu poručila, aby zahasil cigaretu.

„Osmnáctého dubna,“ zašeptal, když jeho žena odešla. „Moc času nemáme.“

„Už sleduju hodiny.“

„Napadlo mě, že jeden člověk by mohl vědět, kde se Chálid zdržuje.“

„Arafat?“

„Je přece jeho adoptivní otec. Mimo to ti něco dluží. Kdysi jsi mu zachránil život.“

„Jásir Arafat je ten poslední, s kým bych se chtěl setkat. Navíc je chorobný lhář.“

„Ano, ale někdy nás jeho lži mohou nasměrovat k pravdě.“

„To nepřipadá v úvahu. Lev něco takového nikdy neschválí.“

„Tak mu to neříkej.“

„Nemyslím, že by bylo moudré, kdybych se z ničeho nic ukázal před Arafatovým domem a zaklepal mu na dveře. A do Ramalláhu se nedostanu jinak než pancéřovaným vozem.“

„Ve skutečnosti Arafat žádné dveře nemá. Armáda se o to postarala.“ Shamron se při pomyšlení, jak jeho dlouholetého nepřítele opouští štěstí, neznatelně usmál. „A pokud se týká dopravy, ten obrněný transport nech na mně.“

Gabriel ulehl do postele a opatrně se přesunul ke středu. Pak se ve tmě natáhl a položil Chiaře ruku na břicho. Ani se nehnula.

„O čem jste s Arim v pracovně tak dlouho mluvili?“

„O případu,“ odpověděl nepřítomně.

„A to je všechno?“

Řekl jí, že byt teď patří jim.

„Jak je to možné?“

„Shamron a jeho prachatí kamarádi. Požádám vnitřní správu, aby odvezli starý nábytek. Zítra nám můžeš koupit pořádnou postel.“

Chiara pomalu zvedla ruku. Gabriel v temnotě nejasně viděl, jak se jí na prstu houpá korálový přívěsek.

„Co to je?“

„Korsický talisman pro štěstí. Zahání prý zlé oko.“

„Kdes ho vzal?“

„To by bylo na dlouhé vyprávění.“

„Povídej.“

„Tajná záležitost.“

Natáhl se pro přívěsek, ale Chiara si mrštným pohybem omotala kožený řemínek kolem prstů, podobně jako si Arabové občas hrají s modlícími korálky.

„Dar od dávné milenky?“ vyptávala se.

„Spíš od dávného nepřítele. Od muže, který dostal za úkol mě zabít. Mě a ženu, kterou jsem chránil.“

„Annu Rolfeovou?“

„Ano,“ potvrdil Gabriel, „Annu Rolfeovou.“

„Proč sis ho nechal?“ zajímala se Chiara. „Aby ti ji připomínal?“

„Nebuď směšná, Chiaro.“

Hodila mu talisman; korálová ruka mu přistála na hrudi.

„Stalo se něco, Chiaro?“

„Co to bylo za papíry, co ti Shamron přinesl? Nebo je to taky tajné?“

Gabriel na otázku odpověděl podle pravdy.

„Už jsi je podepsal?“

„Myslel jsem, že bych si je měl napřed přečíst.“

„Přece snad víš, co v nich je.“

„Podepíšu je, neboj se.“

„Kdy?“

„Až budu připraven je podepsat.“

V tom okamžiku se dům zatřásl hromovým výbuchem. Chiara vyskočila z postele a běžela k oknu. Gabriel zůstal nehnutě ležet.

„To bylo blízko,“ vydechla.

„Podle mě někde kolem Ben Jehuda Mall. Nejspíš v kavárně.“

„Pusť rádio.“

„Stačí počítat sirény, Chiaro. Jak moc je to špatné, poznáš podle počtu sanitek, které zavolají.“

Několik vteřin odtikalo ve smrtelném tichu. Gabriel zavřel oči a stejně zřetelně, jako by sledoval videonahrávku, si představil hrůzu, která vypukla jen několik ulic od jeho nového domova. Pak zakvílela první houkačka, po ní druhá, třetí, čtvrtá… Po sedmnácté sanitce přestal počítat, protože nocí zněla tragická symfonie sirén. Chiara se vrátila na lůžko a přivinula se k němu.

„Podepiš ty papíry, až budeš připravený,“ zašeptala. „Budu tady. Nikdy neodejdu.“

10

JERUZALÉM, 22. BŘEZNA

Armádní plukovník, který čekal u hradeb Starého města, se Arimu Shamronovi moc nepodobal, ale Gabriela to zase tolik nepřekvapilo. Izrael má v sobě něco – snad je to sluneční svit, intenzivní společenská soudržnost, jiskřivé napětí atmosféry –, co má schopnost dramaticky změnit vzhled jeho občanů, dokonce v rozmezí jediné generace. Jonathan Shamron byl o patnáct centimetrů vyšší než jeho slavný rodič, pozoruhodně hezký a zcela postrádal otcovo držení těla, které jako by se neustále stahovalo do obrany –bezpochyby důsledek toho, usoudil Gabriel, že vyrůstal v Izraeli, a ne v Polsku. Teprve když plukovník vyskočil z opancéřovaného džípu a zamířil k němu s rukou napřaženou jako bajonet, postřehl Gabriel náznak podobností se starším Shamronem. Voják nešel, ale cílevědomě pochodoval, a když mu mocně potřásl pravicí a plácl ho po zádech, Gabriel měl dojem, že ho mezi lopatky zasáhl balvan vržený z Herodionu¹.

Vyjeli po silnici číslo 1, někdejší hranici mezi východním a západním Jeruzalémem, na sever. Od Ramalláhu, oficiálního sídla palestinské moci, je dělilo sotva patnáct kilometrů. Dojeli ke kontrolnímu stanovišti. Za ním se rozkládal uprchlický tábor Kalandíja – tisíce Palestinců namačkaných v nehostinných betonových krabících o celkové ploše pár stovek čtverečních metrů. Vpravo viděli červené střechy židovské osady Psagot, která leží na nevysokém návrší. A nad tím vším se tyčil obrovský portrét Jásira Arafata. Nápis v arabštině zněl NAVŽDY S TEBOU.

Jonatan bodl palcem za sebe a přikázal: „Obleč si to.“

Gabriel se ohlédl na zadní sedadlo. Ležela na něm neprůstřelná vesta s vysokým límcem a ocelová bojová helma. Přilbu neměl na hlavě od své krátké služby v izraelské armádě. Ta, kterou mu Jonatan obstaral, byla příliš velká a padala mu do očí. „Teď vypadáš jako skutečný voják,“ pochvaloval si mladý plukovník a s letmým úsměvem dodal: „Teda skoro.“

Voják na ně mávl, že mohou projet, a když si všiml, kdo sedí za volantem, zasmál se a pozdravil: „Ahoj, Jonatane.“ V řadách izraelských ozbrojených sil, stejně jako v Ústavu, panuje notoricky uvolněná disciplína. Místo hodností se oslovuje křestními jmény, tykání se stalo téměř normou a o salutování si můžete jenom nechat zdát.

Gabriel si přes stínované neprůstřelné sklo prohlížel scénu za kontrolním stanovištěm. Dvojice vojáků s namířenými zbraněmi přikazovala mužům, aby si rozepnuli kabáty a zvedli košile –chtěli se ujistit, že nemají pod šaty kolem těla upevněny opasky s výbušninou. Ženy absolvovaly stejnou prohlídku za zástěnou, která je skrývala před zraky mužů. Ke stanovišti se plazila několikasetmetrová fronta; Gabriel odhadoval dobu čekání na tři až čtyři hodiny. Sebevražední atentátníci přinášeli mizérii na obě strany zelené linie a byli to poctiví Palestinci – dělníci přicházející za prací do Izraele, farmáři, kteří chtěli prodat své výpěstky –, kdo nejvíce trpěl v podobě ryzího nepohodlí.

Gabriel se zadíval dál ke kontroverznímu bezpečnostnímu plotu, který Izrael začal budovat jako ochranu proti pronikání teroristů na své území.

„Co si o tom myslíš?“ zajímal se Jonatan.

„Rozhodně to není nic, na co bychom mohli být pyšní.“

„Já ten plot pokládám za ošklivou jizvu na tváři naší nádherné země. Je to nová Zeď nářků, mnohem delší než ta původní, a odlišná, protože teď pláčou lidé na obou stranách. Ale bojím se, že nemáme jinou možnost. Díky vynikajícímu zpravodajství se nám podařilo většinu sebevražedných atentátníků zadržet, ale nikdy je nedokážeme úplně zastavit. My ten plot potřebujeme.“

„Ale sebevražední atentátníci nejsou jediným důvodem, proč ho stavíme.“

„To je pravda,“ souhlasil Jonatan. „Až ho dokončíme, můžeme se otočit k Arabům zády a odejít. Proto se ho tolik bojí. Je v jejich zájmu zůstat k nám připoutaní v tomto konfliktu. Zeď nám dovolí se odpoutat, a to je to poslední, co by si přáli.“

Odbočili z jedničky na silnici číslo 60, stužku černého asfaltu, která se vinula na sever k zaprášené šedivé krajině Západního břehu. Od Gabrielovy poslední návštěvy Ramalláhu uplynulo více než třicet let. I tehdy přijel obrněným vozidlem s armádní helmou na hlavě. V prvních letech panoval na území dobytém v šestidenní válce relativní klid – nejtěžším úkolem, který Gabriel musel každý týden řešit, byl problém, jak se dostane domů do údolí Jezreel. Pro většinu Arabů ze Západního břehu znamenalo ukončení jordánské okupace znatelnou změnu k lepšímu. S příchodem Izraelců se jim otevřel přístup k vymoženostem vzkvétající ekonomiky, k teplé vodě, elektřině a vzdělání. Dětská úmrtnost, kdysi mezi nejvyššími na světě, dramaticky poklesla, stejně jako negramotnost, původně rovněž rekordní. Radikální islám a vliv OOP postupně změnily Západní břeh ve vroucí kotel a postavily vojáky Izraelských obranných sil před každodenní konfrontaci s dětskými vrhači kamenů, ale pro Gabriela byla vojenská služba hlavně cvičením v překonávání nudy.

„Takže ses rozhodl navštívit pana Nedůležitého,“ přerušil mu myšlenky Jonatan.

„Tu schůzku mi domluvil tvůj otec.“

„Staříkovi je pětasedmdesát a pořád tahá za nitky jako mistr loutkář.“ Jonatan se usmál a potřásl hlavou. „Proč si konečně nedá pokoj a neužívá si důchodu?“

„Zbláznil by se,“ opáčil Gabriel. „A chudák tvoje máma taky. Mimochodem, požádal mě, abych tě od něho pozdravil. Byl by rád, kdyby ses o šábesu zastavil v Tiberiadě.“

„Mám službu,“ vyhrkl Jonatan spěšně.

Služba, jak se zdálo, sloužila Jonatanovi jako pohotová výmluva, aby se nemusel setkat s otcem. Gabriel se v žádném případě nechtěl zaplétat do vnitřních rozporů Shamronovy rodiny, ale přesto věděl, jak moc starého pána odcizení jeho dětí bolí. Kromě toho měl k intervenci i sobecký motiv. Kdyby se Jonatan stal více součástí Shamronova života, ulevil by tak částečně tlaku na Gabrielových bedrech. Od chvíle, co přesídlil z Benátek do Jeruzaléma, si Shamron zvykl volat mu v libovolnou denní či noční dobu, aby se s ním podělil o kuloárové drby z Ústavu nebo probral nejnovější politický vývoj. Gabriel prostě potřeboval získat zpátky ztracený soukromý prostor. Kdyby to s Jonatanem dokázal nějak šikovně skoulet, plukovník by mu posloužil jako svého druhu bezpečnostní plot.

„Chtěl by tě vídat mnohem častěji, Jonatane.“

„Jenže já ho snesu jen po velmi malých dávkách.“ Plukovník na okamžik odvrátil zrak od silnice a zadíval se na Gabriela. „Kromě toho měl vždycky radši tebe.“

„Dobře víš, že to není pravda.“

„Tak jo, trochu jsem přeháněl. Ale zas tak daleko od pravdy jsem nebyl. Rozhodně tě pokládá za vlastního syna.“

„Tvůj otec je velký člověk.“

„Ano,“ souhlasil Jonatan. „A velcí lidé bývají ke svým dětem tvrdí.“

Gabriel spatřil dva velké, hnědě natřené obrněné transportéry, zaparkované o kus dál u krajnice. „Není dobré vjíždět do města bez palebné podpory,“ utrousil Jonatan. Seřadili se do malého konvoje s pancéřovaným džípem uprostřed a pokračovali v cestě. Proud Arabů kráčejících po silnici je upozornil, že se blíží k městu. Závoje žen se v mírné bríze třepetaly jako praporky. A pak už se ze suché půdy vynořila nízká, jednotvárná silueta Ramalláhu. Jeruzalémská ulice je dovedla do samého srdce města. Z každého stožáru pouliční lampy na Gabriela hleděly obličeje „mučedníků“. Ulice, náměstí i tržiště nesly v drtivé většině jména mrtvých. V kioscích se prodávaly přívěsky ke klíčům s portréty mrtvých. Provozem se prodíral Arab a nabízel kalendáře s mučedníky. Na nejnovějších plakátech se skvěla svůdná tvář mladé, sotva dvacetileté dívky, která před necelými osmačtyřiceti hodinami odpálila na svém těle bombu v nákupním středisku Ben Jehuda Mall.

Jonatan odbočil doprava na ulici Broadcast a pokračoval po ní asi půldruhého kilometru až k silničnímu zátarasu, obsazenému půltuctem palestinských ozbrojenců. Ramalláh se technicky vzato vrátil pod palestinskou kontrolu. Gabriel přijel na pozvání prezidenta samosprávy, což byl ekvivalent vstupu do sicilské vesnice se souhlasem místního dona. Když Jonatan promluvil plynnou arabštinou s velitelem hlídky, zajiskřil jen drobný náznak napětí.

Uplynulo několik minut, během kterých Palestinec konzultoval prostřednictvím vysílačky se svým nadřízeným. Potom zabušil na střechu džípu a gestem naznačil, že mohou pokračovat. „Pomalu, plukovníku Shamrone,“ varoval. „Někteří z těch hochů zde byli v den, kdy vojáci z pluku Egoz prolomili bránu a začali bezhlavě střílet. Byli bychom neradi, kdyby došlo k nějakému nedorozumění.“

Jonatan prokličkoval mezi betonovými zátarasy a lehce přidal plyn. Vpravo se táhla tři metry vysoká betonová zeď posetá krátery po kulkách z velkorážních těžkých kulometů. Na několika místech byla pobořená, takže její obrys připomínal ústa s vyraženými zuby. Perimetr kolem prezidentova sídla střežily palestinské bezpečnostní síly v džípech nebo pick-upech. Házeli po dvojici Židů provokativními pohledy, ale zbraně nechávali na pokoji. Jonatan zabrzdil u vjezdu. Gabriel si sundal přilbu i neprůstřelnou vestu.

„Jak dlouho se zdržíš?“ zeptal se Jonatan.

„Řekl bych, že to záleží na něm.“

„Připrav se na tirádu. V poslední době má mizernou náladu.“

„Kdo by mu to mohl mít za zlé?“

„Může si za to výhradně sám, Gabrieli, na to nezapomeň.“

Gabriel otevřel dveře a vystoupil. „Zvládneš to tady sám?“

„Bez problému.“ Jonatan Gabrielovi zamával a zavolal za ním: „Že ho srdečně pozdravuju.“

Příslušník palestinské bezpečnostní služby pozdravil Gabriela přes mříže brány. Měl na sobě vybledlou olivově zelenou uniformu, na hlavě plochou brigadýrku a přes levé oko černou pásku. Otevřel bránu jen natolik, aby se Gabriel mohl protáhnout, a gestem ho vyzval ke vstupu. Na ruce mu chyběly poslední tři prsty. Hned za branou ho další dva vojáci pečlivě a hlavně dotěrně prohledali; jednooký přihlížel a zubil se od ucha k uchu, jako kdyby to představení sehráli jen kvůli jeho pobavení.

Voják s páskou přes oko se představil jako plukovník Kemal a odvedl Gabriela do budovy. Nebylo to poprvé, co vstoupil do Mukaty. V době mandátní správy sloužila jako britská vojenská pevnost. Za šestidenní války z ní izraelská armáda vyhnala Jordánce a v průběhu okupace Západního břehu ji používala jako velitelské stanoviště; Gabriel se zde během své vojenské služby často hlásil. No a pak si v Mukatě zřídil svůj hlavní stan Jásir Arafat.

Úřadovna palestinského prezidenta se nacházela v hranaté dvoupodlažní budově přikrčené u severní zdi pevnosti. Těžce poškozená stavba patřila k těm několika málo šťastnějším, které v areálu ještě stály. V hale musel Gabriel přetrpět ještě jednu tělesnou prohlídku, tentokrát od kníratého obra v civilu a s kompaktním samopalem zavěšeným přes prsa.

Spokojen s prohlídkou pokynul civilista plukovníku Kemalovi, který Gabriela postrčil k úzkému schodišti. Na podestě seděl na zchátralé židli, na jejíchž dvou pozůstalých nohách jen obtížně udržoval rovnováhu, další ozbrojenec. Přejel návštěvníka apatickým pohledem, natáhl ruku a zabušil klouby prstů na dřevěné dveře. „Dál,“ zahučel na druhé straně podrážděný hlas. Plukovník Kemal stiskl kliku a pustil Gabriela dovnitř.

Kancelář, do níž Gabriel vstoupil, byla mnohem větší než jeho kobka na bulváru Krále Saula. Stál v ní skromný dřevěný psací stůl a úzké polní lůžko, na jehož polštáři ve zmačkaném bílém povlaku ležel nádherný výtisk Koránu vázaný v kůži. Okna zakrývaly těžké sametové závěsy. Na haldě papírů se nebezpečně nakláněla stolní lampa, jediný zdroj světla v místnosti. Po celé délce jedné stěny, téměř ztraceny v hlubokém stínu, visely jedna nad druhou řady zarámovaných fotografií palestinského vůdce ve společnosti významných osobností. Nechyběl mezi nimi americký prezident, který miniaturnímu státu de facto poskytl mezinárodní uznání a jemuž se Arafat odvděčil tak, že mu v Camp Davidu zasadil ránu dýkou do zad, když opustil mírové rozhovory.

Za stolem seděl drobný a nemocně vyhlížející muž – Jásir Arafat. Na sobě měl vyžehlenou uniformu a na hlavě neodmyslitelnou černobíle kostkovanou kefíji, jako obvykle přehozenou přes pravé rameno a upevněnou vpředu tak, že připomínala obrys Palestiny – Arafatovy verze Palestiny, neušlo Gabrielovi, protože v tvaru šátku neomylně rozpoznal geografickou podobu Státu Izrael. Když Arab návštěvníkovi pokynul, aby se posadil, ruka se mu nekontrolované třásla, stejně jako vyčnělý dolní ret, když se ho zeptal, jestli si přeje čaj. Gabriel znal arabské zvyky natolik dobře, aby věděl, že odmítnutím by vykročil do jednání špatnou nohou. Bez váhání tedy nabídku přijal a se značnou dávkou uspokojení sledoval, jak Arafat vladařsky pokynul plukovníku Kemalovi, aby žádaný nápoj přinesl.

Poprvé mezi čtyřma očima se oba muži mlčky vzájemně měřili přes stůl zkoumavými pohledy. Visel nad nimi stín jejich předchozího – a dosud jediného ~ setkání. Došlo k němu v pracovně jednoho apartmánu na Manhattanu, kde se Tárik al-Hourani, muž, který ve Vídni nastražil bombu pod Gabrielův automobil, pokusil Arafata zavraždit za jeho údajnou „zradu“ palestinského lidu. Než se Tárikovi podařilo z newyorského domu utéci, vpálil Gabrielovi do prsou kulku, která málem ukončila jeho život.

Když teď seděl naproti palestinskému vůdci, Gabriela poprvé po mnoha letech staré zranění na hrudníku zabolelo. Kromě Shamrona nikdo jiný tak silně neovlivnil jeho život jako Jásir Arafat. Dlouhých třicet let plavali bok po boku ve stejné řece krve. Gabriel zabil nejvěrnější Arafatovy spolubojovníky; Arafat nařídil vídeňskou odplatu. Jenže byli jejím cílem Lea a Dani, nebo byla bomba ve skutečnosti určena jemu? Tato otázka Gabriela trápila již třináct let, Byl jí jako posedlý a věděl, že Arafat určitě zná odpověď – jeden z důvodů, proč tak ochotně přijal Shamronův návrh, aby navštívil Ramalláh.

„Shamron mi oznámil, že se mnou chcete prodiskutovat důležitou záležitost,“ zahájil rozhovor Arafat. „Souhlasil jsem se setkáním s vámi pouze ze zdvořilosti k němu. Shamron a já jsme zhruba stejného věku. Dějiny nás svedly dohromady v této zemi a bohužel jsme spolu vybojovali mnoho bitev. Někdy jsem měl navrch já, jindy on. Dnes jsme oba staří. Doufal jsem, že si před smrtí alespoň krátce užijeme míru. Mé naděje se vytrácejí.“

Pokud je tomu tak, pomyslel si Gabriel, proč jsi vycouval od dohody, která by ti zaručila palestinský stát v pásmu Gazy a na sedmadevadesáti procentech Západního břehu s východním Jeruzalémem jako hlavním městem? Odpověď pochopitelně znal. Přečetl si ji v „šátkové“ mapě Palestiny, kterou Arafat nosil přes rameno. Chtěl prostě všechno.

Gabriel se nedostal ke slovu, protože se vrátil plukovník Kemal se stříbrným podnosem a dvěma sklenicemi čaje. Pak se posadil na volnou židli a pozoroval návštěvníka jediným zdravým okem. Arafat vysvětlil, že jeho pobočník mluví plynně hebrejsky a pomůže v případě nutnosti s překladem. Gabriel doufal, že setkání s Arafatem proběhne mezi čtyřma očima, ale usoudil, že tlumočník se opravdu může hodit. Mluvil sice arabsky docela slušně, ale postrádal onu znalost nuancí a flexibilitu, bez kterých se člověk při jednání s někým jako Jásir Arafat neobejde.

Palestinský vůdce postavil třesoucí se rukou sklenku s čajem zpátky na tácek a zeptal se návštěvníka, co ho do Ramalláhu přivádí. Jednoslovná odpověď ho na okamžik zaskočila – přesně podle Gabrielova záměru.

„Chálid?“ zopakoval Arafat a snažil se získat ztracenou půdu pod nohama. „Znám spoustu mužů toho jména. V Palestině je ostatně zcela běžné. Obávám se, že se budete muset vyjádřit konkrétněji.“

Gabriel dobře věděl, že předstíraná neznalost patří při vyjednávání k Arafatovým nejoblíbenějším taktickým trikům. Rozhodl se přitlačit.

„Chálid, kterého hledám, předsedo Arafate, je Chálid al-Cha-lífa.“

„Prezidente Arafate,“ opravil ho Palestinec.

Gabriel lhostejně přikývl. „Kde je Chálid al-Chalífa?“

Skvrnitá pokožka Arafatova obličeje náhle ztmavla a odulý dolní ret se skákavě roztřásl. Gabriel sklopil pohled a zahleděl se do sklenice s čajem. Koutkem oka postřehl, že plukovník Kemal nervózně poposedl na židli. Když palestinský vůdce znovu promluvil, bylo vidět, jak se musí ovládat, aby udržel svůj legendární výbušný temperament pod kontrolou.

„Chápu vás dobře, když se domnívám, že mluvíte o synovi Sabrího al-Chalífy?“

„Ve skutečnosti je to dnes váš syn.“

„Adoptovaný syn,“ upřesnil Arafat. „Protože vy jste jeho pokrevního otce zavraždil.“

„jeho otec padl na bitevním poli.“

„Byl chladnokrevně zavražděn na pařížské ulici.“

„Právě Sabrí změnil pařížské ulice v bitevní pole, prezidente Arafate. S vaším požehnáním.“

Rozhostilo se dlouhé mlčení. Další slova pak Arafat volil velmi pečlivě. „Od počátku jsem věděl, že jednoho dne vyrukujete s nějakou provokací, abyste mohli Chálida zlikvidovat. Proto jsem chlapce po Sabrího pohřbu poslal daleko odsud. Dal jsem mu nový život a on jej přijal. Od té doby jsem ho neviděl a ani o něm neslyšel.“

„Získali jsme důkazy, které potvrzují, že se Chálid podílel na útoku na naše velvyslanectví v Římě.“

„Nesmysl,“ opáčil Arafat pohrdavě.

„Když tedy nemá Chálid s římskými událostmi nic společného, jistě nebude vadit, když mí sdělíte, kde bych ho našel.“

„Jak už jsem řekl, nemám tušení, kde Chálid žije.“

„Jaké jméno používá?“

Ostražitý úsměv. „Dal jsem si mimořádně záležet, abych chlapce ochránil před vámi a vaší pomstychtivou organizací. Jak vás, pro všechno na světě, mohlo napadnout, že vám teď prozradím jeho jméno? Copak si opravdu myslíte, že bych se propůjčil do role Jidáše Iškariotského a vydal vám svého syna, abyste ho mohli soudit a potom popravit?“ Jásir Arafat pomalu zavrtěl hlavou. „Máme ve svém středu spoustu zrádců, někteří pracují přímo tady v Mukatě, ale já k nim nepatřím. Jestli chcete Chálida najít, budete se muset obejít bez mé pomoci.“

„Krátce po římském atentátu vnikla italská policie do jednoho penzionu v Miláně. Jeden z mužů, kteří se tam skrývali, byl Palestinec jménem Daúd Hadáví. Kdysi sloužil jako člen vaší prezidentské ochranky.“

„To říkáte vy.“

„Ocenil bych, kdybyste mi předal kopii jeho osobního spisu.“

„V Prezidentské bezpečnostní službě pracují stovky mužů. Pokud tento člověk…“ Palestinský vůdce se teatrálně odmlčel. „Jak že se jmenoval?“

„Daúd Hadáví.“

„Aha, ano, Hadáví. Tedy pokud vůbec pro mě pracoval a pokud o něm nějaký osobní spis máme, s radostí vám ho poskytnu. Ale bojím se, že je to jen velmi málo pravděpodobné.“

„Opravdu?“

„Chtěl bych, aby v jedné věci bylo mezi námi jasno,“ řekl Arafat důrazně. „My Palestinci nemáme s útokem na vaše velvyslanectví v Římě nic společného. Možná stál za atentátem Hizbaláh nebo Usáma. Nebo třeba neonacisté. Bůh ví, že máte mnoho nepřátel.“

Gabriel položil ruce na opěrky židle a chystal se vstát. Arafat zvedl ruku. „Prosím vás, Jibrile,“ použil arabskou verzi Gabrielova jména, „ještě neodcházejte. Zdržte se o chvíli déle.“

Gabriel se prozatím podvolil. Arafat zatahal za cíp šátku, pak se otočil k plukovníku Kemalovi a tiše ho arabsky požádal, aby je nechal o samotě.

„Dosud jste se nedotkl čaje, Jibrile. Mohu vám nabídnout ještě něco? Třeba zákusek?“

Gabriel zavrtěl hlavou. Arafat složil drobné ruce do klína a mlčky návštěvníka pozoroval. Lehce se při tom usmíval a Gabrielovi se zdálo, že se palestinský prezident dobře baví.

„jsem si dobře vědom, co jste pro mě před lety v New Yorku udělal. Nebýt vás, Tárik by mě v tom bytě pravděpodobně zabil. V jiné době byste si asi přál, aby se mu jeho záměr vydařil.“ Melancholický úsměv. „Kdo ví? V jiné době byste možná stál na jeho místě vy, Jibrile, a mířil na mě pistolí.“

Gabriel mlčel. Zabít Arafata? V týdnech po výbuchu ve Vídni, kdy před sebou neviděl nic jiného než roztrhanou mrtvolu svého syna a do živého masa popálené tělo své ženy, na to pomyslel snad tisíckrát. Jistě, ve dnech nejhlubší deprese by ochotně položil vlastní život, kdyby se mu naskytla příležitost Arafata zabít.

„Je to divné, Jibrile, ale po jistý čas jsme my dva byli spojenci. Oba jsme toužili po míru. Oba jsme potřebovali mír.“

„Vy jste někdy toužil po míru? Nebyla to spíš součást vaší rozfázované strategie zaměřené na zničení Izraele a zabrání celého území?“

Tentokrát to byl Arafat, kdo nechal otázku viset nezodpovězenou ve vzduchu.

„Jsem vám zavázán za svůj život, Jibrile, a proto vám v této záležitosti pomůžu. Neexistuje žádný Chálid al-Chalífa. Je to jen výplod vaší fantazie. Budete-li se za ním dál štvát, skuteční zabijáci vám uniknou.“

Gabriel prudce vstal a ukončil schůzku. Jásir Arafat obešel stůl a položil mu ruce na ramena. Gabrielovi se zdálo, že mu hoří kůže, ale Palestincovu objetí se podvolil.

„Jsem rád, že jsme se konečně formálně setkali,“ řekl Arafat. „Když jsme si my dva dokázali v míru sednout vedle sebe, třeba ještě máme všichni nějakou naději.“

„Možná,“ připustil Gabriel, ale tón hlasu prozrazoval jeho pesimismus.

Palestinský vůdce ho pustil a zamířil ke dveřím, ale pak se nečekaně zastavil. „Překvapil jste mě, Jibrile.“

„Pročpak?“

„Očekával jsem, že využijete příležitost a pročistíte vzduch ohledně té události ve Vídni.“

„Zavraždil jste mou manželku a syna.“ Gabriel Arafatovi záměrně zalhal ohledně Leina osudu. „Nevím, zda někdy dokážeme pročistit vzduch, jak jste se vyjádřil.“

Jásir Arafat zavrtěl hlavou. „Ne, Jibrile, já jsem je nezavraždil. Přikázal jsem Tárikovi, aby zabil vás odplatou za smrt Abú Džiháda, ale důrazně jsem ho upozornil, že se vaší rodině nesmí nic stát.“

„Proč jste to udělal?“

„Protože jste si to zasloužil. Oné noci v Tunisu jste se svým způsobem zachoval šlechetně. Ano, zabil jste Abú Džiháda, ale jeho ženě a dětem jste neublížil. Vlastně jste se na útěku z vily zastavil, utěšoval jste Džihádovu dceru a vyzval ji, aby se postarala o matku. Pamatujete se na to, Jibrile?“

Gabriel přimhouřil oči a přikývl. Scéna z Tunisu, stejně jako výbuch ve Vídni, visely v galerii jeho paměti, kterou každou noc ve snech procházel.

„Měl jsem pocit, že zasloužíte totéž jako Abú Džihád – zemřít smrtí vojáka před očima své ženy a dítěte. Tárik se mnou nesouhlasil. Domníval se, že zasloužíte tvrdší trest, trest v podobě toho, že se budete dívat, jak vaše žena a syn umírají. Proto nastražil bombu do auta, kterým měli odjet, a odpálil ji ve chvíli, kdy jste byl nablízku. Vídeň byla Tárikova práce, ne moje.“

Na Arafatově stole zařinčel telefon a roztrhl Gabrielovu vzpomínku na vídeňskou tragédii, jako když ostrý nůž rozpárá vetché plátno. Palestinský vůdce zvedl sluchátko a nechal návštěvníka, aby se sám vyprovodil. Za dveřmi čekal plukovník Kemal, který Gabriela mlčky provedl troskami Mukaty. Ostré sluneční světlo bylo po šeru v Arafatově kanceláři téměř nesnesitelné. Za polovyvrácenou bránou hrál Jonatan Shamron se skupinkou palestinských strážných fotbal. Oba muži nasedli do pancéřovaného džípu a vyrazili do ulic smrti. Když nechali Ramalláh za zády, Jonatan se Gabriela zeptal, jestli se dozvěděl něco užitečného.

„Naši ambasádu v Římě vybombardoval Chálid al-Chalífa,“ odpověděl Gabriel s jistotou v hlase.

„Ještě něco?“

Ano, pomyslel si Gabriel. Jásir Arafat osobně rozkázal Tárikovi al-Houranimu, aby zabil mou ženu a syna.

11

JERUZALÉM, 23. BŘEZNA

Ve dvě v noci zazvonil na Gabrielově nočním stolku telefon. Volal Jakov.

„Vypadá to, že jsi svou návštěvou Mukaty píchl do vosího hnízda.“

„O čem to mluvíš?“

„Jsem na ulici před domem.“

Spojení oněmělo. Gabriel se posadil na posteli a ve tmě se oblékl.

„Kdo to byl?“ zeptala se Chiara hlasem zastřeným spánkem.

Gabriel jí to řekl.

„Co se stalo?“

„Nevím.“

„Kam jdeš?“

„Nevím.“

Sklonil se a políbil ji na čelo. Chiara vysunula ruku zpod přikrývky, objala ho kolem krku a přitáhla si jeho ústa ke svým. „Buď opatrný,“ zašeptala s ústy přitisknutými na jeho tvář.

Za chvílí již seděl připoutaný vedle Jakova v jeho neoznačeném Volkswagenu Golf a řítili se ulicemi nočního Jeruzaléma. Mladík jel absurdně rychle, jako pravý Sabra. Volant ovládal jen jednou rukou, v druhé držel cigaretu a kelímek s kávou. Reflektory protijedoucích automobilů vrhaly na jeho podobaný nekompromisní obličej nelichotivé světlo.

„Jmenuje se Mahmúd Arvis,“ vysvětloval Jakov. „Jeden ze čtyř našich nejdůležitějších informátorů v palestinské samosprávě. Pracuje v Mukatě, velmi blízko Arafatovi.“

„Kdo navázal kontakt?“

„Arvis nám před několika hodinami poslal signál a oznámil, že s námi musí mluvit.“

„O čem?“

„Pochopitelně o Chálidovi, o kom jiném?“

„Co o něm ví?“

„To neřekl.“

„A k čemu potřebujete mě? Proč si nepromluví se svým řídícím důstojníkem?“

„Jeho řídící důstojník jsem já,“ objasnil Jakov. „Jenže ten chlap chce mluvit s tebou.“

Dojeli na západní okraj Nového města. Vpravo se v stříbrném světle dorůstajícího měsíce koupaly roviny Západního břehu. Veteráni Ústavu tu oblast nazývali „země Šabak“ – obvyklá pravidla tam neplatila a těch několik existujících konvencí se dalo snadno překroutit nebo porušit, kdykoliv to bylo nutné v zájmu boje s arabským terorismem. Muži jako Jakov představovali železnou pěst izraelské bezpečnosti, byli to pěšáci, kteří odváděli v bojí s terorismem špinavou práci. „Šabaknici“ byli oprávněni zadržet podezřelé bez zatykače a vnikat do domů bez povolení k prohlídce. Žili jen z vypětí nervů a nikotinu, pili příliš mnoho kávy a příliš málo spali. Manželky je opouštěly, jejich arabští informátoři se jich báli a nenáviděli je. Ačkoliv Gabriel osobně vykonával rozsudky smrti vyhlášené státem, pokládal se za šťastného člověka, protože byl v mládí vyzván, aby vstoupil do služeb Ústavu, ne Šabaku.

Metody Šabaku se občas ocitaly v rozporu s principy demokratického státu a podobně jako v případě Mossadu jeho pověst doma i v zahraničí pošramotily veřejné skandály. Nejznámější z nich byla nechvalně proslulá aféra s autobusem číslo 300. V říjnu 1984 unesli čtyři Palestinci autobus linky 300 na trase z Tel Avivu do jihoizraelského Aškelonu. Dva teroristé zemřeli při vojenské záchranné operaci, dva, kteří přežili, byli odvedeni na blízké obilné pole a od té chvíle je už nikdo neviděl. Později vyšlo najevo, že důstojníci Šabaku na rozkaz svého generálního ředitele umlátili dvojici únosců k smrti. V rychlém sledu vypukla řada skandálů, které odhalily nejbezohlednější metody vnitřní bezpečnostní služby – mučení, vynucená doznání, vydírání, obelhávání. Zastánci Šabaku s oblibou tvrdili, že výslech podezřelých teroristů nelze vést v gentlemanském duchu nad šálkem kávy. Cíle organizace zůstaly bez ohledu na skandály nezměněny. Šabak nezajímalo dopadení teroristů až po krveprolití. Chtěl teroristy zastavit dříve, než mohli udeřit, a pokud možno vyděsit mladé Araby natolik, aby se nikdy nevydali na cestu násilí.

Jakov náhle dupl na brzdu, aby zezadu nenarazil do pomalu jedoucí dodávky. Současně zlostně zablikal dálkovými světly a několikrát stiskl klakson. Dodávka uhnula do vedlejšího pruhu. Když kolem ní přesvištěli, Gabriel v kabině zahlédl dva ortodoxní Židy zabrané do živé debaty, jako kdyby se nic nestalo.

Jakov mu hodil do klína nedbale upletenou a nadměrně velkou jarmulku s oranžovým a jantarově žlutým vzorem na černém pozadí. Gabriel za okamžik pochopil význam tohoto oděvního doplňku.

„Překročíme hranici jako osadníci. Pro případ, že by kontrolní stanoviště sledoval někdo z palestinské bezpečnosti nebo z Hamasu.“

„Odkud jsme?“

„Kyrijat Devorah,“ odpověděl Jakov. „To je osada v údolí Jordánu. Nikdy do ní nevkročíme.“

Gabriel zvedl čapku. „Mám za to, že u místního obyvatelstva nejsme zrovna oblíbení.“

„Řekněme, že občané osady Kyrijat Devorah berou svou oddanost k izraelské půdě až příliš vážně.“

Gabriel si nasadil jarmulku na hlavu a urovnal ji. Jakov ho cestou informoval o průběhu akce – procedura při přechodu hranice Západního břehu, trasa, která je dovede do arabské vesnice, kde čeká Arvis, způsob úniku. Když mladík domluvil, natáhl se na zadní sedadlo pro kompaktní samopal Uzi.

„Dávám přednost tomuhle.“ Gabriel zamával berettou.

Jakov se rozesmál. „Jedeme na Západní břeh, ne na Levý. Nebuď blázen, Gabrieli, a vezmi si pořádnou zbraň.“

Gabriel si s jistým zdráháním vzal nabízenou zbraň a vsunul do ní plný zásobník. Jakov si nasadil na hlavu stejnou jarmulku, jakou dal Gabrielovi. Několik kilometrů za Ben-Gurionovým letištěm sjel z dálnice a pokračoval po dvouproudové silnici k Západnímu břehu. Před nimi se rýsoval separační plot a vrhal na krajinu temné stíny.

Na kontrolním stanovišti stál mezi příslušníky armády důstojník Šabaku. Když se Jakov blížil, něco jim tiše řekl, a vojáci nechali volkswagen projet bez prohlídky. S hranicí šťastně za zády Jakov ujížděl vysokou rychlostí po silnici zalité měsíčním svitem. Gabriel se ohlédl přes rameno a spatřil dvojici reflektorů. Světla se za nimi chvíli pohupovala a pak se‘ rozplynula ve tmě. Zdálo se, že Jakov je nechal bez povšimnutí, a Gabriel usoudil, že druhý vůz patřil kontrasledovačům Šabaku.

Směrová tabule je upozornila, že do Ramalláhu zbývají pouhé čtyři kilometry. Jakov sjel ze silnice na hrbolatou polní cestu, která vedla korytem dávno vyschlé řeky. Vypnul reflektory a řídil se jen podle matných bludiček parkovacích světel. Po chvíli zastavil.

„Otevři přihrádku na rukavice.“

Gabriel poslechl a uvnitř našel dvě složené kefíje.

„To snad nemyslíš vážně.“

„Zakryj si obličej,“ vyzval ho mladík. „Celý. Jako oni.“

Jakov si naučeným pohybem omotal šátek kolem hlavy a uvázal cípy pod krkem. Tvář měl až na úzkou štěrbinu pro oči zcela zahalenou. Gabriel ho napodobil. Jakov se znovu rozjel. Poskakoval potemnělým kamenitým korytem s oběma rukama na volantu a ponechal Gabriela nepříjemnému pocitu, že sedí vedle arabského ozbrojence při sebevražedné misi. O kilometr dál narazili na úzkou silnici se zpevněným povrchem. Jakov na ni odbočil a zamířil na sever.

Vesnice byla i na poměry Západního břehu malá a vznášela se nad ní atmosféra náhle opuštěných lidských obydlí – shluk přikrčených šedohnědých chatrčí rozesetých kolem štíhlé věže minaretu, sem tam problikující světélko. Uprostřed vesnice se nacházelo malé tržiště. Nikde neviděli jiné auto ani chodce, jen stádo koz se přehrabovalo mezi zbytky zeleniny.

Domek, před kterým Jakov zastavil, ležel na severním okraji vesnice. Okno do ulice kryly zavřené okenice. Jedno křídlo viselo nakřivo na ulomeném pantu. Několik kroků od dveří stála dětská tříkolka. Přední kolo ukazovalo ke vchodu, což znamenalo, že schůzka je možná. Kdyby mířilo opačným směrem, byli by nuceni odjet na záložní místo setkání.

Jakov vytáhl ze schránky na podlaze druhý samopal a vystoupil z auta. Gabriel ho následoval a podle instrukcí otevřel pravé zadní dveře auta. Pak se obrátil zády k domu a pozoroval ulici, zda nespatří nějaký pohyb. „Kdyby se někdo blížil, zatímco budu uvnitř, vystřel jeho směrem,“ nabádal ho cestou Jakov. „A kdyby mu to nedošlo, napal to přímo do něj.“

Mladík odsunul tříkolku a pravou nohou prudce kopl do dveří. Gabriel slyšel praskot tříštěného dřeva, ale neotočil se a dál sledoval ulici. Z domku se ozval zlostný arabský křik a Gabriel rozeznal Jakovův hlas. Muže, který odpovídal, po hlasu nepoznal.

V sousedním stavení se rozsvítilo, hned nato v dalším. Gabriel odjistil samopal a vsunul ukazovák do lučíku spouště. Pak za ním zaduněly kroky; otočil se a spatřil, jak Jakov vyvádí Arvise rozbitými dveřmi. Arab klopýtal s rukama nad hlavou, s hlavou zahalenou černou kápí a s hlavní samopalu zabořenou v zádech.

Gabriel se znovu obrátil do ulice. Ze sousedního domku vyšel muž v šedivé galabíji a něco na něho arabsky zakřičel. Gabriel mu stejným jazykem přikázal, aby zůstal stát, ale Palestinec vykročil k němu. „Odpráskni ho!“ vyštěkl Jakov, ale Gabriel zachoval klid a nestřílel.

Mladík nacpal Arvise po hlavě na zadní sedadlo. Gabriel se vsoukal za informátorem a přitiskl ho na podlahu. Jakov oběhl přední kapotu k místu řidiče, ale neodpustil si, aby se na vteřinku nezastavil a nevyslal spršku kulek k nohám palestinského vesničana, který se vyděšeně rozběhl do bezpečí svého domu.

Jakov skočil za volant a na zpátečku se řítil úzkou ulicí. Na tržnici se smykem otočil a projel vesnicí. Střelba a burácení motoru vyvolaly mezi obyvateli poplach. Z oken a dveří vykukovaly polekané obličeje, ale nikdo se neodvážil postavit se jim do cesty.

Gabriel držel hlídku u zadního okna, dokud poslední domky nezmizely ve tmě. Za chvíli již Jakov znovu ujížděl vyschlým korytem, tentokrát opačným směrem. Palestinský kolaborant se stále krčil na podlaze, vtěsnaný do úzkého prostoru mezi zadním sedadlem a předním opěradlem.

„Pusť mě, ty blbče, ať se můžu posadit.“

Gabriel mu přitiskl předloktí na krk a podrobil ho důkladné osobní prohlídce, zda u sebe nemá zbraň nebo výbušninu. Když nic nenašel, vytáhl Araba na sedadlo a strhl mu černou kápi, jediné oko ho propálilo nenávistným pohledem – oko plukovníka Kemala, tlumočníka Jásira Arafata.

Z Hadery, původně malé farmy prvních sionistických osadníků na Přímořské pláni v půli cesty mezi Haifou a Tel Avivem, vyrostlo během let šedivé izraelské průmyslové město. V dělnické čtvrti sousedící s velkou továrnou na pneumatiky stojí řada nažloutlých činžáků. V budově, která leží nejblíže továrny, věčně smrdí spálená guma a v jejím nejvyšším patře se nachází konspirační byt Šabaku. Většina agentů ho používá ke schůzkám pouze v případě nejvyšší nouze, ale Jakov mu kupodivu dával přednost. Tvrdil, že pronikavý palčivý zápach dodá jednání atmosféru naléhavosti, protože jen málo návštěvníků zatouží zdržet se déle, než je bezpodmínečně nutné. Jenže Jakova pronásledovali jiní démoni. Jeho praprarodiče, ruští Židé z Kovna, patřili mezi zakladatele Hadery. Nepředstavitelně těžkou prací nakonec změnili bezcennou, malárií zamořenou bažinu v úrodnou půdu. Pro Jakova byla Hadera ztělesněním pravdy. Ztělesněním Izraele.

Byt zcela postrádal jakýkoliv komfort. Obývací pokoj byl vybaven skládacími kovovými židlemi, holé linoleum přidržovaly k podlaze hliníkové pásky. Na kredenci v kuchyni stála laciná elektrická varná konvice z podřadného plastu, v zrezavělém dřezu ležely čtyři neumyté šálky. Mahmúd Arvis alias plukovník Kemal odmítl Jakovovu neupřímnou nabídku čaje a požádal mladíka, aby nechal zhasnuto. Nažehlenou uniformu, kterou měl na sobě dopoledne v Mukatě, nahradily gabardénové kalhoty a bílá bavlněná košile, která slabě zářila v měsíčním světle pronikajícím oknem. Mezi dvěma zbylými prsty pravé ruky držel Jakovovu americkou cigaretu, druhou rukou si masíroval krk. Jediné oko upíral na Gabriela, který se vzdal pohodlí skládací židle a usadil se na podlaze se zkříženýma nohama a zády opřenými o zeď. Jakov stál jako beztvarý stín u okna.

„Vidím, že jste se od svých přátel ze Šabaku něčemu přiučil,“ utrousil Arvis a promnul si čelist. „Je o nich známo, že se umějí dobře ohánět pěstmi.“

„Prý se mnou chcete mluvit,“ řekl Gabriel stroze. „Nemám rád, když mě lidé žádají o osobní setkání.“

„A co jste si asi tak myslel, že mám v plánu? Zabít vás?“

„Ne že by se něco podobného už nestalo,“ opáčil Gabriel klidně.

Věděl, že agenti Šabaku jsou nejzranitelnější právě při schůzkách s informátory z druhé strany barikády. Jednoho z nich našli umláceného sekerou v konspiračním bytě v Jeruzalémě.

„Kdybychom vás chtěli zlikvidovat, udělali bychom to dnes ráno v Ramalláhu. Naši lidé by vaši smrt bouřlivě oslavovali. Máte ruce poskvrněné krví palestinských hrdinů.“

„Oslavy smrti, to vám v poslední době docela jde,“ utrousil Gabriel. „Někdy to vypadá, že nic jiného neumíte. To vás nikdy nenapadlo nabídnout lidem něco jiného než sebevraždu? Mohli byste je vést k něčemu lepšímu, ne je nechávat na pospas nejradikálnějším elementům vaší společnosti. Učte je budovat, ne ničit.“

„Snažili jsme se něco vybudovat,“ odpověděl Arvis, „jenže vy jste to svými tanky a buldozery rozbořili.“

Gabriel postřehl, jak se Jakovův stín u okna netrpělivě zavrtěl. Pracovník Šabaku by rád přesunul rozhovor na méně problematickou půdu. Podle zlostného pohybu, s nímž si zapálil druhou cigaretu, se však zdálo, že Mahmúd Arvis to nehodlá připustit. Gabriel odvrátil zrak o Arabova planoucího oka a zamyšleně přejel špičkou ukazováku po vrstvě prachu na linoleu. Nechej ho, ať se vykecá, poradil by mu Shamron. Ať tě klidně označí za utiskovatele a zlosyna. Pomůže mu to zmírnit pocit viny.

„Ano, oslavujeme smrt,“ pokračoval Arvis a zaklapl kryt Jakovova staromódního benzinového zapalovače. „A někteří z nás kolaborují s nepřítelem. Ale tak to za války chodí vždy a všude, nemám pravdu? My Palestinci se bohužel necháme snadno koupit. Šabak tomu říká tři ká: kesef, kavod, kussit. Peníze, respekt, ženy, jen si to představte, zradit svůj lid za náklonnost izraelské děvky.“

Gabriel mlčky vyrýval prstem do prachu spletitý ornament. Uvědomil si, že vyznačuje kontury Caravaggíova obrazu – Abraham se s nožem v ruce chystá zabít vlastního syna jako oběť Bohu.

Arvis mluvil dál: „Víte, proč s vámi kolaboruju, Jibrile? Dělám to proto, že mi onemocněla žena. Doktoři na klinice v Ramalláhu u ní diagnostikovali rakovinu a řekli mi, že zemře, pokud se nedostane do nemocnice v Jeruzalémě. Požádal jsem izraelské úřady o povolení vstupu do města, což mě přivedlo do kontaktu se Šabakem a tady s mým vzácným přítelem.“ Hodil hlavou k Jakovovi, který teď seděl se založenýma rukama na parapetu. „V mé přítomnosti si říká Solomon. Já sice vím, že se ve skutečnosti jmenuje Jakov, ale vždycky o něm mluvím jako o Solomonovi. Je to jedna z mnoha her, které spolu provozujeme.“

Arvis chvíli pozoroval žhavý konec cigarety. „Nemusím dodávat, že moje žena dostala povolení odcestovat do Jeruzaléma za účelem lékařské péče, ale zaplatil jsem za to vysokou cenu. Tou cenou byla kolaborace s nepřítelem. Solomon občas zatkne některého z mých synů – jenom proto, aby udržel přísun informací. Nikdy nezadržel žádného mého příbuzného, který žije na izraelské straně zelené linie. Ale když chce Solomon opravdu utáhnout šrouby, pohrozí mi, že řekne mé ženě o mé zradě. Ví totiž, že by mi nikdy neopustila.“

Gabriel vzhlédl od Caravaggia. „Skončil jste?“

„Ano, myslím, že ano.“

„Tak co kdybyste mi teď řekl něco o Chálidovi?“

„O Chálidovi,“ zopakoval Arvis a potřásl hlavou. „Chálid představuje nejmenší z vašich problémů.“ Odmlčel se a zvedl pohled k temnému stropu. „Izrael bude pohlcen. Hle, budou mezi pronárody jako bezcenná nádoba. Vystupovali k Ašúrovi, k osamělému divokému oslu.“ Upřel pohled na Gabriela. „Víte, kdo napsal tato slova?“

„Prorok Ozeáš,“ odvětil Gabriel lhostejně.

„Správně,“ řekl Arvis. „Jste věřící?“

„Ne,“ odpověděl Gabriel po pravdě.

„Já také ne,“ přiznal Arvis. „Ale možná byste se měl řídit Ozeášovou radou. Jak řeší Izrael svůj problém s Palestinci? Postaví plot. Jedná, slovy Ozeášovými, jako ti, kdož zahrazují cestu hložím a stavějí zdi, aby jiní nenašli své stezky. Židé si hořce stěžují na staletí, která prožili v ghettu, ale čeho dosáhnou svým plotem? Stavíte první palestinské ghetto. A co je ještě horší, stavíte ghetto sami pro sebe.“

Arvis zvedl cigaretu ke rtům, ale Jakov se odlepil od okna a vyrazil mu ji ze zmrzačené ruky. Palestinec zkřivil rty v pohrdavém úsměšku oběti, otočil se k agentovi Šabaku a požádal o šálek čaje. Jakov se vrátil k oknu a znehybněl.

„Dneska čaj nebude,“ ušklíbl se Arvis. „Jenom peníze. Abych dostal zaplaceno, musím Solomonovi podepsat stvrzenku a připojit otisk palce. Solomon tak získá pojistku, a kdybych ho zradil, může mě potrestat. Naše země zná pro kolaboranty jediný trest. Smrt. Velmi bolestnou. Biblickou smrt. Ukamenují mě, nebo mě Arafatovi fanatičtí zabijáci rozsekají na kusy. Tak si Jakov zajišťuje, že mu neřeknu nic než pravdu. A v pravý čas.“

Jakov se předklonil a něco zašeptal Arabovi do ucha – jako obhájce radící u soudu klientovi, kterého žalobce podrobuje ostrému výslechu.

„Solomona moje řeči dráždí. Chce, abych přešel k věci.“ Arvis chvíli pozoroval Gabrielův výraz. „Ale vy ne, Jibrile. Vy jste trpělivý.“

Gabriel zvedl pohled. „Kde je Chálid?“

„To netuším, Vím jen tolik, že vás Arafat dnes ráno obelhal. Nemýlíte se. Chálid žije a převzal meč po svém otci a dědovi.“

„Provedl tu věc v Římě?“

Okamžik váhání, kradmý pohled k temné siluetě u okna, pak pomalé přikývnutí.

„Jedná na Arafatův příkaz?“

„To nemohu s jistotou říct.“

„A co můžete říct s jistotou?“

„Komunikuje s Mukatou.“

„Jak?“

„Radou různých způsobů. Někdy prostřednictvím faxu. Zpráva jde přes několik přístrojů a než dorazí na obsazená území, je skoro nečitelná.“

„Co dál?“

„Někdy používá kódovanou elektronickou poštu, směrovanou přes velké množství serverů a e-mailových adres. Jindy posílá Arafatovi zprávy po kurýrech nebo členech doprovodu zahraničních delegací. Většinou s ním však jedná po telefonu.“

„Dokázal byste identifikovat jeho hlas?“

„Nevím, zda jsem ho vůbec kdy slyšel mluvit.“

„A viděl jste ho?“

„Domnívám se, že jsem se s ním už setkal. Jenom jednou, před mnoha lety v Tunisu. Arafata tehdy v jeho domě navštívil mladý muž a zdržel se několik dní. Měl francouzské jméno i cestovní pas, ale mluvil arabsky jako Palestinec.“

„Co vás vede k domněnce, že to byl Chálid?“

„To, jak se Arafat choval. V přítomnosti toho mladíka jen zářil. Byl bez sebe radostí.“

„To je všechno?“

„Ne. Zaujal mě jeho vzhled. Lidé tvrdí, že Chálid je podobný svému dědovi. Ten člověk se skutečně nápadně podobal šejku Asadovi.“

Arvis náhle vstal. Jakov švihl paží a namířil samopal Arabovi na hlavu. Palestinec se usmál a vytáhl si košili z kalhot. Ke spodní části zad měl přilepenou obálku, která Gabrielovi při rychlé osobní prohlídce na zadním sedadle auta unikla. Teď ji odlepil a podal Gabrielovi, který ji otevřel, vytřásl z ní fotografii a nechal si ji spadnout na klín. Objektiv kamery zachytil nápadně krásného mladého muže, který seděl u stolu vedle Jásira Arafata. Zdálo se, že si nevšiml, že ho někdo fotografuje.

„Arafat má ve zvyku nechat si tajně vyfotit každého, s kým se setká,“ vysvětlil Arvis. „Jistě máte k dispozici snímky Chálida jako dítěte. Třeba vaše počítače dokážou potvrdit, že tento muž je opravdu on.“

„To je málo pravděpodobné,“ zapochyboval Gabriel. „Máte ještě něco?“

„Když volá do Mukaty, nezní ve sluchátku jeho hlas.“

„Jak to víte?“

„Protože místo něho mluví žena. Evropanka.“

„Jak se jmenuje?“

„Používá různá jména. A různé telefony.“

„Odkud volá?“

Arvis pokrčil rameny.

„Jaký je její mateřský jazyk?“

„Těžko říct, ale arabštinu ovládá dokonale.“

„Přízvuk?“

„Klasický. Jordánských horních deset tisíc. Možná Bejrút nebo

Káhira. O Chálidovi mluví jako o Tonym.“

„Tony kdo?“ zeptal se Gabriel klidně. „Tony kde?“

„To nevím,“ řekl Arvis. „Ale najděte tu ženu a třeba se vám podaří najít Chálida.“

12

TEL AVIV

„Říká si Madeleíne, ale jenom když se vydává za Francouzku. Když ze sebe chce udělat Britku, představuje se jako Alexandra. Jako Italka je Lunetta – Měsíček.“

Natan vzhlédl ke Gabrielovi a několikrát zamrkal. Dlouhé vlasy si stáhl do ohonu, brýle mu na špičce nosu seděly poněkud nakřivo a v surfařském tričku s nápisem MALIBU zely díry. Jakov Gabriela před Natanovým vzhledem varoval. „Je to génius. Po promoci na Caltechu se o něj doslova rvaly přední technologické firmy v Americe a Izraeli. Je tak trochu jako ty,“ uzavřel agent Šabaku a v hlase mu zazněl náznak závisti člověka, který umí dobře jenom jednu věc.

Gabriel vyhlédl z Natanovy prosklené kanceláře do rozlehlého sálu, kde pod jasným světlem zářivek stálo několik řad počítačových pracovišť, do jednoho obsazených techniky. Překvapilo ho, jak je většina z nich mladá, a poznal také, že větší část osazenstva tvoří Mizrahim, Židé, kteří přišli z arabských zemí. Bylí to neopěvovaní bojovníci v izraelské válce proti terorismu. Nikdy neviděli nepřítele, nikdy ho nenutili zradit svůj lid, nikdy nezasedli proti němu u jednacího stolu. Pro ně nepřítele ztělesňoval šum elektřiny v měděných drátech nebo šepot v éteru. Natan Hofi dostal zdánlivě nesplnitelný úkol monitorovat veškerou elektronickou komunikaci mezi vnějším světem a palestinským územím. Hlavní nápor práce ležel na bedrech počítačů, které prosévaly zachycené odposlechy a pátraly v nich po klíčových slovech, frázích nebo hlasech známých teroristů, ale Natan přesto pokládal na nejspolehlivější zbraň ve svém arzenálu vlastní uši.

„Její pravé jméno neznáme,“ pokračoval ve výkladu. „Prozatím je pro nás jenom Hlasový otisk 572/B. Do dnešního dne jsme zachytili sedm telefonátů mezi ní a Arafatem. Chceš si je poslechnout?“

Gabriel přikývl. Natan odklikl jednu z ikon na monitoru a z reproduktorů se ozval záznam. Při každém hovoru se žena vydávala za zahraniční mírovou aktivistku, která volá, aby vyjádřila podporu obléhanému palestinskému vůdci nebo pobouření nad nejnovějšími sionistickými násilnostmi. V každém rozhovoru se vyskytla stručná zmínka o jakémsi Tonym, přesně jak uvedl Mahmúd Arvis.

Po vyslechnutí čtvrtého záznamu se Gabriel zeptal: „Co mi o ní můžeš na základě analýzy jejího hlasu říct?“

„Její arabština je excelentní, ale Arabka není. Tipoval bych ji na Francouzku. Odněkud z jihu, nejspíš z okolí Marseille. Příliš vzdělaná. Příliš sexy. Na zadečku má vytetovaného malého motýlka.“

Jakov ostře vzhlédl.

„Dělám si srandu,“ uklidnil ho Natan. „Ale poslechněte si záznam číslo pět. Vydává se za Francouzku, Madeleine, která údajně vede jakousi obskurní organizaci pod názvem Centrum pro spravedlivý a trvalý mír v Palestině. Tématem rozhovoru je plánovaná demonstrace v Paříži.“

„V Paříži?“ zeptal se Gabriel. „Víš jistě, že mluvili o Paříži?“ Natan přikývl. „Říká Arafatovi, že jeden z organizátorů – kdo jiný než Tony – předvídá stotisícovou účast. Pak zaváhá a opraví se. Údajně se protestů nezúčastní sto, ale dvě stě tisíc lidí.“

Natan přehrál záznam. Když hlasy dozněly, Jakov se zeptal: „Co je na tom tak zajímavého?“

„Tohle.“

Natan otevřel další zvukový soubor a nechal zaznít několikavteřinový nesrozumitelný tlumený šum.

„V době, kdy volala, s ní byl v místnosti ještě někdo jiný. Sledoval rozhovor na paralelní lince. Když Madeleine řekla, že Tony očekává sto tisíc demonstrantů, zakryl ten člověk mluvítko a francouzsky jí řekl, cituji: Ne, ne sto tisíc. Bude to dvě stě tisíc. Myslel si, že ho není slyšet, ale neuvědomil si, že si přitiskl mikrofon na krk v blízkosti hlasivek. Typická začátečnická chyba. Zachytili jsme vibrace na pásek. Pohrál jsem si se záznamem a po nějakém tom odfiltrování a uhlazení jsem dostal tohle.“

Natan přehrál soubor ještě jednou, tentokrát ve srozumitelné podobě. Mužský hlas pronesl dokonalou francouzštinou: „Ne, ne sto tisíc. Bude to dvě stě tisíc.“ Počítačový génius přesunul ukazatel myši do pravého horního rohu obrazovky, kde se na čtvercové síti pohybovalo několik zvlněných křivek.

„Tohle je zvukový spektrograf neboli hlasový otisk. Lze jej popsat přesným matematickým vzorcem, který vychází z fyziologické konfigurace úst a hrdla mluvčího. Srovnali jsme tento otisk se všemi, které máme v databázi.“

„A výsledek?“

„Ani jeden mu neodpovídal. Říkáme mu Hlasový otisk 598/D.“

„Kdy byl ten telefonát zachycen?“

„Před šesti týdny.“

„Víte, odkud ta žena volala?“

Natan se usmál.

Rozhořel se spor, ale bez toho by žádná operace Ústavu nebyla úplná. Lev chtěl Gabriela udržet pod zámkem ve sklepní kobce o chlebu a vodě a jeho mínění dokonce na čas převládlo. Gabriel byl dekonspirován a už nesmí pracovat v terénu, argumentoval šéf Mossadu. Kromě toho zachycené telefonáty naznačovaly, že se Chálid skrývá v arabském světě, tedy tam, kde eurofilní Gabriel s výjimkou krátkého výpadu do Tunisu nikdy neoperoval. Jako k poslednímu východisku se Lev uchýlil k byrokratickým žvástům a tvrdil, že Gabrielův tým nemá oprávnění operovat v zahraničí. Věc se dostala k Shamronovi, jako ostatně většina záležitostí Ústavu. Lev zatroubil k ústupu, ovšem příliš pozdě na to, aby odvrátil fatální úder, protože Shamronovo doporučení mělo váhu Božího přikázání vytesaného do kamene.

Po vítězství v byrokratických zákopech se Gabriel urychleně pustil do řešení problému své nové totožnosti a vzhledu. Rozhodl se cestovat jako Němec, protože němčina byla jeho mateřskou řečí a jazykem jeho snů. Za povolání si zvolil profesi bytového architekta a za sídlo své firmy Mnichov. Operační správa ho vybavila cestovním pasem na jméno Johannes Klemp a náprsní taškou s kreditními kartami a ostatní osobní výbavou moderního podnikatele, včetně rytých navštívenek s mnichovským telefonním číslem. Po vytočení by zazvonil přístroj v mnichovském konspiračním bytě patřícím Ústavu a hovor by se automaticky přepojil do ústředny na bulváru Krále Saula, odkud Gabrielův hlas ze záznamníku oznámí, že je na dovolené a že po návratu zavolá.

Pokud se týká vzhledu, specialista z operací navrhl bradku a Gabriel neochotně svolil. Každého muže se zarostlým obličejem pokládal instinktivně za nedůvěryhodného a podezříval ho, že něco skrývá. K jeho doživotnímu zklamání mu vyrašilo zcela šedivé strniště, což maskér kvitoval s potěšením a obarvil mu vlasy na stejný odstín. Výbavu doplnily hranaté brýle bez obrouček a kufr naplněný módním jednobarevným šatstvem z Berlína a Milána. Kouzelníci z technické správy dodali několik nevinně vyhlížejících kousků spotřební elektroniky, které ve skutečností vůbec nebyly nevinné.

Jednoho teplého večera krátce před svým odjezdem si oblékl jeden z přepychových obleků Herr Klempa a vyrazil do telavivských klubů a diskoték soustředěných kolem Sheinkinovy ulice. Herr Klemp ztělesňoval vše, čím on, a potažmo Mario Delvecchio, nebyl – nudný tlachal, sukničkář, který měl rád vybrané pití a hudbu ve stylu techno. Postavu mnichovského bytového architekta bytostně nesnášel, ale přesto tuto roli uvítal, protože se nikdy necítil docela v bezpečí, dokud si nenavlékl kůži jiného člověka.

Vzpomínal na svou uspěchanou přípravu k operaci Boží hněv, kdy se v Shamronově doprovodu procházel ulicemi Tel Avivu a kradl chodcům peněženky nebo se vloupal do pokojů v hotelech na Promenádě. Jen jednou se nechal přistihnout – rumunská Židovka mu shamronovskou silou sevřela zápěstí a začala hlasitě volat policii. „Šel jsi jako jehně na porážku!“ plísnil ho Shamron. „Co kdyby to byl francouzský četník? Nebo italský karabiniér? Myslíš si snad, že bych se tam objevil jako anděl z nebe a vyreklamoval tě na svobodu? Když se tě někdo pokusí zadržet, musíš bojovat. Kdybys byl nucen prolít nevinnou krev, bez váhání ji proliješ. Ale nikdy nesmíš připustit, aby tě zatkli. Nikdy!“

Tradice Ústavu vyžadovala, aby poslední noc v Izraeli strávil na „skokanském můstku“, což byl domácí folklorní termín pro odjezdový konspirační byt. Bez výjimky šlo o beznadějně zanedbané pelechy, které páchly tabákem a neúspěchem. Gabriel se proto rozhodl, že zůstane s Chiarou na Narkissově ulici. Jejich milování poznamenalo napětí a z něj plynoucí rozpačitá neohrabanost. Chiara se později svěřila, že jí Gabriel připadal jako cizí člověk.

Před nasazením do akce Gabriel nikdy nedokázal usnout a jeho poslední noc v Jeruzalémě nebyla výjimkou. Proto jej potěšilo, když před domem zaslechl nezaměnitelný rachot Shamronova opancéřovaného peugeotu a spatřil jeho plešatou hlavu, jak proplouvá zahrádkou ke vchodu. Netřeba dodávat, že dva kroky za ním kráčel Rami. Zbytek noci přečkali v pracovně, kde je otevřenými okny osvěžoval chladný noční vzduch. Shamron vzpomínal na válku za nezávislost, na pátrání po šejku Asadovi a na časné ráno, kdy ho v zahradním domku nedaleko Lyddy zabil. Pomalu se rozednívalo. Gabrielovi se náhle nechtělo odejít a říkal si, jestli neměl dát na Lvovu radu a nechat místo sebe odletět někoho jiného.

O bezprostřední budoucnosti Shamron promluvil teprve tehdy, když se slunce vyhouplo nad obzor. „Nepřibližuj se k ambasádě,“ varoval. „Mukhabarat předpokládá, ostatně celkem oprávněně, že každý, kdo tam pracuje, je špion.“ Pak podal Gabrielovi vizitku. „Je náš, koupený a zaplacený. Zná ve městě každého. Upozornil jsem ho, že tě má očekávat. Buď opatrný. Rád se napije.“

O hodinu později Gabriel nasedl do automobilu Ústavu maskovaného jako jeruzalémský taxík a za chvíli již ujížděl po Báb al--Wad k Ben-Gurionovu letišti. Celnicí prošel jako Herr Klemp, protrpěl otupující bezpečnostní prověrku a uchýlil se do odletové haly. Když ohlásili jeho let, zvedl se, přešel po slonovinově šedé betonové ploše k čekajícímu letadlu a posadil se na své místo v ekonomické třídě. Po startu hleděl okénkem na krajinu, která se pod ním propadala, a srdce se mu sevřelo morbidní obavou, že svou vlast ani Chiaru už nikdy neuvidí. Obrátil raději své myšlenky k cestě, která ho čekala, k týden dlouhé středomořské odyseji, která ho zavede přes Atény do Istanbulu a nakonec do rušného velkoměsta na západní špičce Úrodného půlměsíce. Doufal, že tam najde ženu, která si říká Madeleine nebo Alexandra nebo Lunetta, Měsíček, a jejího přítele Tonyho.

13

KÁH1RA, 31. BŘEZNA

Gentleman z Mnichova byl host, na kterého personál hotelu Intercontinental hned tak nezapomene. Mr. Katubi, podlézavý hlavní recepční, už řadu podobných za své praxe zažil. Muže drobné postavy s napoleonským komplexem, kteří se velmi snadno urážejí a hrají si na důležité. Během doby pobytu německého hosta nenáviděl tak silně, že se viditelně zachvěl, sotva ho spatřil. Třetího dne jej přivítal nervózním úsměvem a otázkou: „Copak je to tentokrát, Herr Klemp?“

Stížnosti začaly několik minut po příjezdu. Herr Klemp si rezervoval nekuřácký pokoj a přiběhl do recepce rudý jako krocan s tvrzením, že tam někdo určitě krátce předtím kouřil. Mr. Katubi, který byl pyšný na svůj jemný čich, ovšem ve vzduchu nezachytil sebemenší stopu tabáku. Vedlejší pokoj byl příliš blízko bazénu, další zase nad nočním klubem. Nakonec mu Mr. Katubi přidělil –bez doplatku – apartmán v nejvyšším patře s terasou, odkud se otevíral nádherný výhled na řeku, což Herr Klemp ocenil slovy: „Nic moc, ale postačující.“

Voda v bazénu byla příliš teplá, koupelna naopak studená. Nad snídaňovým švédským stolem ohrnoval nos a pravidelně vracel večeře, které si objednal u pokojové služby. Hotelový komorník mu zničil klopy jednoho z obleků, po masáži v lázni ho nesnesitelně bolela krční páteř. Požadoval, aby pokojská uklízela jeho apartmán přesně v osm ráno a celou dobu jí chodil za patami – v istanbulském Hiltonu mu ukradli peníze, tvrdil, a nepřipustí, aby se to v Káhiře opakovalo. Sotva za uklízečkou zaklaply dveře, objevila se na klice cedulka NERUŠIT a zůstala na ní po zbytek dne jako válečný prapor. Mr. Katubi jenom litoval, že si nemůže podobnou cedulku položit na recepční pult v hale.

Herr Klemp vycházel z hotelu každé dopoledne úderem desáté, vyzbrojen turistickými mapami a průvodci. Hoteloví šoféři tahali slámky, aby určili, koho z nich postihne ta smůla, že bude muset pro ten den sloužit jako doprovod protivného hosta. Zdálo se totiž, že každý výlet dopadá katastrofálněji než ten předchozí. Egyptské muzeum by podle Herr Klempa potřebovalo pořádný úklid. Citadelu odepsal jako špinavou starou pevnost. U pyramid v Gize ho pokousal popudlivý velbloud. Po návratu z koptské čtvrti se ho Mr. Katubi zeptal, jak se mu líbil chrám svaté Barbory. „Zajímavý,“ ocenil Herr Klemp, „ale zdaleka ne tak krásný jako kostely u nás v Německu.“

Čtvrtý den stál recepční před vchodem do hotelu, když otáčivé dveře vyplivly německého turistu do oblaků prachu, které přinášel vítr z pouště.

„Dobrý den, Herr Klemp.“

„To se ještě ukáže, Mr. Katubi.“

„Přeje si Herr Klemp na dnešek vůz?“

„Ne, nepřeje.“

A s těmito slovy vyrazil bytový architekt z Mnichova po nábřeží Nilu, přičemž za ním pleskaly šosy údajně zničeného saka jako zástěrky za zadními koly náklaďáku. Káhira se těší zasloužené pověsti velmi odolného a houževnatého města, pomyslel si Mr. Katubi, ale proti lidem jako Herr Klemp nemá šanci.

Ze smutných zchátralých domů na Talaat Harb Street dýchl na Gabriela kousek Evropy. Uvědomil si, že se v turistickém průvodci Herr Klempa dočetl o egyptském chedívovi – vládci – Ismailovi, který se v devatenáctém století rozhodl, že udělá z Káhiry „Paříž na Nilu“ a povolal nejlepší evropské architekty, aby mu pomohli jeho sen naplnit. Stopy jejich práce byly dosud patrné v neogotických fasádách, zábradlích z tepaného železa a vysokých obdélníkových oknech, přestože je zakrýval nános sto let trvajícího znečištění a podepsalo se na nich počasí a zanedbaná údržba.

Došel ke kruhovému objezdu, na kterém burácel typicky káhirský hustý provoz. Arabský chlapec v sandálech ho zatahal za rukáv a zval ho do rodinné parfumerie. „Nein, nein,“ odmítl Gabriel němčinou Herr Klempa a odstrčil hocha klidným gestem

Izraelce zvyklého odrážet nájezdy podomních prodavačů v uličkách jeruzalémského Starého města.

Obešel kruhový objezd proti směru hodinových ručiček a zahnul na bulvár Qasr el-Nil, káhirský ekvivalent Champs-Élysées. Dával si při chůzi načas, zastavoval se a upíral pohled do výkladních skříní, aby zkontroloval, zda ho někdo nesleduje. Z široké třídy odbočil do úzké postranní ulice. Chodníky zde byly zcela ucpané zaparkovanými automobily, a tak jako pravý Káhiřan kráčel po vozovce.

Došel k adrese uvedené na vizitce, kterou dostal od Shamrona těsně před odletem. Fasáda domu v pseudoitalském stylu měla barvu nilského bahna. Z otevřeného okna v druhém patře se nesly tóny znělky pravidelné zpravodajské relace BBC. Několik kroků od vchodu stál hliníkový vozík, u něhož pouliční prodavač nabízel boloňské špagety na papírovém tácku. Vedle něj prodávala žena v arabském závoji limety a ploché bochníčky chleba. Ve stínu pod krátkou pergolou nad kioskem na protější straně rušné ulice stál muž ve větrovce s nápisem Jen pro členy a se slunečními brýlemi na očích – mizerně maskovaný agent Mukhabaratu, který pozoroval, jak Gabriel vchází do domu.

V chodbě panovalo šero a chlad. Ze stínu zasyčela vychrtlá egyptská kočka s prázdnýma a obrovskýma očima a pak zmizela dírou ve zdi. Za dveřmi seděl na dřevěné židli núbijský domovník v citrónově žluté galabíji a bílém turbanu. Zvedl obrovskou ebenově černou ruku a vzal si vizitku muže, kterého si Gabriel přál navštívit.

„Druhé patro,“ řekl anglicky.

Na podestě přivítaly Gabriela dvoje dveře. Vedle těch pravých visela mosazná cedulka s vyrytým

DAVID QUINNELL – INTERNATIONAL PRESS.

Gabriel stiskl tlačítko zvonku a byl okamžitě vpuštěn do předsíně súdánským poslíčkem, kterého oslovil odměřenou angličtinou s německým přízvukem.

„Koho mám ohlásit?“ opáčil mladý Súdánec.

„Jmenuju se Johannes Klemp.“

„Pan Quinnell vás očekává?“

„Jsem přítel Rudolfa Hellera. On už pochopí.“

„Okamžik prosím. Podívám se, zda vás pan Quinnell může přijmout.“

Súdánec zmizel za vysokými dvoukřídlými dveřmi. Okamžik se protáhl na dva, pak na tři. Gabriel se odloudal k oknu a vyhlédl na ulici. Číšník z kavárny na nároží servíroval sledovací z Mukhabaratu sklenku čaje na malém stříbrném podnosu. Vtom za sebou Gabriel zaslechl poslíčka a otočil se. „Pan Quinnell vás nyní přijme.“

Místnost, do níž byl Gabriel uveden, vyzařovala atmosféru salonu v domě zchudlého římského patricije. Drsné parkety volaly po laku, krbová římsa se ztrácela pod silnou vrstvou prachu a špíny. Dvě ze čtyř stěn lemovaly police knihovniček, které obsahovaly působivou sbírku prací pojednávajících o dějinách Středního východu a islámu. Po rozměrné desce dřevěného psacího stolu se rozlévaly laviny zažloutlých novin a nepřečtené pošty.

Místnost se nořila do stínu, narušeného jen lichoběžníkem ostrého slunečního světla, které pronikalo nedovřeným francouzským oknem a ozařovalo prošlapaný semišový střevíc Davida Quinnella. Odložil ranní vydání egyptského vládního deníku Al--Ahram a obdařil Gabriela zachmuřeným pohledem. Na sobě měl pomačkanou bílou košili z oxfordské bavlny a hnědé sako s nárameníky. Z čela mu zplihle visela ke korálkovitým, krví podlitým očím kadeř světlých vlasů. Poškrabal se na nepořádně oholené bradě a stáhl zvuk rozhlasového přijímače. I na vzdálenost několika kroků Gabriel cítil v jeho dechu včerejší whisky.

„Každý přítel Rudolfa Hellera je i můj přítel.“ Quinnellův zarputilý výraz protiřečil žoviálnímu tónu a Gabriela napadlo, že mluví spíše k posluchačům z Mukhabaratu. „Herr Heller mě informoval, že se možná ukážete. Co pro vás mohu udělat?“

Gabriel položil na zaplácány psací stůl fotografii – snímek, který dostal od Mahmúda Arvise v Hadeře.

„Jsem v Egyptě na dovolené,“ řekl Quinnellovi. „Herr Heller mi doporučil, abych vás vyhledal. Prý byste mi mohl ukázat opravdovou Káhiru. Podle něho nezná nikdo Egypt tak dobře jako vy.“

„To je od Herr Hellera velmi laskavé. Jak se mu v poslední době daří?“

„Jako vždycky,“ odvětil Gabriel.

Quinnell se podíval na fotografii, aniž pohnul jinou částí těla než očima.

„Momentálně mám dost práce, ale přesto si myslím, že bych vám mohl být nápomocen.“ Zvedl snímek a vložil ho do novin. „Půjdeme se projít, ano? Tady je nejlepší chodit ven dříve, než zapnou topení.“

„Vaše kancelář je pod dohledem.“

Kráčeli úzkou stinnou uličkou lemovanou obchody a stánky. Quinnell se zastavil a obdivoval štůček krvavě rudé egyptské bavlny.

„Sem tam,“ potvrdil lhostejně. „Sledují všechny námezdní pisálky. Když má někdo tak přebujelý bezpečnostní aparát jako Egypt, musí ho nějak využít.“

„Ano, jenže vy nejste jen nějaký obyčejný pisálek.“

„To je pravda, ovšem oni to nevědí. Pro ně jsem akorát starý zahořklý anglický pitomec, který si s obtížemi vydělává na živobytí psaným slovem. Podařilo se mi s nimi uzavřít jakýs takýs kompromis. Požádal jsem je, jestli by mi nemohli po každé domovní prohlídce byt zase uklidit, a posledně odvedli docela slušnou práci.“

Quinnell pustil látku, kterou mnul mezi prsty a na poněkud nejistých nohou pokračoval uličkou. Než ho Gabriel následoval, ohlédl se přes rameno a uviděl, jak si Jen pro členy neklidně prohlíží arabskou měděnou čajovou konvici.

Když Gabriel svého společníka došel, Quinnellovi už hořely tváře pozdně dopoledním vedrem. Kdysi byl velkou hvězdou, zahraničním korespondentem důležitého londýnského deníku, typem novináře, který se nechává vysadit padákem do míst nejžhavějších konfliktů a opouští je dříve, než téma vychladne a publikum ztratí zájem. Už zničený přemírou pití a přemírou žen přijel služebně do Izraele v době první intifády a vylodil se na břehu Shamronova ostrova. Starý pán si ho během privátní večeře v Tiberiadě proklepl a narazil na slabá místa – velehora dluhů a utajená židovská minulost maskovaná opilecky pohrdavým anglickým exteriérem. Ještě než byla na terase podávána káva, Shamron rozehrál svou partii. „Bude to oboustranně výhodné partnerství,“ slíbil reportérovi – starý lišák považoval za svého partnera každého člověka, kterého mohl lichotkami nebo vydíráním přimět k tomu, aby skákal podle jeho píšťalky. Quinnell využije svých bohatých arabských zdrojů a bude ho pravidelně zásobovat informacemi nebo mu k nim sjedná přístup a příležitostně otiskne kousek Shamronovy černé propagandy. Oplátkou tiše zmizí jeho obrovské dluhy a čas od času dostane exkluzivní zpravodajský materiál, s jehož pomocí si poněkud napraví ztracenou žurnalistickou reputaci. Kromě toho se najde nakladatel, jenž vydá knihu, kterou Quinnell celý život toužil napsat – Shamron ovšem nikdy neobjasnil, jak se dozvěděl, že reportér má v šuplíku rukopis. Manželství bylo naplněno a Quinnell vykročil, podobně jako Mahmúd Arvis, na cestu zrady, která se trestá smrtí – v jeho případě profesní. Reportér se veřejné kál za své soukromé hříchy a přešel zcela na arabskou stranu. Na Fleet Street mu říkali Hlas Palestiny, protože omlouval sebevražedné atentátníky a zastával se islamofašistů. Imperialistický, ropu požírající Západ a jeho zparchantelé dítě Izrael sklízejí, co zaseli, vykřikoval často ve svých článcích. Na Piccadilly nebude bezpečno, dokud v Palestině nezavládne spravedlnost. Z Quinnella se stal nejoblíbenější západní komentátor televize Al Džazíra a vyhledávaný objekt káhirských stranických kruhů. Jásir Arafat ho kdysi popsal těmito vzletnými slovy: „Odvážný muž, který se nebojí napsat pravdu – jediný člověk ze Západu, který chápe arabskou ulici.“

„Mohl byste zkusit jeden podnik v Zamaleku. Jmenuje se U Mimi. Dobré jídlo, příjemná hudba.“ Quinnell se odmlčel a provokativně dodal: „A zajímaví hosté.“

„Kdo je Mimi?“

„Mimi Ferrerová. Něco jako celebrita na zamalecké společenské scéně. Přišla před skoro dvaceti lety a už neodešla. Mimi každý zná a Mimi zná každého.“

„Co ji přivedlo do Káhiry?“

„Harmonická konvergence.“

Quinnell zachytil Gabrielův nechápavý pohled a pustil se do vysvětlení.

„Americký historik José Arguelles napsal před časem knihu Mayský faktor, v níž tvrdí, že v Bibli a v aztéckém a mayském kalendáři objevil důkazy, které naznačují, že srpen roku devatenáct set osmdesát sedm je kritickým mezníkem v dějinách lidstva. Svět se může vydat jednou ze dvou cest. Může vstoupit do nového věku, nebo být zničen. Aby se zničení zabránilo, muselo se v tak zvaných silových centrech po celé zeměkouli shromáždit sto čtyřiačtyřicet tisíc lidí a rezonovat pozitivní energií. Mimi se spolu se stovkami dalších ztracených duší odebrala k pyramidám. Byla mladá a úžasně krásná. Krásná je ostatně pořád, jestli vás to zajímá. Provdala se za bohatého Egypťana a usadila se v Zamaleku. Manželství vydrželo zhruba deset dní. Když se rozpadlo, Mimi potřebovala peníze. A tak si otevřela kavárnu.“

„Odkud pochází?“

Quinnell pokrčil rameny. „Odevšad. Mimi je světoobčan.“

„A co její hosté?“

„Vesměs expatrianti. Pár zkušených turistů. Bohatí Arabové, kteří pořád ještě mají rádi Západ. Chodí tam jeden chlápek, s kterým se občas stýkám. Jmenuje se Tony.“

„Tony? Víte to jistě?“

„Tak si aspoň říká. Hezký chlap, to se musí uznat.“ Quinnell podal Gabrielovi noviny. „Nechoďte tam moc brzo. Ten podnik se pořádně rozbíhá až kolem půlnoci. A kolem Mimi opatrně. Možná je trochu cvrnknutá kulturou New Age, ale umí v tom chodit.“

Mr. Katubi rezervoval Johannesu Klempovi stůl v jazzovém baru U Mimi téhož dne na desátou večer. V devět vyšel Gabriel ze svého pokoje, nevšímavě minul stanoviště taxíků a pěšky zamířil přes Tahrirský most na ostrov Gezíra, kde se dal doprava po silnici podél řeky na sever kolem starého sportovního klubu, kde britští kolonizátoři hráli kriket a popíjeli gin, zatímco se jejich impérium okolo nich rozpadalo.

Vlevo se objevila řada vysokých luxusních bytových domů, první náznak, že vstupuje do nejvyhledávanější káhirské čtvrti. Tady žijí cizinci a bohatí Egypťané, jejichž život neřídí islám, ale tvůrci módních trendů v New Yorku a Londýně. Ovzduší v Zamaleku je docela čisté a neustálý hluk Káhiry zde zní jen jako vzdálený hukot z protějšího břehu Nilu. Tady můžete popíjet kapucino v klidných kavárnách a v exkluzivních buticích mluvit francouzsky. Zamalek je oáza, kde bohatí mohou předstírat, že nejsou obklopeni mořem nepředstavitelné chudoby.

Mimin bar zabíral přízemí starého domu na ulici 26. července. Neonový nápis vyvedený ve stylu art deco byl v angličtině, stejně jako striktně vegetariánský jídelní lístek vystavený pod sklem v ručně malovaném dřevěném rámu. Vedle něj visel velký plakát s fotografií pětice mladíků ověšených šperky a s hedvábnými šátky kolem krku, kteří se ten večer starali o zábavu. Do takového podniku by Gabriel za normálních okolností vstoupil jen pod namířenou zbraní. Herr Klemp narovnal ramena a vešel.

Přivítala ho žena s velmi tmavou kůží, oblečená v oranžovém saténovém pyžamu a s šátkem totožné barvy a materiálu na hlavě. Oslovila jej anglicky a on odpověděl ve stejném jazyku. Jakmile zaslechla jméno Johannes Klemp, ostražitě se usmála, jako kdyby ji Mr. Katubi dopředu varoval, aby se připravila na nejhorší, a uvedla hosta na místo vedle pódia pro kapelu. Kolem nízkého malovaného stolku stála bohatě čalouněná široká a pohodlná křesla jasných barev. Gabriel měl nejasné tušení, že večer nestráví sám. Jeho obavy se naplnily o dvacet minut později, když si k němu přisedli tři Arabové. Objednali si šampaňské a nerudně se tvářícího Němce, s nímž sdíleli stůl, zcela ignorovali.

Byla to příjemná místnost, dlouhá a oválná, drsná omítka stěn čerstvě nabílená, od stropu visely široké pruhy hedvábí. Vzduch voněl orientálním kořením, santalovým kadidlem a prchavě i hašišem. Po obvodu se nacházelo několik výklenků s klenutými stropy, v tlumeném světle sotva rozeznatelných, v nichž mohli hosté jíst a pít v relativním soukromí. Gabriel zobal z talíře arabské chuťovky a marně vyhlížel někoho, kdo by se podobal muži z fotografie.

Na potvrzení Quinnellových slov zazněla hudba až v jedenáct. Prvním účinkujícím byl Peruánec v sarongu, který hrál na kytaru s nylonovými strunami skladby ve stylu New Age, ovlivněné lidovými melodiemi jeho vlasti. Mezi jednotlivými kousky vyprávěl sotva srozumitelnou angličtinou pověsti andských velehor. O půlnoci nastoupili ohlášení baviči večera, skupina Marokánců, kteří hráli arabský jazz v rytmech a tóninách, jež nemohly ladit žádnému západnímu uchu. Tři Arabové u stolu si hudby nevšímali a trávili večer v alkoholem povzbuzované konverzaci. Herr Klemp se usmíval a obzvlášť zdařilá sóla odměňoval potleskem, avšak Gabriel nic z toho neslyšel, protože veškerou svou pozornost soustředil na nápadně atraktivní ženu na konci baru.

Byla mladá a úžasně krásná, popsal ji Quinnell. Krásná je ostatně pořád, jestli vás to zajímá.

Měla na sobě bílé přiléhavé kalhoty po kotníky a bledě modrou saténovou halenku staženou v pase. Při pohledu zezadu byste jí nehádali víc než málo přes dvacet. Teprve když se otočila a odhalila vrásky kolem očí a šedivé pramínky v havraních vlasech, byste si uvědomili, že se díváte na ženu středního věku. Na zápěstích se jí houpaly náramky, kolem dlouhého krku visel řetízek s velkým stříbrným přívěskem. Měla pokožku barvy zralých oliv a tmavohnědé, téměř černé oči. Každého návštěvníka vítala stejně – polibkem na obě tváře a několika důvěrně zašeptanými slůvky. Gabriel v minulosti viděl mnoho variant tohoto typu – ženy, které se přesunují z jedné vily do druhé a z večírku na večírek, které jsou pořád opálené a nikdy neztloustnou a rozhodně se nehodlají omezovat balvanem na krku v podobě manžela či dětí – a nechápal, co taková žena může v Káhiře pohledávat.

Marocký kvintet si udělal přestávku a pohrozil, že se za deset minut vrátí. Intenzita osvětlení se lehce zvýšila, stejně jako hlasitost konverzace. Kráska se odpoutala od baru a zahájila obchůzku sálu. Elegantně proplouvala mezi stolky a od jednoho výklenku k druhému, jako když motýl přelétává z květu na květ. Starým známým se opět dostalo polibků na tváře a šepotu, noví přátelé byli vítáni dlouhým stiskem ruky. Mluvila podle potřeby arabsky a anglicky, ale také italsky, francouzsky, španělsky a celkem slušně německy. Komplimenty přijímala jako žena, která je na ně zvyklá, a v brázdě za sebou nenechávala žádné turbulence. Pro muže byla předmětem obezřetné touhy, ženy ji obdivovaly.

Ke stolku Herr Klempa připlula ve chvíli, kdy se kapela vracela na pódium k druhé sérii. Gabriel povstal a s lehkou úklonou přijal nabízenou pravici. Měla pevný stisk a suchou, chladnou kůži. Pustila jeho ruku, odhrnula zbloudilou kadeř z obličeje a obdařila ho laškovným zamrkáním temně hnědých očí. Kdyby neviděl, že stejný pohled věnovala všem ostatním přítomným mužům, pomyslel by si, že s ním flirtuje.

„Jsem ráda, že jste nás dnes večer navštívil,“ oslovila ho anglicky důvěrným tónem hostitelky, která pozvala vybrané celebrity na slavnostní večeři. „Doufám, že se vám naše kapela líbí. Nejsou báječní? Mimochodem, já jsem Mimi.“

A s těmito slovy zmizela. Gabriel obrátil pohled k pódiu, ale v myšlenkách se vrátil do podzemního sálu s počítači, kde mu Natan Hofi přehrával záznam hlasu záhadné ženy a jejího přítele Tonyho.

Mimochodem, já jsem Mimi.

Ne, nejsi, pomyslel si Gabriel Jsi Madeleine. A taky Alexandra. Lunetta. Jsi Měsíček.

Druhý den ráno stál Mr. Katubi na svém místě u recepce v hale, když na pultě zazvonil telefon. Podíval se na identifikaci volajícího a ztěžka si povzdechl. Pak pomalu zvedl sluchátko jako pyrotechnik odjišťující bombu a přitiskl si ho k uchu.

„Dobré ráno, Herr Klemp.“

„Skutečně je dobré, Mr. Katubi.“

„Přejete si pomoct se zavazadly?“

„Nepřeji si žádnou pomoc, Mr. Katubi. Změna plánu. Rozhodl jsem se, že svůj pobyt prodloužím. Moc se mi u vás líbí.“

„To nás velmi těší,“ odvětil Katubi ledově. „Na kolik nocí ještě požadujete svůj pokoj?“

„To ještě nevím, Katubi. Počkejte na další upřesnění.“

„Budu čekat, Herr Klemp.“

14

KÁHIRA

„Účast na takové akci jsem nikdy nikomu neslíbil,“ reptal Quinnell sklesle. Bylo po půlnoci a ujížděli v reportérově dýchavičném malém fiatu. Na protějším břehu Nilu pulzovalo centrum Káhiry, ale v Zamaleku bylo v tuto pozdní hodinu ticho. Trvalo jim dvě hodiny, než se sem dostali. Gabriel s určitostí věděl, že je nikdo nesleduje.

„Jste si tím číslem bytu jistý?“ staral se Gabriel.

„Už jsem v něm byl,“ uklidňoval ho Quinnell. „Upozorňuju, že ne za tím účelem, za jakým bych si přál, jenom na jednom z Miminých večírků. Bydlí v bytě 6A. Její adresu tady zná každý.“

„A víte určitě, že nemá psa?“

„Jenom angorskou kočku, která má problémy s nadváhou. Věřím, že muž, který o sobě tvrdí, že je přítel pana Hellera, se dokáže s obézní kočkou vypořádat. Zato já se budu muset potýkat s dvoumetrovým núbíjským portýrem. Je na světě nějaká spravedlnost?“

Jste přece jeden z nejlepších žurnalistů na světě, Quinnelle. Jistě dokážete obelstít portýra.“

„Jsem nejlepší, ale tohle nemá s žurnalistikou nic společného.“

„Představujte si u toho, že jste pořád na střední škole a připravujete kanadský žertík, na které si v Anglii tak potrpíte. Řekněte mu, že potřebujete pomoc. Dejte mu peníze. Pět minut, ani o vteřinu déle. Je to jasné?“

Quinnell přikývl.

„A když se ukáže váš kamarád z Mukhabaratu?“ Gabriel chtěl mít jistotu. „Jaký je signál?“

„Dvakrát krátce a pak jednou dlouze zatroubím.“

Gabriel vystoupil z auta, přeběhl ulici a sestoupil po schodišti, které klesalo k přístavní hrázi na břehu Nilu. Na chvíli se zastavil a zahleděl se na graciézní obdélníkovou plachtu feluky, která pomalu klouzala proti proudu, potom se otočil a vydal se na jih. Přes rameno mu visela elegantní kožená taška Herr Klempa. Po několika krocích spatřil nad úbočím kopce horní patra Mimina bytového komplexu, starého bíle natřeného zamaleckého domu s velkou terasou s výhledem na řeku.

O sto metrů dál stoupalo další schodiště k ulici. Než k němu Gabriel zamířil, opatrně se rozhlédl na všechny strany, ale nábřeží bylo prázdné. Vyšel po schodech, přeběhl na druhou stranu vozovky a pokračoval k ústí ztemnělé uličky, která vedla podél zadních traktů bytových domů. Kdyby zde byl poprvé, hledal by cíl své cesty jen obtížně, ovšem díky tomu, že si uličku za obytným komplexem prošel za denního světla, věděl, že sto třicet kroků ho dovede ke služebnímu vchodu budovy, v níž bydlela Mimi Ferrerová.

Na promáčknutých kovových dveřích byla arabským písmem namalována slova VSTUP ZAKÁZÁN. Gabriel mrkl na hodinky. Cesta od auta mu podle předpokladu trvala čtyři a půl minuty. Vzal za kliku a zjistil, že je stejně jako odpoledne zamčeno. Z boční kapsy tašky vytáhl dva úzké kovové nástroje a sklonil se ke klíčové dírce. K překonání zámku mu stačilo patnáct vteřin.

Tiše otevřel a nahlédl dovnitř. Před ním se táhla krátká chodba s betonovou podlahou. Pootevřené dveře na jejím konci vedly do haly. Přikradl se k nim a schoval se za odchýleným křídlem. Uslyšel rozhovor. Před domem nabízel Quinnell vrátnému dvacet liber, když mu pomůže odtlačit porouchané auto z ulice. Když hlasy umlkly, nahlédl ke vchodu právě včas, aby spatřil, jak Núbijcova dlouhá róba mizí ve tmě.

Vešel do haly a zastavil se u poštovních schránek. Ta, která patřila k bytu 6A, byla označena štítkem se jménem M. Ferrerová. Zamířil ke schodišti a vystoupal do šestého patra. Vstup střežily dva květináče s palmami. Gabriel přitiskl ucho k dřevěným dveřím. Když nezaslechl zevnitř žádný zvuk, vytáhl z kapsy zařízení, které vypadalo jako elektrický holicí strojek, a přejel jím kolem dveřního rámu. Rozblikala se zelená dioda, což znamenalo, že přístroj nenašel elektronický zabezpečovací systém.

Schoval aparát do kapsy a vsunul do klíčové dírky staromódní šperhák. Právě se pustil do práce, když zezdola zaslechl přes schodiště ženské hlasy. Klidně pokračoval. Citlivé prsty zachycovaly nepatrné změny tlaku, zatímco druhá část mozku vyhodnocovala možné varianty. Dům měl celkem jedenáct podlaží, takže existovala zhruba padesátiprocentní pravděpodobnost, že ženy míří do šestého nebo vyššího patra. Měl dvě možnosti – přerušit práci a zamířit po schodech dolů do haly, nebo se skrýt nahoře. Obě měly své nevýhody. V prvním případě by se žen mohlo zmocnit podezření, kdyby potkaly v domě neznámého muže. No a jestli bydlí v nejvyšším poschodí, Gabriel by se ocitl v pasti.

Rozhodl se pokračovat. Vzpomínal na výcvik na Akademii, kdy mu za zády stál Shamron a vyzýval ho, aby pracoval, jako kdyby na výsledku závisel život nejen jeho, ale i jeho týmu. Už slyšel klapot vysokých podpatků, a když se jedna z žen hlasitě rozesmála, srdce mu v hrudí poskočilo.

Pak konečně povolilo poslední stavítko. Gabriel stiskl kliku, zatlačil – a spokojeně vydechl, když neucítil odpor. Otevřel, vklouzl do bytu a zavřel za sebou v okamžiku, kdy ženy došly na podestu. Tiskl se zády ke dveřím, ozbrojen pouze šperhákem, tajil dech a poslouchal, jak ho ženy s bujarým smíchem míjejí. Na zlomek vteřiny je za jejich veselí nenáviděl.

Zamkl, vytáhl z tašky výkonnou svítilnu velikosti cigarety a přejel paprskem světla okolí. Stál v malé vstupní hale, za níž viděl obývací pokoj. Přepychový byt. Bílé stěny, nízký pohodlný nábytek, velkým množstvím polštářků a přehozů mu vzdáleně připomínal Mimin noční klub. Pomalu vykročil, ale vzápětí se zarazil, protože úzký pruh světla dopadl na dvojici neonově žlutých očí. Mimina tlustá kočka si hověla na otomanu schoulená do klubíčka. Bez zájmu se na Gabriela podívala, pak položila bradu na tlapky a přimhouřila víčka.

Předem si vypracoval seznam cílů a seřadil je podle důležitosti. Nejvyšší prioritu přidělil telefonům. První našel na konferenčním stole v obývacím pokoji, druhý na nočním stolku v ložnicí, třetí v místnosti, kterou Mimi používala jako kancelář. Ke každému přístroji připevnil zařízení známé ve slovníku Ústavu jako sklo ~ miniaturní vysílač s mikrofonem, který zachytí nejen telefonní hovory, ale všechny zvuky v okolí. Při téměř kilometrovém dosahu bude moci Gabriel k odposlechu využít své apartmá v hotelu Intercontinental.

V kanceláři objevil i druhou položku na seznamu cílů, Mimin počítač. Posadil se, zapnul ho, připojil k němu přenosný harddisk a vložil do mechaniky disketu. Program se spustil automaticky a začal shromažďovat všechna data uložená na pevném disku počítače – obsah e-mailových schránek, textové dokumenty, fotografie, dokonce i audio a video soubory.

Zatímco se soubory ukládaly na přenosné paměťové médium, Gabriel si prohlédl psací stůl. Prolistoval hromádku pošty, pootevíral zásuvky, nahlédl do složek s papíry. Nedostatek času mu neumožňoval více než zběžnou prohlídku dokumentů a nenašel nic, co by upoutalo jeho pozornost.

Zkontroloval postup stahování dat, vstal a posvítil si baterkou na stěny. Na jedné viselo několik zarámovaných fotografií, většinou Mimi ve společnosti krásných mužů a žen. Na jedné z nich spatřil mladší vydání majitelky jazzového baru s rameny zahalenými arabským šátkem. V pozadí se tyčily pyramidy v Gize osvětlené zapadajícím sluncem. Mimi, idealistka New Age, se snaží spasit svět před zničením pomocí síly pozitivního myšlení.

Jeho pohled přitáhla další fotografie. Mimi s hlavou položenou na polštáři levandulové barvy hleděla přímo do objektivu a tiskla se tváří k obličeji muže, který předstíral spánek. Měl přes oči stažený klobouk, takže z něj byl vidět jen nos, ústa a brada, ale Gabriel věděl, že expertům na identifikaci to k určení totožnosti postačí. Z kožené kabely mnichovského bytového architekta vylovil malý digitální fotoaparát a pořídil snímek zarámované fotografie.

Vrátil se ke stolu a viděl, že všechna data už jsou stažena. Vytáhl disketu, odpojil přenosný harddisk a vypnul počítač. Pak zkontroloval čas. Od vstupu do bytu uplynulo sedm minut; zdržel se déle, než měl v plánu. Uložil věci do tašky a došel ke dveřím. Několik vteřin poslouchal, zda na podestě nikdo není, a tiše opustil byt.

Schodiště bylo prázdné, stejně jako hala – až na núbijského vrátného, který Gabrielovi popřál příjemný večer, když kolem něj s úsměvem proplul a vyšel na ulici. Quinnell, ztělesnění nerozhodnosti, seděl na kapotě auta a kouřil. Jako zkušený profesionál ani nezvedl oči, když se Gabriel objevil ve dveřích a dal se doleva k Tahrirskému mostu.

Druhý den ráno Herr Klemp onemocněl. Mr. Katubi si vyslechl nechutně přesný popis symptomů, diagnostikoval bakteriální nákazu a předpověděl, že potíže budou silné, ale potrvají jen krátce. „Káhira mě zradila,“ stěžoval si Herr Klemp. „Nechal jsem se od ní svést, a ona mí mou lásku oplatila průjmem.“

Recepční se ve své předpovědi mýlil. Bouře ve vnitřnostech německého turisty zuřila řadu dní a nocí. Vyšetřilo ho několik lékařů a předepsali mu různé léky, ale žádný nezabral. Mr. Katubi protentokrát zapomněl na hořké pocity, které k nerudnému hostu choval, a převzal osobní zodpovědnost za jeho uzdravení. Naordinoval mu staletími prověřenou kúru v podobě elixíru připraveného z osolených vařených brambor pokapaných citronem a třikrát denně Herr Klempovi tuto zázračnou směs přinášel.

Nemoc otupila hrany otřesného chování bytového architekta. S recepčním najednou mluvil přívětivým tónem, a dokonce se omlouval pokojským, které uklízely zaneřáděnou toaletu. Mr. Katubi občas našel hosta usazeného v křesle u okna, kterým melancholicky shlížel k řece, většinou však ležel zničený na posteli. Aby rozptýlil nudu nedobrovolného uvěznění, poslouchal z vlastního krátkovlnného radiopřijímače hudbu nebo německé zprávy, a svou nenadálou ohleduplnost projevil tím, že si nasazoval sluchátka, protože nechtěl rušit hosty v sousedních pokojích. Mr. Katubi najednou zjistil, že mu dřívější protivný Johannes Klemp chybí. Čas od času vyhlédl ze své kukaně v hale a zatoužil spatřit hašteřivého Němce, jak rázuje po mramorové podlaze s pleskajícími šosy a zaťatými zuby vstříc další konfrontaci.

Ráno sedmého dne poté, co Herr Klemp onemocněl, zaklepal recepční na jeho dveře a překvapil ho burácivý hlas, který mu přikázal, aby vstoupil. Vložil do zámku univerzální klíč a vešel. Herr Klemp si balil kufry.

„Bouřka skončila, Katubi.“

„Jste si tím jistý?“

„Tak jistý, jak může člověk v podobné situaci být.“

„Je mi líto, že se k vám Káhira zachovala tak nepěkně, Herr Klemp. Jistě teď svého rozhodnutí zdržet se u nás déle litujete. Byla to chyba.“

„Možná, Katubi, ale já nepatřím k lidem, kteří rozebírají minulost, a vy byste taky neměl.“

„Je to arabská nemoc, Herr Klemp.“

„Neutrpěl jsem žádnou škodu, Katubi.“ Německý host schoval tranzistorové rádio do tašky a zatáhl zip. „A zítra je taky den.“

Ten večer ve Frankfurtu pršelo, jak jim pilot Lufthansy několikrát zbytečně připomenul. O dešti mluvil už na zemi v Káhiře a během letu dvakrát doplnil nezajímavé podrobnosti. Gabriel však pilotův monotónní hlas pozorně poslouchal, protože mohl alespoň na chvíli dělat něco jiného než soustavně hledět na hodinky a počítat minuty, které ho dělí od okamžiku, kdy Chálid zmasakruje další nevinné. Jak se blížili k Frankfurtu, přitiskl nos k okénku v naději, že dole zahlédne světla měst a vesnic, jimiž jsou posety roviny jižního Německa, ale viděl jen neproniknutelnou tmu. Tryskový letoun klesl do mraků a na skle se objevily první vodorovné stopy dešťových kapek – a Gabriel v pelášících kapičkách spatřoval skupinky Chálidových teroristů, jak zaujímají pozice před dalším úderem. Pak se náhle objevila ranvej, plát leštěného černého mramoru, který se jim zvedal vstříc, a vzápětí dosedli na pevnou zem.

V terminálu zamířil k telefonnímu automatu a vytočil číslo kanceláře jisté přepravní společnosti v Bruselu. Představil se jako Stevens, což bylo jedno z mnoha příjmení, která při telefonátech používal, a zeptal se, jestli by mohl mluvit s panem Parsonsem. Ozvala se série cvaknutí a bzučení a pak mladistvý ženský hlas podbarvený vzdálenou ozvěnou. Gabriel věděl, že dívka v té chvíli sedí u kontrolního komunikačního panelu v operačním oddělení na bulváru Krále Saula.

„Co potřebujete?“

„Hlasovou identifikaci.“

„Máte záznam?“

„Ano.“

„Kvalita?“

Hebrejskými termíny, kterým žádný náhodný posluchač nemohl rozumět, Gabriel dívce stručně vysvětlil, jakými technickými prostředky zachytil a zaznamenal hlas subjektu, jehož totožnost chce zjistit.

„Přehrajte mi záznam prosím.“

Gabriel stiskl tlačítko PLAY a přiložil magnetofon k mikrofonu telefonního sluchátka. Mužský hlas promluvil dokonalou francouzštinou.

„To jsem já. Zavolej mi, až budeš mít čas. Nic urgentního. Ciao.“

Gabriel odložil magnetofon a vrátil sluchátko k uchu.

„Žádná shoda s databází,“ oznámila dívka.

„Porovnejte s neidentifikovaným hlasovým otiskem 598/D.“

„Čekejte.“ O několik vteřin později: „Shoduje se.“

„Potřebuju určit telefonní číslo.“

Gabriel přetočil kazetu k druhé nahrávce z odposlechu, znovu přiložil magnetofon ke sluchátku a stiskl přehrávání. Z pásku zazněly zvuky vyťukávání čísla na telefonu –Mimi Ferrerová volala ze své kanceláře do zahraničí. Jakmile dozněl poslední tón, Gabriel kazetu zastavil.

Dívka na druhém konci linky mu odrecitovala volané číslo: 00 33 91 54 67 98. Gabriel věděl, že 33 je mezinárodní předčíslí Francie a dvojčíslí 91 směruje hovor do Marseille.

„Prověřte to.“

„Čekejte.“

O dvě minuty později dívka hlásila: „Telefon je registrován na jméno Paul Véran, adresa bulvár Saint-Rémy 56, Marseille.“

„Potřebuju ještě jednu hlasovou identifikací.“

„Kvalita?“

„Stejná jako předtím.“

„Přehrajte záznam.“

Gabriel stiskl PLAY, ale hlas z magnetofonu byl vzápětí přehlušen bezpečnostním hlášením letištního rozhlasu. Achtung! Achtung! burácelo z reproduktorů německy. Počkal, až dozní poslední slova, a pustil záznam od začátku. Tentokrát byl ženský hlas z kazety zřetelně slyšitelný.

„To jsem já. Kde jsi? Zavolej mi, až se vrátíš. Miluju tě. Moc.“

STOP.

„Žádná shoda s databází.“

„Porovnejte s neidentifikovaným hlasovým otiskem 572/B.“

„Čekejte.“ Pak: „Shoduje se.“

„Prosím zaznamenejte. Subjekt se jmenuje Mimi Ferrerová. Adresa Brazilská ulice 24, byt 6A, Káhira.“

„Doplněno v záznamu. Doba trvání tohoto hovoru čtyři minuty třicet dvě vteřiny. Ještě něco?“

„Potřebuju předat zprávu Ezechielovi.“

Kódové označení Ezechiel používá vedení operační správy Mossadu.

„Znění zprávy?“

„Náš přítel tráví čas v Marseille na adrese, kterou jste mi dala.“

„Bulvár Saint-Rémy číslo 56?“

„Správně,“ potvrdil Gabriel. „Potřebuju od Ezechiela instrukce, jak mám pokračovat.“

„Voláte z frankfurtského letiště?“

„Ano.“

„Přerušuju tento hovor. Přesuňte se na jinou lokalitu a zavolejte za pět minut. Budu pro vás mít ty instrukce.“

Gabriel zavěsil. Odešel ke stánku, koupil si noviny a zamířil přes terminál k další řadě telefonních automatů. Totéž číslo, tatáž výměna hesel, stejná dívka v Tel Avivu.

„Ezechiel chce, abyste se přesunul do Říma.“

„Do Říma? Proč do Říma?“

„Víte, že na to vám nemůžu odpovědět.“

Gabriel ovšem odpověď znal.

„Kam přesně se mám přesunout?“

„Do bytu nedaleko Piazza di Spagna. Víte, kde to je?“

Gabriel věděl. Příjemný konspirační byteček nad španělskými schody nedaleko kostela Trinita dei Monti.

„Spoj do Říma odlétá z Frankfurtu za dvě hodiny. Právě vám rezervujeme letenku.“

„Chcete mé zákaznické číslo programu Frequent Flyer?“

„Cože?“

„To nic.“

„Bezpečný let,“ rozloučila se dívka a linka oněměla.

Část třetí

LYONSKÉ NÁDRAŽÍ

15

MARSEILLE

Podruhé během deseti dní absolvoval Paul Martineau jízdu z Aix-en-Provence do Marseille. Znovu vešel do kavárny v postranní uličce u rue des Convaiescents a vystoupil po úzkém schodišti k bytu v prvním patře, kde ho na podestě opět arabsky uvítal muž ve splývavém rouchu. Posadili se na hedvábné polštáře, rozložené na podlaze malého pokoje. Hostitel pomalu nacpal vodní dýmku hašišem a pak přiložil k hlavičce zápalku. V Marseille byl znám jako Hakim el-Bakrí, Alžířan, který nedávno emigroval ze své vlasti do Francie. Martineau ho znal pod jménem Abú Sádik, ale neříkal mu tak, stejně jako Arab neoslovoval archeologa jménem, které mu dal jeho skutečný otec.

Abú Sádik chvíli mocně bafal z vodní dýmky a pak podal náustek Martineauovi. Archeolog si dlouze potáhl hašiše, vypustil kouř nosem a dopil zbytek kávy. Žena v závoji odnesla prázdný šálek a nabídla mu nový. Když Martineau zavrtěl hlavou, tiše vyklouzla z místnosti.

Zavřel oči a jeho tělo zaplavila vlna slasti. Arabský způsob, pomyslel si – zakouřit si, vypít šálek kávy, nechat se obsluhovat ženou, která ví, kde je její místo v životě. Přestože byl vychován jako Francouz, v jeho žilách kolovala arabská krev a ze rtů mu nejpohodlněji splývala arabština. Jazyk básníků, řeč vítězství a utrpení. Smutek nad odtržením od vlastního lidu mu působil téměř nesnesitelnou bolest. V Provenci byl obklopen lidmi jako on, a přesto se k nim nemohl přiblížit. Jako by byl odsouzen bloudit mezi nimi, stejně jako prokletý duch bloudí mezi živými. Pouze tady, v malém bytě Abú Sádika, se mohl chovat jako člověk, jímž ve skutečnosti byl. Abú Sádik to chápal, a snad proto tak spěchal, aby co nejrychleji přešel k věci. Nacpal do dýmky další porci hašiše a škrtl druhou zápalkou.

Paul Martineau znovu zatáhl z dýmky, tentokrát hodně zhluboka, a podržel kouř v plicích tak dlouho, až hrozily prasknutím. Pak odložil hadičku s náustkem a oddal se blaženému pocitu. Jeho mysl jako by se vznášela. Viděl Palestinu – ne vlastníma očima, ale tak, jak mu ji popisovali lidé, kteří ji skutečně spatřili. Paul Martineau stejně jako jeho otec na její půdu nikdy nevkročil. Představoval si citronovníky a olivové hájky. Potůčky se sladkou vodou a kozy pasoucí se na zahnědlých kopcích Galileje. Trochu jako Provence, pomyslel si, před příchodem Řeků.

Obraz se rozplynul a najednou procházel krajinou posetou keltskými a římskými ruinami. Došel do vesnice na Přímořské planině v Palestině. Jmenovala se Bejt Sajíd. Nezbylo po ní nic než pár stop v prachu. Martineau ve své halucinaci klesl na kolena a zaryl archeologickou lopatku do země. Hrabal a hrabal, ale na nic nenarazil. Nevykopal žádné nástroje, žádnou keramiku, žádné mince ani kosterní pozůstatky. Jako kdyby se zdejší lidé prostě vypařili.

Přinutil se otevřít oči. Vidění zmizelo. Jeho mise brzy skončí. Vraždy jeho otce a dědečka budou pomstěny, jeho povinnost k rodné krvi splněna, právo prvorozeného naplněno. Martineau věřil, že dožije své dny jako Arab v Palestině, ne jako Francouz v Provenci. Jeho lid, ztracený a rozptýlený, se vrátí do své země a Bejt Sajíd vstane z hrobu. Dny Židů jsou sečteny. Odejdou jako všichni, kdo přišli do Palestiny před nimi – Řekové a Římané, Peršané a Asyřané, Turci a Britové. Byl přesvědčen, že již brzy bude pátrat po artefaktech mezi ruinami židovské osady.

Abú Sádik ho tahal za rukáv košile a volal na něj jeho pravým jménem. Martineau pomalu otočil hlavu a zpod těžkých víček na něj zaostřil pohled. „Říkej mi Martineau,“ řekl francouzsky. „Jsem Paul Martineau. Doktor Paul Martineau.“

„Na chvíli ses vzdálil.“

„Byl jsem v Palestině,“ zamumlal archeolog, jazyk zmrtvělý účinkem drogy. „V Bejt Sajídu.“

„Nepotrvá dlouho a budeme tam všichni,“ řekl Abú Sádik rozhodným tónem.

Martineau zvlnil rty do úsměvu, z něhož nevyzařovala arogance, ale tichá sebedůvěra. Buenos Aires, Istanbul, Řím – tři údery, bezchybně připravené a provedené. Jeho týmy dopravily výbušniny na místo a beze stopy zmizely. Při každé akci využíval krytí archeologa pracujícího v terénu a působil jako koordinátor. O pařížskou akci se teď staral Abú Sádik. Martineau ji vymyslel a naplánoval a Arab podle jeho příkazů ze svého bytu ve čtvrti Belsunce pohyboval šachovými figurkami. Až bude po všem, Abú Sádika postihne stejný osud jako všechny, které kdy Martineau použil. Nemohl si dovolit nechat své dílo zničit arabským zrádcem.

Abú Sádik mu nabídl dýmku. Martineau zvednutou rukou odmítl, pokývl hlavou a pak vyzval Araba, aby ho seznámil s nejnovějším vývojem situace. Příštích třicet minut beze slova poslouchal, jak mu Abú Sádik vysvětlil rozmístění jednotlivých týmů, udal pařížské adresy, kde byly sestavovány kufříkové bomby, a popsal psychický stav tří šahídú. Ve chvíli, kdy jim žena v závoji dolévala kávu, se Arab odmlčel a potom dodal, že poslední člen skupiny – žena – dorazí do Marseille během dvou dnů.

„Chce se s tebou setkat v soukromí,“ řekl Abú Sádik. „Ještě před operací.“

Martineau zavrtěl hlavou. Tu dívku znal – kdysi byli milenci –a věděl, proč s ním chce mluvit. Bude lepší, když se neuvidí mezi čtyřma očima, protože jinak by si mohl na poslední chvíli rozmyslet, zda ji nemá ušetřit osudu, který jí přichystal.

„Přidržíme se původního plánu,“ prohlásil. „Kde se s ní sejdu?“

„V internetové kavárně u přístavu. Víš, kde to je?“

Martineau přikývl.

„Bude tam ve dvanáct třicet.“

V té chvíli začal muezzin z minaretu mešity ve vedlejší ulici svolávat pravověrné k modlitbě. Paul Martineau zavřel oči a zaposlouchal se do důvěrně známých slov.

Alláh je veliký. Vyznávám, že není boha kromě Alláha. Vyznávám, že Mohamed je jeho prorok. Pojďte k modlitbě. Pojďte k úspěchu. Alláh je největší. Není boha kromě Alláha.

Když volání skončilo, Martineau vstal, připraven k odchodu.

„Kde je Hadáví?“ zeptal se.

„V Curychu.“

„Představuje jistou přítěž, nemyslíš?“ Abú Sádik přikývl. „Mám ho přemístit?“

„Ne,“ odpověděl Martineau. „Zabij ho.“

Než Martineau došel na Place de la Préfecture, hlava se mu vyčistila. Jak rozdílně na této straně Marseille všechno vypadá, pomyslel si. Ulice jsou zde čistší, obchody mnohem lépe zásobeny. Jako archeolog se nemohl nezamýšlet nad podstatou obou světů, které v tomto starobylém městě existovaly bok po boku. Jeden se soustředil na oddanost bohu, druhý na spotřebu. Jeden měl mnoho dětí, druhý považoval děti za finanční přítěž. Martineau věděl, že Francouzi se brzy stanou ve své vlasti menšinou, colons (Osadníci, kolonisté.) ve vlastní zemi. V historicky krátké době, snad již během jednoho století, bude Francie muslimskou zemí.

Zabočil na bulvár Saint-Rémy. Šestiproudová třída rozdělená uprostřed placeným parkovacím pruhem mírně stoupala k nevelkému zelenému parku s výhledem na starý přístav. Lemovaly ji stejně vysoké majestátní budovy s fasádami obloženými andezitem. Okna v přízemí kryly ocelové mříže. V mnoha budovách sídlily advokátní a realitní kanceláře nebo ordinace soukromých lékařů, dále v ulici pak několik velkých bank a architektonických ateliérů. Na úpatí ulice v místě, kde ústila na náměstí Prefektury, se naproti sobě nacházely dva kiosky. V jednom se prodávaly noviny, v druhém sendviče. V denních hodinách sloužila dolní část bulváru jako tržnice, ale před soumrakem prodavači své stánky sbalili a odnesli si čerstvou zeleninu a sýry, které nabízeli, domů.

Dům číslo 56 byl ryze obytný. Čistá hala, široké schodiště s dřevěným zábradlím a novým běhounem. Byt byl až na osamělou bíle čalouněnou pohovku a telefon na podlaze úplně prázdný. Paul Martineau se sklonil, zvedl sluchátko a vyťukal číslo. Podle očekávání se na druhém konci linky ozval záznamník.

„Jsem v Marseille. Zavolej, až ti to vyjde.“

Zavěsil a posadil se na pohovku. Nad bedry cítil tlak pistole zastrčené za opaskem džínsů. Předklonil se a vytáhl ji. Devítimilimetrový makarov kdysi patřil jeho otci. Dlouhá léta po otcově smrti v Paříži na zbraň sedal prach v polici na policejním ředitelství, kde čekala jako důkaz na soudní proces, který se neměl nikdy konat. V roce 1985 propašoval jistý agent francouzské zpravodajské služby pistoli do Tunisu a dal ji jako dárek Arafatovi. A Jásir Arafat ji předal Paulu Martineauovi.

Zazvonil telefon a archeolog zvedl sluchátko.

„Monsieur Véran?“

„Mimi, lásko moje,“ usmál se Martineau. „Jsem moc rád, že tě zase slyším.“

16

ŘÍM

Probudil ho telefon. Jako všechny přístroje ve všech konspiračních bytech neměl zvonek, jen blikající žárovku o svítivosti navigační bóje, při níž za zavřenými víčky viděl červeně. Natáhl ruku a přiložil sluchátko k uchu.

„Probuď se,“ zahlaholil Šimon Pazner.

„Kolik je hodin?“

„Půl deváté.“

Gabriel prospal dvanáct hodin.

„Obleč se. Když už jsi ve městě, měl by ses na něco podívat.“

„Analyzoval jsem fotografie. Četl jsem všechna hlášení. Nepotřebuju nic vidět.“

„Ale potřebuješ.“

„Proč?“

„Aby ses naštval.“

„K čemu to bude dobré?“

„Někdy bychom se měli naštvat všichni,“ opáčil Pazner. „Sejdeme se za hodinu na schodech u Galleria Borghese. Ne abys mě tam nechal stát jako idiota.“

Pazner zavěsil. Gabriel s povzdechem vstal z postele. Dlouho stál pod sprchou a přemýšlel, jestli si má oholit plnovous. Nakonec se rozhodl, že ho jenom zastřihne. Oblékl si jeden z tmavých obleků Herr Klempa a zašel si na Via Veneto na kávu. Šedesát minut poté, co domluvil s Paznerem, kráčel po zastíněném chodníčku vysypaném pískem ke schodišti. Římský kaca seděl na mramorové lavičce na nádvoří galerie a kouřil cigaretu.

„Hezký bíbr,“ ocenil Pazner. „Panebože, vypadáš přímo otřesně.“

„Potřeboval jsem v Káhiře výmluvu, abych mohl zůstat v hotelovém pokoji.“

„Jaks to udělal?“

Gabriel mu vysvětlil, že když se běžně dostupný farmaceutický přípravek místo zevního použití polkne, má katastrofální, ale naštěstí jen krátkodobý účinek na zažívací trakt.

„Kolík dávek sis vzal?“

„Tři.“

„Chudáku.“

Zamířili mezi stromy – Pazner jako muž pochodující za zvuku bubnů, které slyší jen on sám, Gabriel po jeho boku jako znaveny soumar po dlouhém cestování a mnoha starostech. Na okraji parku nedaleko botanické zahrady se nachází ústí do slepé ulice. Mnoho dní po bombovém atentátu u křižovatky tábořily štáby světových médií a na zemi se stále ještě povalovaly cigaretové nedopalky a zmačkané polystyrenové kelímky od kávy. Gabriel si připadal jako na poli po dožínkových oslavách.

Sešli ulicí k dočasné ocelové bariéře uprostřed svahu. Hlídali ji karabiniéři a agenti izraelské bezpečnosti, kteří Paznera i jeho vousatého německého společníka bez průtahů pustili dál.

2a barikádou uviděli první známky poškození – ohořelou borovici bez jehličí, vyražená okna sousedních domů, pokroucené trosky rozeseté po vozovce. Po několika krocích spatřili kráter po bombě, nejméně tři metry hluboký a lemovaný pruhem zuhelnatělého asfaltu. Z budov v blízkosti epicentra exploze toho moc nezbylo. Nosné konstrukce vzdálenějších staveb přežily, ale stěny otočené k ulici utrpěly značné škody a vypadaly jako rozbité domečky pro panenky. Gabriel zaznamenal relativně nedotčenou kancelář, kde na psacím stole dosud stály zarámované fotografie, a toaletu s ručníkem visícím na háčku. Ve vzduchu se vznášel pach popela a – ke Gabrielově hrůze – spáleného lidského masa. Z hloubi areálu velvyslanectví zněl rachot buldozerů a bagrů. Místo činu, jako mrtvé tělo oběti, již vydalo všechny důkazy. Teď se mohlo pohřbít.

Gabriel se zdržel déle, než zamýšlel. Žádná minulá křivda, skutečně utrpěná nebo domnělá, žádná politická neshoda nemohla ospravedlnit masovou vraždu takového rozsahu. Pazner měl pravdu, pouhý pohled v něm vyvolal intenzivní zlobu. Přinutil ho nenávidět. Otočil se na patě a vracel se vzhůru svahem k parku. Pazner ho mlčky následoval.

„Kdo ti řekl, abys mě sem zavedl?“

„Byl to můj nápad.“

„Kdo?“

„Starý pán,“ přiznal Pazner tiše.

„Proč?“

„To nevím.“

Gabriel se zastavil. „Proč, Šimone?“

„Včera v noci, krátce poté, co ses ohlásil z Frankfurtu, se sešel Varaš. Vrať se do konspiračního bytu a počkej tam na další instrukce. Někdo se s tebou brzy spojí.“

S těmito slovy Pazner přešel ulici a zmizel ve Villa Borghese.

Gabriel se ovšem do konspiračního bytu nevrátil. Místo toho se pustil opačným směrem do obytné části na severním okraji Říma. Našel Via Trieste a pokračoval po ní na západ, až o deset minut později dorazil na neupravené náměstíčko Piazza Annabaliáno.

Za těch třicet let, která uplynula od jeho první návštěvy, se náměstí prakticky nezměnilo. Tentýž shluk zasmušilých stromů uprostřed, stejně bezútěšné obchody, jejichž zákazníky byli výhradně příslušníci dělnické třídy. A na severním okraji, vklíněn mezi ústími dvou ulic, pořád stál činžák s půdorysem ve tvaru dílku koláče se špičkou mířící do náměstí a s barem Trieste v přízemí. Zwaiter míval ve zvyku zastavit se v baru a zatelefonovat si, než vyšel po schodech ke svému bytu.

Gabriel přešel náměstí, protáhl se mezi halabala zaparkovanými automobily a motocykly a dveřmi označenými VCHOD C vstoupil do domu. Studená chodba tonula v temnotě. Gabriel si pamatoval, že osvětlení ovládá z důvodu úspory elektrické energie intervalový časový spínač. Sledovací zaznamenali, že nájemníci, včetně Zwaitera, se jen zřídka namáhají s rozsvěcováním, a tato skutečnost Gabrielovi při operaci velmi pomohla, protože mu umožnila pracovat ve tmě.

Zastavil se před dveřmi výtahu. Vedle šachty viselo velké zrcadlo. Sledovací se o něm opomněli zmínit, a když Gabriel oné noci spatřil svůj vlastní odraz, málem vytasil berettu a vystřelil. Rychle se uklidnil, vytáhl z kapsy minci a držel ji u štěrbiny v rámu výtahových dveří. Za okamžik vchodem C vstoupil – naposled v životě – Abdel Zwaiter. Měl na sobě kostkované sako a v ruce držel papírový sáček, v němž si nesl láhev fíkového vína.

„Promiňte, nejste náhodou Wadal Zwaiter?“

„Ne! Prosím vás, ne!“

Gabriel nechal minci propadnout mezi prsty. Než cinkla o podlahu, stihl vytasit berettu a vypálit první dvě rány. Jedna z kulek, které zasáhly Zwaitera do prsou, prošla papírovým sáčkem, a tak zatímco Gabriel sázel do padajícího těla jednu střelu za druhou, u nohou se mu mísila krev s vínem.

Teď se podíval do zrcadla a viděl se takového, jaký byl tehdy – chlapec s andělskou tváří v kožené bundě, umělec, který netušil, jak čin, k němuž se chystal, navždy změní běh jeho života. Stal se někým jiným. Shamron mu zapomněl říct, co se stane. Naučil ho, jak během vteřiny vytasit pistoli a vystřelit, ale neudělal nic, aby ho připravil na to, co bude následovat. Za to, že se člověk postaví teroristům na jejich vlastní půdě jejich vlastními zbraněmi, musí zaplatit strašlivou cenu. Lidé, kteří to udělají, se jednou provždy změní, stejně jako společnost, která je do boje vyslala. A právě to je nejúčinnější zbraň teroristů. U Gabriela ta změna proběhla i viditelně. Než se dotrmácel do Paříže ke splnění dalšího úkolu, zbělely mu vlasy na spáncích.

Znovu se podíval do zrcadla a spatřil, jak na něj hledí vousatý obličej Herr Klempa. Mozkem mu v rychlém sledu proběhly obrázky případu – velvyslanectví srovnané se zemí, složka s jeho osobními údaji, Chálid… Nemýlil se Shamron? Opravdu mu Chálid poslal sdělení? Vybral si Řím kvůli tomu, co zde, přesně na tomto místě, Gabriel před třiceti lety udělal?

Za sebou uslyšel šoupavé kroky. Stařena v černých vdovských šatech tiskla k hrudi igelitovou nákupní tašku a zírala přímo na něj. Gabrielem projel záchvěv obav, jestli si na něho nějakým zázrakem nepamatuje. S úsměvem jí popřál hezký den a vrátil se na sluncem zalité náměstí.

Cítil se, jako by jej náhle zachvátila horečka. Ušel několik bloků po Via Trieste, pak si zastavil taxi a požádal řidiče, aby ho zavezl na Piazza di Spagna. Po příchodu do konspiračního bytu našel na podlaze v předsíni ranní vydání deníku La Repubblica. Na straně šest nalistoval velký inzerát na italský sportovní vůz. Pozorně si jej prohlédl a zjistil, že byl vystřižen z jiného výtisku týchž novin a pečlivě přelepen přes identické místo na odpovídající stránce. Odstřihl okraje a mezi dvěma listy našel papírek s kódovanou zprávou. Přečetl si vzkaz a spálil ho, pak vyšel z domu na ulici.

Na Via Condotti si koupil nový kufr a další hodinu věnoval nákupu šatstva vhodného pro příští destinaci, kam byl vyslán. Vrátil se do konspiračního bytu s dostatečným časovým předstihem, sbalil si nové zavazadlo a pak si zaskočil na oběd k Ninovi na Via Borgognona. Ve dvě hodiny odjel taxíkem na letiště Fiumicino a o půl šesté nastoupil do letadla směr Sardinie.

V době, kdy letoun s Gabrielem na palubě roloval na startovací dráhu, zabrzdila Amira Assafová u brány střežící vstup do areálu Stratfordovy kliniky motocykl a ukázala služební průkaz strážnému, který si doklad pozorně prohlédl a pak ji pustil dál. Otočila rukojetí plynu a vyrazila na půlkilometrovou nezpevněnou příjezdovou cestu k hlavní budově psychiatrického sanatoria. Cestou míjela stříbrný jaguár doktora Averyho, který odjížděl po práci domů. Stiskla klakson a zamávala mu, ale lékař ji ignoroval a projel kolem ní v oblacích prachu a zvířeného štěrku.

Parkoviště pro zaměstnance se nacházelo na zadním nádvoří. Postavila motocykl na stojan, pak vytáhla ze schránky za zadním sedadlem batůžek a na jeho místo uložila přilbu. Dvě dívky právě odcházely ze služby. Amira jim popřála dobrou noc a magnetickou kartou si otevřela bezpečnostní zámek služebního vchodu. Hned za dveřmi visely na stěně moderní elektronické píchačky. Amira vsunula kartu do zdířky a přístroj zaznamenal její příchod – čtyři minuty před šestou večer.

Po několika krocích chodbou došla k šatně. Vstoupila a převlékla se do ošetřovatelské uniformy, kterou tvořily bílé kalhoty, bílé boty a blůza broskvové barvy, jež podle přesvědčení doktora Averyho působila na pacienty uklidňujícím dojmem. O pět minut později se u okénka kanceláře staniční sestry přihlásila do služby.

Ginger Hallová, peroxidová blondýna s ostře karmínovými rty, k ní vzhlédla a usmála se.

„Nový účes, Amiro? Okouzlující. Bože, co bych já dala za tu tvoji hustou havraní hřívu!“

„Ráda vám ji přenechám, ale i s tou hnědou kůží, černýma očima a dalšíma sračkama, co k ní patří.“

„Ale to jsou jenom hloupé řeči, zlato. Tady jsme všechny sestry. Děláme svou práci a snažíme se vydělat si na slušné živobytí.“

„Možná, ale venku je to jiné. Co pro mě máte?“

„Leu Martinsonovou. Je v soláriu. Odveď ji nahoru do pokoje a připrav na noc.“

„Pořád se kolem ní ometá ten velkej chlap?“

„Myslíš toho hlídače? Ano, pořád. Doktor Avery se domnívá, že hned tak neodejde.“

„K čemu potřebuje žena jako slečna Martinsonová tělesného strážce?“

„To je tajné, děvče moje. Přísně tajné.“

Amira zamířila do chodby a za chvíli už vcházela do solária. Dusná vlhkost na ni dolehla jako mokré prostěradlo. Slečna Martinsonová seděla ve své kolečkové židli a zírala do zatemněného okna. Strážný slyšel ošetřovatelku přicházet a vstal z lavičky. Byl to mohutný, svalnatý, asi pětadvacetiletý muž s krátkými vlasy a modrýma očima. Mluvil s britským akcentem, ale Amira pochybovala, že je Angličan. Přistoupila k pacientce.

„Připozdívá se, moje milá. Nejvyšší čas vrátit se nahoru a uložit se do postele.“

Vytlačila pojízdnou židli ze solária a dostrkala ji k výtahům. Bodyguard stiskl přivolávači tlačítko. Za okamžik nastoupili do kabiny a mlčky vyjeli do čtvrtého patra. Než zamířila k pokoji své pacientky, Amira se zastavila a podívala se na strážného.

„Musím ji vykoupat. Počkal byste laskavě venku, dokud neskončím?“

„Nehnu se od ní, ať jde kamkoliv.“

„Panebože, každý večer se takhle trapně dohadovat! Copak si ta chudinka nezaslouží aspoň trochu soukromí?“

„Nehnu se od ní, ať jde kamkoliv,“ zopakoval tělesný strážce. Amira potřásla hlavou a odtlačila slečnu Martinsonovou do pokoje. Strážný ji beze slova následoval.

17

BOSA, SARDINIE

Gabriel musel čekat dva dny, než s ním navázali kontakt. Hotýlek s okrově žlutou fasádou stál ve starém přístavu nedaleko ústí řeky Terno do moře. Ubytoval se v pokoji v nejvyšším patře, jehož vymožeností byl malý balkon s železným zábradlím. Spal dlouho, v jídelně se nasnídal a dopoledne strávil četbou. Poobědval těstoviny a rybu v jedné z přístavních restaurací, pěšky došel po silnici k pláži severně od města, rozložil si do písku ručník a ještě se trochu prospal. Po dvou dnech se jeho vzhled dramaticky zlepšil. Přibral, zesílil a kůže pod očima ztratila žlutohnědý nádech pacienta trpícího hepatitidou. Dokonce se mu začínalo líbit, jak s plnovousem vypadá.

Třetího dne ráno zazvonil telefon. Mlčky vyslechl instrukce a zavěsil. Osprchoval se, oblékl, sbalil kufr a sešel dolů na snídani. Nasycený zaplatil hotelový účet, uložil zavazadlo do kufru auta, které si pronajal v Cagliari, a vyrazil na sever na padesát kilometrů dlouhou cestu do přístavního města Aghero. Auto nechal na ulici na předem určeném místě a stinnou uličkou došel k přístavu.

Dina seděla v kavárně na nábřeží a pila kávu. Na sobě měla šaty bez rukávů, na nohou sandály a na očích sluneční brýle, její tmavé vlasy po ramena zářily v mihotavém světle, které se odráželo od mořské hladiny. Gabriel seběhl po několika kamenných schodech k molu a nastoupil do pět metrů dlouhého člunu s nápisem Fidelity na trupu. Nastartoval přívěsný motor – Yamaha s výkonem devadesát koňských sil – a odvázal poutači lana. Za okamžik k němu přistoupila Dina a slušnou francouzštinou ho požádala, aby zajel k velké bíle natřené motorové jachtě, která kotví asi kilometr od pobřeží na tyrkysově modré hladině.

Gabriel pomalu vyvedl člun z přístavu, na otevřeném moři zrychlil a s pleskavým poskakováním na mírných vlnách ujížděl k jachtě. Když se přiblížil, na zadní palubě se objevil Rami v khaki šortkách a bílé košili. Sestoupil k plavecké plošině a s nataženou rukou čekal na Gabrielův příjezd.

Lodní salon připomínal pobočku suterénního hlavního stanu Gabrielova týmu na bulváru Krále Saula. Stěny ověšené mapami velkého měřítka a leteckými snímky, palubní elektronika doznala značného vylepšení v podobě různorodého a technicky složitého komunikačního zařízení, jaké Gabriel neviděl od akce proti Abú Džihádovi. Od počítačového terminálu vzhlédl Jakov a podal mu ruku. Shamron oblečený v khaki kalhotách a bílé košili s krátkými rukávy seděl u stolu v kuchyňce. Brýle na čtení si posunul na čelo a prohlížel si Gabriela jako nějaký dokument nebo mapu. „Vítej na Fidelity, kombinaci velitelského stanoviště a konspiračního bytu.“

„Kde jste ji vzali?“

„Od přítele Ústavu. Náhodou kotvila v Cannes. Vyvezli jsme ji na moře a nainstalovali na ni přídavné zařízení, které budeme pro naši cestu potřebovat. Kromě toho jsme jí změnili jméno.“

„Kdo ho vybral?“

„Já,“ odpověděl Shamron. „To jméno vyjadřuje loajalitu a věrnost…“

„…a oddanost povinnosti nebo závazkům nebo slibům,“ dopověděl Gabriel. „Vím, co to slovo znamená. Vím také, proč jsi ho zvolil – ze stejného důvodu, z jakého jsi řekl Šimonu Paznerovi, aby mě zavedl k troskám ambasády.“

„Domníval jsem se, že je důležité, abys tu zkázu viděl. Někdy se v průběhu dlouhé a náročné operace, jako je tato, může přihodit, že se nepřítel stane abstrakcí. Pak se snadno zapomene na jeho pravou tvář. Myslel jsem, že by ti neškodilo malé připomenutí.“

„Dělám to už dlouho, Ari. Znám tvář nepřítele a vím, co znamená být loajální.“ Gabriel se posadil ke stolku naproti Shamronovi. „Slyšel jsem, že se po mém odjezdu z Káhiry sešel Varaš. Myslím, že jeho rozhodnutí je zřejmé.“

„Chálidovi se dostalo soudu,“ řekl Shamron, „a Varaš vynesl ortel.“

Gabriel vykonával rozsudky vynesené na takových zasedáních, ale nikdy se žádného nezúčastnil. Opravdu to byly svým způsobem soudní procesy, ale soudcové nepokrytě stranili obžalobě a jednali v takovém utajení, že obvinění ani nevěděli, že se přelíčení koná. V soudní síni nevystupovali obhájci obžalovaných a o jejich osudech nerozhodovala porota složená z počestných spoluobčanů, ale zapřísáhlých nepřátel. Důkazy o vině nikdo nezpochybňoval, indicie hovořící ve prospěch obžalovaných nebyly připuštěny. Možný byl pouze jediný rozsudek a nebylo proti němu odvolání.

„Když už jsem byl pověřen vyšetřováním, vadilo by ti, kdybych přednesl svůj názor na tento případ?“

„Když to musí být.“

„Obvinění proti Chálidovi je založeno výhradně na nepřímých důkazech a stojí na velmi tenkých základech.“

„Řetězec důkazů je jasný a ukazuje jednoznačným směrem,“ ohradil se Shamron. „A je založen na informacích, která nám poskytl palestinský zdroj.“

„Právě to mě znepokojuje.“

U stolu se k nim připojil Jakov. „Mahmúd Arvis je jedním z našich nejužitečnějších a nejspolehlivějších informátorů v palestinské samosprávě a pracuje pro nás už řadu let. Všechno, co nám kdy řekl, se ukázalo jako pravdivé.“

„Ale ani Arvis si nebyl jistý, že ten muž na fotografii je Chálid. Ten případ je domeček z karet. Jestli je jediná z nich falešná, pak se celý případ zřítí – a my skončíme s mrtvolou nevinného na francouzské ulici.“

„O Chálidově zjevu kromě jiného víme, že se podle všeho nápadně podobá svému dědovi,“ prohlásil Shamron. „Já jsem zde jediný, kdo šejka viděl na vlastní oči. A viděl jsem ho za okolností, na které nelze zapomenout.“ Shamron zvedl snímek a ukázal ho ostatním. „Muž na této fotografii by mohl být dvojčetem šejka Asada.“

„Ale to pořád nedokazuje, že je to Chálid. Mluvíme tady o zabití člověka.“

Shamron strčil fotku Gabrielovi pod nos. „Připustíš, že kdyby tento muž vešel do domu číslo padesát šest na bulváru Saint –Rémy, je to s největší pravděpodobností Chálid al-Chalífa?“

„To bych připustil.“

„Takže necháme ten barák sledovat a budeme čekat. A budeme doufat, že se tam ukáže dřív, než dojde k dalšímu masakru. Jestli přijde, vyfotíme ho, jak vchází do domu. A jestli si naši experti budou zatraceně jistí, že je to jeden a tentýž člověk, zlikvidujeme ho.“ Shamron složil paže na prsou. „Samozřejmě existuje ještě jiná možnost identifikace – stejná, jakou jsme užili při operaci Boží hněv.“

Gabrielovi probleskla hlavou vzpomínka.

„Promiňte, nejste náhodou Wadal Zwaiter?“

„Ne! Prosím vás, ne!“

„Vyžaduje velkou dávku chladnokrevnosti, aby oslovený v takové situaci nezareagoval na své jméno,“ pokračoval Shamron. „A musel by se přímo nadlidsky ovládat, aby nesáhl po zbrani, když je konfrontován mužem, který se ho chystá zabít. Pokud je to opravdu Chálid, prozradí se sám, a ty budeš mít klidnou dušičku, až budeš mačkat spoušť.“

Shamron si vrátil brýle na čelo. „Do soumraku chci mít Fidelity v Marseille. Budeš na palubě?“

„Použijeme model z operace Boží hněv,“ začal Shamron. „Alef, Bet, Ajin, Kuf (Písmena hebrejské abecedy. ). Má dvě výhody. Funguje a máš ho zažitý.“

Gabriel přikývl.

„Byli jsme nuceni provést drobné změny a zkombinovat některé role, ale jakmile bude operace zahájena, připadne ti důvěrně známá. Ty jsi samozřejmě Alef, střelec. Týmy Ajin, sledovači, se již přesunují na svá místa. Jestli Chálid al-Chalífa do toho bytu přijde, dva sledovací převezmou úlohy Bet a budou krýt tvůj ústup.“

„A Jakov?“

„Zdá se, že vám dvěma to spolu docela jde. Jakov bude tvoje dvojka, zástupce velitele skupiny. A v noci, kdy udeříte – budeme-li mít to štěstí –, bude tvůj řidič.“

„A co Dina?“

„Kuf,“ řekl Shamron. „Komunikace. Bude konzultovat s bulvárem Krále Saula identifikaci cíle. Poslouží rovněž jako Jakovova bat levejha. Ty zůstaneš až do útoku v úkrytu na lodi. Až Chálida vyřídíte, opustíte město každý zvlášť různými trasami a dostanete se ze země. Ty a Jakov pojedete do Ženevy a odtamtud letadlem domů. Dina vyveze loď z přístavu. Na otevřeném moři ji převezme záchranný tým a dopluje s ní do Izraele.“

Shamron rozložil na stolku plán centrální části Marseille. „Rezervovali jsme kotviště tady,“ poklepal na mapu buřtovitým ukazovákem, „na východní straně starého přístavu u Quai de Rive –Neuve. Bulvár Saint-Rémy je zde,“ další poklepání, „šest ulic na východ. Vede od Place de la Préfecture na jih k Jardin Pierre Puget.“

Shamron položil na plán satelitní fotografii ulice.

„Pro naši operaci je to opravdu téměř perfektní lokalita. Číslo padesát šest je v těchto místech, na východní straně ulice. Do domu vede jediný vchod, takže jestli Chálid přijde, nemůžeme ho propást. Jak vidíš ze snímku, ulice je dosti rušná – hustý provoz, na chodnících spousta lidí, obchody, kanceláře. Na vchod do šestapadesátky je dobře vidět z esplanády před Justičním palácem. V parku sídlí kolonie bezdomovců. Umístili jsme mezi ně dva sledovače.“

Shamron natočil fotografii tak, aby ji zorientoval s plánem města.

„Nejlepší je ovšem ten parkovací pruh uprostřed bulváru. Tady toto místo máme už teď zabrané. Stojí na něm auto, které si pronajal jeden z našich sledovačů. Máme k dispozici dalších pět vozidel. V této chvíli do nich technici montují miniaturní kamery s vysokým rozlišením. Vysílají obraz prostřednictvím kódovaného bezdrátového signálu. Jediný dekodér máš ty.“

Shamron pokynul Jakovovi, který stiskl tlačítko a z konzoly u stěny pomalu vyjela širokoúhlá plazmová obrazovka.

„Můžeš pozorovat vchod do domu odsud z kajuty,“ řekl Shamron. „Sledovací budou auta pravidelně střídat pro případ, že by Chálid nebo někdo z jeho lidí měl parkoviště pod dohledem. Vypracovali si načasování, takže když jedno auto odjíždí, druhé může vjet na uvolněné místo.“

„Geniální,“ zašeptal Gabriel.

„Byl to vlastně Jakovův nápad. Má s podobnými věcmi zkušenosti z míst, kde je mnohem obtížnější utajit přítomnost sledovačů

167 než tady.“ Shamron si zapálil cigaretu. „Ukaž mu počítačový program.“

Jakov se posadil k otevřenému laptopu a vyťukal povel. Na obrazovce se objevila virtuální animace bulváru Saint-Rémy a okolních ulic.

„Až do chvíle, kdy zaútočíš, nesmíš opustit loď, protože znají tvou podobu. To bohužel znamená, že nebudeš mít možnost seznámit se fyzicky s prostředím. Tohle ti trochu pomůže. Technici ti vytvořili pomůcku, pomocí níž se můžeš procházet po bulváru Saint-Rémy tady v kajutě.“

„To není totéž.“

„Jistě,“ souhlasil Shamron, „ale budeš s tím muset vystačit.“ Zamyšleně se odmlčel. „Tak co se stane, až uvidíš asi pětatřicetiletého Araba vcházet do domu číslo padesát šest?“ Nechal otázku viset několik vteřin ve vzduchu a pak si sám odpověděl: „Ty a Dina ověříte, jestli by to mohl být on. Pokud k takovému závěru dospějete, pošlete zabezpečenou linkou bleskovou zprávu na bulvár Krále Saula a pak odvysíláte videozáznam. Když budeme spokojení, dáme vám zelenou. Ty spolu s Jakovem opustíš Fidelity a na náměstí Prefektury dojedete na motorce – řídit bude pochopitelně Jakov, ty si sedneš dozadu. Najdete si vhodné místo, kde počkáte. Můžete třeba zaparkovat na náměstí nebo si dát pivo někde v blízké restauraci, jestli se zdrží déle, budete se muset přesunout. Je to živá část města, spát chodí dost pozdě. Oba jste zkušení operativci. Víte, co máte dělat. Až Dina uvidí Chálida vycházet z těch dveří, dá vám vysílačkou signál. Budete-li mimo, musíte se na bulvár Saint-Rémy dostat do třiceti vteřin.“

Shamron zadusil cigaretu v popelníku.

„Je mi jedno, jestli to bude za denního světla,“ řekl klidně. „Je mi jedno, jestli s ním někdo půjde. Je mi jedno, jestli tam bude zástup svědků. Jakmile Chálid vyjde z toho domu, chci, abys ho srazil k zemi a nadobro vyřídil.“

„Úniková cesta?“

„Přes bulvár Notre-Dame a avenue du Prado. Co nejrychleji a pořád na východ. Ajin vám nechá auto na parkovišti u velodromu. Šlápněte na plyn, ať vám to do Ženevy netrvá dlouho. Zajistíme vám tam ubytování a vyzvedneme vás, až se přesvědčíme, že nehrozí žádné nebezpečí.“

„Kdy odplujeme ze Sardinie?“

„Hned teď,“ odpověděl Shamron. „Vezměte to na sever směrem ke Korsice. Na jihozápadním konci ostrova je malý přístav Propriano, odkud je pravidelné spojení trajektem do Marseille. Přilepte se na něj kvůli snadnější navigaci, převede vás přes moře. Z Propriana to do Marseille trvá asi devět hodin. Do přístavu vplujte za tmy a nezapomeňte se ohlásit u správce. Pak se zkontaktujte se sledovači a zajistěte spojení s pevnou kamerou.“

„A ty?“

„Poslední, koho v Marseille potřebujete, je stařec, který vám hledí přes rameno. Já a Rami vás teď opustíme. Zítra večer budeme v Tel Avivu.“

Gabriel zvedl ze stolu satelitní snímek bulváru Saint-Rémy a pozorně si ho prohlížel.

„Alef, Bet, Ajin, Kof,“ řekl Shamron. „Bude to jako za starých časů.“

„Ano,“ odvětil Gabriel. „Nic by se nemělo pokazit.“

Jakov a Dina čekali na jachtě, zatímco Gabriel odvezl Shamrona a Ramiho na pevninu. Rami vyskočil na břeh a podržel člun, aby Shamron mohl – s jistými obtížemi – vystoupit.

„A tím to končí,“ prohlásil Gabriel. „Naposledy. Pak bude po všem.“

„Bohužel pro nás pro oba,“ dodal Shamron. „Vrátíš se domů a společně zestárneme.“

„Už jsme staří.“

Shamron pokrčil rameny. „Ale zase ne tak moc staří, abychom nemohli vybojovat poslední bitvu.“

„Uvidíme.“

„Jestli se dostaneš k výstřelu, nezaváhej. Splň svou povinnost.“

„Ke komu?“

„Ke mně, pochopitelně.“

Gabriel otočil člun a zamířil ven z přístavu. Jedenkrát se ohlédl přes rameno a spatřil Shamrona, jak nehnutě stojí na nábřeží se zvednutou rukou v gestu na rozloučenou. Když se otočil podruhé, starý pán byl pryč. Fideíity již vyplula. Gabriel přidal plyn a rozjel se za ní.

18

MARSEILLE

Během čtyřiadvaceti hodin po přistání v Marseille začal Gabriel vchod do obytného domu číslo 26 na bulváru Saint-Rémy z duše nenávidět. Nesnesl pohled na samotné dveře. Když se zadíval na kliku nebo rám, zvedl se mu žaludek. Andezitový obklad fasády mu byl odporný, stejně jako mříže v přízemních oknech. Cítil odpor ke všem, kdo prošli kolem po chodníku, zejména k arabsky vyhlížejícím mužům mezi třicítkou a čtyřicítkou. Nejvíce mu však lezli krkem nájemníci – elegantní gentleman v blejzru od Cardina, který provozoval advokátní kancelář o kus dál v ulici, šedovlasá dáma, jejíž teriér vykonával pravidelně každé ráno na chodníku před domem velkou potřebu, a žena jménem Sofie, která se podle všeho živila nakupováním a byla více než vzdáleně podobná Lei.

U obrazovky se střídali, vždy hodina pozorování a dvě hodiny volna. Každý z nich při monitorování zaujal osobitou polohu. Jakov kouřil a mračil se na obrazovku, jako kdyby se snažil silou vůle přinutit Chálida, aby se na ní objevil. Dina meditativně seděla na pohovce se zkříženýma nohama a rukama na kolenou, až na poklepávání pravého ukazováku nehybná. A Gabriel, zvyklý stát nepřetržitě dlouhé hodiny před objektem své péče, přecházel před monitorem, pravou ruku pod bradou, levá podepírající pravý loket, hlavu skloněnou na bok. Kdyby na palubu Fideíity náhle vstoupil Francesco Tiepolo z Benátek, okamžitě by Gabrielovu pózu poznal, protože přesně takto vypadal, když zvažoval, zda je již malba hotová.

Vítané rozptýlení jim v ubíjející nudě pozorování poskytlo střídání vozidel sledovačů. Členové týmu Ajin přivedli svůj výstup k takové dokonalosti, že předváděli sekvenci jako baletní vystoupení. Nastupující auto se k parkovišti přiblížilo od jihu. Střídaný vůz vycouval a odjel a na uprázdněné místo vklouzl náhradník. Jednou oba muži obohatili představení přesvědčivou scénkou, v níž sehráli lehkou srážku a následnou prudkou hádku, to vše kvůli případným kontrasledovačům protistrany. Každou výměnu provázelo několik napjatých vteřin, kdy se stará kamera odpojila a nová naskočila. Gabriel prostřednictvím vysílačky požádal o změnu úhlu či zaostření záběru – a jednotvárná činnost pokračovala.

Gabriel museí zůstat na Fidelity jako vězeň, ale Dine a Jakovovi přikázal, aby se chovali jako normální turisté. Bral si dvojité nebo trojité směny u obrazovky, aby se mohli naobědvat v restauraci na nábřeží nebo si zajet za město na motocyklu. Jakov si dal záležet, aby projel únikovou trasu v různou denní či noční dobu a zjistil, jak se mění hustota provozu. Dina občas nakupovala v uličkách plných butiků nebo si oblékla plavky a slunila se na zadní palubě. Její tělo neslo stopy tragédie na Dizengoffově třídě, širokou zarudlou jizvu na pravé straně břicha a dlouhou rozeklanou na pravém stehně. V ulicích Marseille je měla schované pod šaty, ale na palubě Fidelity se je nesnažila před Gabrielem a Jakovem skrývat. V nočních hodinách Gabriel zavedl tříhodinové směny, aby se mohli střídavě vyspat. Brzy toho rozhodnutí litoval, protože tři hodiny před monitorem mu připadaly jako věčnost. Ulice byla tichá a opuštěná jako hrob a každá postava, která se výjimečně mihla obrazovkou, vypadala jako slibná možnost. Gabriel zabíjel nudu tak, že se krátce šeptem pozdravil se sledovači na esplanádě před Justičním palácem nebo zavolal noční službu v operačním oddělení na bulváru Krále Saula pod záminkou, že kontroluje satelitní spojení, jen aby slyšel hlas z domova.

Po něm vždy nastupovala Dina. Jakmile zaujala jogínskou pozici na pohovce, Gabriel se vrátil do své kajuty a snažil se usnout, ale v duchu pořád viděl ty proklaté dveře. Nebo taky Sabrího, jak kráčí po bulváru Saint-Germain s rukou v kapse kalhot své milenky. Nebo Araby z Bejt Sajídu prchající z vesnice do exilu. Nebo Shamrona na nábřeží na Sardinii, jak mu připomíná jeho povinnost. Občas uvažoval, jestli si ještě uchoval dostatečnou zásobu emocionálního chladu potřebného k tomu, aby na veřejné ulici přistoupil k nepříteli a napumpoval mu tělo kousky žhavého kovu. V okamžicích posedlosti vlastní psychikou si někdy přál, aby Chálid už nikdy na bulvár Saint-Rémy nevkročil. Jenže potom se před jeho duševním zrakem objevily trosky velvyslanectví v Římě a vzpomněl si na zápach spáleného masa, který visel ve vzduchu jako duše mrtvých, a hned si představil Chálidovu smrt, velkolepou a graciézní, která přijde ve vznešeném poklidu Belliniho obrazů. Zabije Chálida al-Chalífu. Nepřítel mu nedal jinou možnost a Gabriel ho za to nenáviděl.

Čtvrtou noc vůbec nespal. Ve tři čtvrtě na osm vstal z postele a připravil se na směnu, která mu začínala v osm. Pil v kuchyňce kávu a hleděl na kalendář pověšený na dveřích ledničky. Na příští den připadalo výroční vyhnání obyvatel z Bejt Sajídu. Zbýval pouze dnešek. Odešel do salonu. Jakov zahalený cigaretovým kouřem zíral na obrazovku. Gabriel mu poklepal na rameno a poslal ho se na pár hodin vyspat. Několik minut stál na jednom místě, ale jakmile dopil kávu, zaujal obvyklou pozici s pravou rukou pod bradou a levou pod pravým loktem a začal rázovat po koberci před monitorem. V 8.15 vyšel ze dveří právník, o deset minut později velká dáma. Její teriér se vykálel Gabrielovi na kameru. Sophie, Lein přízrak, opustila dům jako poslední. U vchodu se na okamžik zastavila a lovila z kabelky sluneční brýle, pak půvabně odplula z dohledu.

„Vypadáš hrozně,“ prohlásila Dina. „Udělej si na zbytek noci volno. Vezmeme to s Jakovem za tebe.“

Noc teprve začala a nad přístavem se rozhostilo ticho, rušené jen dusáním francouzské techno hudby ze sousední jachty. Gabriel s mohutným zívnutím přiznal, že od příjezdu do Marseille toho moc, pokud vůbec, nenaspal. Dina mu navrhla, aby si vzal prášek.

„A co když Chálid přijde, zatímco já budu ležet v bezvědomí v kajutě?“

„Asi máš pravdu.“ Posadila se se zkříženýma nohama na pohovku a upnula pohled na obrazovku. Na chodnících lemujících bulvár Saint-Rémy panoval časně večer čilý pěší ruch. „Proč nemůžeš spát?“

„Opravdu ti to musím vysvětlovat?“

Neuhnula pohledem od monitoru. „Protože si děláš starosti, jestli přijde? Protože tě znepokojuje možnost, že se nedostaneš k výstřelu? Protože se bojíš, že se o nás dozvědí Francouzi a všechny nás zatknou?“

„Já tuhle práci nemám rád, Dino. Od samého počátku.“

„To z nás nikdo. Kdybychom se v ní vyžívali, vyhodili by nás ze služby. Děláme ji, protože nemáme na vybranou– Děláme jí, protože oni nás k tomu nutí. Pověz mi něco, Gabrieli. Co by se stalo, kdyby se zítra rozhodli, že přestanou odpalovat bomby, bodat nožem a střílet? Byl by mír, nemám pravdu? Jenže oni mír nechtějí. Touží po jediném – zničit nás. Jediný rozdíl mezi Hitlerem a Hamasem spočívá v tom, že Hamasu chybí síly a prostředky k definitivnímu zničení židovského národa. Ale pracují na tom.“

„Mezi Palestinci a nacisty je v morální rovině zásadní rozdíl. Chálidův boj je do jisté míry spravedlivý. Pouze jeho prostředky jsou zavrženíhodně odporné a nemorální.“

„Spravedlnost? Chálid a jeho lidé mohli mít ten svůj mír, o kterém pořád mluví, už stokrát! Jenže oni ho nechtějí. Jejich cílem je naše totální zničení. Pokud si myslíš, že touží po míru, tragicky sám sebe obelháváš.“ Ukázala na obrazovku. „Jestli Chálid přijde na tu ulici, máš právo, dokonce morální povinnost zajistit, že už odtamtud neodejde, aby mohl dál vraždit a mrzačit nevinné. Udělej to, Gabrieli, nebo, bůh je mi svědkem, to udělám místo tebe.“

„Opravdu bys to udělala? Skutečně si myslíš, že bys byla schopna ho chladnokrevně zabít na veřejné ulici? Myslíš si, že stisknout spoušť je tak snadné?“

Chvíli mlčela, oči přilepené na mihotavé stíny na monitoru. „Můj otec se přistěhoval z Ukrajiny. Z Kyjeva. Jako jediný z rodiny přežil válku. Ostatní nacisté odvlekli do rokliny Babi Jar a postříleli s dalšími třiceti tisíci Židů. Po válce odjel do Palestiny. Změnil si jméno na hebrejské Sarid, což, jak víš, znamená zbytek. Oženil se s mou matkou a měli spolu šest dětí, jedno dítě za každý milion mrtvých zavražděných při Šoa. Já jsem byla poslední. Dali mi jméno Dina – pomstěná.“

Hudba náhle zesílila, ale někdo hned zase zvuk zeslabil a zůstalo jen pleskání vln, které se šířily za projíždějící lodí a narážely do trupu jejich jachty. Dina přivřela oči, jako kdyby si najednou vzpomněla na fyzickou bolest. Pořád sledovala dění na bulváru Saint-Rémy, ale Gabriel viděl, že v myšlenkách se ocitla na Dizengoffově třídě.

„Ráno devatenáctého října devatenáct set devadesát čtyři jsem stála se svou matkou a dvěma sestrami na rohu Dizengoffově třídy a ulice Královny Ester. Když přijel autobus číslo pět, políbila jsem matku a sestry a dívala se, jak nasedají. Viděla jsem ho otevřenými dveřmi.“ Odmlčela se a otočila hlavu ke Gabrielovi. „Seděl hned za řidičem a u nohou měl tašku. Podíval se přímo na mě. Měl přímo andělský obličej. Ne, pomyslela jsem si, to není možné. Přece se to nestane zrovna v autobuse číslo pět na Dizengoffově třídě. A tak jsem mlčela. Dveře se zavřely a autobus se rozjel.“

Oči se jí zamlžily slzami. Propletla prsty a položila ruce na jizvu na stehně.

„A víš, co měl ten chlapec v té tašce u nohou? Ten chlapec, kterého jsem viděla, ale nikoho jsem před ním nevarovala? Měl v ní egyptskou našlápnou minu, to v ní měl. Obsahovala nálož dvaceti kilogramů trinitrotoluenu a šrouby namočené v krysím jedu. Nejdřív přišel záblesk, potom rachot exploze. Autobus se vznesl metr do vzduchu a zase dopadl na vozovku. Tlaková vlna mě srazila k zemi. Viděla jsem, že lidi kolem mě křičí, ale nic jsem neslyšela, protože síla výbuchu mi poškodila bubínky. Vedle mě ležela na dlažbě utržená lidská noha. Nejdřív jsem si myslela, že je moje, a s hrůzou jsem se prohlížela. Naštěstí mi všechny končetiny zůstaly. Ta noha vyletěla z autobusu.“

Gabriel ji poslouchal a vzpomínal na Řím. V duchu zase stál vedle Simona Paznera a zíral na trosky velvyslanectví. Ocitla se Dina na palubě Fidelity souhrou náhod, nebo ji sem Shamron záměrně vyslal jako živoucí připomínku toho, jak je důležité, aby splnil svou povinnost?

„První policisté, kteří dorazili na místo, se z pohledu na to moře krve a ze zápachu spáleného masa pozvraceli. Prostě padali na kolena uprostřed ulice a zvraceli. A jak jsem tam ležela a čekala, až mi někdo pomůže, začala na mě kapat krev. Podívala jsem se nahoru a uviděla jsem krvavé cáry kůže a kusy masa, které visely na větvích stromů. To ráno pršela na Dizengoffově třídě krev. Pak dorazili rabíni z Chevra kadiša (Pohřební bratrstvo. Tradiční židovská instituce, která se stará o duchovní potřeby nemocného či umírajícího, pomáhá pozůstalým a podporuje potřebné.). Větší části těl sbírali holýma rukama, včetně cárů na stromech. Potom si vzali pinzety a zvedali jimi ze země menší kousky. Dívala jsem se, jak rabíni sbírají pinzetami pozůstatky mé matky a sester a ukládají je do plastových sáčků. A to jsme pohřbili. Kousky. Zbytky.“

Objala si kolena a přitáhla si je pod bradu. Gabriel se posadil na pohovku vedle ní a zadíval se na obrazovku, aby jim nic neuniklo. Natáhl k ní ruku. Dina ji uchopila a po tváři jí stekla slza.

„Kladla jsem to za vinu sama sobě. Kdybych věděla, že ten sladký hošík se jmenuje Abdel Rahím al-Souvi a patří k Brigádám šejka lzedina al-Kasáma, vojenskému křídlu Hamasu, mohla jsem je varovat. Kdybych věděla, že jeho starší bratr byl v devětaosmdesátém roce zabit v přestřelce s našimi vojáky, chápala bych, proč jel autobusem číslo pět v Tel Avivu s taškou u nohou. Rozhodla jsem se, že jim to oplatím, že budu bojovat. Ne zbraněmi, mozkem. Přísahala jsem sama sobě, že až někoho z nich uvidím příště, budu vědět a budu moci lidi varovat dříve, než bude pozdě. Proto jsem se přihlásila do Ústavu. Proto jsem dokázala objevit spojení mezi Bejt Sajídem a Římem. Znám je líp, než oni znají sami sebe.“

Další slza. Tentokrát ji Gabriel setřel.

„Proč zabil mou matku a sestry, Gabrieli? Proto, že jsme mu vzali jeho zemi? Proto, že jsme okupanti? Ne, zabil je proto, že chtěl nastolit mír. Pokud je nenávidím, odpustíš mi. Pokud na tebe naléhám, abys neměl s Chálidem slitování, budeš mít slitování s mými zločiny, jsem Dina Saridová, pomstěný zbytek. Jsem šestý milion. A jestli sem Chálid dnes v noci přijde, neopovaž se nechat ho nastoupit do toho autobusu.“

Lev mu navrhl, aby se ubytoval v jednom z jeruzalémských konspiračních bytů, ale Shamron s díky odmítl. Místo toho požádal Tamaru, aby mu ve skladu našla skládací polní lůžko, a ke Gile vyslal posla s prosbou, aby mu nabalila do kufru čisté prádlo a holení. Stejně jako Gabriel toho za poslední týden moc nenaspal. Někdy celou noc prochodil po chodbách, jindy seděl venku a pokuřoval s příslušníky strážního oddílu Šabaku. Většinou však ležel na skládací palandě, zíral na narudlou záři digitálních hodin na pracovním stole a v duchu počítal minuty, které zbývají do výročí zničení vesnice Bejt Sajíd. Prázdné hodiny vyplňoval vzpomínkami na minulé operace. Čekání. Pořád jen čekání. Někteří agenti z toho šíleli. Pro Shamrona bylo čekání narkotikem. Jako první bodavá bolest intenzivní zamilovanosti. Žhavé záblesky, hned nato ledové mrazení, sevřený žaludek – za ty roky je prožil bezpočtukrát. V zastrčených uličkách Damašku a Káhiry, na dlážděných ulicích Evropy a v zanedbaném předměstí Buenos Aires, kde čekal, až Adolf Eichmann, přednosta stanice Holocaust, vystoupí z městského autobusu a padne do rukou lidí, které chtěl vyhubit. Odpovídající způsob, jak to ukončit, pomyslel si. Poslední noční vigilie. Poslední čekání na zazvonění telefonu. Když k tomu skutečně došlo, pronikavý elektronický tón zazněl jeho sluchu jako rajská hudba. Zavřel oči a nechal aparát zazvonit podruhé. Pak se ve tmě natáhl pro sluchátko a přiložil ho k uchu.

Digitální hodiny v rohu monitoru ukazovaly 00:27. Technicky vzato měl mít službu Jakov, ale byla to poslední noc před vypršením předpokládaného ultimáta a nikdo nešel spát. Seděli na pohovce v lodním salonu, Jakov ve svém obvyklém konfrontačním postoji, Dina v meditační jogínské póze, Gabriel jako kdyby očekával zprávu o úmrtí v rodině. Na bulváru Saint-Rémy panoval celou noc klid. Dvojice, která právě v té chvíli přešla před vchodem do domu, představovala po patnácti minutách první pohyb, jenž zaznamenali. Gabriel se zadíval na Dinu, která se vpíjela očima do obrazovky.

„Vidělas to?“

„Viděla.“

Gabriel vstal a přistoupil k ovládacímu pultu. Vytáhl z videorekordéru kazetu a založil místo ní novou. Původní vsunul do přehrávače a převinul ji. Když stiskl PLAY, nahlížela mu Dina přes rameno. Dvojice vstoupila do záběru a prošla kolem dveří, aniž jim věnovala jediný pohled.

Gabriel zastavil nahrávku.

„Všimni si, že ji vede vpravo od sebe, tedy na straně do ulice. Používá ji jako štít. A vidíš jeho pravou ruku? Má ji strčenou v zadní kapse jejích kalhot. Přesně jako Sabrí.“

REWIND. PLAY. STOP.

„Panebože,“ vydechl Gabriel. „Pohybuje se úplně stejně jako jeho otec.“

„Jsi si jistý?“

Gabriel přešel k zabudované vysílačce a spojil se se sledovací před Justičním palácem.

„Viděli jste ty dva, co právě přešli kolem domu?“

„Jasně.“

„Kde jsou teď?“

„Moment.“ Chvíle ticha, kdy se ajin přesunul na místo, odkud měl rozhled. „Jdou po ulici k zahradám.“

„Můžete je sledovat?“

„Tady je úplně mrtvo. Nedoporučoval bych to.“

„Sakra!“

„Ještě moment.“

„Co je?“

„Vydržte.“

„Stalo se něco?“

„Otáčejí se.“

„Určitě?“

„Na beton. Vracejí se stejnou cestou.“

Gabriel se podíval na monitor v okamžiku, kdy dvojice opět vstoupila do záběru, tentokrát z opačné strany. I nyní šla žena blíže k ulici a muž měl ruku vsunutou v zadní kapse jejích džínsů. Před dveřmi domu číslo 56 se zastavili. Muž vytáhl z kapsy klíč.

19

HRABSTVÍ SURREY, ANGLIE

V Anglii bylo po desáté večer, když v hlavní budově Stratfordovy kliniky vystoupila Amira z výtahu do chodby ve čtvrtém patře. Za nejbližším rohem spatřila strážného, který seděl na židli před dveřmi do pokoje slečny Martinsonové. Vzhlédl, když se k němu ošetřovatelka blížila, a sklapl rozečtenou knihu.

„Musím se podívat, jestli spí a jestli se jí leží pohodlně,“ řekla Arabka.

Tělesný strážce přikývl a vstal. Amiřina žádost ho nepřekvapila. Poslední měsíc se u pacientky zastavovala každou noc zhruba v tuto dobu.

Ošetřovatelka vešla do pokoje. Strážný ji následoval a zavřel dveře. Na stolku matně svítila lampa stažená na minimum. Sestra přistoupila k posteli a zadívala se na pacientku. Slečna Martinsonová tvrdě spala. Žádný div, Amira jí podala dvojnásobek obvyklé dávky sedativa. Potrvá ještě několik hodin, než se probere.

Ošetřovatelka urovnala přikrývku a pak otevřela horní zásuvku nočního stolku. Pistole Walther ráže devět milimetrů ležela přesně na stejném místě, kde ji odpoledne, když slečna Martinsonová odpočívala v soláriu, zanechala. Sevřela pažbu v dlani, otočila se a namířila strážnému na prsa. Muž bleskurychle sáhl pod sako, ale než se jeho ruka vynořila, Amira dvakrát vypálila, dvojitý výstřel zkušeného zabijáka. Obě kulky zasáhly oběť do horní části hrudníku. Tělesný strážce zavrávoral a po zádech se zřítil na podlahu. Ošetřovatelka si stoupla nad něj a ještě dvakrát stiskla spoušť.

Několikrát se zhluboka nadechla, aby potlačila intenzivní nával nevolnosti. Pak přistoupila k telefonu a zavolala vnitřní linku nemocnice.

„Můžete prosím požádat Hamida, aby přišel do pokoje slečny Martinsonové? Je potřeba odvézt dolů ložní prádlo, než odjede auto do prádelny.“

Odložila sluchátko do vidlice, vrátila se k mrtvému hlídači, vzala ho za ruce a odtáhla tělo do koupelny. Na koberci zůstaly krvavé skvrny, ale to Amiru neznepokojovalo. Nechtěla zločin utajit, pouze o několik hodin oddálit jeho odhalení.

Zaklepání na dveře.

„Ano?“

„To jsem já, Hamid.“

Odemkla dveře a otevřela je. Hamid vtlačil do pokoje vozík na špinavé prádlo.

„Jsi v pořádku?“

Amira přikývla. Hamid přistavil vozík k posteli, zatímco dívka odhrnula přikrývku. Křehké zjizvené tělo slečny Martinsonové se ani nehnulo. Hamid uchopil pacientku za trup, Amira za nohy, společnými silami ji opatrně uložili do vozíku a ošetřovatelka ji zakryla vrstvou zmuchlaných prostěradel a povlaků.

Vyhlédla do chodby a ujistila se, že je prázdná. Potom se ohlédla ke svému společníkovi a pokynula mu, že může vyrazit. Hamid vytlačil vozík z pokoje a zamířil k výtahu. Amira zabouchla dveře, vsunula univerzální klíč do dírky a zlomila ho.

Dohonila Hamida u výtahu a stiskla přivolávači tlačítko. Čekání jim připadalo nekonečné. Konečně se dveře otevřely. Vtlačili vozík do prázdné kabiny a ošetřovatelka zmáčkla knoflík přízemí. Výtah pomalu klesal.

Hala v přízemí zela prázdnotou. Hamid vystoupil jako první a tlačil vozík vpravo k chodbě, která vedla k nádvoří za budovou. Amira ho následovala. Venku stála dodávka se spuštěným motorem a otevřenými zadními dveřmi. Na boku měla namalováno logo a název místní prádelny. Muž, který s ní normálně jezdil, ležel v lesíku tři kilometry od nemocnice s kulkou v hlavě.

Hamid zvedl pytel s prádlem a spící pacientkou a jemně ho složil na ložnou plochu dodávky. Pak přibouchl dveře a nasedl do kabiny vedle řidiče. Amira se za autem dívala, než zmizelo za rohem, a vrátila se do budovy ke kanceláři staniční sestry. Službu měla Ginger.

„Nějak se mi udělalo špatně,“ řekla jí Amira. „Myslíte, že se pro zbytek noci obejdete beze mě?“

„Žádný problém. Potřebuješ odvoz?“

Ošetřovatelka zavrtěla hlavou. „Zvládnu to sama. Snad se na té motorce udržím. Zítra večer určitě přijdu.“

Amira odešla do šatny pro zaměstnance. Než svlékla sesterskou uniformu, uložila pistoli do batůžku. Převlékla se do džínsů, vlněného svetru a kožené bundy a za chvíli již kráčela přes zadní nádvoří s batůžkem přes rameno.

Nasedla na motocykl, nastartovala a vyjela z parkoviště. Když objížděla roh, ohlédla se k oknu pokoje slečny Martinsonové. Lampa matně svítila, žádné známky poplachu. Projela příjezdovou cestou k strážní budce a zastavila. Hlídač ve službě jí popřál dobrou noc a otevřel bránu. Amira odbočila na hlavní silnici a přidala plyn. O deset minut později svištěla po dálnici M24 na jih k moři.

20

MARSEILLE

Gabriel vklouzl do kajuty a zavřel za sebou. Přistoupil ke skříňce, odhrnul volně položený koberec a odkryl víko sejfu zabudovaného do podlahy. Několikrát otočil číselníkem zámku a zvedl víko. V trezoru ležely tři pistole – Beretta 92FS, policejní speciál Jericho 941PS a automatický Barak SP-21. Vytáhl zbraně jednu po druhé a rozložil je na posteli. Beretta a jericho měly obě ráži devět milimetrů. Zásobník beretty obsahoval patnáct nábojů, jericha ještě jeden projektil navíc. Pistole Barak, masivní, černě natřená a ošklivá, střílela ničivější kulky ráže 0,45, ale do jejího zásobníku se vešlo pouze osm nábojů.

Gabriel všechny zbraně rozebral a vyčistil. Začal berettou a skončil barakem. Pistole byly v dokonalém stavu. Složil je, nabil, pak zkoušel jejich váhu a vyvážení a uvažoval, které si vzít. Nebylo moc pravděpodobné, že akce proběhne v tichosti a bez povšimnutí. K útoku nejspíš dojde na rušné ulici, možná za denního světla. Nejvyšší prioritou je likvidace Chálida a k tomu Gabriel potřebuje palebnou sílu a spolehlivost. Jako primární zbraň si tedy vybral barak a jako záložní berettu. Kromě toho se rozhodl, že nepoužije tlumič, protože s ním se zbraň obtížněji skrývá, nešikovněji tasí a nepohodlněji se z ní střílí. Kromě toho, jaký má smysl použít tlumič, když se svědky činu stanou lidé na ulici?

Zašel na toaletu, chvíli postál před zrcadlem a díval se na svůj obličej. Pak otevřel skříňku nad umývadlem, vytáhl z ní nůžky, břitvu a pěnu na holení ve spreji. Zastřihl si vousy na krátké strniště a zbytek oholil břitvou. Vlasy měl stále obarvené na šedivo, ale s tím nic nenadělá.

Svlékl se a rychle se osprchoval, pak se vrátil do kajuty a oblékl se. Natáhl si spodní prádlo a ponožky, potom tmavomodré plátěné džínsy a pevné boty s podrážkou z pěnové gumy.

K opasku nad levý bok zavěsil vysílačku, připevnil si dráty k tělu černou lepicí páskou a oblékl si černou košili s dlouhými rukávy. Berettu zastrčil vzadu za kalhoty, kompaktní barak ponese v kapse kožené bundy. Naváděcí maják – vysílač pro sledování polohy pomocí systému GPS v podobě malého disku o velikostí eurové mince – vsunul do přední kapsičky džínsů.

Posadil se na postel a čekal. O pět minut později se ozvalo zaklepání na dveře. Elektronický budík ukazoval 2:12.

„Do jaké míry jsou si vaši odborníci jistí?“

Ministerský předseda hleděl na baterii televizních monitorů a čekal na odpověď. Z jedné obrazovky na něj hleděl Lvův obličej, z vedlejší se díval generální ředitel Šabaku Moše Jarív, z třetí generál Amos Šaret, šéf Amanu.

„Nejsou nejmenší pochybnosti,“ odpověděl Lev. „Na fotografii, kterou nám dal Mahmúd Arvis, je tentýž člověk, který před chvílí vešel do bytového domu v Marseille. Potřebujeme pouze vaše schválení a můžeme přistoupit k poslední fázi operace.“

„Máte ho. Vyšlete rozkaz na Fidelity.“

„Ano, pane premiére.“

„Předpokládám, že můžete sledovat radiokomunikační provoz.“

„Z Fidelity nám ho posílají přes zabezpečenou linku. Udržíme si operační kontrolu do poslední vteřiny.“

„Posílejte mi všechno sem,“ požádal ministerský předseda. „Nechci být poslední, kdo se to dozví.“

Předseda izraelské vlády stiskl tlačítko na psacím stole a tři obrazovky potemněly.

Používali motocykl Piaggio X9 Evolution s automatickou převodovkou a jmenovitou maximální rychlostí 160 kilometrů v hodině, ovšem Jakov při nácviku úniku vymačkal ze stroje 190. Sedlo se příkře svažovalo odzadu dopředu, takže spolujezdec seděl několik palců nad řidičem – dokonalý nástroj pro atentátníka, ačkoliv na tohle konstruktéři určitě nemysleli. Motor jako vždy bez váhání naskočil a Jakov vyrazil k postavě s nasazenou přilbou, která na něj čekala na nábřeží. Gabriel přehodil nohu přes sedadlo a přikrčil se za řidičem.

„Odvez mě na bulvár Saint-Rémy.“

„To myslíš vážně?“

„Jeden průjezd,“ potvrdil Gabriel. „Chci si to tam prohlédnout.“

Jakov odbočil ostře doprava a vyrazil do kopce.

Na nábřeží Corniche stojí solidní budova s mramorovou podlahou v hale a výtahem, který většinou funguje. Z oken bytů na straně do ulice se otevírá pěkný výhled na Nil, nájemníci v zadním traktu vidí na oplocený areál velvyslanectví Spojených států. Je to dům pro cizince a bohaté Egypťany, úplně jiný svět v porovnání s činžáky z hrubých tvárnic ve čtvrti Heliopolis, kde Zubair bydlel. Jenže jako egyptský policista toho moc nevyděláte, i když jste tajný policista a pracujete pro Mukhabarat.

Stoupal po širokém točitém schodišti, zvuk kroků ztlumený vybledlým běhounem, který k jednotlivým stupňům přidržovalo mosazné kování. Byt, který hledal, se nacházel až v desátém, tedy nejvyšším patře. Zubair každou chvíli tiše zaklel; dva balíčky cigaret Kleopatra, jež denně vykouřil, mu odrovnaly plíce. Třikrát se musel zastavit na odpočívadle, aby popadl dech. Výstup až nahoru mu zabral dobrých pět minut.

Přitiskl ucho ke dveřím a nepřekvapilo ho, když zevnitř nic neslyšel. Minulou noc sledoval Angličana na jeho alkoholickém tažení hotelovými bary na nábřeží Nilu a byl si jistý, že ještě vyspává opici.

Sáhl do kapsy a vylovil klíč. Mukhabarat sledoval širokou škálu klientů – diplomaty, disidenty, islamisty a zejména zahraniční žurnalisty. Vsunul klíč do zámku a otočil jím, pak otevřel dveře a vstoupil.

Byt ho uvítal zimou a tmou, zatažené těžké závěsy spolehlivě odstínily ranní slunce. Zubair zde byl již mnohokrát a do ložnice snadno trefil, aniž by si musel rozsvítit. Quinnell tvrdě spal, zamuchlaný do přikrývky prosáklé potem. Ve stojatém vzduchu se vznášel omračující zápach whisky. Tajný policista vytáhl pistoli a pomalu přešel místnost k nohám postele. Po několika krocích ucítil, že šlape na něco malého a tvrdého. Než stačil povolit tlak na chodidlo, ozvalo se ostré zapraskání, které se v tichu pokoje rozlehlo jako zlomení větve vzrostlého stromu. Zubair se podíval pod nohy a spatřil Quinnellovy náramkové hodinky s rozdrceným sklíčkem. Když zase pozvedl zrak, Angličan navzdory včerejší těžké opilosti seděl vzpřímeně na lůžku. Do prdele, zanadával Zubair v duchu. Nebyl profesionální zabiják. Doufal, že Quinnella zlikviduje ve spánku.

„Co tady sakra děláte?“

„Nesu vám vzkaz od našeho přítele,“ odpověděl egyptský policista klidně.

„S ním už nechci mít nic společného.“

„Ten pocit je vzájemný.“

„Tak co proboha pohledáváte v mém bytě?“

Zubair pozvedl zbraň. Za okamžik už za sebou přivřel dveře a rozběhl se dolů po schodech. V půli cesty do přízemí oddechoval jako maratonec a těžce se potil. Zastavil a opřel se o zábradlí. Zatracené kleopatry. Jestli hned nepřestanu kouřit, nepotrvá dlouho a přivedou mě do hrobu.

Marseille, 5.22 ráno. Dveře bytového domu se otevírají a někdo vychází na ulici. Dinin verbální poplach slyší agenti v operačním centru na bulváru Krále Saula i Shamron a ministerský předseda v Jeruzalémě. A je pochopitelně slyšet i na špinavé balustrádě na třídě Belsunce, kde na obrubě vyschlé fontány sedí Gabriel a Jakov, obklopení narkomany a přistěhovalci, kteří nemají kde jinde složit hlavu.

„Kdo je to?“ ptá se Gabriel.

„Ta holka,“ oznamuje Dina a spěšně dodává: „Chálidova holka.“

„Kterým směrem jde?“

„Na sever, k Place de la Préfecture.“

Následuje několik prázdných vteřin mrtvého ticha. V Jeruzalémě Shamron rázuje po koberci před stolem ministerského předsedy a v obavách čeká na Gabrielovy příkazy. „Nezkoušej to,“ mumlá nervózně. „Jestli ta holka uvidí sledovače, upozorní Chálida a ty ho ztratíš. Nech ji být.“

Uplyne deset napjatých vteřin, než se Gabriel ozve. „Je to moc riskantní,“ šeptá. „Nechte ji na pokoji.“

Porada v Ramalláhu skončila za svítání. Jásir Arafat měl velmi dobrou náladu a účastníkům schůzky připadal tak trochu jako starý Arafat, který dokázal celou noc vášnivě diskutovat o ideologii a strategii se svými nejbližšími soudruhy a pak usednout k jednání s hlavou státu. Když se jeho pobočníci trousili z místnosti, Arafat pokynul Mahmúdu Arvisovi, aby zůstal.

„Už to začalo,“ řekl mu palestinský vůdce. „Teď se můžeme jenom modlit, aby Alláh požehnal Chálidovo úsilí.“

„Je to i tvoje úsilí, Abú Amare.“

„To je pravda,“ souhlasil Jásir Arafat, „a bez tvého přispění by bylo marné, Mahmúde.“

Arvis opatrně přikývl. Arafat ho probodával očima.

„Sehrál jsi svou roli dobře,“ pokračoval Arafat. „To, jak lstivě jsi oklamal Izraelce, téměř smazává tvou vinu za zradu, které ses dopustil na mně a na celém palestinském lidu. Jsem v pokušení tvůj zločin přehlédnout, ale nemohu.“

Arvis cítil, jak se mu svírá hruď. Jásir Arafat se usmál.

„Opravdu sis myslel, že ti tvá zrada bude někdy odpuštěna?“

„Moje žena,“ blekotal Arvis. „Židi mě donutili…“

Palestinský vůdce pohrdavě mávl rukou. „Fňukáš jako děcko, Mahmúde. Nepřispívej k svému ponížení žebráním o život.“

V tom okamžiku se rozletěly dveře a do místnosti vběhli dva ozbrojení strážní s namířenými zbraněmi. Arvis sjel rukou k pouzdru s pistolí na opasku, ale do ledvin se mu prudce zaryla pažba pušky a záblesk oslepující bolesti ho srazil na podlahu.

„Zemřeš smrtí kolaboranta,“ řekl mu Arafat. „Smrtí hodnou psa.“

Ozbrojenci vytáhli Arvise na nohy a s pažemi zkroucenými za zády ho vyvlekli z místnosti. Jásir Arafat přistoupil k oknu a díval se na nádvoří, kde se vzápětí objevili strážní se zajatcem. Další rána pažbou do ledvin srazila Arvise podruhé k zemi. A pak začala střelba. Pomalá, rytmická. Katani začali u chodidel a systematicky postupovali nahoru. Mukatou se rozléhalo štěkání kalašnikovů a bolestný jekot umírajícího zrádce. Pro Arafata to byl nejuspokojivější zvuk – zvuk revoluce. Zvuk pomsty.

Když dozněl poslední zmučený výkřik, ozvala se rána z milosti do hlavy. Jásir Arafat zatáhl žaluzii. Jeden nepřítel vyřízený. Druhého zakrátko potká podobný osud. Zhasl lampu a v šeru čekal na upřesňující zprávy o nejnovějším vývoji situace.

21

MARSEILLE

Později, až bylo po všem, bude Dina marně pátrat, zda v sobě načasování okamžiku, který si Chálid zvolil k objevení se na ulici, skrývalo nějaký symbolický význam. A pokud se týká slov, která použila, aby žhavou novinku sdělila týmu, ta jí úplně vypadla z paměti, ačkoliv zůstala navěky zachycena na magnetofonovém pásku. „To je on. Vyšel na ulici. Míří na jih k parku.“ Všechny, kteří její hlášení slyšeli, šokoval vyrovnaný tón hlasu a naprostá absence emocí. Mluvila tak klidně, že Shamronovi v první chvíli nedošlo, co se děje. Teprve když zaslechl burácení Jakovova motocyklu a Gabrielovo rychlé oddechování, pochopil, že Chálid vyšel vstříc spravedlnosti.

V pěti vteřinách od Dinina hlášení si Gabriel s Jakovem nasadili přilby a na plný plyn ujížděli po třídě Belsunce na východ. Na Place de la Préfecture agent Šabaku položil motorku na pravý bok do ostré zatáčky a projel náměstím napříč ke vjezdu do bulváru Saint-Rémy. Gabriel ho objímal levou rukou kolem pasu, pravou měl zasunutou v kapse bundy a prsty obepínaly robustní pažbu pistole. Obloha zešedla prvními paprsky svítání, avšak ulice se stále nořila do stínu. Gabriel poprvé spatřil Chálida – spěchal po chodníku jako muž, který se opozdil na důležitou schůzku.

Motocykl nečekaně zpomalil. Jakov se musel rozhodnout, jestli má přejet na protější stranu ulice do protisměru a přiblížit se k cíli zezadu, nebo zůstat ve svém pruhu, o kus dál se otočit a vyrazit k čelnímu útoku. Gabriel ho rýpl do boku hlavní pistole – drž se vpravo. Jakov otočil rukojetí plynu a motorka poskočila kupředu. Gabriel nespouštěl oči z Chálida. Palestinec přidal do kroku.

V tom okamžiku vyjel z příčné ulice šedozelený mercedes a zatarasil jim cestu. Jakov dupl na brzdu, aby zabránil srážce, pak zuřivě zatroubil a mával na řidiče, ať se mu klidí z cesty. Muž za volantem limuzíny, mladík arabského vzhledu, ho sjel lhostejným pohledem a potrestal jej za netrpělivost a nebezpečně rychlou jízdu tím, že se přeloudal přes křižovatku jako šnek.

Jakov dosvištěl na konec ulice a odbočil doleva na bulvár Andrého Auna, který strmě stoupal od starého přístavu k vysoké věži kostela Notre Dame de la Garde. Chálid již ulici přešel a právě mizel v ústí krytého průchodu. Gabriel dokonale využil počítačový program a pamatoval si každou uličku v okolí. Věděl, že průchod vede ke kamennému schodišti nazývanému Montée de l’Oratoire. Po Chálidově manévru jim motocykl nebyl k ničemu.

„Tady zastav,“ houkl Gabriel na Jakova. „Nehni se odsud.“

Seskočil z motorky a s přilbou na hlavě následoval Chálida. V průchodu nesvítila žádná světla a Gabriel se po několika krocích ocitl v naprosté tmě. Doběhl na konec tunelu do uprášeného narůžovělého přísvitu, kde začínalo schodiště. Široké kamenné stupně, stářím prošlapané, stoupaly strmě do svahu, uprostřed se táhlo zrezivělé zábradlí. Vlevo se rýsovala hnědozelená štuková fasáda činžáku, vpravo visely přes kamennou zídku, po níž se plazila popínavá réva, větve olivovníků.

Schody se stáčely doleva. Gabriel oběhl roh a znovu Chálida spatřil. Překonal již polovinu vzdálenosti k vrcholu a klusal. Gabriel povytáhl zbraň z kapsy, ale zarazil se. Nahoře stál další činžák. Kdyby minul cíl, zbloudilá kulka by se určitě zavrtala do domu. Z miniaturního sluchátka mu zněly do ucha hlasy. Dina se ptala Jakova, co se děje. Jakov ji informoval o autu, které jim zahradilo cestu, a o schodišti, kvůli němuž se museli rozdělit.

„Vidíš ho?“

„Ne.“

Jak dlouho je z dohledu?“

„Pár vteřin.“

„Kam Chálid míří? Proč jde tak daleko pěšky? Kde je jeho ochranka? Mně se to nelíbí. Řeknu mu, aby se stáhl.“

„Nech to na něm.“

Chálid dosáhl záhlaví schodiště a zmizel. Gabriel bral vysoké schody po dvou a vyběhl nahoru sotva deset vteřin po Chálidovi. Naproti němu se vidlicovitě rozbíhaly dvě ulice. Ta vpravo stoupala až k průčelí kostela a byla úplně prázdná. Vběhl do levé a přeletěl ji pohledem. Po Chálidovi ani stopa, jen v dálce mizela červená koncová světla automobilu.

„Promiňte, monsieur, zabloudil jste?“

Gabriel se otočil a zvedl průzor přilby. Stála na vrcholu schodiště, mladá, pod třicet, pro něj spíš děvče než žena, velké hnědé oči, krátké tmavé vlasy. Oslovila ho francouzsky a Gabriel jí odpověděl stejným jazykem. „Ne, nezabloudil.“

„Hledáte snad někoho?“

A proč se ty, atraktivní holka, vybavuješ s cizím mužem s motocyklovou helmou na hlavě? Vykročil k ní. Zůstala stát, avšak Gabriel v jejím upřeném temném pohledu spatřil náznak obav.

„Ne, nikoho nehledám.“

„Opravdu? Přísahala bych, že někoho vyhlížíte.“ Lehce naklonila hlavu na stranu. „Nehledáte třeba manželku?“

Gabriel měl pocit, že ho do zátylku uhodil blesk. Zadíval se na ženin obličej pozorněji a uvědomil si, že už ji kdysi viděl. Ano, přišla do bytu s Chálidem. Pravou dlaní sevřel pažbu pistole.

„Jmenuje se Lea, že? Žije v psychiatrické nemocnici jižně od Londýna, respektive až donedávna se tam léčila. Stratfordova klinika, nemám pravdu? Je zaregistrovaná pod jménem Lea Martinsonová.“

Gabriel k ní přiskočil a popadl ji za krk.

„Co jste jí udělali? Kde je?“

„Unesli jsme ji,“ sípala mladá žena, „ale kde je, to nevím.“

Gabriel ji odstrčil ke schodišti.

„Kde je?“ zopakoval otázku arabsky. „Odpověz! Nemluv francouzsky. Mluv svým skutečným jazykem. Mluv se mnou arabsky.“

„Říkám vám pravdu.“

„Takže umíš arabsky. Kde je? Odpověz, nebo tě shodím dolů.“

Odtlačil ji těsně ke schodům. Natáhla ruku za sebe, ale místo zábradlí nahmátla jen vzduch. Gabriel s ní tvrdě zatřásl.

„Když mě zabijete, zničíte sám sebe – a svou ženu. Jsem vaše jediná naděje.“

„A když tě poslechnu?“

„Zachráníte jí život.“

„A co můj život?“

Ponechala otázku bez odpovědí.

„Řekněte zbytku svého týmu, ať se stáhne. Řekněte jim, ať okamžitě vypadnou z Marseille. Jinak na vás upozorníme francouzské úřady, a tím se situace ještě zhorší.“

Podíval se jí přes rameno; po schodech k nim pomalu stoupal Jakov. Gabriel mu levou rukou signalizoval, ať se zastaví. Současně se ve sluchátku ozvala Dina: „Pusť ji, Gabrieli. My Leu najdeme. Nepřistupuj na Chálidovu hru.“

Gabriel pohlédl dívce do očí. „A když jim řeknu, aby se stáhli?“

„Odvedu vás k ní.“

Gabriel s ní znovu zatřásl. „Takže víš, kde je!“

„Ne. Někdo nám vždycky řekne, kam máme jít. Budeme postupovat po malých krocích od jednoho cíle k druhému. Jestli zmeškáme jedinou lhůtu, vaše žena zemře. Jestli se nás vaši agenti pokusí sledovat, vaše žena zemře. Jestli mě zabijete, vaše žena zemře. Jestli uděláte přesně to, co vám řeknu, bude žít.“

„A co se stane se mnou?“

„Copak už dost netrpěla? Zachraňte svou ženu, Allone. Pojďte se mnou a bezpodmínečně se řiďte mými příkazy. Je to vaše jediná šance.“

Podíval se na schody a viděl, jak Jakov kroutí hlavou. Dina mu šeptala do ucha: „Prosím tě, Gabrieli, odmítni.“

Znovu jí pohlédl do očí. Shamron ho naučil číst emoce jiných lidí, rozpoznat upřímnost od klamu, a v tmavých očích Chálidovy dívky viděl jen vytrvalou otevřenost fanatika, přesvědčení, že minulá utrpení ospravedlňují jakýkoliv čin, i ten nejkrutější. Ale postřehl i znepokojivý klid. Ta holka není jen indoktrinovaná, ona je vycvičená, pomyslel si. A výcvik z ní dělá nebezpečného protivníka. Jenže na druhou stranu ji fanatismus oslabuje a činí zranitelnou.

Opravdu mají Leu? Gabriel neměl důvod pochybovat. Chálid srovnal se zemí přísně střežené velvyslanectví v srdcí Říma. Jistě by dokázal unést nemocnou ženu z anglické psychiatrické léčebny. Opustit Leu teď, po všem, co vytrpěla, nepřipadalo v úvahu. Možná zemře. Možná zemřou oba. Třeba budou mít štěstí a Chálid jim dovolí umřít společně.

Sehrál to dobře, ten ničema. Nikdy neměl v úmyslu zabít Gabriela v Benátkách. Materiály objevené v Miláně byly jen součástí úvodního gambitu ve složitě propracovaném plánu, jak vylákat Gabriela právě sem, na toto konkrétní místo v Marseille, a jak mu ukázat cestu, po níž se bude muset vydat. Popoháněla ho fidelity. Odtáhl dívku od schodů a pustil její krk.

„Stáhněte se,“ řekl přímo do mikrofonu na zápěstí. „Opusťte Marseille.“

Když Jakov vehementně zavrtěl hlavou, Gabriel na něho zakřičel: „Udělej, co říkám.“

Od kostela přijížděl dolů svažitou ulicí automobil. Mercedes, ten, který jim před několika minutami zablokoval cestu na bulváru Saínt-Rémy. Zastavil přímo před nimi. Mladá žena otevřela zadní dveře a nastoupila. Gabriel se naposled ohlédl na Jakova a přisedl k ní.

„Ztratili jsme s ním spojení,“ oznámil Lev. „Jeho naváděcí maják se už pět minut nepohnul.“

Jeho naváděcí maják, blesklo hlavou Shamronovi, leží v marseilleském kanále. Gabriel zmizel z obrazovek. Tolik plánování, tak pečlivá příprava, a Chálid je porazil pomocí nejstaršího arabského triku – zadržel rukojmí.

„Existuje možnost, že by s Leou jen blufovali?“

„Londýnská rezidentura se již několikrát pokusila kontaktovat jejího ochránce. Zatím marně.“

„To znamená, že ji mají,“ zabručel starý pán. „A já se obávám, že my máme někde v areálu Stratfordovy kliniky mrtvého agenta.“

„Jestli je to pravda, tak se v Anglií strhne v příštích několika minutách pořádná bouře.“ Na Shamronův vkus zněl Lvův hlas až příliš nezúčastněně, věděl však, že jeho nástupce v čele Ústavu kladl schopnost sebeovládání na žebříčku lidských vlastností hodně vysoko. „Musíme se spojit s našimi přáteli v MÍ-5 a na ministerstvu vnitra, aby udrželi tu záležitost co nejvíce a co nejdéle pod pokličkou. Kromě toho musíme informovat ministerstvo zahraničí, ať jsou v obraze. Velvyslanec bude mít plné ruce práce, aby udržel stavidla zavřená.“

„Souhlasím,“ řekl Shamron, „ale obávám se, že ze všeho nejdříve musíme udělat něco jiného.“

Podíval se na hodinky. Bylo 7.28 místního času, ve Francii 6.28. Do výročí evakuace Bejt Sajídu zbývalo pouhých dvanáct hodin.

„Přece ho tady nemůžeme nechat!“ naléhala Dina.

„Především už není tady,“ opáčil Jakov. „Je pryč. To on sám se rozhodí, že s ní půjde. Dal nám příkaz k evakuaci, který Tel Aviv potvrdil. Nemáme jinou možnost. Odjíždíme.“

„Přece musí existovat něco, čím bychom mu pomohli.“

„Ve francouzském kriminále mu moc nepomůžeš.“

Jakov zvedl k ústům zápěstí s připevněným mikrofonem a přikázal členům týmu Ajin, aby vyklidili prostor. Dina zdráhavě seskočila na molo a uvolnila poutací lana. Odvázala poslední, vrátila se na Fidelity a připojila se na můstku k Jakovovi, který vedl jachtu do plavebního kanálu. Když míjeli pevnost svatého Michala, sešla po lodních schůdkách do salonu. Posadila se ke komunikačnímu panelu, vyťukala na klávesnici povel otevírající přístup do paměti a vložila časový kód 06:12. Za několik vteřin uslyšela vlastní hlas.

„To je on. Vyšel na ulici. Míří na jih k parku.“

Poslechla si celý záznam: Jakov a Gabriel beze slova nasedají na motorku; Jakov startuje a na plný plyn vyjíždí; zvuk pneumatik svištících po asfaltu na bulváru Saint-Rémy; Gabrielův hlas, klidný a bez emocí: „Tady zastav. Nehni se odsud.“

O dvacet vteřin později ta žena: „Promiňte, monsieur, zabloudil jste?“

STOP.

Jak dlouho to Chálid plánoval? Roky, pomyslela si Dina. Zanechal za sebou stopy tak okatě, aby je našla, a ona je bezelstně sledovala od Bejt Sajídu do Buenos Aires, od Istanbulu do Říma, a teď je Gabriel v jejich rukou. Zabijí ho – a je to všechno její chyba.Odklikla PLAY a poslechla si Gabrielovu hádku s Palestinou, pak zvedla sluchátko satelitního telefonu a zabezpečenou linkou se spojila s bulvárem Krále Saula.

„Potřebuju hlasovou identifikaci.“

„Máte záznam?“

„Ano.“

„Kvalita?“

Dina vysvětlila okolnosti, za kterých byl odposlech pořízen.

„Přehrajte mi záznam prosím.“

PLAY.

„Ne. Někdo nám vždycky řekne, kam máme jít. Budeme postupovat po malých krocích od jednoho cíle k druhému. Jestli zmeškáme jedinou lhůtu, vaše žena zemře. Jestli se nás vaši agenti pokusí sledovat, vaše žena zemře. Jestli mě zabijete, vaše žena zemře. Jestli uděláte přesně to, co vám řeknu, bude žít.“

STOP.

„Čekejte prosím.“

Za dvě minuty: „Žádná shoda s databází.“

Martineau se s Abú Sádikem naposled sešel na bulváru ďAthenes u paty širokého schodiště, které stoupá ke Gare Saint-Charles, železničnímu nádraží svatého Karla. Abú Sádik měl na sobě západní oděv – slušivé gabardenové kalhoty a nažehlenou bavlněnou košili. Informoval Martineaua, že jachta právě ve velkém spěchu vyjela z přístavu.

„Jak se ta loď jmenuje?“

Abú Sádik mu to řekl.

„Fidelity,“ zopakoval archeolog. „Zajímavá volba.“ Otočil se ke schodišti a začal po něm stoupat k nádraží.

Abú Sádik se k němu připojil. „Šahídové dostali poslední rozkazy,“ hlásil. „Přesunou se k cíli podle plánu. Teď už je nic a nikdo nezastaví.“

„A ty?“

„Odjíždím poledním trajektem do Alžíru.“

Dorazili na vrchol schodiště. Nádražní budova, ohavně tmavá a zanedbaná, naléhavě volala po opravě. „Musím přiznat, že se mi po tomto městě rozhodně stýskat nebude.“

„Odjeď do Alžírska a zakopej se pořádně hluboko. Až to bude bez rizika, dopravíme tě na Západní břeh.“

„Po dnešku…“ Abú Sádik pokrčil rameny. „Po dnešku to nikdy bez rizika nebude.“

Martineau mu podal ruku. „Má-salámah.“

„As salám alejkum, bratře Chálide.“

Abú Sádik se obrátil a vracel se po schodech dolů. Martineau vešel do nádražní budovy a zastavil se před velkou tabulí s odjezdy. Expres TGV do Paříže odjížděl v 8.15 z koleje F. Prošel halou k nástupišti. Kráčel podél vlaku, až našel vůz, do něhož měl místenku, a nastoupil.

Než zamířil ke svému sedadlu, zastavil se na toaletě. Dlouho stál před zrcadlem a zkoumal vlastní odraz ve skle. Sako od Yvese Saint Laurenta, módní tmavomodrá košile, značkové brýle – Paul Martineau, úctyhodný Francouz, významný archeolog. Ale dnes ne. Dnes byl Chálid, syn Sabrího, vnuk šejka Asada, mstitel minulého bezpráví, meč Palestiny.

Šahídové dostali poslední rozkazy. Teď už je nic a nikdo nezastaví.

Byl vydán i jiný rozkaz. Muž, který se s Abú Sádikem večer setká v Alžíru, ho zabije. Martineau se poučil z chyb svých předchůdců. Nepřipustí, aby jeho dílo zničil arabský zrádce.

Za chvíli již seděl v oddíle první třídy a vlak vyjel ze stanice. Mířil na sever přes muslimské slumy Marseille dál do Paříže. K překonání 860 kilometrů do hlavního města Francie bude superexpres TGV potřebovat o málo víc než tří hodiny. Zázrak západní techniky a francouzské geniality, pomyslel si Chálid. Pak zavřel oči a brzy usnul.

22

MARTIGUES, FRANCIE

Dům se nacházel v arabské dělnické čtvrti na jižním okraji města. Měl střechu z pálených tašek a popraskanou štukovou fasádu, na zaplevelené zahrádce se povalovaly polámané hračky, hlavně plastové, v základních barvách. Když Gabriela strčili do rozbitých dveří, očekával, že spatří příbytek arabské rodiny. Místo toho hleděl na pustý a prázdný byt, pokoje bez nábytku, tapety strhané ze stěn. Čekali na něj dva muži, oba Arabové, oba dobře živení. Jeden držel igelitovou tašku z diskontního supermarketu oblíbeného francouzskou chudinou. Druhý se jako klackem oháněl rezavou golfovou holí, kterou držel v jedné ruce.

„Svlékni se,“ přikázala mu mladá žena arabsky.

Gabriel zůstal bez hnutí stát s rukama na švech kalhot jako voják v pozoru. Dívka zopakovala povel důrazněji. Když Gabriel pořád nereagoval, muž, který je sem v mercedesu přivezl, mu vypálil pořádnou facku.

Svlékl si bundu a svetr. Vysílačku a obě pistole mu dívka odebrala ještě v Marseille. Chvíli si prohlížela jeho jizvy na prsou a na zádech a pak mu poručila, aby sundal i zbytek.

„A co tvoje muslimská cudnost?“

Jeho drzost byla potrestána dalším úderem do tváře, tentokrát hřbetem ruky. Gabrielovi se zatočila hlava. Vyzul si boty a sundal ponožky. Pak si rozepnul džínsy a stáhl si je přes holá chodidla. Za okamžik už stál před třemi Araby a jednou Arabkou ve slipech. Dívka natáhla ruku, zatahala za gumu a pustila ji, až to plesklo. „Tohle taky,“ rozkázala. „Svlékni je.“

Jeho nahota je pobavila. Muži trousili poznámky o jeho penisu, žena ho pomalu obcházela a hodnotila jeho tělo, jako kdyby si prohlížela sochu na podstavci. Napadlo ho, že je pro ně vlastně legenda, šelma, která proniká za hluboké noci doprostřed stáda a zabíjí mladé bojovníky. Podívejte se na něj, jako by říkaly jejich oči. Je tak malý, tak obyčejný. Jak mohl pozabíjet tolik našich bratrů?

Dívka utrousila něco arabsky; Gabriel jí nerozuměl. Trojice mužů se vrhla na jeho svršky s kapesními noži a nůžkami a rozpárala je na cáry. Ani jeden šev, ani jeden lem, ani jeden límec nepřežil jejich ničivou pozornost. Jenom bůh ví, co hledali, Druhý naváděcí maják? Ukrytý vysílač? Nějaké ďábelské židovské zařízení, které je všechny zbaví života a umožní mu útěk na místě a v čase, které si sám zvolí? Dívka tu pošetilost chvíli velmi vážně pozorovala, pak znovu obrátila oči ke Gabrielovi. Ještě dvakrát obešla nahé tělo, drobnou ruku přitisknutou k ústům. V jejím pohledu bylo něco klinického, něco profesionálního, analytického. Zpola očekával, že každým okamžikem vytáhne miniaturní magnetofon a začne diktovat pitevní nález. Svraštělá jizva v levém horním kvadrantu hrudníku, stopa po kulce, kterou na něj vystřelil Tárik al-Hourani, dej Alláh věčnou slávu jeho zářnému jménu. Drsné zjizvení na většině povrchu zad, původ zranění neznámý.

Prohlídka jeho šatstva nepřinesla nic než hromadu rozedraných kusů bavlněného plátna a džínsoviny. Jeden z Arabů hadry sebral a hodil je na rošt krbu, pak je polil petrolejem a zapálil. Zatímco se Gabrielovy svršky měnily na prach a popel, znovu se kolem něho shromáždili. Dívka naproti němu, oba svalnatí muži z každé strany a řidič mercedesu se mu postavil za záda. Arab vpravo líně pohupoval golfovou holí.

Podobné situace se řídí určitým rituálem a Gabriel věděl, že jejich součástí je i bití. Výprask zahájila dívka obřadným políčkem. Pak ustoupila stranou a nechala muže, ať obstarají těžkou práci. Po dobře mířeném úderu golfovou holí se mu podlomila kolena a svezl se k zemi. A potom přišel opravdový výprask, krupobití ran a kopanců, které nevynechaly jedinou část těla. Zatínal zuby, aby nekřičel. Nechtěl jim poskytnout takovou satisfakci, avšak současně si nepřál narušit jim plány tím, že by zburcoval sousedy – ne že by v této části města někomu dělalo těžkou hlavu, že tři muži chtějí vymlátit duši z Žida. Mlácení skončilo stejně náhle, jako začalo. Když později na tyto chvíle vzpomínal, pomyslel si, že to nebylo tak zlé – na Akademii zakusil od Shamrona a jeho surových rváčů mnohem horší nakládačky. Ranám do obličeje se mučitelé pokud možno vyhýbali, z čehož usoudil, že ho budou chtít představit na veřejnosti.

Zůstal ležet na pravém boku s rukama složenýma na genitáliích a s koleny přitaženými k tělu. Na rtech cítil chuť krve a levé rameno měl ztuhlé – nejmohutnější z Arabů mu na ně několikrát po sobě dupl. Dívka mu hodila před obličej igelitovou tašku a přikázala, aby se oblékl. Poctivě se pokusil pohnout, ale zjistil, že se nedokáže ani překulit, ani posadit, dokonce ani zvednout ruku. Nakonec ho jeden z Arabů popadl za levou paži a zvedl do sedu. Zraněné rameno bouřlivě protestovalo a Gabriel vůbec poprvé zasténal bolestí. Vedle své nahoty tak poskytl mučitelům další důvod ke smíchu.

Pomohli mu s oblékáním. Očividně očekávali urostlejšího muže. Neonově žluté tričko ozdobené na prsou nápisem MARSEILLES! mu bylo o několik čísel větší, bílé pláteňáky příliš volné v pase a na jeho nohy příliš dlouhé. Laciné koženkové nazouvací sandály mu sotva držely na chodidlech.

„Můžeš vstát?“ zeptala se dívka.

„Ne.“

„Jestli hned neodejdeme, nedostaneš se včas na další kontrolní bod. A dobře víš, co se stane tvé ženě, když se opozdíš.“

Převrátil se na všechny čtyři a po dvou neplatných pokusech se konečně postavil. Dívka ho dloubla mezi lopatky a postrčila ho ke dveřím. Klopýtal, myslel na Leu a uvažoval, kde asi je. Možná v gumovém vaku se zataženým zipem. Nebo snad zamčená v kufru auta? V rakvi se zatlučeným víkem? Ví, co se s ní děje, nebo se její narušená mysl milosrdně slitovala a ona se domnívá, že jen prožívá další z nekonečných nočních můr? To pro Leu se nezřítil k zemi, to pro Leu kladl jednu nohu před druhou.

Tři muži zůstali v domě. Dívka šla půl kroku za ním, koženou tašku přehozenou přes rameno. Dloubla do něj podruhé a tentokrát ho nasměrovala k mercedesu. Belhal se k autu a zakopával o rozbité hračky roztroušené po špinavém dvorku. Rozšlapaný vláček, zrezivělé hasičské auto, panenka bez rukou a bezhlavý vojáček – Gabriel v té spoušti viděl další masakr způsobený jednou z Chálidových odborně sestrojených a nastražených bomb. Instinktivně zamířil k sedadlu spolujezdce.

„Tam ne. Budeš řídit.“

„V tomto stavu? Nezvládnu to.“

„Musíš,“ prohlásila důrazně. „Jinak se opozdíme a tvoje žena zemře.“

Gabriel se neohrabaně vsoukal za volant a dívka si sedla vedle něho. Přibouchla dveře, sáhla do kabelky, vytáhla z ní zbraň, automatickou pistoli Tanfolgio TA-90, a namířila mu na břicho.

„Vím, že bys mě mohl kdykoliv odzbrojit,“ přiznala. „Ale tím by sis moc nepomohl. Ujišťuju tě, že nevím, kde tvoje žena je, a neznám konečný cíl naší cesty. Absolvujeme ji spolu, ty a já. V tomto podniku jsme partneři.“

„Jak vznešené.“

Udeřila ho do tváře pažbou pistole.

„Opatrně,“ varoval ji. „Mohla by spustit.“

„Ty znáš Francii dobře, vid? Pracoval jsi tady. Zabil jsi zde hodně Palestinců.“

Když se Gabriel obrnil zdí mlčení, uhodila ho podruhé. „Odpověz mi! Pracoval jsi ve Francii, že?“

„Ano.“

„A zabíjel jsi zde Palestince, je to tak?“

Přikývl.

„Copak se stydíš? Řekni to nahlas.“

„Ano,“ souhlasil. „Zabíjel jsem ve Francii Palestince. Zabil jsem zde Sabrího.“

„Takže bys měl znát francouzské silnice. Nebudeš ztrácet čas hledáním v mapě. To je dobře, protože nemáme moc času.“

Dala mu klíčky. „Jed do Nimes. Máš na to hodinu.“

„Je to alespoň sto kilometrů.“

„V tom případě bys měl přestat mluvit a raději vyrazit.“

Jel přes Arles. Pod nimi se třpytila stříbřitě modravá a místy zvířená stužka Rhóny. Za mostem přes řeku Gabriel sešlápl plyn k podlaze a vyrazil na poslední úsek cesty k Nimes. Počasí bylo až zvráceně krásné – bezmračná azurově modrá obloha, pole hýřila barvami levandule a slunečnic, okolní kopce se koupaly ve slunečním jasu obklopeny tak průzračně čistým vzduchem, že Gabriel rozeznával kontury a texturu horninových formací vzdálených snad třicet kilometrů.

Dívka seděla klidně s nohama překříženýma v komicích a s pistolí na klíně. Gabriel přemítal, proč si Chálid vybral právě ji, aby ho doprovodila na smrt. Protože její mládí a krása tvořily ostrý kontrast k Leinu znetvoření a nemohoucnosti? Nebo jde o nějakou specificky arabskou urážku? Chtěl snad Gabriela ještě více ponížit tím, že ho donutí přijímat rozkazy od krásné mladé dívky? Ať už však Chálida vedly při volbě jakékoliv motivy, rozhodně byla dokonale vycvičená. Gabriel to vycítil již při jejich prvním setkání v Marseille a pak znovu v domě v Martigues – a viděl to i nyní v jejích svalnatých pažích a ramenou a ve zručnosti, s jakou zacházela se zbraní. Nejvíce ho však zaujaly její ruce. Měla krátké, špinavé nehty jako hrnčíř nebo člověk, který pracuje rukama pod širým nebem.

Znovu jej bez varování udeřila. Vůz se na silnici nebezpečně rozhoupal a Gabriel měl co dělat, aby si udržel kontrolu nad řízením.

„Proč jsi to udělala?“

„Díval ses na tu zbraň, že?“

„Nedíval.“

„Myslíš na to, že bys mi ji mohl vzít.“

„Ne.“

„Jsi zatracený židovský lhář!“

Zvedla zbraň a chtěla ho ještě jednou uhodit, ale tentokrát Gabriel zvedl na obranu ruku a podařilo se mu ránu odvrátit.

„Měl bys sebou hodit,“ upozornila ho. „Nebo to do Nimes nestihneš.“

„Na tachometru je skoro dvě stě a rychleji jet nemůžu, pokud nás nechci oba zabít. Až ti Chálid příště zavolá, řekni mu, aby ty lhůty prodloužil.“

„Kdo?“

„Chálid,“ zopakoval Gabriel. „Muž, pro kterého pracuješ. Muž, který řídí tuto operaci.“

„V životě jsem o žádném Chálidovi neslyšela,“

„Moje chyba.“

Chvíli si ho zamyšleně prohlížela. „Mluvíš velmi dobře arabsky. Vyrůstal jsi v údolí Jezreel, že? Nedaleko Afuly. Slyšela jsem, že tam žije hodně Arabů. Lidé, kteří odmítli odejít nebo se nechat vyhnat.“

Gabriel jí na návnadu neskočil. „Nikdy jsi tam nebyla?“

„V Palestině?“ Náznak úsměvu. „Nebyla. Viděla jsem ji jen z dálky.“

Libanon, pomyslel si Gabriel. Viděla ji z Libanonu.

„Když už máme tuhle cestu absolvovat společně, měla bys mi říct nějaké jméno, kterým bych tě mohl oslovovat.“

„Já žádné jméno nemám. Jsem prostě Palestinka. Nemám jméno, nemám tvář, nemám zemi, nemám domov. Mou vlastí je můj kufr.“

„Fajn,“ opáčil Gabriel. „Budu ti říkat Palestina.“

„To přece není osobní jméno.“

„Dobrá. V tom případě ti budu říkat Palestina.“

Přikývla s pohledem upřeným na silnici. „Ano, můžeš mi říkat Palestina.“

Asi kilometr před Nimes ho nasměrovala na parkoviště u osamělého domu, kde se prodávaly květináče z pálené hlíny a zahradní sošky, a pět nesnesitelných minut mlčky čekali, až zazvoní její satelitní telefon. Když se konečně ozval, elektronický bzukot Gabrielovi zazněl jako požární poplach. Dívka beze slova poslouchala a Gabriel z jejího prázdného výrazu nepoznal, zda dostala rozkaz jet dál, nebo ho na místě zlikvidovat. Přerušila spojení a mávla k silnici.

„Vyjed na dálnici.“

„Kterým směrem?“

„Na sever.“

„Kam jedeme?“

Krátké zaváhání, pak: „Do Lyonu.“

Gabriel poslechl. Když se blížili k mýtnici, dívka schovala pistoli do tašky a podala mu hrst drobných. Jakmile se zase rozjeli, zbraň se opět objevila v její ruce. Položila si ji do klína a její ukazovák s krátkým špinavým nehtem spočíval jen tak mimochodem na spoušti.

„Jaký je?“

„Kdo?“

„Chálid,“ odpověděl Gabriel.

„Jak už jsem řekla, žádného Chálida neznám.“

„V Marseille jsi s ním strávila noc.“

„Ve skutečnosti jsem tu noc byla s Monsieur Véranem. Měl bys zrychlit.“

„Je ti doufám jasné, že nás zabije. Nejen mě, i tebe. Oba.“

Mlčela.

„Řekl ti někdo, že tohle je sebevražedná mise? Připravila ses na smrt? Pomodlila ses? Nahrála jsi videokazetu s posledním vzkazem rodině?“

„Víš co? Řiď a nemluv.“

„My dva jsme šahídové. Zemřeme společně. Jistě, každý pro jinou věc, ale spolu.“

„Zmlkni, prosím tě.“

A je to tady, pomyslel si. Trhlina. Chálid jí lhal.

„Zemřeme ještě dnes večer,“ pokračoval. „V sedm hodin. O tom se ti nezmínil, že?“

Znovu mlčení. Špička prstu hladila spoušť.

„Myslím, že ti o tom zapomněl říct,“ řekl přesvědčeně. „Jenže tak je tomu vždycky. Za Palestinu umírají pouze ubohé děti, chudáci z táborů a slumů. Elita jen vydává rozkazy ze svých vil v Bejrútu a Tunisu a Ramalláhu.“

Ohnala se pažbou po jeho obličeji, jenže teď Gabriel zbraň zachytil a Vykroutil jí ji z ruky.

„Nemůžu řídit, když do mě pořád mlátíš.“

Podal jí pistoli. Vzala si ji a položila na klín.

„Jsme šahídové, Palestino. Jedeme vstříc smrti a Chálid nám udává směr. V sedm hodin, Palestino. V sedm.“

Na silnici mezi Valence a Lyonem vytěsnil ze svých úvah Leu a myslel pouze na případ. Instinktivně k němu přistupoval jako k obrazu. Odstranil glazuru a rozpustil barvu, až na plátně zbylo jen několik neúplných tahů uhlem, základní kresba, a začal jej tvořit znovu, vrstvu za vrstvou, kompozici, tóny, strukturu. Nějakou dobu si nebyl jist určením autora. Je Chálid opravdový umělec, nebo pouze zručný řemeslník, který se vyučil v dílně starého mistra, skutečného tvůrce, Jásira Arafata? Přikázal mu Arafat, aby pomstil zničení jeho moci a autority, nebo se Chálid ujal práce sám, aby pomstil smrt svého otce a děda? Je to další z mnoha bitev mezi dvěma národy, nebo jen vzplanutí v dlouho doutnajícím sváru mezi dvěma rodinami, al-Chalífů na jedné straně a Shamronů-Allonů na druhé? Gabriel dospěl k závěru, že jde o kombinaci obojího, o průsečík sdílených potřeb a cílů. Dva velcí umělci se spojili k práci na jediném díle – Tizian a Bellini, pomyslel si Gabriel, Hostina bohů.

Datum, kdy bylo namalování obrazu zadáno, mu však stále unikalo. Byl si ovšem jistý jedním: ta práce potřebovala dlouhá léta příprav a vyžádala si hodně krve. Soupeř ho oklamal, velmi obratně oklamal. A nejen jeho samého. Všechny. Chálid jim podstrčil materiály nalezené v Miláně, aby Gabriela navnadil a přiměl ho zahájit pátrání. Úmyslně za sebou zanechal řetěz srozumitelných náznaků a důkazů a nastavil hodiny tak, aby Gabrielovi nezbylo nic, než se zoufale hnát po jeho stopě. Mahmúd Arvis, David Quinnell, Mimi Ferrerová, všichni byli součástí komplotu. Teď je Gabriel vnímal jako mlčenlivé figury na okrajích Belliniho malby, svou podstatou alegorické, ale přesto nezbytné, aby mohla vyniknout hlavní postava a ohnisko obrazu. Jenže co je tím ohniskem? Gabriel věděl, že umělec zatím dílo nedokončil. Chálid má v záloze ještě jeden tah, další představení plné krve a ohně. A on musí tento akt přežít. Nějak. Jak, to zatím nevěděl, ale byl si jistý, že klíč k přežití leží někde na cestě, po níž již prošel. A tak zatímco se mercedes řítil k Lyonu, neviděl před sebou dálnici, ale případ – každou jeho minutu, každé setkání, každou zápletku, olej na plátně. Přežiju, táhlo mu hlavou, a jednoho dne se vrátím a postavím se Chálidovi na jeho vlastní půdě a jeho vlastními zbraněmi. A ta dívka, Palestina, bude mou vstupní branou.

„Zajed na krajnici a zastav.“

Gabriel poslechl. Od centra Lyonu je dělilo jen pár kilometrů. Tentokrát čekali na zazvonění telefonu pouhé dvě minuty.

„Vrať se na silnici,“ zavelela. „Pojedeme do Chalonu. Je to…“

„Já vím, kde je Chalon. Kousek na jih od Dijonu.“

Počkal na mezeru v hustém provozu a vracel se na dálnici.

„Pořád se nemůžu rozhodnout, jestli tě mám pokládat za velmi odvážného muže, nebo za blázna,“ přemýšlela nahlas. „V Marseille jsi se mnou nemusel odcházet. Mohl ses zachránit.“

„Je to moje žena,“ odpověděl. „A navždy jí zůstane.“

„Jsi ochoten pro ní zemřít?“

„Ty pro ni také zemřeš.“

„Dnes v sedm večer?“

„Ano.“

„Kde jsi k té hodině přišel? Proč zrovna v sedm?“

„Ty o tom muži, pro kterého pracuješ, vůbec nic nevíš, že? Je mi tě líto, Palestino. Jsi velmi naivní dívka. Tvůj vůdce tě zradil a ty za to zaplatíš nejvyšší cenu.“

Zvedla pistoli, aby ho zase udeřila, ale pak si to rozmyslela. Gabriel neuhýbal očima od vozovky. Brána se pootevřela.

Jižně od Chalonu zajeli k čerpací stanici. Gabriel nabral plnou nádrž a zaplatil penězi, které mu dala. Když se posadil za volant, přikázala mu, aby zastavil u toalet.

„Hned se vrátím.“

„Budu čekat.“

Byla pryč sotva minutu. Gabriel zařadil rychlost, ale dívka mu poručila, aby zůstal stát, a vytáhla satelitní telefon. Digitální hodiny na palubní desce ukazovaly 14:55.

„Jedeme do Paříže,“ řekl jí.

„Nepovídej, opravdu?“

„Pošle nás jednou ze dvou tras. U Beaune se dálnice dělí. Když to vezmeme přímo, dojedeme na jižní předměstí. Pokud se budeme držet na východ – přes Dijon, Troyes a Remeš –, přijedeme do Paříže od severovýchodu.“

„Zdá se, že víš úplně všechno. Pověz mi tedy, kterou cestou nás pošle.“

Gabriel se okázale podíval na hodinky.

„Bude nás chtít udržet v pohybu a jistě si nepřeje, abychom dorazili k cíli příliš brzy. Sázím na východní trasu. Jsem přesvědčen, že nás pošle do Troyes a řekne nám, abychom tam počkali na další instrukce. Když nás pošle do Troyes, zachová si volnost v rozhodování.“

V tom okamžiku zazvonil telefon. Mlčky poslouchala, pak přerušila spojení.

„Vrať se na dálnici,“ poručila.

„Kam to bude?“

„Nestarej se a jeď.“

Zeptal se, jestli může zapnut autorádio.

„Jasně,“ odpověděla přívětivě.

Stiskl vypínač, ale nic se nestalo. Dívka lehce zvlnila rty do úsměvu.

„Chytré,“ ocenil Gabriel.

„Děkuji.“

„Proč tohle děláš?“

„Tu otázku nemůžeš myslet vážně.“

„Myslím ji naprosto vážně.“

„Jsem Palestina,“ řekla. „Nemám na vybranou.“

„Mýlíš se. Ty máš na vybranou.“

„Vím, o co ti jde,“ ušklíbla se. „Těmi řečmi o smrti a sebevražedné misi se mě snažíš nahlodat. Myslíš si, že mě tak přiměješ změnit názor, že ztratím nervy.“

„Něco takového by mě ani ve snu nenapadlo. Bojujeme spolu už dlouho na to, abych věděl, že jsi výjimečně odvážná a že nervy ztratíš málokdy. Chci prostě vědět proč. Proč jsi tady? Proč nejsi vdaná a nevychováváš děti? Proč nevedeš normální život?“

Další úsměv, tentokrát pohrdavý. „Židi,“ odfrkla. „Myslíte si, že máte patent na bolest. Myslíte si, že jste skoupili veškeré lidské utrpení. Můj holocaust je stejně reálný jako tvůj, a přesto mi upíráš mé utrpení a ospravedlňuješ svou vinu. Tvrdíš, že jsem si své rány způsobila sama.“

„Tak mi pověz svůj příběh.“

„Je to příběh ztraceného ráje. Příběh prostého lidu, který byl civilizovaným světem donucen vzdát se své země, aby křesťané zmírnili svou vinu na holocaustu.“

„Tak to ne,“ ohradil se Gabriel. „Nechci poslouchat žádné propagandistické školení. Chci slyšet tvůj osobní příběh. Odkud jsi?“

„Z tábora,“ odpověděla prostě. „Z utečeneckého tábora v Libanonu.“

Gabriel zavrtěl hlavou. „Neptám se tě, kde ses narodila nebo kde jsi vyrostla. Ptám se tě, odkud jsi.“

„Z Palestiny.“

„To samozřejmě vím. Z které části Palestiny?“

„Ze severu.“

„To vysvětluje Libanon. Odkud přesně ze severu?“

„Z Galileje.“

„Západní? Horní?“

„Ze Západní Galileje.“

„Která vesnice?“

„UŽ neexistuje.“

„Jak se jmenovala?“

„Nesmím s tebou…“

„Měla nějaké jméno?“

„Samozřejmě že měla jméno.“

„Byla to Bassa?“

„Ne.“

„Co třeba Zíb.“

„Ne.“

„Nebo snad Sumajríja?“ Neodpověděla. „Takže to byla Sumajríja.“

„Ano,“ hlesla. „Moje rodina přišla ze Sumajríje.“

„Do Paříže nám zbývá ještě dlouhá cesta, Palestino. Pověz mi svůj příběh.“

23

JERUZALÉM

Další schůzka Varaše neproběhla v podobě videokonference, ministerský předseda si jeho členy pozval osobně do své úřadovny. Informace o nejnovějším vývoji podal Lev. Zabralo mu to sotva minutu, protože v podstatě nebylo co hlásit. Od poslední porady se situace nijak nezměnila, jen hodiny neúprosně odbíjely čas. V Tel Avivu bylo pět odpoledne, v Paříži o hodinu méně. Lev chtěl vyhlásit všeobecný poplach.

„Musíme předpokládat, že během sto osmdesáti minut dojde ve Francii, s největší pravděpodobností v Paříži, k teroristickému útoku mimořádného rozsahu a že jeden z našich agentů do něj bude přímo zatažen. Za dané situace se obávám, že nemáme jiné východisko než informovat Francouze.“

„Jenže co se stane s Gabrielem a jeho ženou?“ zeptal se Moše Jariv z Šabaku. „Jestli Francouzi vyhlásí celostátní poplach, Chálid to může pokládat za záminku k tomu, aby je oba zabil.“

„Ten žádnou záminku nepotřebuje,“ namítl Shamron, „protože přesně to zamýšlí od samého počátku udělat. Lev má pravdu. Musíme informovat Francouze. Z morálního ani politického hlediska nemáme jinou možnost.“

Ministerský předseda neklidně poposedl, až křeslo pod jeho mohutnou postavou zasténalo. „Jenže já jim přece nemůžu říct, že jsme vyslali do Marseille tým agentů, aby tam zlikvidovali palestinského teroristu.“

„To nebude nutné,“ uklidnil ho Shamron. „Ale ať vyneseme karty jakkoliv, výsledek bude vždy špatný. Máme s Francouzi dohodu, že nebudeme operovat na jejich území, dokud to s nimi předem neprokonzultujeme. Tuto dohodu ovšem neustále porušujeme, a to s tichým souhlasem a porozuměním ze strany našich bratří ve francouzské rozvědce. Jenže tichý souhlas a porozumění je něco úplně jiného než nechat se chytit s krvavýma rukama.“

„Tak co jim tedy řekneme?“

„Doporučuju, abychom se pokud možno co nejvíce drželi pravdy. Řekneme jim, že jednoho z našich agentů unesla teroristická buňka působící v Marseille. Řekneme jim, že náš agent v Marseille vyšetřoval bombový útok na naše velvyslanectví v Římě. Řekneme jim, že máme k dispozici spolehlivé indicie, z nichž vyplývá, že dnes v sedm večer se Paříž stane cílem teroristického atentátu. Kdo ví? Jestli Francouzi spustí ten svůj alarm dostatečně nahlas, třeba to Chálida donutí útok odložit nebo úplně zrušit.“

Předseda vlády se otočil ke Lvovi. „Jaký je momentální status zbytku týmu?“

„Fidelity vyplula z francouzských teritoriálních vod a všichni ostatní členové týmu překročili hranice. Jediný, kdo zůstal na francouzské půdě, je Gabriel.“

Ministerský předseda stiskl tlačítko kombinovaného telefonu. „Spojte mě s francouzským prezidentem. A přizvěte tlumočníka. Nesmí dojít k žádnému nedorozumění.“

Prezident Francouzské republiky v té chvíli jednal s německým kancléřem ve vyzdobeném Sále portrétů v Elysejském paláci. Do místnosti tiše vklouzl pobočník a diskrétně zašeptal hlavě státu do ucha několik slov. Prezident nedokázal zakrýt podráždění nad tím, že jej vyrušil člověk, kterého z duše nesnášel.

„Musí to být hned teď?“

„Tvrdí, že jde o bezpečnostní záležitost nejvyšší důležitosti.“

Francouzský prezident vstal. „Omluvíte mě, pane kancléři?“ požádal svého hosta.

Vysoký, elegantní státník v tmavém obleku následoval pobočníka do soukromého předpokoje. Za okamžik mu ústředna přepojila hovor.

„Dobré odpoledne, pane ministerský předsedo. Mám za to, že nevoláte jen ze zdvořilosti.“

„Ne, pane prezidente. Bohužel vás musím informovat, že jsme se dozvěděli o závažném ohrožení bezpečnosti vaší země.“

„Předpokládám, že jde o ohrožení ze strany teroristů.“

„Nemýlíte se, pane prezidente.“

„Jak bezprostřední je ta hrozba? Týdny? Dny?“

„Hodiny, pane prezidente.“

„Hodiny? Proč se to dozvídám teprve teď?“

„My sami jsme to zjistili před několika minutami.“

„Znáte nějaké operační detaily?“

„Pouze časový údaj. Jsme přesvědčení, že palestinská teroristická buňka hodlá udeřit dnes v sedm hodin večer. Nejpravděpodobnějším cílem je Paříž, ale stoprocentně jistí si nejsme.“

„Pane ministerský předsedo, řekněte mi prosím všechno, co víte.“

Izraelský premiér mluvil dvě minuty. Když skončil, francouzský prezident se zeptal: „Nevíte, proč mám dojem, že jste mi řekl jen jednu část zprávy?“

„Lituji, ale je to jediná část, kterou známe.“

„Proč jste nás neinformovali o tom, že pronásledujete podezřelého na francouzském území?“

„Na formální konzultace nebyl čas, pane prezidente. Byli jsme podezřelému těsně v patách.“

„A co Italové? Informovali jste je, že pronásledujete muže podezřelého ze spáchání atentátu na italském území?“

„Ne, pane prezidente, neinformovali.“

„Jaké překvapení,“ ucedil Francouz. „Máte fotografie, které by nám pomohly identifikovat potenciální pachatele?“

„Bohužel ne.“

„Asi nemůžu čekat, že byste nám poslali snímek vašeho pohřešovaného agenta.“

„Za daných okolností…“

„Předpokládal jsem, že tak odpovíte,“ konstatoval francouzský prezident. „Pošlu do vašeho úřadu svého velvyslance. Pevně doufám, že mu poskytnete úplné a pravdivé informace o situaci.“

„Samozřejmě, pane prezidente.“

„Mám neblahé tušení, že tato záležitost bude mít závažné dopady, ale teď máme jiné starosti. Ještě se vám ozvu.“

„Hodně štěstí, pane prezidente.“

Francouzský představitel praštil sluchátkem a ohlédl se na svého pobočníka. „Okamžitě svolejte skupinu Napoleon. Já se zatím domluvím s kancléřem.“

Dvacet minut poté usedl francouzský prezident na své obvyklé místo v čele vládního stolu v Muratově salonu. Ostatní křesla zaujali členové skupiny Napoleon, vybraného týmu složeného z vysokých představitelů zpravodajských a bezpečnostních služeb a ministrů kabinetu, jejichž úkolem byla ochrana před bezprostředním ohrožením vlasti. Na protější straně masivního stolu seděl předseda francouzské vlády a mezi oběma muži stály ozdobné mosazné hodiny se dvěma ciferníky. Oba ukazovaly pět minut po půl páté odpoledne.

Prezident zahájil poradu zhuštěným souhrnem toho, co se právě dozvěděl. Následovala poněkud rozvášněná diskuse, protože zdroj informací, izraelský premiér, byl v Paříži výrazně nepopulární. Po několika minutách se však všichni členové skupiny shodli, že hrozba je příliš vážná na to, aby ji mohli ignorovat. „Je zřejmé, pánové, že musíme zvýšit stupeň ohrožení a přijmout patřičná preventivní opatření,“ prohlásil prezident. „Jak daleko půjdeme?“

Po útoku al-Kajdy na světové obchodní centrum a Pentagon vypracovala francouzská vláda čtyřstupňovou škálu ohrožení země a podobně jako Spojené státy zavedla barevné odlišení. Ono odpoledne platil oranžový, tedy druhý stupeň. Nižší je pouze žlutý. Při vyhlášení třetího, červeného stupně by se automaticky uzavřela podstatná část francouzského vzdušného prostoru, byla by realizována dodatečná bezpečnostní opatření v systému tranzitní dopravy a zajištěna zvýšená ochrana důležitých objektů, například Louvru a Eíffelovy věže. Nejvyšší stupeň, šarlatový, by celou zemi v podstatě uzavřel, včetně dodávek vody a energií. Žádný z členů skupiny Napoleon nebyl ochoten učinit tak drastický krok pouze na základě varování z Izraele. „Cíl útoku bude s největší pravděpodobností izraelské nebo židovské povahy,“ usoudil ministr vnitra. „A ani rozsah srovnatelný s Římem by neospravedlnil vyhlášení šarlatového stupně.“

„Souhlasím,“ řekl prezident. „Zvýšíme stupeň ohrožení na červený.“

Když porada skupiny Napoleon po dalších pěti minutách skončila, ministr vnitra vyšel z Muratova salonu a postavil se před kamery a mikrofony. „Dámy a pánové,“ začal s vážným výrazem v obličeji, „francouzská vláda získala důvěryhodné informace, podle nichž Paříži bezprostředně hrozí teroristický útok. Má k němu dojít dnes večer…“

Na severním úbočí Montmartru, v poklidné oáze vzdálené několik ulic od pařeniště turistů v okolí bělostné baziliky Sacré-Coeur, stojí v rue de Saules činžovní dům. Jeden z malých, ale pohodlných bytů sloužil Paulu Martineauovi jako dokonalé útočiště při těch vzácných příležitostech, kdy ho práce nebo milostné aktivity přivedly z Provence do hlavního města. Po příjezdu do Paříže zašel nejprve do Lucemburské čtvrti, kde poobědval s kolegou ze Sorbonny. Pak se odebral na Saint-Germain, kde absolvoval schůzku s potenciálním nakladatelem své knihy o prerománské historii Provence. Ve tři čtvrtí na pět prošel tichým dvorem za budovou a vstoupil do haly. Madame Touzetová, domovnice, vystrčila při jeho příchodu hlavu ze své kukaně.

„Bonjour, Professeur Martineau.“

Archeolog ji políbil na napudrované líčko a podal jí kytici lilií, kterou koupil u stánku na rue Gaulaincourt. Nikdy nezavítal do svého pařížského bytu bez toho, že by domovnici přinesl drobný dárek.

„Pro mě?“ zeptala se afektovaně. „To jste nemusel, pane profesore. Proč si děláte takovou škodu?“

„Neodolal jsem.“

„Jak dlouho se v Paříži zdržíte?“

„Jenom jednu noc.“

„Bože, taková tragédie! Hned vám přinesu poštu.“

Za okamžik se vrátila s balíčkem pohlednic a dopisů, jako vždy úhledně převázaným navoněnou růžovou stužkou. Martineau vyběhl nahoru do svého bytu, zapnul televizor, naladil Channel 2 a odešel do kuchyně, aby si uvařil kávu. Přes zvuk tekoucí vody zaslechl důvěrně známý hlas francouzského ministra vnitra. Zastavil kohoutek a klidně se vrátil do obývacího pokoje. Dalších deset minut stál bez pohnutí před obrazovkou.

Izraelci se tedy rozhodli informovat francouzské úřady. Martineau tak trochu očekával, že by se k tomuto zoufalému kroku mohli uchýlit. Věděl, že zvýšení stupně ohrožení bude znamenat zesílení bezpečnostních opatření a zpřísněné kontroly v okolí významných budov a institucí po celé Paříži. Tento vývoj situace vyžadoval jednu drobnou úpravu jeho piánu. Zvedl telefon a vytočil číslo.

„Mohl bych prosím změnit rezervaci?“

„Vaše jméno?“

„Doktor Paul Martineau.“

„Číslo jízdenky?“

Martineau je odříkal.

„Máte místenku na zítřejší ranní spoj do Aix-en-Provance, ano?“

„Ano, ale bohužel mi do toho něco přišlo a potřeboval bych se vrátit dříve, než jsem původně předpokládal. Neměli byste volné místo na dnes večer?“

„Ještě jsou místenky na expres v devatenáct patnáct.“

„První třída?“

„Ano.“

„Tak mi prosím jedno místo rezervujte.“

„Víte o vládním varování před teroristy?“

„Inu, já těmto poplašným zprávám moc nevěřím,“ řekl Martineau. „A kromě toho, když přestaneme žít normálním životem, teroristé zvítězí, nemám pravdu?“

„To tedy máte.“

Archeolog ve sluchátku slyšel tanec prstů na klávesnici počítače.

„Tak to bychom měli, doktore Martineau. Vaše rezervace byla změněna. Vlak odjíždí v devatenáct patnáct z Lyonského nádraží.“

Martineau poděkoval a zavěsil.

24

TROYES, FRANCIE

„Sumajríja? Chceš, abych ti vyprávěla o Sumajríji? Byl to ráj na zemi. Eden. Ovocné zahrady a olivové háje. Melouny a banány, okurky a pšenice. Sumajríja byla prostá vesnice. Čistá. Náš život se řídil rytmem setí a sklizně. Dešťů a sucha. Osm set nás žilo v Sumajríji. Měli jsme mešitu. Měli jsme školu. Byli jsme chudí, ale Alláh nás požehnal vším, co jsme potřebovali.“

Poslouchej, co říká. Gabriel horečně uvažoval, ale navenek se plně soustředil na řízení. Měli jsme… Byli jsme… Náš život… Narodila se pětadvacet let poté, co byla Sumajríja vymazána z mapy, přesto mluví o vesnici, jako kdyby v ní prožila celý život.

„Můj dědeček byl důležitý člověk. Ne, nebyl muktar, starosta, ale měl velký vliv mezi staršími obce. Vlastnil čtyřicet dunamů (Dunam (1000 m), stará turecká jednotka, se v Izraeli dosud běžně používá.) půdy a velké stádo koz. Byl pokládán za boháče.“ Jízlivý úsměv. „Být bohatý v Sumajríji znamenalo být o něco méně chudý.“

Dívčiny oči potemněly. Sklopila je k pistoli na klíně a pak se rozhlédla po francouzské venkovské krajině ubíhající za okny.

„Rok devatenáct set čtyřicet sedm znamenal pro naši vesnici začátek konce. V listopadu odhlasovalo Valné shromáždění Spojených národů rozdělení naší země a polovinu věnovalo Židům. Sumajríja se měla stát, stejně jako celá Západní Galileja, součástí arabského státu Palestina. Jenže to samozřejmě dopadlo jinak. Hned po hlasování vypukla válka. Židé si dělali nárok na celé území Palestiny.“

Gabriel měl sto chutí namítnout, že ve skutečnosti začali válku Arabové – byl to šejk Asad al-Chalífa, bojovník z Bejt Sajídu, kdo otevřel stavidla krve svým teroristickým útokem na autobus z Netanji do Jeruzaléma, ale ovládl se. Teď nebyla vhodná chvíle na malicherné dohady o historických faktech. Vyprávění o Sumajríji dívku zcela pohltilo a Gabriel rozhodně nechtěl kouzlo narušit.

Otočila se k němu. „Ty na něco myslíš.“

„Poslouchám tvůj příběh.“

„Ano,“ připustila, „ale jen jednou částí mozku. Tou druhou uvažuješ o něčem jiném. O čem? Chceš mi vzít zbraň? Plánuješ únik?“

„Není úniku, Palestino – pro žádného z nás. Pověz mi svůj příběh.“

Podívala se z okna. „V noci třináctého května devatenáct set čtyřicet osm přijela po pobřežní silnici od Acre kolona obrněných vozidel Hagany. Operace měla krycí jméno Ben-Ami a byla součástí Tochnit Dalet.“ Znovu se k němu otočila. „Znáš ten termín? Tochnit Dalet. Plán D.“

Gabriel přikývl a myslel na Dinu, jak stojí uprostřed ruin Bejt Sajídu. Jak je to dlouho? Uplynul sotva měsíc, ale jemu připadal jako celý život.

„Proklamovaným cílem operace Ben-Ami bylo posílení několika izolovaných židovských osad v Západní Galileji. Avšak jejím skutečným cílem bylo dobytí a anexe. Rozkaz konkrétně určoval tři arabské vesnice, které měly být zničeny. Bassa, Zíb a Sumajríja.“

Odmlčela se a čekala, zda její slova nevyprovokují nějakou reakci, ale když Gabriel mlčel, pokračovala v lekci dějepisu. Sumajríja měla padnout jako první. Jednotka Hagany ji před svítáním obklíčila a osvětlila domky reflektory obrněných transportérů. Někteří vojáci měli na hlavě červeně kostkované kefíje. Když vesnický hlídač uviděl šátky, domníval se, že dorazily arabské posily. Z radosti začal střílet do vzduchu a byl okamžitě skosen palbou Hagany. Zpráva, že se Židé maskují jako Arabové, vyvolala ve vesnici paniku. Obránci Sumajríje bojovali statečně, avšak proti lépe vyzbrojené Haganě neměli šanci. V několika minutách začal exodus.

„Židé chtěli, abychom odešli,“ řekla dívka. „Záměrně ponechali východní stranu vesnice nehlídanou, abychom měli kudy utéct. Neměli, jsme čas sbalit si šaty, dokonce ani vzít si nějaké potraviny. Prostě jsme v panice prchali z vesnice. Ale ani to Židům nestačilo. Stříleli po nás, když jsme běželi přes pole, která jsme po staletí obdělávali. V těch polích zemřelo pět vesničanů. A sotva poslední z nás opustil dům svých otců, nastoupili ženisté Hagany. Běželi jsme, abychom zachránili holé životy, a za námi se ozývaly výbuchy. Židé obraceli náš ráj v hromadu trosek.“

Vesničané ze Sumajríje doběhli k silnici a dali se na sever, k Libanonu. Brzy se k nim připojili obyvatelé Bassy a Zíbu a několika menších osad na východě. „Židé nám řekli, ať jdeme do Libanonu.“ Dívka se hořce usmála. „Řekli nám, ať tam počkáme, než skončí boje, potom že se budeme smět vrátit. Vrátit se? Kam jsme se asi tak měli vrátit? Naše domy byly zdemolovány. A tak jsme šli dál. Šli jsme přes hranice, do exilu. Do zapomnění. A za námi se navěky přibouchly brány Palestiny. Židé je zavřeli na závoru, abychom se nikdy nemohli vrátit.“

Remeš, pět odpoledne.

„Zastav,“ přikázala.

Gabriel sjel s mercedesem na krajnici. Seděli mlčky, vůz se otřásal v hustém provozu, který se míhal kolem nich. Pak zazvonil telefon. Poslouchala déle než jindy, pak opět bez jediného slova přerušila spojení a schovala satelitní přístroj do tašky.

„Kam jedeme?“

„Do Paříže,“ odpověděla. „Tvůj předpoklad se splnil.“

„A kudy máme podle jeho rozkazu jet?“

„Po silnici A4. Znáš ji?“

„Znám.“

„Přijedeme na…“

„…na jihovýchodní předměstí Paříže. Já vím, kam ta silnice vede, Palestino.“

Gabriel se vrátil na dálnici a šlápl na plyn. Hodiny na palubní desce ukazovaly 17:05. Minuli návěstní tabuli PARIS 145. Sto čtyřicet pět kilometrů do Paříže. Jedenadevadesát mil.

„Dopověz svůj příběh, Palestino.“

„Jak daleko jsme se dostali?“

„Do Libanonu,“ odpověděl Gabriel. „Do zapomnění.“

„Utábořili jsme se v horách. Živili jsme se sběrem divokých a polních plodin. Přežívali jsme díky dobročinnosti našich arabských bratří a čekali jsme, až se pro nás otevřou brány Palestiny, čekali jsme, až Židé dodrží svůj slib, který nám dali tehdy časně ráno, když jsme prchali ze Sumajríje. Jenže v červnu Ben-Gurion oznámil, že se uprchlíci nebudou moci vrátit domů. Označil nás za pátou kolonu, jejíž návrat nemůže Izrael připustit. Byli bychom trnem v patě nového židovského státu. A tehdy jsme pochopili, že již Sumajríji nikdy neuvidíme. Ztracený ráj.“

Gabriel se podíval na hodiny. 17:12. Od Paříže je dělilo sto třicet kilometrů.

„Šli jsme na sever, do Sidonu. Dlouhé horké léto jsme strávili ve stanech. Pak se počasí ochladilo a přišly deště, ale my jsme pořád žili ve stanech. Nový domov jsme nazvali Ejn al-Hilweh, Sladký pramen. Nejtěžší to bylo pro mého dědečka. V Sumajríji si ho považovali, měl vliv. Staral se o svá pole a o svá stáda. Zajišťoval rodině obživu. Teď jeho rodina žila z dobročinných přídělů. Jako žebráci. Měl úřední doklad na vlastnictví pozemků, ale neměl půdu. Měl klíče od svých dveří, ale neměl dům. Tu první zimu onemocněl a zemřel. Nechtěl žít ~ ne v Libanonu. Můj dědeček zemřel zároveň se Sumajríji.“

Palubní deska: 17:25. Ukazatel: PARIS 99.

„Můj otec byl ještě nedospělý chlapec, ale musel převzít odpovědnost za matku a dvě sestry. Nesměl pracovat, Libanonci to nedovolili. Nesměl chodit do školy, to Libanonci taky nedovolili. Naši lidé neměli v Libanonu nárok na sociální zabezpečení, neměli nárok na zdravotní péči. A nemohli Libanon opustit, protože neměli platné cestovní pasy. Byli jsme občané bez státu. Přestali jsme být lidmi. Stali jsme se ničím.“

Palubní deska: 17:38. Ukazatel: PARIS 56.

„Když si můj otec bral dívku ze Sumajríji, svatbu v Ejn al-Hilwehu slavil celý zbytek vesnice. Bylo to jako doma, jen v jiném prostředí. Místo ráje otevřené stoky, místo úhledných domků táborové baráky z neomítnutých tvárnic. Moje matka dala otci dva syny. Každý večer jim vyprávěl o Sumajríji, aby nikdy nezapomněli na svůj skutečný domov. Vyprávěl jim o al-Nikba, Katastrofě, a samozřejmě jim naočkoval sen o al-Awda, Návratu. Z mých bratrů měli vyrůst palestinští bojovníci. V tomto směru pro ně nebylo jiné volby. Jakmile byli dost velcí, aby udrželi pušku, Fatah je začal cvičit.“

„A ty?“

„Já jsem byla poslední dítě. Narodila jsem se v pětasedmdesátém roce, právě když se v Libanonu schylovalo k občanské válce.“

Palubní deska: 17:47. Ukazatel: PARIS 40.

„V životě by nás nenapadlo, že si pro nás znovu přijdou. Ano, ztratili jsme všechno, své domovy, svou vesnici, svou zemi, ale v Ejn al-Hilwehu jsme byli alespoň v bezpečí. Do Libanonu přece Židé nepřijdou, že ne?“

Palubní deska: 17:52. Ukazatel: PARIS 31.

„Operace Mír pro Galileju, tak tomu říkali. Bože můj, ani Orwel by nevymyslel lepší název. Čtvrtého června devatenáct set osmdesát dva vtrhli Izraelci do Libanonu, aby jednou pro vždy vyřídili Organizaci pro osvobození Palestiny. Ach, jak důvěrně jsme to už znali. Kolona obrněných vozidel mířících na sever po silnici podél pobřeží. Akorát že teď se ta silnice nacházela v Libanonu, ne v Palestině, a vojáci nepatřili k Haganě, nýbrž k izraelské armádě. Hned nám bylo jasné, že to dopadne špatně. Ejn al-Hilweh byl znám jako Fatahland, hlavní město palestinské diaspory. Bitva o tábor začala osmého června. Izraelci poslali svoje výsadkáře. Naši muži se bránili a bojovali s odvahou lvů – od uličky k uličce, od domu k domu, v mešitě, v nemocnici. Každý bojovník, který se chtěl vzdát, byl zastřelen. Bylo vyhlášeno, že v Ejn al-Hilwehu se bude bojovat do posledního muže.

Izraelci změnili taktiku. Nejdřív letectvo a dělostřelectvo systematicky bombardovalo tábor. Blok po bloku, sektor po sektoru. Pak nastoupili výsadkáři a masakrovali naše bojovníky. Každých několik hodin Izraelci přerušili palbu a vyzývali nás, abychom se vzdali. Odpověď zněla pokaždé stejně: Nikdy! Takto to pokračovalo celý týden, jednoho bratra jsem ztratila hned první den bojů, druhého čtvrtý den. Poslední den bitvy o tábor se moje matka vyplazila zpod hromady trosek. Izraelský voják ji považoval za partyzánku a zastřelil ji.

Když ta hrůza konečně skončila, z Ejn al-Hilwehu zbyla pustina. Podruhé během krátké doby převrátili Židé můj domov v hromadu trosek. Přišla jsem o bratry. Přišla jsem o matku. Ptáš se, proč jsem tady. Ty důvody se jmenují Sumajríja a Ejn al-Hilweh. Ta dvě jména pro mě ztělesňují sionismus. Nemám jinou možnost než bojovat.“

„Co se stalo po Ejn al-Hilwehu? Kam jsi odešla?“ Dívka zavrtěla hlavou. „Už jsem ti toho řekla dost. Až moc.“

„Chci slyšet i zbytek.“

„Jed,“ odbyla ho. „Nejvyšší čas na setkání s tvou ženou.“ Gabriel se podíval na hodiny. 18:00. Od Paříže je dělilo šestnáct kilometrů.

25

SAINT-DENIS, SEVERNÍ PŘEDMĚSTÍ PAŘÍŽE

Amira Assafová za sebou zavřela dveře bytu. Chodba, dlouhý betonový tunel, tonula v šeru, ze stropu jen tu a tam poblikávala slabá zářivka. Tlačila invalidní vozík k výtahům. Jakási žena, podle akcentu Marokánka, křičela na své dvě děti. O kus dál trojice afrických mladíků poslouchala přenosné stereo. Tak tohle zbylo z francouzské koloniální říše, pomyslela si, hrstka ostrovů v Ka~ ribiku a lidské skladiště v Saint-Denis.

Došla k výtahu a stiskla přivolávací tlačítko. Podívala se nahoru a viděla, že šachtou klesá kabina. Díky bohu, ulevilo se jí. Tuto část přesunu – staré rozhrkané výtahy v zanedbaném činžáku – nemohla nijak ovlivnit, a to ji znervózňovalo. V průběhu příprav musela dvakrát sešlapat třiadvacet pater, protože prostě nefungovaly.

Cinkl zvonek a dveře se otevřely. Vtlačila vozík do kabiny a udělalo se jí zle z pronikavě čpavého pachu moči. Hrkavě klesala do přízemí a přemýšlela nad otázkou, proč chudí lidé tak často močí ve výtazích. Kabina s trhnutím zastavila. Vyjela s vozíkem do haly a zhluboka se nadechla. O moc lepší to nebylo. Teprve venku, na nádvoří sevřeném čtyřmi vysokými činžáky, unikla pachu příliš mnoha lidí natěsnaných hlava na hlavě.

Uzavřený prostor mezi obytnými bloky měl v sobě něco z návsi kdesi v rozvojové zemi – hloučky mužů rozdělených podle země původu debatovaly v chládku ubývajícího denního světla, ženy se vracely z nákupů s igelitovými taškami, děti si hrály s míčem. Mladé atraktivní Palestinky, která tlačila v invalidním vozíku schoulenou postavu neurčitého pohlaví a věku, si nikdo nevšímal.

Cesta na nádraží Saint-Denis jí trvala přesně sedm minut, je to velká stanice, kde stavějí vlaky metra i rychlodráhy RER, a v tuto denní dobu velmi živá. Z východů proudily na ulici davy cestujících. Vtlačila vozík do vestibulu s automaty a okénky, kde se prodávají jízdenky, a okamžitě si všimla dvou policistů, první náznak zvýšené aktivity bezpečnostních sil v souvislosti s poplachem. Před odchodem sledovala zprávy a věděla, že po celé zemi byla zesílena ochrana podzemní dráhy a železničních stanic. Ale vědí něco konkrétně o Saint-Denis? Hledají invalidní ženu, unesenou předchozí noc z psychiatrického sanatoria v Anglii? Šla dál.

„Promiňte, mademoiselle.“

Otočila se – nádražní zřízenec, mladý a snaživý, ve vzorně nažehlené uniformě.

„Kam jedete?“

Držela v ruce jízdenky, a musela tedy odpovědět pravdivě. „Na Lyonské nádraží. Rychlodráhou,“ dodala.

Zřízenec se usmál. „Můžete sjet výtahem.“

„Ano, já vím. Nebojte se, na nástupiště trefím.“

„Můžu vám pomoct?“

„Ne děkuji. Zvládnu to.“

„Prosím,“ naléhal, „dovolte, abych vám pomohl.“

Jestli já nemám smůlu, láteřila v duchu. Jediný ochotný a slušný zaměstnanec veřejné dopravy v celé Francii, a dnes musí mít službu zrovna v Saint-Denis! Kdyby odmítla, vzbudila by podezření. Přikývla a podala zřízenci lístky. Provedl ji turniketem a zalidněnou halou k výtahu, kterým sjeli na nástupiště vlaků RER. Zřízenec jí ukázal správnou kolej a Amira se bála, že se s ní zdrží až do příjezdu vlaku. Mladík jí však po chvilce popřál dobrý večer a vrátil se nahoru.

Amira se podívala na elektronickou tabuli nad kolejí. Spoj přijede za dvanáct minut. Mrkla na hodinky a rychle počítala. Bez problému to stihne. Posadila se na lavičku a čekala. Vlak zastavil ve stanici přesně na čas a dveře se s pneumatickým sykotem otevřely. Amira vstala a vjela s invalidní ženou na vozíku do vagonu.

26

PAŘÍŽ

Kde to jsem? Ve vlaku? A kdo je tato žena? Ta, která pracovala v nemocnici? Řekla jsem doktorovi Averymu, že ji nemám ráda, ale on mě neposlouchal. Pořád se kolem mě točila. Soustavně mě sledovala. To se vám jenom zdá, říkal mi doktor Avery. Vaše odmítavá reakce na ni je jedním z projevů vaší nemoci. Jmenuje se Amira. Je moc hodná a má vynikající kvalifikaci. Ne, snažila jsem se mu říct, sleduje mě. Něco se stane. Je přece Palestinka. Vidím jí to na očích. Proč mě doktor Avery neposlouchal? A opravdu jsem mu to řekla? Vlastně ani nevím. Ničím si nejsem jistá. Pojď se podívat, co ukazují v televizi, Gabrieli. Na Tel Aviv už zase dopadají rakety. Myslíš, že do nich Saddám tentokrát dal chemické zbraně? Nesnesu, abych trčela ve Vídni, zatímco na Tel Aviv padají rakety. Dojez tu večeři, Dani. Podívej se na něj, Gabrieli. Tolik je ti podobný. Tohle mi připadá jako pařížský vlak, ale kolem mě jsou Arabové. Kam mě ta žena odvezla? Proč nejíš, Gabrieli? Je ti něco? Nevypadáš dobře. Proboha, ty přímo sáláš! Určitě máš horečku. Vidíš, další raketa. Bože, dej, a ( dopadne na prázdnou ulici. Nedopusť, aby spadla na matčin dům, já už v té restauraci nevydržím, Gabrieli. Chci jít domů a zavolat matce. Zajímalo by mě, co se stalo s tím chlapcem, který mě přišel do nemocnice hlídat. Jak jsem se sem dostala? Kdo mě sem přivezl? A kam ten vlak jede? Snili. Bože, jak já tohle město nesnáším. Ale sníh je zkrášluje. Sníh snímá z Vídně její hříchy. Na Vídeň padá sníh a na Tel Aviv prší rakety. Máš dnes večer ještě práci? Jak dlouho se zdržíš? Promiň, já vím. Ze se vůbec ptám. Sakra. Auto je celé zapadané. Pomoz mi očistit okna, než odejdeš. A podívej se, jestli je Dani v sedačce pořádně zapnutý. V ulicích to bude klouzat. Ano, pojedu opatrně. No tak, Gabrieli, pospěš si. Musím mluvit s mámou, chci slyšet její hlas. Dej mi ještě pusu, naposled mě polib a pak se otoč a běž. Ráda se na tebe dívám, jak jdeš, Gabrieli. Kráčíš jako anděl. Nenávidím práci, kterou pro Shamrona děláš, ale tebe budu navždy milovat. Sakra, motor nechce nastartovat. Zkusím to ještě jednou. Proč se obracíš, Gabrieli? Kam mě ta žena veze? Znovu otáčím klíčkem. Ticho. Kouř a oheň. Nejdřív vytáhni Daniho! Proboha, pospěš si! Prosím tě, vytáhni ho! já hořím! Uhořím tady! Kam mě ta žena veze? Pomoz mi, Gabrieli. Prosím tě, pomoz mi.

27

PAŘÍŽ

Gare de Lyon, Lyonské nádraží, byste našli ve 12. pařížském okrsku, několik ulic na východ od Seiny. Před nádražní budovou se rozkládá velký kruhový objezd a za ním křižovatka, kde se sbíhají dvě důležité dopravní tepny, rue de Lyon a boulevard Diderot. A právě tady seděl v rušné zahrádce kavárny, kterou si oblíbili lidé cestující do Paříže vlakem z východní části země, Paul Martineau a čekal. Dopil poslední kapku Côte du Rhône z tenkostěnné sklenky, mávl na číšníka a požádal o účet. Uplynulo pět minut, než se k němu udýchaný pikolík dostal. Archeolog položil na stůl požadovanou částku s malým spropitným a vydal se k nádraží.

Na kruhovém objezdu stálo několik vozů s blikajícími majáčky a před vstupem do stanice hlídkovaly dvě dvojíce policistů ze zásahové jednotky. Martineau se připojil k hloučku cestujících a spolu s nimi vešel do budovy. Zamířil přímo do odjezdové haly, když vtom ucítil, jak mu kdosi poklepal na rameno. Otočil se –a spatřil jednoho z policistů, kteří střežili hlavní vchod nádraží.

„Můžete mi prosím předložit doklady?“

Martineau vytáhl z náprsní tašky francouzský občanský průkaz a podal jej policistovi, který si nejdřív dlouze prohlédl obličej kontrolovaného a teprve potom se podíval na fotografii v průkazu.

„Kam jedete?“

„Do Aix.“

„Mohu prosím vidět vaši jízdenku?“

Archeolog mu podal zpáteční lístek.

„Tady vidím, že se máte vracet na jih až zítra.“

„Odpoledne jsem si změnil rezervaci.“

„Proč?“

„Musím se vrátit dřív, než jsem zamýšlel.“ Martineau se rozhodl, že dá najevo mírné podráždění. „Poslyšte, co to má znamenat? Je ten výslech opravdu nutný?“

„Bohužel ano, Monsieur Martineau. Důvod vaší cesty do Paříže?“

Martineau zmínil oběd s kolegou z pařížské univerzity a schůzku s nakladatelem.

„Vy jste spisovatel?“

„Ne, archeolog. Ale připravuju knihu.“

Policista mu vrátil průkaz.

„Příjemnou cestu.“

„Děkuji.“

Martineau schoval doklad a odešel do haly. Zastavil se u tabule s odjezdy a pak vyšel po schodech do Le Train Bleu, proslavené restaurace s výhledem na celý terminál. U dveří jej uvítal vrchní.

„Máte rezervovaný stůl?“

„Ne. Domluvil jsem si schůzku v baru. Myslím, že dáma již čeká.“

Vrchní ustoupil. Archeolog vešel do baru a zamířil ke stolku u okna, odkud bylo vidět na nástupiště. U stolku seděla asi pětačtyřicetiletá atraktivní žena s několika stříbrnými pramínky v záplavě dlouhých tmavých vlasů. Zvedla hlavu; Martineau se k ní sklonil a políbil ji ze strany na krk.

„Ahoj, Mimi.“

„Paule,“ zašeptala. „Ani nevíš, jak jsem ráda, že tě zase vidím.“

28

PAŘÍŽ

Čtyři bloky severně od Lyonského nádraží, rue Parrot. 18.53. „Tady se otoč,“ přikázala dívka, „a zaparkuj.“

„Nemám kde. Na ulici auto nechat nemůžu a všechna místa jsou plná.“

„Věř mi, místo se najde.“

V tom okamžiku vyjel od chodníku před hotelem Lyon Bastille automobil. Gabriel nechtěl nic riskovat a vyrazil jako šipka do uvolněné mezery v souvislé řadě zaparkovaných vozidel. Dívka schovala pistoli do tašky a přehodila si ji přes rameno.

„Otevři kufr.“

„Proč?“

„Neptej se a udělej, co říkám. Podívej se na hodiny. Nemáme moc času.“

Gabriel zatáhl za páčku a uslyšel tlumené cvaknutí uvolněné kapoty. Dívka zatím vytáhla klíčky ze zapalování a přihodila je do tašky ke zbrani a satelitnímu telefonu. Pak otevřela dveře a vystoupila. Přistoupila k otevřené kapotě a pokynula Gabrielovi, ať se k ní připojí. Poslechl a podíval se do zavazadlového prostoru. Uvnitř ležel velký hranatý cestovní kufr z černého nylonu, opatřený kolečky a vysouvacím držadlem.

„Vytáhni ho.“

„Ne.“

„Jestli si ho nevezmeš, tvoje žena zemře.“

„V žádném případě nezanesu bombu do Gare de Lyon.“

„Jdeš na nádraží. Se zavazadlem nebudeš tak nápadný. Zvedni ten kufr.“

Natáhl ruku a nahmatal zip. Oba jazýčky byly přimknuty k sobě visacím zámkem.

„Tak ho vytáhni!“ pobídla ho netrpělivě.

Ve výklenku na nářadí spatřil pochromovanou montážní páku na pneumatiky.

„Co to děláš? Chceš snad, aby tvoje žena zemřela?“

Dvěma prudkými údery rozbil zámek a otevřel hlavní přihrádku kufru. Byla plná zmuchlaného balicího papíru. Zkontroloval vnější kapsu. Prázdná.

„Spokojený? Podívej se na hodiny. Vezmi ten kufr a jdeme.“

Gabriel zvedl zavazadlo a položil je na chodník. Dívka už rázovala ulicí. Vysunul držadlo, přibouchl kapotu a vyrazil za ní. Na rohu rue de Lyon zahnuli vlevo a před nimi se vynořila budova Lyonského nádraží, usazená na temeni nízkého návrší.

„Nemám jízdenku.“

„Zato já ano. I pro tebe.“

„Kam jedeme? Berlín? Amsterdam? Ženeva?“

„Moc se ptáš. Radši sebou hoď.“

Došli ke křižovatce a Gabriel spatřil pěší policejní hlídky před budovou nádraží a několik otáčejících se modrých majáčků na střechách automobilů na kruhovém objezdu.

„Někdo je varoval,“ poznamenal. „Vyhlásili poplach a my jim jdeme rovnou do rány.“

„Neboj se, dobře to dopadne.“

„Nemám pas.“

„Nepotřebuješ ho.“

„Co když nás zastaví.“

„Mám pro tebe průkaz. Kdyby tě zastavil policajt a chtěl doklady, kývni na mě a já to s ním vyřídím.“

„Jestli nás zastaví, tak kvůli tobě.“

Na semaforu počkali na zelenou a spolu s davem chodců přešli na druhou stranu bulváru. Kufr byl příliš lehký. Na dlažebních kostkách chodníku vůbec nedrnkal. Měli do něj naskládat šatstvo, aby ho správně zatížili. Co když je hlídka opravdu zastaví? Co když budou policisté chtít zavazadlo prohlédnout a najdou zmuchlaný balicí papír? Co když prohledají Palestinčinu tašku a objeví devítimilimetrovou pistoli. Pistole… Přestal se v myšlenkách zaobírat prázdným kufrem a zbraní v dívčině tašce a soustředil se na dřívější tušení, na pocit, že klíč k přežití se nachází na stezce, kterou již prošel.

U vchodu do budovy hlídkovalo několik policistů a dva vojáci v maskovacích kombinézách se samopaly přes rameno. Náhodně zastavovali cestující, kontrolovali jim doklady a nahlíželi do zavazadel. Dívka se do Gabriela zavěsila a přiměla ho přidat do kroku. Cítil na sobě pohledy hlídek, ale nikdo je nezastavil a bez nehody prošli do budovy.

Před nimi se otevřela rozlehlá hala s vysokou kopulovitou střechou sahající do nebe. Na okamžik se zastavili u záhlaví eskalátoru, který klesal o patro níž k nástupištím metra. Gabriel využil přestávku k tomu, aby se zorientoval. Vlevo řada telefonních automatů, za ním schody do restaurace Le Train Bleu. Na protějších koncích nástupiště dva novinové stánky Relay. Několik kroků vpravo snack bar, nad ním velká tabule s odjezdy vlaků. Právě se měnila. Pleskání rychle obracených lišt Gabrielovi znělo jako obscénní potlesk perfektnímu gambitu, který s ním Chálid sehrál. Hodiny ukazovaly 18:57.

„Vidíš tu dívku, která telefonuje u prvního automatu z této sírany řady?“

„Jak vypadá?“

„Modré džíny, šedý svetr, možná Francouzka, možná Arabka. Jako já.“

„Vidím ji.“

„Až hodiny na odjezdové tabuli přeskočí na osmnáct padesát osm, zavěsí. My dva k ní přejdeme a postavíme se místo ní. Moment počká, abychom to stihli.“

„Co když se někdo dostane k tomu telefonu dřív?“

„My dvě se o to postaráme. Ty vytočíš číslo, které ti teď řeknu. Připravený?“

„Ano.“

„To číslo nesmíš zapomenout. Řeknu ti ho jenom jednou. Kdybys ho zapomněl, tvoje žena zemře. Opravdu jsi připravený?“

„Dej mi to zatracené číslo!“

Odrecitovala je a v okamžiku, kdy na hodinách naskočilo 18:58, mu strčila do dlaně několik mincí. Druhá dívka jim uvolnila místo. Gabriel zvedl sluchátko a nastrkal mince do štěrbiny. Pozorně vyťukal číslo; bál se, že kdyby se napoprvé přehmátl, podruhé už by si ho nemusel přesně vybavit. Přístroj na druhém konci linky – kde? – zazvonil. Podruhé. Potřetí…

„Nikdo to nebere.“

„Trpělivost. On to někdo zvedne.“

„Už zvoní pošesté a pořád nic.“

„Víš určitě, žes vytočil správné číslo? Třeba ses spletl. Tvoje žena možná zemře jen proto, že jsi…“

„Drž hubu,“ vyštěkl Gabriel.

Telefon přestal zvonit.

29

PAŘÍŽ

„Dobrý večer, Gabrieli.“

Ženský hlas mu připravil šokující překvapení. Dobře ho znal.

„Nebo bych vám měla říkat Herr Klemp? To jméno jste použil, když jste přišel do mého klubu, že? A pod stejným jménem jste prohledal můj byt.“

Mimi Ferrerová. Měsíček.

„Kde je? Kde je Lea?“

„Blízko.“

„Kde? Nevidím ji.“

„Za minutu ji uvidíte.“

Za minutu… Zvedl oči k tabuli s odjezdy vlaků. Hodiny se překlopily na 18:59. Kolem prošli dva vojáci, jeden z nich se na něho upřeně zadíval. Gabriel se odvrátil a ztišil hlas.

„Řekli jste mi, že když přijdu, necháte ji žít. Tak kde je?“

„Během několika vteřin vám bude všechno jasné.“

Ten hlas! Držel se ho jako klíště. Ten hlas ho vrátil do Káhiry v onen večer, který strávil v jazzovém klubu v Zamaleku. Vylákali ho do Káhiry záměrně. Chtěli, aby nasadil štěnici na telefon Mimi Ferrerové, protože mu to umožní vyslechnout její rozhovor s Tonym a odhalit číslo přístroje v marseilleském bytě na bulváru Saint-Rémy. Ale neměli k tomu ještě jiný důvod?

Mimi mluvila, ale její hlas byl přehlušen hlášením staničního rozhlasu. Na koleji D nastupujte do vlaku číslo 765 směr Marseille… Gabriel zakryl mikrofon. Na koleji D nastupujte do vlaku číslo 765 směr Marseille… Slyšel to hlášení ze sluchátka! Určitě! Mimi je někde na nádraží! Otočil se a spatřil její dívčí boky, které klidně pluly k východu ze stanice. Po její levici – s rukou strčenou do zadní kapsy jejích kalhot! – kráčel muž s hranatými rameny a tmavými kudrnatými vlasy. Tutéž dvojici, tutéž chůzi viděl Gabriel dnes v noci v Marseille. Chálid přišel na Lyonské nádraží, aby na vlastní oči viděl Gabriela Allona umírat.

Díval se, jak vycházejí z budovy.

Na koleji D nastupujte do vlaku číslo 765 směr Marseille.

Otočil se k Palestince. Dívala se na hodiny. Došlo jí, že jsem měl pravdu, usoudil Gabriel z jejího výrazu. Jen několik vteřin ji dělí od okamžiku, kdy se stane dalším šahídem v Chálidově pomstychtivé svaté válce.

„Posloucháte mě vůbec, Gabrieli?“

Hluk dopravního ruchu – Mimi a Chálid spěchali, aby byli co nejdál od nádraží.

„Poslouchám,“ odpověděl – a uvažuju, proč jsi tehdy ve svém klubu ke mne posadila ty tři Araby.

Na koleji D nastupujte do vlaku číslo 765 směr Marseille.

Kolej D… Kolej Dalet… Tochnit Dalet…

„Kde je, Mimi? Řekněte mi, co…“

Vtom ho spatřil. Stál u novinového stánku na východní straně haly. Zavazadlo, hranatý černý nylonový kufr na kolečkách, identicky stejný jako Gabrielův, stálo vedle něho. Tehdy večer v Káhiře mu jeho společníci říkali Bašir. Pil whisky (Johnnie Walker s červenou etiketou) s ledem a kouřil cigarety Silk Cut. Na pravém zápěstí měl zlaté hodinky TAG-Heuer a házel očima po jedné ze servírek. Kromě toho byl Bašir šahíd. Jeho zavazadlo za pár vteřin vybuchne a zabije několik desítek lidí.

Gabriel se ohlédl vlevo k protější straně nástupiště. Další novinový stánek, další šahíd se stejným kufrem, s jakým přišel Gabriel. Tehdy v noci se jmenoval Nadži. Slovo nadži v arabštině znamená ten, kdo přežil. Dnes ne, Nadži.

Několik kroků od Gabriela si kupoval sendvič, který už nesní, třetí atentátník, Tajíb. Tentýž kufr, v očích tentýž skelný pohled smrti. Stál tak blízko, že Gabriel viděl konfiguraci bomby. Podél jednoho ramene vysouvacího držadla se táhl černý drát a končil v rukojeti. Madlo sloužilo jako spoušť. Stačí stisknout a spojit kontakt. Takže ruční ovládání a všichni tři šahídové budou muset zmáčknout rukojeti současně. Ale jak a odkud dostanou signál? Čas, samozřejmě. Gabriel se zadíval na Tajíbovy oči. Atentátník je upíral na digitální časomíru na odjezdové tabuli. 6:59:28…

„Kde je, Mimi?“

Dvojice klábosících vojáků se loudala opačným směrem. Do nádražní budovy vešli tři Arabové s kufry vrchovatě naloženými trhavinou a bezpečnostní síly si toho zjevně nevšimly. Jak dlouho by vojákům trvalo strhnout samopal z ramene a vypálit? Příslušníkům Izraelských obranných sil necelé dvě vteřiny, ale tihle francouzští hoši mají reakční dobu určitě delší.

Střelil očima po Palestině. Chvěla se strachem, měla vlhké oči a poškubávala za řemínek kabelky. Přejížděl pohledem po nádražní hale, počítal úhly, určoval palebné dráhy.

Mimi mu vstoupila do myšlenek.

„Posloucháte mě?“

„Poslouchám.“

„Jak jste už nejspíš uhodl, nádraží za okamžik vybuchne. Podle mých výpočtů budete mít patnáct vteřin a na výběr ze dvou možností. Můžete varovat lidi kolem sebe a pokusit se jich co nejvíc zachránit, nebo můžete sobecky zachránit pouze svou ženu. Obojí v žádném případě nezvládnete, protože když spustíte poplach, propukne šílená panika a vy nedostanete manželku z nádraží dřív, než bomby vybuchnou. Můžete ji zachránit pouze tak, že připustíte smrt stovek lidí – stovky životů za záchranu lidské trosky. Těžké morální dilema, co říkáte?“

„Kde je?“

„To mi povězte vy.“

„Kolej D,“ vydechl Gabriel. „Kolej Dalet.“

„Výborně.“

„Není tam! Nevidím ji!“

„Podívejte se pořádně. Patnáct vteřin, Gabrieli. Patnáct vteřin.“

A linka oněměla.

Plazící se čas jako by se zastavil. Gabriel vnímal okolí jako pouliční scénku, zachycenou ostrou paletou mistra Renoira. Šahídové. Jejich oči upřené na hodiny na odjezdové tabuli. Vojáci se samopaly pověšenými přes rameno. Palestina svírající řemen tašky, v níž leží nabitá pistole. A uprostřed jeviště velmi hezká Arabka, která odchází od ženy v invalidním vozíku. Na koleji stojí vlak do Marseille a půldruhého metru od místa, kde nemocná žena čeká na smrt, zejí otevřené dveře posledního vozu soupravy. Hodiny nad jeho hlavou ukazovaly 18:59:50. Mimi ho podvedla, ale Gabriel věděl lépe než kdokoliv jiný, že deset vteřin je celá věčnost. Během deseti vteřin dokázal vejít za Chálidovým otcem do dvora pařížského činžáku a nasázet do něj jedenáct kulek. A za necelých deset vteřin jedné zasněžené noci ve Vídni zemřel jeho syn a manželka byla nadosmrti tělesně i duševně zmrzačena.

Jeho první pohyb byl tak bleskurychlý, že si ho nikdo nevšiml. Úder dopadl na Palestinčin levý spánek tak drtivě, že když jí strhával tašku zavěšenou přes rameno, nevěděl, jestli ještě žije. Zatímco se mu dívka kácela k nohám, Gabriel hrábl do kabelky a sevřel pažbu pistole. Tajíb, nejbližší sebevražedný atentátník, nic z toho neviděl, protože se ze svého místa u snack baru vpíjel očima do časomíry. Gabriel vytrhl zbraň z tašky, jednou rukou zamířil na šahída a dvakrát stiskl spoušť. Tap-tap. Obě kulky zasáhly Araba vysoko do hrudi a srazily ho dozadu, dál od kufru naloženého trhavinou.

Zvuk výstřelů, znásobený ozvěnou od stěn a stropu obrovské nádražní haly, měl takový účinek, jaký Gabriel očekával. Lidé na nástupišti se vrhali k zemi. Pět metrů od něj strhávali dva vojáci samopaly z ramen. A na obou koncích nástupiště stáli zbývající šahídové, Bašir a Nadži, s očima upřenýma na hodiny. Neměl čas vyřídit oba.

„Bomba! K zemi! Kryjte se!“ zařval Gabriel francouzsky.

Otevřela se mu volná palebná dráha a Gabriel namířil pistoli na Nadžiho. Francouzští vojáci, zmatení tím, co se odehrávalo před jejich očima, zaváhali. Gabriel stiskl spoušť. Spatřil růžový obláček a vzápětí se terorista skácel bez života na zem.

Rozběhl se ke koleji D, k místu, kde seděla Lea v invalidním vozíku, ničím nechráněná před tlakovou a žárovou vlnou. Pevně držel Palestinčinu tašku, protože v ní se skrýval klíč k úniku. V běhu se krátce ohlédl přes rameno. Bašir, poslední z atentátníků, kráčel do středu haly. Určitě viděl, jak jeho společníci padli, a teď se snažil zvýšit vražednou sílu bomby tím, že ji odpálí uprostřed terminálu, stále ještě plného lidí.

Kdyby se teď zastavil a střílel, znamenalo by to jistou smrt pro Leu i pro něj, a tak sprintoval ze všech sil dál. Doběhl ke koleji D a prudce zahnul doprava. Tady už bylo nástupiště prázdné, střelba a Gabrielovo varování zahnaly lidi do vagonů nebo k východu z nádraží. Zůstala pouze Lea, bezmocná a nehybná.

Hodiny na tabuli se přetočily. 19:00:00.

Gabriel uchopil Leu za ramena, zvedl bezvládné tělo z vozíku a skočil do dveří přistaveného vlaku. A v tom okamžiku bomba vybuchla. Záblesk oslňujícího světla, hromové zaburácení, žhavá tlaková vlna jako by z něj vymačkala život. Otrávené šroubky a hřebíky. Rozbité sklo a krev.

Černý kouř, nesnesitelné ticho. Gabriel se podíval do Leiných očí. Dívala se přímo na něj a její pohled byl nepřirozeně klidný. Schoval zbraň do tašky, pak vzal Leu do náruče a vstal. Jako by vůbec nic nevážila.

Kolem zničeného vagonu se ozvaly první výkřiky. Okna na obou stranách byla vyražena, cestující na sedadlech krváceli z mnohočetných ran způsobených letícími skleněnými střepy. Gabriel zaregistroval nejméně šest vážně, možná smrtelně zraněných.

Sestoupil po schůdkách na nástupiště a zamířil do haly, k nepoznání zničené. Velká část střechy zmizela. Kdyby všechny tři bomby vybuchly současně, celá nádražní budova by se s největší pravděpodobností zřítila.

Uklouzl a tvrdě dopadl na vlhkou dlažbu. Po nástupišti tekly potoky krve. Všude kolem se válely odervané údy a kusy lidského masa. Vstal, zvedl Leu a klopýtal k východu. O co zakopával? Neodvažoval se sklopit zrak k zemi, ten pohled by nesnesl. Nedaleko telefonních automatů uklouzl podruhé – a najednou hleděl do mrtvých očí dívky, které říkal Palestina. Zabil ji jeho úder do spánku, nebo šrapnel z Tajíbovy bomby? Gabrielovi to bylo srdečně jedno.

Zvedl se s Leou v náručí a podíval se k východu. Všechny dveře byly ucpané. Vyděšení cestující se snažili uniknout z pekla, policisté se tlačili dovnitř. Kdyby tudy chtěl Gabriel projít, hrozilo reálné nebezpečí, že v něm někdo pozná muže, který těsně před výbuchem střílel z pistole. Musí najít jinou únikovou cestu. Vzpomněl si, že když cestou od auta k nádraží stáli na křižovatce rue de Lyon a Diderotova bulváru a čekali, až na semaforu naskočí zelená, všiml si nedalekého vchodu do metra.

Odnesl Leu k nehybnému eskalátoru. Překročil dvě mrtvoly a sestoupil o patro níž. Ve stanici podzemní dráhy vládl chaos. Pasažéři ječeli hrůzou čí bolestí a vyděšení zřízenci se marně pokoušeli situaci uklidnit, ale alespoň zde nebylo tolik kouře a podlaha neklouzala krví. Gabriel se řídil podle směrových tabulí a postupoval klenutými průchody k rue de Lyon. Dvakrát se ho někdo zeptal, jestli nepotřebuje pomoct, a on dvakrát zavrtěl hlavou a vlekl se dál. Světla zablikala a zhasla, ale pak se nějakým zázrakem znovu rozsvítila.

O dvě minuty později spatřil schodiště. Zamířil k němu a pevným krokem stoupal k východu a do drobného studeného deště. Na ulici se ohlédl přes rameno k nádraží. Kruhový objezd hořel záplavou blikajících majáčků policejních a hasičských vozů a sanitek, ze střechy budovy se valil kouř. Otočil se a vzdaloval se od místa tragédie.

Další ochotný samaritán. „Jste v pořádku, monsieur? Nepotřebuje ta paní doktora?“

Ne, děkuji, odpověděl Gabriel v duchu. Nechte mě v klidu odejít. A tebe, Bože prosím, a ( tam na mě ten mercedes ještě čeká.

Odbočil za roh do rue Parrot. Automobil tam stál – jediná chyba, jíž se Chálid dopustil. Nesl Leu přes ulici. Na prchavý okamžik se k němu úzkostlivě přitiskla. Ví, že jsem to já, nebo si myslí, že jsem ošetřovatel v anglické nemocnici? Za minutu se už choulila na předním sedadle a dívala se lhostejně z okna. Gabriel nastartoval a vyjel od chodníku k rue de Lyon. Naposled se podíval vlevo k hořícímu nádraží, pak odbočil doprava a ujížděl po široké třídě k Bastile, ještě jednou sáhl do Palestininy kabelky, tentokrát pro satelitní telefon. Než vjel na kruhový objezd na Place de la Bastille, mluvil s bulvárem Krále Saula.

Část čtvrtá

SUMAJRÍJA

30

PAŘÍŽ

Drobný déšť, který se na Gabriela snesl, když vyšel z podzemí Lyonského nádraží, se změnil v jarní liják. Byl rád, že se už setmělo. Zaparkoval pod stromy v tiché uličce nedaleko Place de Colombie a vypnul zapalování. Věděl, že díky tmě a hustému dešti není do kabiny vidět. Utřel hřbetem ruky kousek zamlženého čelního skla a vyhlédl vzniklou špehýrkou. Dům, v němž se nacházel konspirační byt, stál na protější straně ulice o několik vchodů dál. Gabriel ten útulek znal z předchozích návštěv. Věděl, že jeho dveře mají číslo 4B a na štítku u zvonku je vybledlými modrými literami napsáno jméno Guzman. Věděl také, že nikde v okolí není možné bezpečně ukrýt klíč, což znamenalo, že mu skrýš musí nejdřív otevřít někdo z pařížské kanceláře Ústavu. Tímto úkolem bývá obvykle pověřován bodel. Tento termín označuje ve slovníku Mossadu místního pomocníka, děvečku pro všechny drobné práce, které jsou nezbytné pro chod zahraniční rezidentury výzvědné služby. O deset minut později se Gabrielovi ulevilo, protože před čelním sklem proplula důvěrně známá postava Uziho Navota. Pařížský kaca měl mokré slámově žluté vlasy deštěm připlácnuté k mohutné kulaté lebce a v ruce držel klíč od bytu.

Navot zmizel v činžovním domě a za okamžik se ve čtvrtém podlaží rozsvítilo okno. Lea se zavrtěla. Gabriel se k ní otočil a zdálo se mu, že se její pohled spojil s jeho. Natáhl se a vzal ji za pahýl ruky. Při doteku tvrdé zjizvené tkáně ho jako vždy silně zamrazilo. Lea byla za jízdy rozrušená, ale teď se uklidnila a vypadala stejně jako v soláriu během Gabrielových návštěv. Znovu vyhlédl kukátkem k oknu ve čtvrtém patře.

„Jsi to ty?“

Vyděšený zvukem jejího hlasu se Gabriel prudce otočil – až příliš prudce, ulekl se, protože v jejích očích spatřil záblesk paniky.

„Ano, jsem to já, Leo,“ odpověděl co nejklidněji. „Gabriel.“

„Kde jsme?“ Měla slabý hlas, suchý jako šustění opadaného listí. A úplně jiný, než jak si ho pamatoval. „Připadá mi to tady jako v Paříži. Jsme v Paříži?“

„Ano, jsme v Paříži.“

„Přivedla mě sem ta žena, že? Moje ošetřovatelka. Snažila jsem se říct doktoru Averymu…“ Zadrhla se uprostřed věty. „Chci se vrátit domů.“

„Odvezu tě domu.“

„Do nemocnice?“

„Do Izraele.“

Náznak úsměvu, lehký stisk. „Máš horkou ruku. Nejsi nemocný?“

„Je mi dobře, Leo.“

Upadla do mlčení a vyhlédla z okna.

„Podívej, sněží,“ řekla po chvíli. „Bože, jak já tohle město nesnáším. Ale sníh je zkrášluje. Snili snímá z Vídně její hříchy.“

Gabriel pátral v paměti, kdy už tato slova od ní slyšel. A pak si vzpomněl. Vyšli z restaurace a kráčeli k autu. Nesl Daniho na ramenou. Sníh snímá z Vídně její hříchy. Na Vídeň padá sníh a na Tel Aviv prší rakety.

„Je to krásné,“ souhlasil a snažil se potlačit sklíčenost, která se mu vkrádala do hlasu. „Ale nejsme ve Vídni. Jsme v Paříži. Vzpomínáš? Tvoje ošetřovatelka tě odvezla do Paříže.“

Už ho neposlouchala. „Pospěš si, Gabrieli,“ splynulo jí ze rtů. „Musím mluvit s mámou, chci slyšet její hlas.

Prosím tě, Leo, křičel Gabriel v duchu. Vrat se. Nesmíš se tak mučit.

„Hned jí zavoláme,“ řekl jí.

„Podívej se, jestli je Dani v sedačce pořádně zapnutý. V ulicích to bude klouzat.“

Neboj se, přitáhl jsem mu pás, řekl jí tehdy v noci ve Vídni. Jed opatrně.

„Ano, pojedu opatrně,“ slíbila mu teď. „Dej mi ještě pusu.“

Sklonil se a přitiskl rty na zničenou tvář. „Naposled mě polib,“ zašeptala.

Pak vytřeštila oči. Gabriel ji držel za zjizvenou ruku a odvrátil se.

Madame Touzetová slyšela, jak Martineau vešel do haly, a vyhlédla z bytu.

„Pane profesore, to jsem ráda, že vás vidím. Panebože, takové jsem si o vás dělala starosti! Byl jste tam? To muselo být strašné, že?“

Po pravdě jí řekl, že v okamžiku exploze byl několik set metrů od nádraží. A ano, bylo to strašné, ovšem zdaleka ne tak, jak doufal. Ničivá síla tří náloží měla nádraží srovnat se zemí. Očividně se něco nepovedlo.

„Právě jsem uvařila čokoládu. Nechcete se u mě na chvíli posadit a podívat se na televizi? Nerada se na takové hrůzy dívám sama.“

„Je mi líto, Madame Touzetová, ale mám za sebou mimořádně náročný den. Půjdu si lehnout.“

„Pařížská pamětihodnost v troskách. Co přijde dál, pane profesore? Kdo mohl něco takového udělat?“

„Muslimové, podle mě. I když jen pánbůh ví, jaká motivace může někoho přimět spáchat tak barbarský zločin. Obávám se, že pravdu se nikdy nedozvíme.“

„Myslíte si, že to bylo nějaké spiknutí?“

„Vypijte si svou čokoládu, Madame Touzetová. Kdybyste něco potřebovala, budu nahoře.“

„Dobrou noc, pane profesore.“

Bodel, hnědooký marocký Žid z Marais jménem Moše, dorazil do konspiračního bytu o hodinu později. Přinesl dvě tašky, v jedné náhradní oblečení pro Gabriela, v druhé zásoby jídla na doplnění spíže. Gabriel odešel do ložnice a svlékl šaty, které dostal od své průvodkyně v Martigues. Pak dlouho stál ve sprše a díval se, jak v odtoku víří krev Chálidových obětí. Převlékl se do čistého a staré věci uložil do tašky. Když se vrátil do šera obývacího pokoje, Lea spala na pohovce. Urovnal kostkovanou deku, kterou byla přikrytá, a zašel do kuchyně. Navot stál u sporáku s vařečkou v ruce a s utěrkou zastrkanou za opaskem jako zástěrou. Bodel seděl u stolu a zamyšleně pozoroval sklenici červeného vína. Gabriel mu podal kabelu se špinavým šatstvem.

„Vyhoď to,“ požádal. „Někam, kde to nikdo nenajde.“

Bodel přikývl, zvedl se, vzal tašku a vyšel z bytu. Gabriel se posadil na jeho místo ke stolu a podíval se na Navota. Pařížský kaca byl vysoký asi jako on, podsadité postavy, zápasnicky širokých ramen a silných paží. Gabriel v něm vždycky viděl něco ze Shamrona a domníval se, že starý pán to vidí také. V minulosti se s Navotem několikrát tvrdě střetli, ale postupem času si Gabriel mladšího důstojníka oblíbil a vážil si ho jako mimořádně schopného agenta, který dokonale zvládá práci v terénu. Nedávno s ním spolupracoval na případu Radek.

„Kvůli tomuhle budou venku padat hovna,“ ušklíbl se Navot a podal Gabrielovi sklenku vína. „A pořádně dlouho. Měli bychom si nachystat hodně vysoké gumáky.“

„jak dlouho dopředu jsme je varovali?“

„Francouze? Dvě hodiny. Premiér se spojil přímou linkou s prezidentem.“ Navot ovšem použil nelichotivé přízvisko, kterým izraelští zpravodajci francouzskou hlavu státu počastovali. „Prezident utrousil několik vybraných slov a pak zvýšil stupeň teroristického ohrožení na červenou úroveň. Copak tys nic neslyšel?“

Gabriel řekl Navotovi o odpojeném autorádiu. „První známky zpřísněných bezpečnostních opatření jsem zaregistroval, až když jsem přicházel k nádraží.“ Napil se trochu vína. „Kolik jim toho premiér řekl?“

Navot ho seznámil s detaily rozhovoru, jak je sám znal.

„Jak vysvětlili mou přítomnost v Marseille?“

„Řekli, žes tam pátral po muži podezřelém z účasti na římském atentátu.“

„Po Chálidovi?“

„Nemyslím, že by zašli do takových podrobností.“

„Něco mi říká, že bychom si měli srovnat výpovědi. Proč čekali tak dlouho, než Francouze varovali?“

„Pochopitelně doufali, že se vynoříš. Kromě toho se potřebovali ujistit, že všichni členové marseillského týmu opustili francouzské území.“

„Opustili?“

Navot přikývl.

„No, myslím, že jsme měli obrovské štěstí, že premiér oficiálně informoval Elysejský palác.“

„Pročpak?“

Gabriel mu řekl o třech šahídech. „V Káhiře jsem s nimi seděl u jednoho stolu. Vsadil bych se, že někdo při té příležitosti pořídil pár kvalitních fotek.“

„Ušili boudu?“

„Zaonačili to tak, aby to vypadalo, že jsem měl v tom atentátu prsty.“

Navot pohodil hlavou k obývacímu pokoji. „Bude něco jíst?“

„Nech ji spát.“

Pařížský kaca vyklopil omeletu z pánve na talíř a položil pokrm před Gabriela. „Specialita podniku. Žampiony, gruyerský sýr a čerstvé bylinky.“

„Nejedl jsem šestatřicet hodin. Až skončím s tou tvou lahůdkou, pustím se do talíře.“

Navot rozklepl další vejce do misky a začal je vidličkou rozšlehávat, ale blikání červené kontrolky na telefonu ho donutilo bohulibou činnost přerušit. Hrábl po sluchátku, chvíli poslouchal, pak zamumlal několik slov hebrejsky a zavěsil. Gabriel vzhlédl od jídla.

„Kdo to byl:“

„Bulvár Krále Saula. Do hodiny připraví únikový plán.“

Nakonec na plán čekali jen čtyřicet minut. Do konspiračního bytu dorazil pomocí zabezpečeného faxu v podobě tří stránek hebrejského textu, zašifrovaného v kódu Naka, který Ústav používá pro styk s pracovníky v terénu. Navot se posadil vedle Gabriela ke stolu a pustil se do dešifrování.

„El Al má na varšavském letišti charterové letadlo,“ řekl po chvíli.

„Polští Židé na návštěvě staré vlasti?“

„Ve skutečnosti přijeli navštívit místo činu. Exkurze po vyhlazovacích táborech.“ Navot potřásl hlavou. Byl tehdy v noci s Gabrielem a Radekem v Treblince a procházel se po popelu mrtvých v dějišti masové vraždy. „Jak může někdo dobrovolně navštěvovat taková místa, přesahuje moje chápání.“

„Kdy to letadlo startuje?“

„Zítra večer. Jedna z účastnic zájezdu bude požádána o dobrovolnou spolupráci při speciální akci – vrátí se domů s falešným izraelským pasem a z jiného místa, než měla v plánu.“

„A Lea zaujme její místo v letadle.“

„Přesně tak.“

„Mají na bulváru Krále Saula vhodnou kandidátku?“

„Dokonce tři. Teď zvažují všechny okolnosti, než se definitivně rozhodnou.“

„Jak vysvětlí Lein stav?“

„Prostě je nemocná.“

„Jak ji dopravíme do Varšavy?“

„My?“ Navot zavrtěl hlavou. „Ty se domů vrátíš jinou trasou. Po zemi do Itálie, pak noční nalodění na pláži u Fiumicina. Pokud vím, dobře to tam znáš.“

Gabriel přikývl. Pláž u Fiumicina skutečně znal. „No a jak se teda Lea dostane do Varšavy?“

„Odvezu ji tam.“ Navotovi neušlo, že se Gabriel netváří právě nadšeně. „Neboj se. Nepřipustím, aby se tvé ženě něco stalo. Nasednu s ní do letadla a doprovodím ji až domů. Mezi účastníky toho zájezdu jsou tři lékaři. Bude v dobrých rukou.“

„A až se dostane do Izraele?“

„Při příletu na ni bude čekat tým psychiatrů z Herzlovy psychiatrické kliniky.“

Gabriel chvíli přemýšlel. Uvědomil si, že není v situaci, kdy by mohl vznášet proti plánu námitky.

„Jak se dostanu přes hranice?“

„Pamatuješ na tu dodávku, kterou jsme použili při únosu Radeka?“

Gabriel pochopitelně nezapomněl, že v upraveném obytném volkswagenu je pod zadním odklápěcím lůžkem zabudovaná speciální tajná schrána, do které ukryli Radeka omámeného narkotikem. Chiara ho pak převezla přes rakousko-české hranice.

„Po operaci jsem ji dopravil zpátky do Francie,“ vysvětlil Navot. „Parkuje v jedné garáží v sedmnáctém okrsku.“

„Odvšivils ji?“

Navot se zasmál. „Buď klidný. Je čistá. Ale důležitější je, že tě dopraví přes hranice a do Fiumicina.“

„Kdo mě do Itálie poveze?“

„Moše to zvládne.“

„Ten kluk? Vždyť je ještě děcko.“

„Neboj, umí se o sebe postarat. Kromě toho,“ dodal Navot, „kdo jiný než Mojžíš by tě měl dovést domů do Země zaslíbené?“

31

FIUMICINO, ITÁLIE

„Tam! Signál! Dvě krátká bliknutí a po nich jedno dlouhé.“ Moše pustil stěrače a naklonil se přes volant dodávky. Gabriel seděl flegmaticky na místě spolujezdce. Měl sto chutí říct tomu zelenáčí, ať zachová klid, ale pak nad tím v duchu mávl rukou. Proč by si neměl vychutnat pro něj jistě vzrušující okamžik? Jeho předchozí operační nasazení zahrnovalo zásobování špižíren v konspiračních bytech a jejich úklid po odchodu agentů. Půlnoční předávka na deštěm bičované italské pláží se stane zlatým hřebem jeho práce pro Ustav.

„Už zase,“ hlásil bodel. „Dvě krátká bliknutí…“

„…a po nich jedno dlouhé. Už jsem to jednou slyšel.“ Gabriel poplácal mladíka po zádech. „Omlouvám se za ty dva dlouhé dny. Díky za odvoz. Buď opatrný, až se budeš vracet, a hranice…“

„…překroč na jiném přechodu,“ dokončil větu Moše. „Už jsem to slyšel čtyřikrát.“

Gabriel vystoupil z obytné dodávky, přešel přes parkoviště nad pláží k nízké kamenné zídce, obkročmo ji překonal a vydal se po písku k čáře příboje. Stál tam lhostejný k vlnám, které mu smáčely boty, a pozoroval blížící se člun. Za minutu již seděl na přídi zády k Jakovovi a s očima upřenýma na Fidelity.

„Neměl jsi s ní chodit,“ snažil se Jakov překřičet burácení přívěsného motoru.

„Kdybych zůstal v Marseille, nikdy bych Leu nezachránil.“

„To nemůžeš vědět. Chálid by tu partii možná sehrál jinak.“ Gabriel se otočil. „Máš pravdu, Jakove. Skutečně by to sehrál jinak. Nejdřív by zabil Leu a nechal její mrtvolu ležet někde u příkopu v jižní Anglii. A potom by poslal své tři šahídy na Lyonské nádraží, aby z něj udělali hromadu trosek.“

Jakov ubral plyn. „Byl to ten nejhloupější tah, jaký jsem kdy viděl.“ Pak dodal smířlivě: „A taky zdaleka ten nejodvážnější. Až se vrátíme na bulvár Krále Saula, měli by ti připnout metál.“

„Spadl jsem do Chálidovy pastí. Agentům, kteří se nechají nachytat, se metály nedávají. Ti se pohodí v poušti jako potrava pro supy a škorpiony.“

Jakov přirazil k zádi Fidelity. Gabriel přelezl na plaveckou plošinu jachty a vyšplhal po žebříku na zadní palubu. Dina už na něj čekala. Měla na sobě tlustý svetr a silný vítr jí cuchal tmavé vlasy. Rozběhla se k němu a vrhla se mu kolem krku.

„Její hlas,“ řekl Gabriel. „Chci slyšet její hlas.“

Dina vložila kazetu do magnetofonu a stiskla PLAY,

„Co jste jí udělali? Kde je?“

„Unesli jsme ji, ale kde je, to nevím.“

„Kde je? Odpověz! Nemluv francouzsky. Mluv svým skutečným jazykem. Mluv se mnou arabsky.“

„Říkám vám pravdu.“

„Takže umíš arabsky. Kde je? Odpověz, nebo tě shodím dolů.“

„Když mě zabijete, zničíte sám sebe – a svou ženu. Jsem vaše jediná naděje.“

Gabriel záznam zastavil, o kousek vrátil a znovu přehrál.

„Když mě zabijete, zničíte sám sebe – a svou ženu. Jsem vaše jediná naděje.“

STOP. REWIND. PLAY.

„Jsem vaše jediná naděje.“

Podíval se na Dinu. „Nechalas to projet databází?“

Přikývla. „Nenašli žádnou shodu.“

„Nevadí,“ řekl Gabriel. „Mám něco lepšího než její hlas.“

„Co?“

„Její vyprávění.“

Stručně Dině shrnul příběh bolesti a ztráty, který na posledním úseku před Paříží z jeho průvodkyně proudil jako voda z protržené přehrady – rodina vyhnaná ze západogalilejské Sumajríje v rámci operace Ben-Ami a donucená odejít do exilu v Libanonu.

„Sumajríja? To nebyla moc velká vesnice, že? Sotva víc než tisíc obyvatel, nemám pravdu?“

„Podle té holky osm set. Měl jsem dojem, že fakta znala dobře.“

„Ale ne všichni ze Sumajríje poslechli a utekli,“ poznamenala Dina. „Někteří zůstali.“

„A dalším se podařilo proklouznout zpátky přes hranice, než jsme je neprodyšně uzavřeli. Jestli její děd skutečně patřil mezi starší z vesnice, někdo by si na něj mohl pamatovat.“

„Jenže i kdybychom zjistili její jméno, k čemu by nám to bylo? Jak by nám to pomohlo vypátrat Chálida?“

„Byla do něho zamilovaná.“

„Tohle že ti řekla?“

„Prostě to vím.“

„Ty jsi nějak vnímavý. Co ještě o té dívce víš?“

„Pamatuju si, jak vypadala,“ odpověděl Gabriel. „Pamatuju si to naprosto přesně.“

Sešit s nelinkovanými listy našla na navigačním můstku, dvě obyčejné tužky v zásuvce s nejrůznějším haraburdím v lodní kuchyňce. Gabriel se usadil na pohovce pod rozsvícenou lampou s halogenovou žárovkou a pustil se do práce. Dina se mu snažila nahlédnout přes rameno, ale sežehl ji přísným pohledem a vyhnal ji na zmoklou, větrem bičovanou palubu, ať tam počká, než skončí. Stála u zábradlí a dívala se, jak mihotavá světélka italského pobřeží mizí za obzorem. Když se za deset minut celá prokřehlá vrátila, Gabriel tvrdě spal. Vedle něho ležel portrét dívky, kterou znal pod jménem Palestina. Dina zhasla lampu a nechala ho spát.

Odpoledne třetího dne přirazila k pravoboku Fidelity fregata izraelského vojenského námořnictva a o dvě hodiny později přistála na uzavřené letecké základně severně od Tel Avivu helikoptéra s Gabrielem, Jakovem a Dinou na palubě. Čekal na ně uvítací výbor Ústavu. Stáli v kruhu a vypadali nervózně a rozpačitě jako cizinci na pohřbu. Lev mezi nimi nebyl, ovšem ten se něčím tak všedním a přízemním, jako je přivítání agentů při návratu z mise, nikdy neobtěžoval. Gabrielovi se při vystupování z vrtulníku ulevilo, když viděl, jak branou základny projel opancéřovaný peugeot a vysokou rychlostí ujíždí přes ranvej. Beze slova se oddělil od ostatních a zamířil k autu.

„Kam jdete, Allone?“ křikl za ním jeden z Lvových lidí.

„Domů.“

„Šéf s vámi chce mluvit. Co nejdřív.“

„Tak mohl zrušit jednu nebo dvě schůzky a přijet nás pozdravit osobně. Vyřiďte mu, že se ho pokusím vměstnat do svého nabitého programu zítra dopoledne. Potřebuju si něco zařídit. To mu taky vyřiďte.“

Zadní dveře peugeotu se otevřely a Gabriel nasedl. Shamron si ho mlčky prohlížel. Zdálo se, že během Gabrielovy nepřítomnosti znatelně zestárl. Cigaretu zapalovala ruka, která se třásla víc než jindy. Když řidič vyrazil, položil svému oblíbenci na klín výtisk Le Monde. Gabriel sklopil oči a spatřil sám sebe na dvou fotografiích. První byla pořízena na Lyonském nádraží krátce před explozí, druhá v káhirském nočním klubu Mimi Ferrerové, kde seděl ve společnosti tří šahídů.

„je to sice jenom snůška divokých spekulací bez jediného důkazu,“ řekl Shamron, „ovšem dopad je o to ničivější. Závěr je jednoznačný – byl jsi nějak zapletený v tom masakru na nádraží.“

„A jaký jsem k tomu měl asi motiv?“

„Zdiskreditovat palestinské hnutí, co jiného? Chálidovi se povedl skutečně mistrovský kousek. Odpálil bombu na Lyonském nádraží a vinu hodil na nás.“

Gabriel si přečetl první odstavce článku. „Je zřejmé, že má přátele na vysokých místech – v egyptské a francouzské rozvědce, abych uvedl aspoň dvě konkrétní organizace. Mukhabarat mě sledoval od chvíle, kdy jsem v Káhiře vystoupil z letadla. Vyfotili mě v nočním klubu a po atentátu poslali snímek francouzské DST. Celé to zorganizoval Chálid.“

„V tom článku je toho bohužel víc. Včera ráno byl ve svém káhirském bytě nalezen mrtvý David Quinnell. Byl zavražděn. Můžeme celkem s jistotou předpokládat, že i tohle hodí na nás.“

Gabriel vrátil noviny Shamronoví a ten je uložil do kufříku. „První negativní dopady už pociťujeme. Ministr zahraničí měl příští týden odletět na oficiální návštěvu do Francie, ale pozvání bylo zrušeno. Mluví se o dočasném zmrazení hospodářských i politických styků a vyhoštění diplomatů. Pokud se chceme vyhnout vážnému narušení našich vztahů s Francií a ostatními zeměmi Evropské unie, budeme muset vyrukovat s pravdou ven. Předpokládám, že nakonec se nám podaří některé škody napravit, ale úplně všechny ne. Koneckonců, většina Francouzů dodnes věří, že do dvojčat Světového obchodního centra jsme to s těmi letadly napálili my. Neumím si představit, že je vůbec kdy přesvědčíme, že jsme s tím masakrem na Lyonském nádraží neměli nic společného.“

„Ale vždyť jste je přece varovali ještě před výbuchem.“

„To je sice pravda, ale zastánci konspiračních teorií v tom budou spatřovat další důkaz naší viny. Jak bychom jinak věděli, že bomby vybuchnou přesně v sedm, kdybychom se na tom komplotu nepodíleli? Budeme muset částečně otevřít naše účetní knihy a týká se to i tebe.“

„Mě?“

„Francouzi s tebou chtějí mluvit.“

„Řekněte jim, že se dostavím v pondělí ráno do pařížského Justičního paláce. Ať mi zajistí pokoj v hotelu Crillon. Ještě nikdy se mi nepodařilo získat v Crillonu slušný pokoj.“

Shamron se zasmál. „Vyšetřování začne zítra. Jsi první svědek. Připrav se na to, že tvůj výslech potrvá několik dní a že bude velmi nepříjemný.“

„Mám na práci důležitější věci, než sedět před Lvovým výborem.“

„Například?“

„Najít Chálida.“

„A jak to hodláš udělat?“

Gabriel řekl Shamronovi o dívce ze Sumajríje.

„Kdo o tom kromě tebe ví?“

„Jenom Dina,“

„Postupuj ve vší tichosti,“ nabádal ho Shamron. „A pro smilování boží, ne abys za sebou zanechal stopy.“

„Arafat v tom měl určitě taky prsty. Předhodil nám Mahmúda Arvise a potom ho nechal zabít, aby si kryl záda. Určitě se těší, jak bude sklízet výsledky v podobě naklonění veřejného mínění na svou stranu kvůli našemu údajnému podílu na atentátu na Lyonském nádraží.“

„Už je sklízí,“ zavrčel Shamron. „Před Mukatou stojí zástupci světových médií ve frontě a čekají, až jim poskytne rozhovor. Nemůžeme se ho dotknout ani prstem.“

„Takže budeme sedět na zadku a nedělat nic, než každého osmnáctého dubna tajit dech a čekat, která naše ambasáda nebo synagoga vybuchne tentokrát?“ Gabriel zavrtěl hlavou. „Tak to ne, Ari. Já ho najdu.“

„Pokus se na to aspoň chvíli nemyslet.“ Shamron svému chráněnci otcovsky poklepal na rameno. „Odpočiň si. Navštiv Leu. A pak zajdi za Chiarou.“

„Ano,“ řekl Gabriel, „večer bez jediné komplikace mi prospěje.“

32

JERUZALÉM

Shamron odvezl Gabriela na Herzlovu psychiatrickou kliniku. Už se stmívalo, když kráčeli stinnou alejí k bráně nemocnice. Ve vestibulu na ně čekal Lein nový ošetřující lékař. Obtloustlý muž v brýlích měl dlouhý plnovous rabína a neochvějně přívětivé chování. Představil se jako Mordechaj Bar-Zvi, vzal Gabriela za paži a odváděl ho chodbou z chladivého jeruzalémského vápence. Spíš gesty a intonací než slovy naznačil, že o pacientčině poněkud neortodoxní anamnéze toho ví opravdu hodně.

„Musím říct, že podle dosavadních vyšetření se zdá, že tu hrůzu překonala pozoruhodně dobře.“

„Mluví?“

„Trochu.“

„Ví, kde je?“

„Občas. Jedno vím jistě – nemůže se dočkat, až vás uvidí.“ Lékař se na Gabriela zadíval přes okraj ušmudlaných brýlí. „Zdá se, že vás to překvapuje.“

„Celých třináct let na mě nepromluvila.“

Lékař pokrčil rameny. „Pochybuju, že by se to opakovalo.“

Došli ke dveřím. Doktor jednou zaklepal a uvedl Gabriela do pokoje. Lea seděla v křesle u okna. Otočila se a prchavě se na Gabriela usmála. Sklonil se a políbil ji na tvář, pak se posadil na okraj postele. Chvíli na něho mlčky hleděla, pak se zase odvrátila k oknu. Jako kdyby tam nebyl.

Lékař se omluvil a vyšel na chodbu. Gabriel seděl s manželkou a vůbec mu nevadilo ticho, které je obklopovalo. Borovice venku pomalu ustupovaly do houstnoucího soumraku. Zdržel se déle než hodinu, pak přišla ošetřovatelka a naznačila, že by si pacientka měla jít lehnout. Když vstal, Lea k němu obrátila hlavu.

„Kam jdeš?“

„Říkají, že by sis měla odpočinout.“

„Nic jiného nedělám.“ Gabriel ji políbil na rty.

„Naposled mě…“ Zarazila se. „Přijdeš mě zítra zase navštívit?“

„A každý další den.“

Otočila se a podívala se z okna.

U nemocnice nestál žádný taxík, a tak Gabriel nastoupil do autobusu spolu se řadou zaměstnanců, kterým skončila směna. Všechna sedadla byla obsazena. Stál na volné plošině uprostřed vozidla a cítil, jak se do něj zavrtává čtyřicet párů očí. Vystoupil na Jaffa Road a pod stříškou zastávky čekal na spoj do východní části města. Pak si to však rozmyslel – přežil jednu jízdu a nechtěl přivolávat katastrofu tím, že by riskoval druhou – a vyrazil pěšky do silného večerního větru. Krátce se zastavil u tržnice Makhane Jehuda a pokračoval do Narkissovy ulice. Chiara určitě slyšela jeho kroky na schodech, protože čekala na podestě před dveřmi bytu. Její krása mu po Leíných jizvách připadala ještě výraznější. Když se k ní naklonil, aby ji políbil, nabídla mu jen tvář. Čerstvě umyté vlasy jí voněly vanilkou.

Otočila se a vešla dovnitř. Gabriel jí následoval a pak se náhle zarazil. Byt byl kompletně předělán. Vymalované stěny, jiný nábytek, nové koberce, vyměněné příslušenství. Na svátečně prostřeném stole plápolaly svíčky. Jejich zkrácená délka napovídala, že hoří již nějakou dobu. Chiara je cestou kolem stolu zhasla.

„Je to krásné.“

„Tvrdě jsem pracovala, abych byla hotová dřív, než přijdeš. Chtěla jsem, aby to tu vypadalo jako opravdový domov. Kde jsi byl?“ Pokusila se otázku nepoložit konfrontačním tónem, ale jen s malým úspěchem.

„To nemyslíš vážně, Chiaro.“

„Tvoje helikoptéra přistála před třemi hodinami. A vím, že na bulvár Krále Saula jsi nešel, protože volali ze Lvovy kanceláře a hledali tě.“ Odmlčela se. „Šel jsi za ní, viď? Šel jsi za Leou.“

„Samozřejmě.“

„A že bys měl nejdřív zajít za mnou, to tě nenapadlo?“

„Leží v nemocnici. Neví, kde je a co se s ní děje. Je zmatená. Bojí se.“

„Tak se mi zdá, že mám s Leou nakonec hodně společného.“

„Nechme toho, Chiaro.“

„Čeho?“

Odešel do ložnice. I ta byla kompletně nová. Na jeho nočním stolku ležely úřední dokumenty. Kdyby je podepsal, jeho manželství s Leou by se stalo minulostí. Chiara vedle nich položila pero. Zvedl hlavu. Stála na prahu a pronikavým pohledem pátrala v jeho očích po náznacích pocitů ~ jako detektiv, pomyslel si Gabriel, který pozoruje podezřelého na místě činu a čeká, až se sám prozradí.

„Co se ti stalo s obličejem.“

Gabriel jí pověděl o výprasku, který dostal.

„Bolelo to?“ Nezdálo se, že by ji to nějak zvlášť zajímalo.

„jen trochu.“ Posadil se na kraj postele a vyzul si boty. „Kolik jsi toho věděla?“

„Shamron mi hned začerstva oznámil, že akce nevyšla, a pak mě průběžně informoval. Když jsem se dozvěděla, že jsi v bezpečí, prožila jsem nejšťastnější okamžik svého života.“

Gabrielovi neušlo, že o jeho ženě se nezmínila.

„Jak je jí?“

„Ptáš se na Leu?“

Chiara zavřela oči a přikývla. Gabriel citoval prognózu doktora Bar-Zviho: Lea to překonala pozoruhodně dobře. Svlékl si košili. Chiara si zděšeným gestem zakryla ústa. Modřiny, jimiž měl pokryté tělo, získaly po třech dnech černofialovou barvu.

„Vypadá to hůř, než to skutečně je,“ poznamenal.

„Byl jsi u doktora?“

„Ještě ne.“

„Svlékni se. Napustím ti horkou vanu. Pořádná koupel ti udělá dobře.“

Vyšla z místnosti a za okamžik Gabriel uslyšel zurčení vody. Svlékl se a odešel do koupelny. Chiara ještě jednou přejela pohledem modřiny, pak mu prohrábla vlasy a prohlédla si kořínky.

„Máš je dost dlouhé, aby se daly ostříhat. Nechci se dnes v noci milovat s šedovlasým starcem.“

„Tak mě ostříhej.“

Posadil se na hranu vany. Chiara si pří úpravě jeho účesu jako obvykle zpívala – jednu z těch bláznivých italských popových písniček, které tak milovala. Gabriel se se sklopenou hlavou díval, jak se poslední stříbrné pozůstatky Herr Klempa snášejí na dlaždičky. Myslel na Káhiru a na to, jak ho protivník oklamal, a opět ho zaplavila vlna hněvu. Chiara odložila strojek.

„Tak, zase vypadáš jako ten starý Gabriel. Černé vlasy, na spáncích šedivé. Co to Shamron o těch tvých šedinách říkal?“

„Skvrny od popela,“ odpověděl Gabriel. Skvrny od popela ohnivého prince.

Chiara vyzkoušela teplotu lázně. Gabriel odložil ručník, který měl kolem pasu, a ponořil se do vany. Voda byla vřelá – Chiara pokaždé napouštěla moc horkou –, ale po několika minutách cítil, jak bolest po celém těle ustupuje. Nějakou dobu s ním poseděla. Mluvila o úpravách bytu a o večeru, který strávila ve společnosti Gily Shamronové, o čemkoliv, jen ne o Francii. Po chvíli odešla do ložnice a svlékla se. Tiše si prozpěvovala. Chiara si při svlékání vždycky zpívala.

Její polibky, jindy tak něžné, ho dnes na rtech bolely. Milovala se s ním s horečnou vášní, jako kdyby z jeho krevního oběhu chtěla vysát Lein jed, a její prsty mu přidaly na ramena další modřiny. „Bála jsem se, že jsi mrtvý,“ zašeptala. „Myslela jsem, že už tě nikdy neuvidím.“

„Byl jsem mrtvý,“ řekl Gabriel. „Moc dlouho jsem byl mrtvý.“

Stěny jejich ložnice v Benátkách byly ověšeny obrazy a za jeho nepřítomnosti je Chiara rozvěsila i zde. Některá plátna namaloval Gabrielův dědeček, uznávaný německý impresionista Viktor Frankel. Roku 1936 prohlásili nacisté jeho umění za „dekadentní“. Ožebračený, zbavený možnosti malovat, nebo dokonce učit, byl v roce 1942 odvlečen do Osvětimi a hned po příjezdu zplynován spolu se svou manželkou. Gabrielova matka Irena byla deportována s rodiči, ale Mengele ji při selekci určil do pracovního komanda a podařilo se jí přežít v ženském táboře Birkenau až do jeho evakuace před postupující ruskou armádou. I její obrazy visely v Gabrielově soukromé galerii. Mučena hrůznými zážitky z Březinky vytvořila malby, které planuly s ještě pronikavější intenzitou než díla jejího slavného otce. Po příjezdu do Izraele přijala jméno Allon, což v hebrejštině znamená dub, ale svá plátna na otcovu počest pořád podepisovala Frankel. A Gabriel teprve nyní dokázal vnímat její díla jako taková a nevidět za nimi zlomenou ženu, která je namalovala.

Jedno z děl, portrét mladého muže ve stylu Egona Schieleho, neneslo žádný podpis. Jeho autorkou byla Lea a tvář na plátně patřila Gabrielovi. Namalovala ho krátce poté, co se Gabriel vrátil do Izraele s krví šesti palestinských teroristů na rukou, a bylo to poprvé a naposled, co se nechal přemluvit, aby jí stál modelem. Ten obraz se mu nikdy nelíbil, protože Lea zachytila jeho podobu tak, jak ji viděla – utrápený mladík, který předčasně zestárnul ve stínu smrti. Chiara věřila, že obraz je autoportrét.

Rozsvítila lampičku na nočním stolku a demonstrativně si prohlédla papíry; pochopitelně věděla, že je Gabriel ještě nepodepsal.

„Ráno to podepíšu,“ řekl jí.

Podala mu pero. „Můžeš je podepsat hned.“

Gabriel zhasl. „Teď bych chtěl dělat něco jiného.“

Chiara ho přijala do svého těla a během milování tiše plakala.

„Ty je nikdy nepodepíšeš, že?“

Gabriel se ji pokusil umlčet polibkem.

„Lžeš,“ povzdechla si. „Používáš své tělo jako záludnou zbraň, abys mě oklamal.“

33

JERUZALÉM

Jeho dny rychle nabyly ustálený tvar. Ráno se budil časně a sedával v nově zařízené kuchyni nad kávou a novinami. Články o Chálidovu případu ho deprimovaly. Deník Ha’aretz pokřtil aféru na „Bunglegate“ (Bungle - angl. břídilství, fušerství. ) a Ustav prohrál bitvu o udržení Gabrielova jména mimo média. V Paříži bombardovali francouzští žurnalisté vládu a izraelského velvyslance žádostmi o vysvětlení záhadných fotografií, které se objevily v Le Monde. Francouzský ministr zahraničí, unylý elegán a bývalý básník, přilil oleje do ohně vyjádřením svého názoru, že „v holocaustu na Gare de Lyon mohla být namočena izraelská ruka“. Druhý den si Gabriel s těžkým srdcem přečetl, že vandalové zpustošili košer pizzerii na rue des Rosiers. Parta francouzských výrostků přepadla cestou ze školy židovskou holčičku a vyřezala jí do tváře hákový kříž. Chiara obvykle vstávala o hodinu později. Události v Paříži ji naplňovali spíše strachem než smutkem a denně volala matce do Benátek, aby se ujistila, že je rodina v pořádku.

V osm odjížděl Gabriel z Jeruzaléma a po Báb al-Wad se dostal na bulvár Krále Saula. Vyšetřovací komise zasedala v konferenčním sále v nejvyšším patře, aby to Lev neměl daleko, když uznal za vhodné připojit se a sledovat postup. Gabriel byl přirozeně korunním svědkem a hlavní hvězdou programu. Jeho jednání od návratu pod tvrdou ruku Ústavu až po únik z pekla na Lyonském nádraží bylo podrobeno přísné prověrce do těch nejbolestnějších detailů. Naštěstí se nenaplnily Shamronovy chmurné předpovědi a krvavá čistka se nekonala. Výsledky práce podobných výborů bývají většinou dány předem a Gabriel od počátku pochopil, že z něj nechtějí udělat obětního beránka. Je to kolektivní chyba, jako by říkal tón otázek členů komise, prominutelný hřích spáchaný zpravodajským aparátem, který se zoufale snažil zabránit katastrofálním ztrátám na životech. Přesto občas otázky nepříjemně ťaly do živého. Copak Gabriel neměl ani stín podezření, pokud se týká motivace Mahmúda Arvise nebo loajality Davida Quinnella? Nedopadla by ta smutná záležitost jinak, kdyby v Marseille poslechl doporučení svého týmu a neodešel s tou dívkou? Přinejmenším by Chálidovi nevyšel jeho plán na diskreditaci Ústavu a zničení jeho pověsti. „Máte pravdu,“ odvětil Gabriel „A moje žena by zemřela, spolu se stovkami dalších nevinných lidí.“

Jeden za druhým pak před komisi předstoupili další členové jeho nepočetné skupiny. Nejdřív Josi a Rimona, pak Jakov a nakonec Dina, jejíž zjištění dodala pátrání po Chálidovi prvotní impulz. Pohled, jak se potí na svědecké lavici, Gabriela přímo fyzicky bolel. Jeho vlastní kariéra skončila, ale po Chálidově aféře, jak se záležitosti interně říkalo, zanechá ve služebních záznamech ostatních velkou černou skvrnu, kterou už nikdy nikdo nevymaže.

Pozdě odpoledne, když zasedání komise skončilo, odjížděl na Herzelovu kliniku navštívit Leu. Většinou seděli v pokoji, ale občas, když bylo venku ještě světlo, ji posadil do vozíku a odvezl na zahradu. Pokaždé dala najevo, že ví o jeho přítomnosti, a obvykle se jí podařilo promluvit k němu pár slov. Halucinační výlety do Vídně již nebyly tak patrné, přestože si Gabriel nikdy nemohl být jistý, na co Lea myslí.

„Kde je Dani pochovaný?“ zeptala se ho jednou, když seděli pod korunou borovice.

„Na Olivové hoře.“

„Vezmeš mě tam někdy?“

„Když to lékař dovolí.“

Při jedné příležitosti ho Chiara doprovodila do nemocnice. Posadila se hned ve vestibulu a řekla mu, že nemusí spěchat.

„Nechceš se za ní podívat?“ Chiara se s Leou nikdy nesetkala.

„Ne,“ odmítla. „Bude lepší, když počkám tady. Ne kvůli mně, bude to v jejím zájmu.“

„Nic by nepoznala.“

„Poznala, Gabrieli. Žena vždycky pozná, když její muž miluje jinou.“

Kromě jediné drobné hádky hned první večer po jeho návratu do Izraele se už kvůli Gabrielově manželce nikdy do otevřeného sporu nedostali. Horká válka se změnila ve studenou, z bitvy se stala tajná podzemní operace, v níž se bojovalo dlouhým mlčením či ostrými dvojsmyslnými poznámkami. Chiara nikdy nevstoupila do ložnice bez toho, že ze všeho nejdřív ostentativně zkontrolovala, zda jsou papíry podepsány. Jejich milování bylo stejně konfrontační jako jejich mlčení. Moje tělo je nedotčené, jako by mu říkala. Já jsem skutečná, Lea je pouhá vzpomínka.

V bytě na ně stále častěji padala klaustrofobie, takže začali večeřet mimo domov. Někdy si zašli za roh na Ben Jehudovu ulici, jindy do Mony, módní restaurace ve sklepě staré budovy Bezalelovy výtvarné akademie. Jednou večer sedli do auta a po silnici číslo 1 odjeli do vesnice Abú Ghosh, jedné z mála arabských osad podél silnice, které přežily vypuzení v rámci plánu Dalet. Jedli grilované jehněčí v restauraci pod širým nebem na návsi a chvíli si mohli docela snadno představovat, jak mohlo být všechno jinak, kdyby Chálidův děd nezměnil silnici v zónu smrti. Chiara tuto příležitost využila k tomu, že u vesnického zlatníka koupila Gabrielovi drahý stříbrný náramek. Druhý den večer mu na ulici Krále Jiřího koupila hodinky, rovněž stříbrné, aby ladily s náramkem. Říkala dárkům upomínkové předměty. „Abys na mě nezapomněl.“

Když se onoho večera vrátili domů, blikala, kontrolka telefonního záznamníku. Gabriel si vzkaz přehrál. Hlas Diny Saridové mu oznámil, že našla člověka, který byl osudné noci v Sumajríji.

Následující odpoledne odjel Gabriel po skončení jednání komise na Sheinkinovu ulici, před kavárnou naložil Jakova a Dinu a vyrazili po pobřežní silnici na sever. Ujížděli narůžovělým prašným přísvitem přes Herzlíjí a Netanju. Několik kilometrů za Cesareou se před nimi vynořilo úbočí hory Karmel. Objeli Haifský záliv a pokračovali dál na sever do Akka. Když se blížili k Naharíji, Gabriel se zamyslel nad operací Ben-Ami. V duchu před sebou viděl kolonu obrněných vozů Hagany, která vyjela právě po této silnici s rozkazem zdemolovat arabské vesnice v Západní Galileji. V tom okamžiku spatřil podivnou stavbu ve tvaru komolého kužele, strohou a zářivě bílou, která se zvedala nad zeleným kobercem pomerančovníkového sadu. Věděl, že nezvyklá budova je dětské muzeum Jad Layeled, památník obětem holocaustu, v kibucu Lohamei Ha’Getaot. Osadu založili po válce přistěhovalci, kteří přežili povstání ve varšavském ghettu. Hned vedle kibucu, sotva viditelné ve vysoké divoké trávě, ležely ruiny Sumajríje.

Odbočil na místní komunikaci a chýlícím se soumrakem zamířil do vnitrozemí k vesnici al-Makr. Zastavil na hlavní ulici, nechal motor běžet, odskočil do kavárny a zeptal se majitele na cestu k domu Hamzaha al-Samary. Následovalo hluboké ticho, během kterého si ho Arab chladně prohlížel zpoza pultu. Očividně předpokládal, že židovský návštěvník je důstojníkem Šabaku, a Gabriel se ho ani v nejmenším nesnažil vyvést z omylu. Kavárník ho odvedl na ulici a tam mu spíše gesty než slovy vysvětlil, kudy se dostane k cíli.

Byl to největší dům ve vesnicí. Zdálo se, že v něm žije několik generací, protože na zaprášeném dvorku si hrál hlouček dětí. Mezi nimi seděl stařec. Měl na sobě šedou galabíjí a bílou kefíjí a kouřil vodní dýmku. Gabriel a Jakov stáli u otevřené strany dvora a čekali na dovolení vstoupit. Dina zůstala v autě; stařec by v přítomnosti Židovky s nezahalenou hlavou rozhodně nemluvil otevřeně.

Al-Samara vzhlédl a lhostejným mávnutím ruky je pozval dál. Prohodil několik slov k nejstaršímu dítěti a za okamžik se objevily dvě židle. Pak vyšla z domu žena, nejspíš starcova dcera, a přinesla tři sklenice čaje. Gabriel pořád nevysvětlil důvod své návštěvy. Chvíli seděli mlčky, pili čaj a poslouchali bzukot cikád v okolních polích. Na dvorek přihopsalo kůzle a jemně trklo Gabriela do kotníku. Bosé dítě v dlouhé košilce zvíře odstrčilo. Nebýt elektrického osvětlení v domě a satelitní antény na střeše by se mohli klidně domnívat, že Palestina je ještě ovládána z Konstantinopole.

„Provedl jsem něco?“ zeptal se stařec arabsky. Tohle bylo první, co většinu Arabů napadne, když u jejich dveří bez pozvání zaklepou dva tvrdě vypadající muži zjevně ve vládních službách.

„Ne,“ uklidnil ho Gabriel. „Potřebujeme si s vámi jenom promluvit.“

„O čem?“

Stařec si vyslechl jeho odpověď a zamyšleně potáhl z vodní dýmky. Měl hypnoticky šedé oči a úzký knírek. Zrohovatělé paty a plosky holých chodidel v sandálech snad ještě nikdy neviděly pemzu.

„Odkud pocházíte?“ zeptal se.

„Z údolí Jezreel,“ odpověděl Gabriel.

Stařec pokýval hlavou. „A předtím?“

„Moji rodiče přišli z Německa.“

Šedé oči se přesunuly k Jakovovi.

„A vy?“

„Z Hadery.“

„A předtím?“

„Rusko.“

„Německo a Rusko,“ řekl al-Samara a tentokrát hlavou zavrtěl. „Nebýt Německa a Ruska, žil bych pořád v Sumajríji, ne tady v al-Makru.“

„Byl jste tam tu noc, kdy vesnice padla?“

„Ne tak docela. Procházel jsem se v polích nedaleko vesnice.“ Odmlčel se a konspirativně dodal: „S dívkou.“

„A když začal útok?“

„Schovali jsme se v polích a dívali se, jak naše rodiny odcházejí na sever do Libanonu. Viděli jsme, jak židovští ženisté vyhazují dynamitem naše domy do povětří. Schovávali jsme se v polích celý následující den. Když se znovu snesla noc, odešli jsme sem do al-Makru. Zbytek mé rodiny, otec a matka, bratři a sestry, všichni skončili v Libanonu.“

„A co se stalo s tou dívkou, která s vámi tehdy byla?“

„Stala se z ní moje manželka.“ Další zabafání z vodní dýmky. „Jsem taky exulant – ve vnitřním exilu. Pořád mám uschovánu vlastnickou listinu na pozemky mého otce v Sumajríji, ale nemůžu se tam vrátit. Židé nám veškerý majetek zkonfiskovali a nikdy se neobtěžovali ani uvažovat o tom, že by mi mou ztrátu měli nahradit. Jen si to představte, lidé, kteří přežili holocaust, si postaví kibuc na troskách arabské vesnice.“

Gabriel se ohlédl k velkému domu. „Nakonec jste se o sebe postaral docela dobře.“

„Jsem na tom mnohem líip než ti, co odešlí do vyhnanství. Nebýt války, mohli jsme takto žít všichni. Ale pozor, neviním za svou ztrátu vás. Dávám vinu arabským vůdcům. Kdyby Haj Amin a ostatní přistoupili na rozdělení, Západní Galiieja by byla součástí Palestiny. Ale oni zvolili válku, a když ji prohráli, křičeli, že Arabové jsou oběti. To samé udělal potom Arafat v Camp Davidu. Zahodil další příležitost k rozdělení země. Rozpoutal novou válku, a když se Židé bránili a ubránili, taky křičel, že je oběť. Kdy se konečně poučíme?“

Kůzle se vrátilo. Tentokrát je zahnal al-Samara – ťukl je náustkem vodní dýmky do čumáku.

„Ale určitě jste nepřijeli takovou dálku, abyste poslouchali tlachání senilního starce.“

„Hledáme jednu rodinu z vaší vesnice. Problém je, že neznáme jméno.“

„Všichni jsme se navzájem znali,“ odvětil al-Samara. „Kdybychom teď zašli do ruin Sumajríje, přesně bych vám ukázal, kde stál náš dům nebo domy mých bratranců či kamarádů. Povězte mi něco o té rodině a já vám řeknu její jméno.“

Gabriel starci zopakoval, co se na posledních kilometrech před Paříží od dívky dozvěděl – její dědeček byl vesnický starší, ne muktar, ale důležitý muž, který vlastnil čtyřicet dunamů půdy a velké stádo koz a měl nejméně jednoho syna. Po pádu Sumajríje odešla rodina na sever a žila v uprchlickém táboře Ejn al-Hilweh v Libanonu. Al-Samara Gabrielovo vyprávění zamyšleně poslouchal, ale zdálo se, že je bezradný. Křikl přes rameno do domu. Vyšla z něj stařena zhruba stejného věku jako on s hlavou zahalenou muslimským šátkem. Mluvila přímo s al-Samarou a úzkostlivě se vyhýbala pohledům Gabriela a Jakova.

„Víte určitě, že to bylo čtyřicet dunamů?“ zeptal se stařec. „Ne třicet nebo dvacet, ale čtyřicet?“

„Tak jsem to slyšel.“

Al-Samara zadumaně potáhl z vodní dýmky. „Máte pravdu,“ potvrdil. „Ta rodina skončila v Libanonu, v táboře Ejn al-Hilweh.

Za občanské války to tam musela být hrůza. Z chlapců se stali bojovníci. Pokud vím, jsou všichni mrtví.“

„Víte, jak se jmenovali?“

„Jistě. Al-Tamari. Kdybyste náhodou někoho z nich potkal, pozdravujte je ode mě. Řekněte jim, že jsem byl v jejich domě. Ale nemusíte jim říkat o mé vile v al-Makru. Zlomilo by jim to srdce.“

34

TEL AVIV

„Ejn al-Hilweh? Do prdele, zbláznil jste se nebo co?“

Bylo časně ráno druhý den po návštěvě v al~Makru. Lev seděl za svým prázdným stolem se skleněnou deskou a strnul s šálkem kávy nehybně zavěšeným v půli cesty mezi talířkem a ústy. Gabrielovi se podařilo proklouznout do ředitelské kanceláře v okamžiku, kdy si šéfova sekretářka odskočila na toaletu. Věděl, že sotva odejde, dívka to za porušení bezpečnostních zásad pořádně schytá.

„Ejn al-Hilweh je zakázaná zóna. Tečka, konec diskuze. Dnes je to tam ještě horší než ve dvaaosmdesátém roce. Kancelář si tam zřídilo nejméně půl tuctu islámských teroristických organizací. Není to místo pro zbabělce – ani pro agenta Ústavu, jehož fotky byly zveřejněny ve francouzských novinách.“

„No, někdo tam jít musí.“

„Vždyť ani nevíte jistě, jestli ten člověk ještě žije. Musí být hodně starý.“

Gabriel svraštil obočí a pak se bez vyzvání posadil do jednoho z úzkých kožených křesel před Lvovým stolem.

„Ale jestli žije, mohl by nám říct, kam jeho dcera z uprchlického tábora odešla.“

„Možná,“ připustil Lev. „Ale třeba taky vůbec nic neví. Chálid z bezpečnostních důvodů té holce určitě nakázal, aby své rodině neřekla pravdu. A podle toho, co jsme zatím zjistili, by ten její příběh o Sumajríji mohl klidně být od A do Zet vymyšlený.“

„Neměla žádný důvod, aby mi lhala,“ namítl Gabriel. „Byla přesvědčená, že ten večer nepřežiju.“

Lev dlouho hloubal nad kávou v šálku. „V Bejrútu žije jistý muž, který by nám mohl v této záležitosti pomoct. Jmenuje se Nabil Azouri.“

„Co je to za člověka?“

„Napůl Libanonec, napůl Palestinec. Fušuje tak trochu do všeho. Spolupracuje jako novinář s několika západními redakcemi. Vlastní noční klub. Občas prodá pár zbraní a ví se o něm, že sem tam vypraví větší zásilku hašiše. Kromě toho samozřejmě pracuje pro nás.“

„To zní jako morální pilíř společnosti.“

„je to krysa,“ ušklíbl se Lev. „Libanonec do morku kostí. Ztělesnění Libanonu. Ale přesně ten druh člověka, jakého potřebujeme, když někoho chceme poslat do Ejn al-Hilwehu, aby si promluvil s otcem té holky.“

„Proč pro nás vlastně pracuje?“

„Pro peníze, pro co jiného. Peníze jsou Nabílova největší láska.“

„Jaký způsobem s ním komunikujeme?“

„Necháme mu vzkaz na záznamníku v jeho nočním klubu v Bejrútu a letenku u recepčního v hotelu Commodore. S Nabilem jen zřídka mluvíme na jeho domácím hřišti.“

„Kam bývá ta letenka?“

„Na Kypr,“ odpověděl Lev. „Nabil kromě peněz miluje Kypr.“

Přípravy na cestu zabraly Gabrielovi tři dny, itinerář zajistilo příslušné oddělení Mossadu. Larnaka je oblíbený cíl izraelských turistů, takže nemusel použít padělaný zahraniční pas. Stejně tak ovšem nemohl cestovat pod svým skutečným jménem, a proto ho technici vybavili izraelskými doklady znějícími na ničím výjimečné jméno Michael Neumann. Den před odjezdem ho operační správa přinutila strávit hodinu studiem materiálů Nabila Azouriho v izolované čítárně. Když skončil, předali mu obálku s deseti tisíci dolarů v hotovosti a popřáli mu hodně štěstí. Druhý den odjel brzy ráno na Ben-Gurionovo letiště a v sedm nasedl do letadla společnosti El Al, které o hodinu později přistálo na Kypru. Po příletu si v půjčovně vyzvedl auto a vyrazil na několikakilometrovou cestu k pobřeží, kde se ubytoval v hotelu Palm Beach. V recepci měl vzkaz z bulváru Krále Saula. Nabil Azouri přiletí ten den po poledni. Zbytek dopoledne strávil Gabriel v pokoji a pár minut po jedné sešel do restaurace u bazénu na oběd.

Azouri už seděl u stolu. Ve stříbrném kbelíku s ledem stála láhev šampaňského. Hladina v ní klesla pod vinětu.

Měl kudrnaté tmavé vlasy, ojíněné prvními náznaky šedi, a hustý knír. Když si sundal sluneční brýle, Gabrielovi se naskytl pohled na velké hnědé oči s ospalým výrazem. Na levém zápěstí obligátní zlaté hodinky, na pravém několik zlatých náramků, které cinkaly, když ruka zvedala sklenku vína ke rtům. Na sobě měl bavlněnou košili krémové barvy a popelínové kalhoty, po letu z Bejrútu pomačkané. Škrtl zlatým zapalovačem pod americkou cigaretou a vyslechl si Gabrielův návrh.

„Ejn al-Hilweh? To snad kurva ne! Zešílel jsi?“

Gabriel tuto reakci očekával. Azouri bral svůj vztah s izraelskou rozvědkou stejně jako kterýkoliv jiný ze svých obchodních podniků. On byl prodavač na bazaru, Ústav jeho zákazník. Smlouvání o ceně bylo nedílnou součástí procesu. Libanonec se předklonil a upřel na Gabriela ospalé hnědé oči.

„Byl ses tam v poslední době podívat? Je to jako Divoký západ, ovšem ve stylu Chomejního. Od té doby, co jste se odtamtud stáhli, tam šlo všechno k čertu. Chlapi v černém, Alláhu všeslitovnému budiž věčná sláva. Cizinec tam nemá šanci. Vyser se na to, Miku. Napij se šampáňa a zapomeň na to.“

„Ty nejsi cizinec, Nabile. Znáš každého a můžeš všude. Proto tě tak královsky platíme.“

„Myslíš tu almužnu? Protože víc než almužnu od vašeho podniku nedostávám, Miku. Vystačí tak akorát na cigára a šampáňo a jsem rád, když něco zbude, abych si moh zašpásovat s holkama.“

„To musíš mít na holky velmi náročný vkus, Nabile. Viděl jsem útržky tvých stvrzenek. Obchodními styky s naší firmou sis vydělal pěkný balík.“

Azouri pozvedl sklenku ke Gabrielovi. „Nepopírám, Miku, že jsem s vámi udělal pár dobrých obchodů. A rád bych pro vás dál pracoval. A proto ti do Ejn al-Hilwehu bude muset zajet někdo jiný. Na mé nervy je to tam moc husté. A nebezpečné.“

Azouri mávl na číšníka a objednal druhou láhev francouzského šampaňského. To, že odmítl nabídku práce, mu nebránilo, aby si užil na účet Ústavu. Gabriel hodil na stůl obálku. Azouri se na ni zamyšleně díval, ale neměl se k tomu, aby si ji vzal.

„Kolik tam toho je, Miku?“

„Dva tisíce.“

„Jaká příchuť?“

„Dolary.“

„Tak jaké jsou podmínky? Půlka teď, půlka po dodání? Jsem sice jenom hloupý Arab, ale když sečtu dva tisíce a dva tisíce, pořád dostávám čtyři. A za čtyři tisíce dolarů mě do Ejn al-Hilwehu nikdo nedostane.“

„Ty dva tisíce jsou jenom menší záloha.“

„A kolik dostanu, až dodám tu informaci?“

„Dalších pět.“

Azouri zavrtěl hlavou. „Ne, dalších deset.“

„Šest.“

Opětovné zavrtění hlavou. „Devět.“

„Sedm.“

„Osm.“

„Dohodnuto,“ řekl Gabriel. „Dva tisíce předem, dalších osm při dodání zboží. To není špatný výdělek za jedno odpoledne. Když se budeš chovat slušně, možná ti přidáme i na benzin.“

„Ale to víš, že mi ten benzin zaplatíte, Miku. Výdaje dostávám uhrazené zvlášť, ty nejsou součástí honoráře.“ Číšník přinesl druhou láhev šampaňského. Když odešel, Azouri se zeptal: „Tak co bys rád?“

„Potřebuju, abys mi někoho našel.“

„V tom táboře žije pětačtyřicet tisíc uprchlíků, Miku. Budeš to muset trochu upřesnit.“

„Starší muž. Jmenuje se al-Tamari.“

„Křestní jméno?“

„Neznáme.“

Azouri usrkl vína. „No, není to zrovna běžné jméno. Neměl by to být problém. Co ještě mi o něm můžeš říct?“

„Utekl ze Západní Galileje.“

„Takových tam žije většina. Z které vesnice?“

Gabriel mu to řekl.

„Podrobnosti o rodině?“

„Dva synové padli ve dvaaosmdesátém.“

„V táboře?“

Gabriel přikývl. „Patřili k Fatahu. Podle všeho tehdy zahynula i jeho žena.“

„Paráda. Pokračuj.“

„Měl dceru. Odstěhovala se do Evropy. Chci vědět všechno, co se ti o ní podaří zjistit. Kde chodila do školy. Co studovala. Kde žila. S kým spala.“

„Jak se ta holka jmenuje?“

„Nevím.“

„Věk.“

„Málo přes třicet, řekl bych. Mluví slušně francouzsky.“

„Proč ji hledáte?“

„Domníváme se, že se podílela na výbuchu na Lyonském nádraží.“

„Žije ještě?“

Gabriel zavrtěl hlavou a Azouri se dlouze zahleděl na pláž. „Takže se domníváte, že když propátráte pozadí té holky, dostanete se k velkému šéfovi? K mozku, který stál za tou operací?“

„Tak nějak, Nabile.“

„Jak to mám s jejím fotříkem sehrát?“

„Sehraj to, jak uznáš za vhodné,“ odpověděl Gabriel. „Hlavně mi sežeň, co potřebuju.“

„Jak ta holka vypadala?“ zeptal se Libanonec.

Gabriel mu podal časopis, který si přinesl z hotelového pokoje. Azouri magazín otevřel a listoval tak dlouho, až narazil na skicu, kterou Gabriel nakreslil na palubě Fidelity.

„Tak vypadala,“ řekl Gabriel. „Vypadala přesně takto.“

Nabil Azouri o sobě nedal vědět tři dlouhé dny a Gabriel uvažoval, jestli Libanonec sbalil zálohu a utekl, nebo ho někdo při pokusu proniknout do Ejn al-Hilwehu zabil. Potom ráno čtvrtého dne zazvonil telefon. Volal Azouri, z Bejrútu, a oznámil, že to do hotelu Palm Beach stihne včas k obědu. Gabriel zavěsil, odešel na pláž a potrápil tělo dlouhým během podél čáry příboje. Modřiny pomalu bledly a bolest se postupně vytrácela. Příjemně unavený se vrátil do svého pokoje, osprchoval se a oblékl. Než dorazil do restaurace u bazénu, Azouri se propracoval k druhé láhvi šampaňského.

„Je to tam fakt na posrání, Miku. Peklo na zemi.“

„Neplatím ti deset tisíc dolarů za hlášení o situaci v táboře Ejn al-Hilweh,“ opáčil Gabriel. „To je problém OSN. Našel jsi toho člověka? Žije ještě?“

„Našel jsem ho.“

„A?“

„Holka odešla z Ejn al-Hilwehu v devadesátém. Už se nevrátila.“

„Jméno?“

„Fella,“ odpověděl Azouri. „Fella al-Tamariová.“

„Kam odešla?“

„Podle všeho to byla chytrá holka. Dostala stipendium OSN na studium v Evropě. Otec jí řekl, ať to bere všemi deseti a už se do Libanonu nevrací.“

„Kde studovala?“ zeptal se Gabriel, i když tušil, že odpověď zná.

„Ve Francii,“ potvrdil jeho domněnku Azouri. „Nejdřív v Paříži, potom někde na jihu. Její otec to nevěděl určitě. Vypadá to, že s ním občas na delší dobu přerušila styky.“

„To si umím představit.“

„Nezdálo se, že by jí to měl za zlé. Chtěl pro ni lepší život, než měl sám, a byl rád, že odešla do Evropy. Nepřál si, aby se dál vláčela v bahně palestinské tragédie. To jsou jeho vlastní slova.“

„Nikdy na Ejn al-Hilweh nezapomněla,“ řekl Gabriel zamyšleně. „Co studovala?“

„Byla archeoložka.“

Gabriel si vzpomněl na její nehty. Tehdy měl dojem, že je hrnčířka nebo pracuje rukama pod širým nebem. Archeologie jistě takovému popisu odpovídá.

„Archeoložka? Víš to určitě?“

„Její otec se v tomto bodu vyjádřil zcela jednoznačně.“

„Ještě něco?“

„Ano,“ odpověděl Azouri. „Před dvěma roky od ní dostal podivný vzkaz. Chtěla, aby zničil všechny dopisy a fotografie, které mu kdy z Evropy poslala. Otec odmítl dceřino přání splnit. Ty dopisy a fotky byly všechno, co mu po ní zbylo. Jenže o pár týdnů později se u něj objevil jakýsi svalovec a ty relikvie mu spálil.“

Chálidův člověk, pomyslel si Gabriel. Chálid se snažil vymazat její minulost.

„Jak jsi to s ním sehrál?“

„Dostal jsi informace, které jsi chtěl. Operační detaily tě nemusí zajímat, Miku.“

„Ukázals mu tu kresbu?“

„Ukázal. Rozplakal se. Neviděl dceru patnáct let.“

O hodinu později se Gabriel odhlásil z hotelu a odjel na letiště, kde počkal na večerní spoj do Tel Avivu. Do Narkissovy ulice dojel až po půlnoci. Chiara spala. Když si lehal, obrátila se na bok, ale neprobudila se. Políbil ji na holé rameno; něco nesrozumitelně zamumlala a odtáhla se. Podíval se na noční stolek. Papíry zmizely.

35

TEL MEGIDDO, IZRAEL

Druhý den dopoledne odjel Gabriel do Armageddonu.

Odstavil škodovku na parkovišti před centrem pro návštěvníky a s ostrými slunečními paprsky v zádech vyrazil pěší stezkou nahoru k vrcholku telu (Slovo tel znamená v arabštině i hebrejštině trosky; archeologové označují tímto termínem umělé kopce tvořené mnoha vrstvami rozpadlých hliněných cihel a sutin, navršených za stovky i tisíce let opakovaného osídlování téže lokality. ) vysokého přes dvacet metrů. Uprostřed svahu se krátce zastavil a zahleděl se přes údolí Jezreel. Pro něj to bylo místo, kde se narodil, ale pro biblické učence a fanatiky posedlé proroctvími o konci světa je toto údolí jevištěm apokalyptického střetu mezi silami dobra a zla. Starověké město Megiddo se již stalo svědkem nekonečné řady krveprolití. V údolí ležícím na křižovatce mezi Sýrií, Egyptem a Mezopotámií se v průběhu několika tisíciletí odehrály desítky velkých bitev. Asyřané, Izraelité, Kananejci, Egypťané, Filištíni, Řekové, Římané, křižáci, ti všichni prolévali krev pod tímto svahem. Tady roku 1799 porazil Napoleon vojska Osmanské říše a o století později na stejném místě rozdrtila stejná vojska britská armáda vedená generálem Allenbym.

Hlína na temeni pahorku byla rozryta labyrintem zákopů a jam. Na tel Megiddo se již déle než sto let soustředí intenzivní archeologický průzkum. Do dnešního dne vědci objevili v útrobách kopce důkazy, že město bylo nejméně pětadvacetkrát zbořeno a zase znovu postaveno. Vykopávky probíhají v podstatě bez přerušení. Z jedné jámy Gabriel zaslechl angličtinu s americkým přízvukem. Přiblížil se k okraji a nahlédl do zákopu. Dva američtí studenti, chlapec a dívka, dřepěli nad něčím v hlíně. Kosti, pomyslel si Gabriel, ale s jistotou by to říct nemohl.

„Hledám profesora Lavona.“

„Dnes ráno pracuje na káčku,“ vysvětlila mu studentka.

„Nerozumím.“

„Výkopy jsou uspořádány do pravidelné sítě a každý čtverec má své označení. Pomáhá nám to při zaznačování jednotlivých nálezů do mapy. Vy teď stojíte na éčku. Vidíte tu tabulku? No a profesora Lavona najdete u značky s velkým K.“

Gabriel se tedy přemístil k zákopu označeným cedulkou K a podíval se do jámy. Na jejím dně se dva metry pod úrovní povrchu krčila drobná postavička ve slamáku s širokou krempou. Mužíček se vrtal lopatkou ve ztvrdlé hlíně a zdálo se, že je do své práce zcela pohroužen. To ostatně býval vždycky.

„Našels něco zajímavého, Eli?“

Hrabání ustalo a archeolog se ohlédl přes rameno.

„Akorát pár keramických střepů,“ odpověděl. „Co ty?“

Gabriel se natáhl do výkopu. Eli Lavon uchopil podanou ruku a vytáhl se z jámy.

Seděli u skládacího stolku ve stínu pod nataženou modrou plachtou a pili minerálku. Gabriel s pohledem upřeným do údolí pod sebou se Lavona zeptal, co v Megiddu dělá.

„V poslední době získala v odborném světě pozornost archeologická škola tak zvaných minimalistů. Ti kromě jiného hlásají, že král Šalamoun byl mytická postava, něco jako židovský král Artuš. My se snažíme dokázat, že se mýlí.“

„Skutečně existoval?“

„Samozřejmě,“ řekl Lavon. „A své město vybudoval přímo tady, v Megiddu.“

Lavon sňal z hlavy slamák a oprášil jím prach z hnědozelených kalhot. Jak bylo jeho zvykem, oblékl si snad celý obsah skromného šatníku. Pokud Gabriel dobře počítal, měl na sobě tři košile, ale možná mu pod červeným bavlněným kapesníkem uvázaným pod krkem několik límečků uniklo. Eliho řídké šedivé vlasy poletovaly v mírném vánku. Shrnul si zbloudilý pramínek z čela a pátravě se na Gabriela zadíval bystrýma hnědýma očima.

„Není to na tebe trochu brzo, hrabat se v zemi v takovém vedru?“

Naposled Gabriel Eliho viděl na lůžku ve fakultní nemocnici.

„Jsem tu jenom na brigádě. Pracuju každé ráno dvě nebo tři hodiny. Doktoři tvrdí, že to napomáhá rekonvalescenci.“ Lavon se napil minerálky. „Tohle místo navíc nabízí cenou lekci o potřebě pokory.“

„Jak to?“

„Lidé sem přicházeli a zase odcházeli, Gabrieli. Tím lidé myslím národy. Před velmi dávnou dobou zde krátce vládli naši předkové. Dnes tu zase vládneme my. Jenže jednoho dne i my odejdeme. Otázkou zůstává jen to, jak dlouho se tentokrát udržíme a co po sobě zanecháme pro muže jako já, kteří se budou hrabat v této hlíně někdy ve vzdálené budoucnosti. Doufám, že toho bude víc než jenom základy separačního plotu.“

„Já se ještě nehodlám vzdát, Eli.“

„To vidím. Měl jsi v poslední době docela napilno, vid? Četl jsem o tobě v novinách. To není v tvé profesi dobré – myslím být v novinách.“

„Byla to i tvoje profese.“

„Kdysi,“ opáčil Eli. „To už je dávno.“

Slibného mladého archeologa Eliho Lavona zverboval v září 1972 Shamron a udělal z něj člena týmu pro operaci Boží hněv. Eli byl ajin, stopař. Sledoval příslušníky palestinské organizace Černé září a odhaloval jejich zvyky. V mnoha ohledech měl vůbec nejnebezpečnější úkol, protože v závěrečných fázích každé akce byl po řadu dní vystaven teroristům na milost a nemilost bez sebemenšího krytí. Práce ho poznamenala nervovou poruchou a chronickými zažívacími potížemi.

„Kolik toho o tom případu víš, Eli?“

„Slyšel jsem tamtamy, podle kterých ses vrátil domů, údajně v souvislosti s tím bombovým útokem v Římě. Pak se u mých dveří objevil Shamron a řekl mi, že honíš Sabrího kluka. Je to pravda? Má ten římský masakr skutečně na svědomí malý Chálid?“

„Už to není malý kluk, Eli. Ano, má na svědomí Řím. A taky Lyonské nádraží. A předtím Buenos Aires a Istanbul.“

„To mě nepřekvapuje. Chálidovi koluje terorismus v žilách. Sál ho s mateřským mlékem.“ Lavon potřásl hlavou. „Víš, myslím si, že kdybych ti ve Francii kryl záda já, nic z toho by se nestalo.“

„To je nejspíš pravda, Eli.“

Lavonovy schopnosti a nadání pro práci v terénu se staly legendou. Shamron říkával, že Eli Lavon dokáže zmizet, zatímco si s vámi potřásá rukou. Jednou za rok byl zván do Akademie, aby předal tajemství svého řemesla další generaci. I sledovací v Marseille s největší pravděpodobností kdysi seděli u Lavonových nohou.

„Dobře. Tak co tě přivádí do Armageddonu?“

Gabriel položil na stůl fotografii.

„Hezký frajer,“ ocenil Lavon. „Kdo to je?“

Gabriel položil na stůl druhou verzi téhož snímku – tu na níž po levici subjektu seděl Jásir Arafat.

„Chálid?“

Gabriel přikývl.

„Co to má společného se mnou.“

„Myslím, že ty máš něco společného s Chálidem.“

„Nepovídej. A co?“

Gabriel se významně zadíval na vykopávky.

Do stínu pod plachtou se uchýlila trojice amerických studentů. Eli a Gabriel se omluvili a vydali se na pomalou procházku kolem archeologického naleziště. Gabriel řekl svému starému příteli všechno, počínaje jeho osobními materiály objevenými v Miláně a konče informacemi, které Nabil Azouri získal v Ejn al-Hilwehu. Lavon poslouchal bez jediné doplňující otázky, ale Gabriel v jeho inteligentních hnědých očích viděl, že už nachází spojení mezi jednotlivými fakty a hledá možné směry dalšího postupu. Lavon byl mnohem víc než schopný sledovač. Stejně jako Gabriel byl „dítě holocaustu“, což znamená dítě rodičů, kteří holocaust přežili. Po operaci Boží hněv se usadil ve Vídni a založil malou agenturu, kterou nazval „Kancelář pro pátrání po válečných nárocích“. Pracoval s velmi napjatým rozpočtem, a přesto se mu podařilo vystopovat cennosti a umělecké předměty, které nacisté za války uloupili židům, v hodnotě stovek milionů dolarů. Mimo to měl hlavní zásluhu na tom, že se po desetiletích tahanic podařilo přimět švýcarské banky k uzavření dohody, jež umožnila zpřístupnění tak zvaných spících kont a dalších původně židovských aktiv – a zde už šlo o miliardy. Před pěti měsíci vybuchla v Lavonově kanceláři bomba. Dvě Eliho asistentky zemřely na místě, on sám byl s těžkým zraněním převezen do nemocnice a trvalo několik týdnů, než se probral z komatu. Muž, který bombu nastražil, pracoval pro Ericha Radeka.

„Takže ty se domníváš, že Fella al-Tamariová Chálida znala?“

„Bez debaty.“

„To mi na něj trochu nesedí. Člověk, který dokázal zůstat desítky let neodhalen, musí být mimořádně opatrný.“

„To je pravda,“ souhlasil Gabriel, „ale Chálid věděl, že ta dívka zemře na Lyonském nádraží, a myslel si, že své tajemství dokonale ochránil– Byla do něho zamilovaná a on ji sprostě obelhal.“

„Tento argument bych chápal.“

„To není všechno. Nejpřesvědčivější důkaz, že se vzájemně znali, nám poskytl její otec. Fella ho požádala, aby spálil všechny dopisy a fotografie, které mu za dlouhá léta poslala z Evropy. To znamená, že přinejmenším na jedné té fotce musel být Chálid.“

„Jako Chálid?“

Gabriel zavrtěl hlavou. „Bylo to pro něj mnohem nebezpečnější. Nezapomeň na dopisy. Jsem pevně přesvědčen, že se o něm otci zmínila, a to pod jeho francouzským jménem.“

„Domníváš se tedy, že se Chálid s tou dívkou setkal za běžných okolností a o něco později ji zverboval?“

„Přesně tak by to sehrál,“ potvrdil Gabriel. „A stejně by to sehrál i jeho otec.“

„Mohli se setkat kdekoliv.“

„Nebo na sebe mohli narazit na podobném místě.“ Gabriel mávl rukou k jamám.

„Na vykopávkách?“ nechápal Lavon.

„Studovala archeologii. Chálid mohl být její spolužák. Nebo taky profesor. Jako ty.“

„Nebo to prostě byl pohledný Arab, s kterým se seznámila v baru.“

„Známe její jméno, Eli. Víme, že studovala v Evropě a že studovala archeologii. Když budeme sledovat její stopu, dovede nás zpátky k Chálidovi. Jsem si tím stoprocentně jistý.“

„Tak tu stopu sleduj.“

„Ze zřejmých důvodů se teď v Evropě nemůžu ukázat.“

„Tak proč to nepředáš Ústavu, ať tam pošle své pátrače?“

„Protože po tom fiasku v Paříži nebude mít nikdo žaludek na další akci proti Chálidovi na evropské půdě, alespoň ne oficiálně. Kromě toho, já jsem taky Ústav. A předávám to tobě. Chci, abys ho našel, Eli. Tiše a nenápadně. Máš na to vzácné nadání. Víš, jak takovou věc zařídit a nezpůsobit rozruch.“

„To je možné, ale uvědom si, co mám za sebou.“

„Jsi natolik fit, abys mohl cestovat?“

„Když v tom nebude nic drsného, tak ano. To je tvoje parketa. Já jsem vědátor, knihomol, kdežto ty jsi židovská pěst.“

Lavon vylovil z kapsičky košile cigaretu, složil ruce do kornoutu proti větru a zapálil si. Než zase promluvil, chvíli hleděl na údolí Jezreel.

„To jsi byl ostatně vždycky, viď, Gabrieli?“

„Co jako?“

„Židovská pěst. Rád si hraješ na citlivého umělce, ale kdesi hluboko uvnitř jsi jako Shamron. Mnohem víc, než si sám uvědomuješ.“

„Zase bude zabíjet, Eli. Možná počká do příštího dubna, ale třeba se mu naskytne vhodný cíl i dříve. Cíl, kterým dočasně uhasí žízeň po židovské krvi.“

„Nezdá se ti, že někdy trpíš podobnou žízní?“

„Trochu ano,“ přiznal Gabriel. „Ale tady nejde o pomstu. Jde o spravedlnost. A o záchranu nevinných životů. Najdeš ho pro mě, Eli?“

Lavon přikývl. „Neměj strach, Gabrieli. Najdu ho – dřív, než zase zabije.“

Stáli mlčky vedle sebe a hleděli na krajinu pod sebou, na svou zemi.

„Vyhnali jsme je, Eli?“

„Kananejce?“

„Ne, Eli. Araby.“

„No, určitě jsme je neprosili, aby zůstali,“ řekl Lavon. „Možná to tak bylo jednodušší.“

Na Narkissově ulici stál modrý sedan se spuštěným motorem a Gabriel poznal obličej muže, který seděl za volantem. Vešel do domu a rychle vyběhl po schodech. Před pootevřenými dveřmi bytu ležely dva kufry. Chiara seděla v obývacím pokoji, na sobě slušivý černý kostýmek evropského střihu a boty s vysokými podpatky. Byla nalíčená; dosud u ní Gabriel nikdy mejkap neviděl.

„Ty někam odjíždíš? Můžu se zeptat kam?“

„Jako kdybys to neznal.“

„Práce?“

„Ano, samozřejmě, práce.“

„Jak dlouho budeš pryč?“

Její mlčení mu prozradilo, že už se nevrátí.

„Až úkol skončí, odjedu do Benátek.“ Po chvíli dodala: „Postarat se o rodinu.“

Nehybně stál a hleděl na ni. Chiaře tekly po tvářích slzy a zanechávaly po sobě černé stopy maskary. Gabrielovi připadaly jako stružky špinavého deště stékající po kamenné soše. Otřela si je a podívala se na ušpiněné konečky prstů, rozzlobená na svou neschopnost potlačit emoce. Pak napřímila záda a několikrát prudce zamrkala.

„Zdá se, že jsem tě zklamala, Gabrieli.“

„Čím?“

„Svým pláčem. Ty nikdy nepláčeš, že?“

„Už ne.“

Posadil se vedle ní a pokusil se vzít ji za ruku. Vytrhla mu ji z dlaně, utřela si rozmazaný mejkap papírovým kapesníkem, pak otevřela pudřenku a podívala se na sebe do zrcátka.

„Takto nasednout do letadla rozhodně nemůžu.“

„Výborně.“

„Nedělej si plané naděje. Odjíždím. Kromě toho je mi jasné, že právě to chceš. Nikdy bys mi neřekl, abych odešla, na to jsi příliš slušný, ale vím, že si přeješ, abych tě opustila.“ Sklapla pudřenku. „Nic ti nevyčítám. Kupodivu tě mám za to ještě víc ráda. Akorát jsi mi nemusel říkat, že si mě chceš vzít.“

„Ale já jsem se s tebou chtěl oženit?“

„Chtěl?“

„Pořád si tě chci vzít, Chiaro.“ Zaváhal. „Problém je v tom, že už jednu manželku mám. Leu.“

„Fídelity, že, Gabrieli? Oddanost povinnostem a závazkům. Loajalita a věrnost.“

„Teď ji přece nemohu opustit. Po tom, čím ji Chálid donutil projít.“

„Za týden na to zapomene.“ Chiara si všimla, jak se Gabrielovi změnila barva v obličeji, a spěšně ho vzala za ruku. „Bože, promiň. Omlouvám se. Prosím tě, zapomeň, že jsem to řekla.“

„Zapomenuto.“

„Jsi blázen, že mě necháváš odejít. Tak jako já už tě nikdy nikdo milovat nebude.“ Vstala. „Ale jsem si jistá, že se ještě uvidíme. Kdo ví? Třeba už brzo budu pracovat pro tebe.“

„O čem to mluvíš?“

„Ústavem se šíří různé fámy.“

„Jako obvykle. Neměla bys poslouchat fámy, Chiaro.“

„Jednou se ke mně donesla fáma, že si mě nevezmeš, protože nikdy Leu neopustíš. Škoda, že jsem jí tehdy nevěnovala pozornost.“

Přehodila si přes rameno kabelku na dlouhém řemínku, pak se předklonila a políbila Gabriela na rty.

„Poslední polibek,“ zašeptala.

„Dovoí mi aspoň, ať tě zavezu na letiště.“

„To určitě. Poslední, co potřebuju, je uslzené loučení na Ben--Gurionu. Pomoz mi s těmi bágly.“

Snesl její zavazadla před dům a uložil je do kufru auta. Chiara se posadila dozadu a zabouchla dveře, aniž se na něho podívala. Gabriel stál ve stínu eukalyptu a díval se za odjíždějícím vozem. Když se vrátil do prázdného bytu, uvědomil si, že ji nepožádal, aby zůstala. Eli měl pravdu. Tak to bylo jednodušší.

36

TIBERIAS, IZRAEL

Týden po Chiařině odjezdu se Gabriel vypravil do Tiberiady na oběd k Shamronovým. Setkal se tam s Jonatanem, jeho ženou a třemi dětmi a také s Rimonou a jejím manželem. Oba přišli přímo ze služby a stále na sobě měli uniformy. Gabrielovi připadal Shamron v kruhu rodiny šťastnější, než ho za poslední léta kdy viděl. Po večeři ho vzal spolu s Jonatanem na terasu, odkud měli krásný výhled na Galilejské moře, na jehož klidné hladině se odrážel měsíc, kterému chyběla čtvrtina do úplňku, a v temné dálce za ním se tyčily matné obrysy Golanských výšin. Protože byla terasa obrácená na východ směrem k nepřátelům, měl ji Shamron nejraději. Seděl mlčky, zatímco Gabriel a Jonatan v pesimistickém duchu probírali matsav – situaci. Po chvíli Shamron pohledem naznačil Jonatanovi, že by chtěl hovořit s Gabrielem o samotě, „Rozumím, Abba,“ poznamenal Jonatan a zvedl se. „Nechám vás tu spolu.“

„Je voják a má hodnost plukovníka,“ řekl Gabriel, když se Jonatan vzdálil. „Nemá rád, když se s ním takhle jedná.“

„Jonatan dělá svou práci a my děláme svoji.“ Shamron šikovně stočil pozornost od svých osobních problémů ke Gabrielovým. „Jak se daří Lei?“

„Zítra s ní jedu na Olivovou horu navštívit Daniho hrob.“

„Takže doktor ten výlet schválil?“

„Jede s námi a s ním polovina Herzlovy psychiatrické kliniky.“

Shamron si zapálil cigaretu. „Máš nějaké zprávy o Chiaře?“

„Ne, ani žádné nečekám. Víš, kde je?“

Shamron se teatrálně podíval na hodinky. „Pokud operace probíhá podle plánu, tak teď popíjí brandy v horské chatě v Zermattu s jedním švýcarským gentlemanem pochybného charakteru. Tento muž má převézt poměrně objemnou zásilku zbraní libanonské guerille, která s námi nemá zrovna nejlepší úmysly.

Rádi bychom se dozvěděli, kdy lodní náklad opustí přístav a kam má namířeno.“

„Řekni mi, prosím tě, že operační nepoužívá mou bývalou snoubenku jako milostnou návnadu.“

„Neznám přesné detaily o průběhu operace, vím jenom zhruba, co má za cíl. Pokud jde o Chiaru, to děvče má vysoký morální kredit. Jsem si jistý, že udělá všechno, aby s naším helvétským přítelem vycházela co nejlépe.“

„Stejně se mi to pořád nelíbí.“

„Nedělej si starosti,“ odvětil Shamron. „Brzy budeš rozhodovat o jejím využití ty sám.“

„O čem to mluvíš?“

„Premiér by si s tebou rád promluvil. Chtěl by, abys vzal jistou práci.“

„Chytat oštěpy v letu?“

Shamron pohodil hlavou a rozesmál se, hned ho však přemohl záchvat dusivého kašle.

„Ve skutečnosti chce, abys dělal příštího velitele operační správy.“

„Já? Až se mnou Lvova vyšetřovací komise skončí, budu rád, když mě zaměstnají jako člena ochranky v kavárně na Ben-Jehudově ulici.“

„Neboj se, vyjdeš z toho čistý. Teď není čas na sebemrskačství. To nechej Američanům. Jsme nuceni říkat polopravdy a musíme lhát zemi jako Francie, která nemá zájem na našem přežití? No a co?“

„Nechť lest a klam tě válkou provázejí,“ zarecitoval Gabriel motto Ústavu. Shamron přikývl a dodal: „Amen.“

„I když se z toho dostanu celý, Lev nepřipustí, abych operační převzal.“

„Nebude mít možnost se k tomu vyjadřovat. Lvovi končí funkční období a na bulváru Krále Saula nebo v Kaplanově ulici má jen velmi málo přátel. Podruhé už ho k tanci nevyzvou.“

„Takže kdo po něm převezme řízení?“

„Máme s premiérem pár jmen. Všichni mimo Ústav. Ať vybereme kohokoliv, bude v čele operačního potřebovat zkušeného člověka.“

„Čekal jsem takový vývoj,“ řekl Gabriel. „Věděl jsem to už v okamžiku, kdy jsem tě uviděl v Benátkách.“

„Přiznávám, že mé motivy mají sobecký podtext. I mně končí funkční období. Pokud odejde premiér, půjdu taky. A tentokrát žádný návrat z exilu nebude. Potřebuju tě, Gabrieli. Potřebuju tě, abys pohlídal mé stvoření.“

„Ústav?“

Shamron zavrtěl hlavou, pozvedl ruku a širokým gestem obsáhl celou zemi.

„Vím, že to uděláš,“ prohlásil Shamron. „Nemáš na výběr. Ne náhodou ti tvá matka dala jméno Gabriel. Michael je nejvyšší archanděl, ale ty, Gabrieli, ty jsi nejmocnější. Ty jsi ten, kdo ochrání Izrael před jeho nepřáteli. Jsi anděl posledního soudu – ohnivý princ.“

Gabriel mlčky pozoroval jezero. „Nejdřív se musím o něco postarat.“

„Eli ho najde, zvlášť když jsi mu dal ta vodítka. Odvedl jsi vynikající detektivní práci. Koneckonců, analytické uvažování byla vždycky tvoje silná stránka.“

„Hlavní zásluhu má Fella,“ odmítl Gabriel své zásluhy. „Odsoudila ho k záhubě, když mi povyprávěla svůj příběh.“

„Jenže tak to Palestinci dělají. Chytají sami sebe do pasti svými neustálými nářky o ztrátě a vyhnanství. Nemohou tomu uniknout.“ Shamron se předklonil a opřel se lokty o kolena. „Jsi opravdu pevně rozhodnutý podílet se na Chálidově proměně v mučedníka? Mohli by to za tebe udělat jiní.“

„Vím,“ hlesl, „ale já to musím udělat.“

Shamron si zhluboka povzdechl. „Když musíš… Ale tentokrát to bude soukromá záležitost. Žádné týmy, žádné sledování, nic, co by Chálid mohl zmanípulovat ve svůj prospěch. Jen ty a on.“

„Tak to má být.“

Mezi oběma muži se rozhostilo ticho; mlčky pozorovali světla rybářského člunu, který se pomalu přibližoval k Tiberiade.

„Musím se tě na něco zeptat,“ promluvil Gabriel.

„Chceš se mnou mluvit o Tochnit Dalet,“ naznačil Shamron. „O Bejt Sajídu a Sumajríji.“

„Jak jsi to uhodl?“

„Potuluješ se v divočině palestinské bolesti už dlouho. Dalo se to čekat.“

Položil Shamronovi stejnou otázku jako před týdnem Elimu Lavonovi v Megiddu: Vyhnali jsme je?

„Samozřejmě že ano,“ odpověděl Shamron a kvapně dodal: „Na několika místech a za zvláštních okolností. A jestli to chceš vědět, měli jsme jich vypudit víc. V tom jsme udělali chybu.“

„To přece nemyslíš vážně, Ari.“

„Počkej, vysvětlím ti to. V průběhu dějin jsme pořád jen ztráceli. V roce devatenáct set čtyřicet sedm jsme z rozhodnutí Spojených národů dostali cípek země, abychom si založili vlastní stát. Nezapomeň, že čtyři pětiny mandátní Palestiny už byly dřív odděleny, aby vytvořily Předjordánsko. Osmdesát procent! Ze zbylých dvaceti nám OSN dala polovinu – deset procent uznávané mandátní Palestiny, Přímořská pláň a Negevská poušť. A přesto Arabové znovu řekli ne. Představ si, kdyby souhlasili. Představ si, kdyby řekli ano v sedmatřicátém, kdy Peelova komise doporučila rozdělení. Kolik milionů nás mohlo být ušetřeno. Tví prarodiče by pořád byli naživu. Moji rodiče a moje sestry by mohli stále žít. Ale co udělali Arabové? Řekli ne, přidali se k Hitlerovi a fandili našemu vyhlazování.“

„Ospravedlňuje to jejich vyhnání?“

„Ne, a proto jsme to taky nedělali. K vyhnání došlo v důsledku války, té války, kterou oni zahájili. Zemi, kterou nám OSN přidělila, obývalo pět set tisíc Židů a čtyři sta tisíc Arabů. Ti Arabové představovali nepřátelskou sílu rozhodnutou nás zničit. Věděli jsme, že v okamžiku, kdy vyhlásíme nezávislost, se staneme terčem celoarabske vojenské invaze. Museli jsme si připravit bitevní pole. Zároveň jsme však nemohli bojovat ve dvou válkách současně. Nemohli jsme bojovat s Egypťany a Jordánci na jedné straně a s Araby z Bejt Sajídu a Sumajríje na druhé.

Shamron viděl, že Gabriela nepřesvědčil.

„Odpověz mi na jednu otázku, Gabrieli. Myslíš si, že kdyby Arabové vyhráli válku, existovali by nějací židovští uprchlíci? Podívej se, co se stalo v Hebronu. Přivezli Židy do centra města a tam je pobili. Napadli konvoj lékařů a zdravotních sester, který směřoval na horu Scopus, a všechny je zmasakrovali. Aby se ujistili, že nikdo nepřežil, polili auta benzínem a zapálili je. To patří k povaze našich nepřátel. Dali si za cíl pozabíjet nás všechny, abychom se už nikdy nemohli vrátit. A jejich cíl se nezměnil. Chtějí nás vyvraždit.“

Gabriel zopakoval Shamronovi slova, která slyšel od Felly na cestě do Paříže. Můj holocaust je stejně reálný jako tvůj, a přesto mi upíráš mé utrpení a ospravedlňuješ svou vinu. Tvrdíš, že jsem si své rány způsobila sama.

„Oni si je opravdu způsobili sami,“ řekl Shamron.

„Ale existovala všeobecná strategie vyhnání? Používali jste etnických čistek jako politického programu?“

„Ne,“ odpověděl Shamron, „a důkazy leží všude kolem nás. Onehdy sis zajel na večeři do Abú Ghoshe. Kdyby existoval celoplošný program vyhlazení, jak by mohl Abú Ghosh existovat? A v Západní Galileji – jak to, že Sumajríja zmizela, ale al-Makr pořád existuje? Protože obyvatelé Abú Ghoshe a al-Makru se nepokusili nás zmasakrovat. Ale možná to byla naše chyba. Možná jsme je měli vyhnat místo toho, abychom se pokoušeli zachovat v našem středu arabskou menšinu.“

„To by pak bylo ještě víc uprchlíků.“

„Pravda, ale jestliže neměli naději na návrat, mohli se v Jor~ dánsku a Libanonu integrovat, namísto toho, aby ze sebe nechali udělat nástroj propagandy sloužící k naší démonizaci a delegitimizaci. Jak to, že otec Felly al-Tamariové po tolika letech stále žije v Ejn al-Hilwehu? Proč žádný z jeho bratrských arabských států – národů, s nimiž sdílí společný jazyk, kulturu a náboženství – proč jej žádný z nich nepřijal? Protože ho chtějí využívat jako nástroj ke zpochybňování mého práva na život. Já jsem tady. Žiju, dýchám. Existuju. Nepotřebuju ničí povolení, abych mohl existovat. Nepotřebuju ničí souhlas. A zcela určitě nemám kam jinam jít.“ Pohlédl na Gabriela. „Potřebuju jenom tebe, abys na to za mne dohlédl. Mé oči už nejsou, co bývaly.“

Světla rybářské lodi zmizela v přístavu Tiberias. Shamron najednou vypadal vyčerpaně. „Tady na tom místě nebude nikdy klid, ostatně tu nikdy ani nebyl. Od chvíle, kdy jsme do této země doklopýtali z Egypta a Mezopotámie, bojujeme. Kananejci, Asyřané, Filištíni, Římané, Amalekové. Dělali jsme si iluze a začali jsme věřit, že naši nepřátelé přestali snít o našem vyhlazení. Modlili jsme se za nemožné. Mír bez spravedlnosti, odpuštění bez odškodnění.“ Významně se na Gabriela zadíval. „Láska bez oběti.“

Gabriel vstal a chystal se k odchodu.

„Co mám říct premiérovi?“

„Řekni mu, že si to musím rozmyslet.“

„Operační je jenom přestupní stanice, Gabrieli, jednoho dne se staneš šéfem. Memunem.“

„Memun jsi ty, Ari. Vždycky budeš.“

Shamron se s úlevou rozesmál. „Tak co mu mám říct, Gabrieli?“

„Řekni mu, že stejně nemám kam jinam jít.“

Telefonní rozhovor s Julianem Isherwoodem poskytl Gabrielovi hledanou omluvu pro odstranění posledních stop po Chiaře z jeho bytu. Spojil se s charitativní organizací pro ruské přistěhovalce s informací, že by jim chtěl poskytnout dar. Druhý den ráno přijeli dva vyhublí mládenci původem z Moskvy a odstěhovali veškerý nábytek z obývacího pokoje: pohovky a židle, konferenční stolky a lampičky, velký stůl z jídelny včetně dekorativního mosazného nádobí a keramických talířů, které Chiara zvlášť pečlivě vybírala. Ložnici nechal nedotčenou s výjimkou povlečení a přikrývky, které si zachovaly vanilkovou vůni Chiařiných dlouhých vlasů.

Během následujících dnů se v Narkissově ulici vystřídalo několik dodávkových automobilů. Nejdříve dorazil velký bílý stůl a po něm nastavitelné stolní lampy s fluorescenčními a halogenovými žárovkami. Ctihodný obchod s uměleckými předměty L. Cornelissen a syn z Great Russell Street v Londýně poslal lodí náklad štětců, barev, materiálu na malování a fermeže, z chemické firmy v Leedsu přišla zásilka několika beden potenciálně nebezpečných ředidel, které vzbudily pozornost nejen mezi úředníky izraelské pošty. Z Německa byl doručen nákladný mikroskop s výsuvným ramenem, z dílny v Benátkách dva velké dubové stojany.

Další den přivezli obraz Daniel v jámě lvové, olej na plátně chybně přisuzovaný Erasmu Quellinovi. Gabrielovi trvalo skoro celé odpoledne, než se mu podařilo rozebrat důmyslnou lodní přepravku a bez Shamronovy pomoci by nedokázal usadit obrovské plátno na dva spojené stojany. Výjev Daniela obklopeného divokými šelmami Shamrona zaujal a zdržel se dlouho do večera, zatímco Gabriel, vyzbrojený bavlněnými tampony a miskou s roztokem čpavku v destilované vodě, započal únavnou práci s odstraňováním více než staleté špíny a nečistot z povrchu obrazu.

Pokud to bylo možné, napodobil svůj pracovní rozvrh z Benátek. Vstával před rozedněním a odolával pokušení zapnout rádio, aby každodenní výčet obětí a neustále vyhlašovaná varování před nebezpečím teroristických útoků nenarušily kouzlo, jímž na něj obraz působil. Setrvával ve svém ateliéru celé dopoledne a obvykle pracoval ještě na druhou směnu pozdě do noci. Na bulváru Krále Saula trávil co nejméně času; o Lvově rezignaci se dozvěděl z autorádia, když jel z Narkissovy ulice na Herzlovu kliniku navštívit Leu. Povšiml si, že její snové výlety do Vídně se během doby zkrátily a pozbyly na intenzitě. Pokládala mu otázky týkající se jejich minulosti.

„Kde jsme se seznámili, Gabrieli?“

„Na Bezalelově akademii. Jsi malířka, Leo.“

„Kde jsme měli svatbu?“

„V Tiberiadě. Na Shamronově terase obrácené k jezeru.“

„A ty teď pracuješ jako restaurátor?“

„Studoval jsem v Benátkách u Umberta Contiho. Jezdilas tam za mnou každých pár měsíců na návštěvu. Vydávala ses za německou dívku z Brém. Pamatuješ, Leo?“

Jednoho žhavého červnového odpoledne seděl Gabriel u kávy s doktorem Bar-Zvim v jídelně pro zaměstnance.

„Bude odtud moci někdy odejít?“

„Ne.“

„Ani na krátká období?“

„V tom bych neviděl problém,“ odpověděl doktor. „Vlastně mi to připadá jako docela dobrý nápad.“

Několik prvních návštěv absolvovala v doprovodu sestry. Postupem času získávala větší jistotu, když se vzdálila z nemocnice, a Gabriel ji přivážel domů samotnou. Sedávala na židli v jeho ateliéru a pozorovala ho při práci bez přestávky celé hodiny.

Někdy mu její přítomnost přinášela klid, jindy nesnesitelnou bolest. Vždycky si ale přál, aby ji mohl usadit na stojan a znovu v ní zrestaurovat tu ženu, kterou onoho zasněženého večera ve Vídni posadil do auta.

„Máš nějaké moje obrazy?“

Ukázal jí portrét v ložnici. Když se zeptala, kdo seděl modelem, Gabriel řekl, že on.

„Vypadáš smutně.“

„Byl jsem unavený,“ řekl. „Byl jsem tři roky pryč.“

„Opravdu jsem to namalovala?“

„Bylas dobrá,“ pochválil ji. „Byla jsi lepší než já.“

Jednou odpoledne, když Gabriel retušoval poškozenou část Danielovy tváře, se ho zeptala, proč přijela do Vídně.

„Kvůli mé práci se náš vztah rozpadal. Domníval jsem se, že mé krytí je dostatečně bezpečné, abych vás s Danim mohl přivést s sebou. Byla to hloupá chyba, za kterou jsi zaplatila ty.“

„Měl jsi jinou ženu, že? Francouzku. Pracovala pro Ústav.“

Gabriel přikývl a znovu se věnoval práci na Danielově obličeji. Lea na něj naléhala, aby jí řekl víc. „Kdo to udělal?“ chtěla vědět. „Kdo položil do mého auta bombu?“

„Arafat. Měl jsem zemřít s tebou a s Danim, ale ten člověk, kterého úkolem pověřili, změnil plán.“

„Je ten muž naživu?“

Gabriel zavrtěl hlavou.

„A Arafat?“

Lea neměla ani potuchy o současné situaci. Gabriel jí vysvětlil, že Jásir Arafat, smrtelný nepřítel Izraele, nyní žije jen několik kilometrů daleko, v Ramalláhu.

„Arafat je tady? Jak je to možné?“

Ústy nevinných, pomyslel si Gabriel, když vtom zaslechl ze schodiště zvuk kroků. Eli Lavon vešel do bytu, aniž se obtěžoval zaklepat.

37

AIX-EN-PROVENCE, O PĚT MĚSÍCŮ POZDĚJI

Roklemi a stržemi Bouches-du-Rhône se pomalu přikrádal první mistral. Paul Martineau si při vystupování ze svého mercedesu zapnul teplou bundu a límec vytáhl až po uši. Do Provence přichází další zima. Ještě pár týdnů, pomyslel si, a pak budu muset zastavit výkopy až do jara.

Z kufru auta vytáhl plátěný batoh a vydal se podél prastaré kamenné zídky k hradišti. O chvíli později se tam, kde zeď končila, zarazil a zůstal stát. Asi padesát metrů od něj, nedaleko vrcholu kopce, stál malíř před stojanem. Vidět umělce na tomto kopci nebylo nic neobvyklého – už sám Cézanne se nechal uchvátit božským výhledem na Chaine de l’Etoile. Přesto se Martineau rozhodl, že neuškodí podívat se na muže zblízka, dřív než začne pracovat.

Přehodil pistoli z batohu do kapsy kabátu a rozešel se směrem k malíři. Muž byl k němu otočen zády a podle držení hlavy nejspíš pozoroval vzdálenou horu Sainte-Victoire. Tuto domněnku si archeolog potvrdil o několik vteřin později, když poprvé letmo pohlédl na plátno. Malba se velice podobala klasickým Cézannovým krajinkám. Vlastně, zapřemýšlel Martineau, byla to náramně zdařilá reprodukce.

Umělce práce zcela pohlcovala a zdálo se, že Matineauův příchod vůbec nepostřehl. Teprve když archeolog stál přímo za jeho zády, na okamžik přestal malovat a vrhl kradmý pohled přes rameno. Na sobě měl hrubý vlněný svetr a měkký klobouk s širokým okrajem, který se poddával závanům větru. Dlouhé šedivé vousy nijak neudržoval, ruce nesly stopy barev. Soudě dle výrazu ve tváři neměl rád, když ho někdo vyrušoval při práci. Což Martineau chápal.

„Jste očividně oddaný obdivovatel Cézanna,“ podotkl archeolog.

Umělec krátce přikývl a vrátil se k práci.

„Docela dobrá malba. Prodal byste mi ji?“

„Tento obraz už je bohužel zadán. Ale můžu pro vás namalovat jiný, pokud byste měl zájem.“

Martineau mu podal vizitku. „Zastihnete mě v kanceláři na univerzitě. Na ceně se dohodneme, až uvidím hotové plátno.“

Malíř přijal vizitku a odložil ji do dřevěné krabice s barvami a štětci. Martineau mu popřál dobrý den a vydal se přes naleziště až k výkopu, kde pracoval předchozího odpoledne. Slezl do jámy, stáhl modrou nepromokavou plachtu rozloženou na zemi a odhalil hlavu vytesanou z kamene v poloprofilu. Otevřel batoh a vytáhl z něj malou lopatku a štětec. Zrovna když se chtěl pustit do práce, zakryl dno jámy tmavý stín. V kleku se napřímil a vzhlédl v očekávání Yvety či některého z archeologů, kteří na vykopávkách pracovali. Spatřil však siluetu malíře s kloboukem, nasvícenou zezadu zářivým sluncem. Martineau pozvedl ruku k čelu a zaclonil si oči.

„Mohl byste laskavě poodejít? Stojíte mi ve světle.“

Umělec beze slova ukázal vizitku, kterou mu před několika minutami archeolog předal, a pak řekl: „Myslím, že je na ní špatné jméno.“

„Co prosím?“

„Na vizitce je uvedeno Paul Martineau.“

„Ano, to jsem já.“

„Ale to není vaše pravé jméno, že?“

Martineauovi vyvstaly na zátylku krůpěje potu. Pozorně se zadíval na postavu stojící na okrají jámy. Je to opravdu on? S určitostí to říct nemohl, hustý vous a schlíplý klobouk ho mátly. Pak se rozpomněl na onen obraz. Perfektní napodobenina Cézanna, barvou i kompozicí. Samozřejmě že je to on. Martineau pomalu sunul ruku ke kapse a ještě se pokusil hrát o čas.

„Poslyšte, příteli, jmenuju se…“

„Chálid al-Chalífa,“ dokončil za něj malíř a pokračoval v arabštině. „Opravdu chceš umřít jako Francouz? Jsi Chálid, syn Sabrího, vnuk Asada, Lva z Bejt Sajídu. V kapse kabátu máš otcovu pistoli. Sáhni pro ni. Řekni mi tím své jméno.“

Chálid sevřel v kapse pažbu. Když zbraň vytahoval, do hrudníku se mu zavrtala první kulka. Druhá rána mu vyrazila zbraň z ruky. Zavrávoral, skácel se pozadu na zem a hlavou narazil na kamenité dno jámy. Upadaje do bezvědomí zvedl oči a spatřil Žida, jak nabírá plnou hrst hlíny z hromady na okraji výkopu. Hodil ji Arabovi do obličeje a pozvedl zbraň k poslednímu výstřelu. Chálid postřehl záblesk ohně, pak vše setmělo. Jáma se začala divoce otáčet a on se v ní propadal spirálou do minulosti.

Umělec zastrčil berettu za opasek a vrátil se k místu, kde předtím maloval. Namočil štětec do černé barvy, podepsal se na plátno, pak se obrátil a vydal se nahoru k vrcholu kopce. Ve stínu starobylé zdi potkal dívku s krátkými vlasy, která se trochu podobala Felle al-Tamariové. Popřál jí dobrý den a nasedl na motocykl. Vteřinu nato byl pryč.

AUTOROVA POZNÁMKA

Agent Mossadu je dílo smyšlené, přesto se z podstatné části zakládá na skutečných událostech a velkou inspirací mu byla jedna fotografie – zobrazuje malého chlapce na pohřbu svého otce, protřelého teroristy, jehož zabili agenti izraelské tajné služby v Bejrútu roku 1979. Byl jím Ali Hassan Salameh, člen skupiny Černé září, strůjce masakru na olympijských hrách v Mnichově a dalších vražedných atentátů, a muž, kterému chlapec sedí na klíně, není nikdo jiný než Jásir Arafat. Čtenáři znalí izraelsko-palestinského konfliktu jistě rozpoznají, že Ali Hassan Salameh a jeho proslulý otec se stali předlohou fiktivních postav Asada a Sabrího al-Chalífa. Existuje ovšem mnoho klíčových rozdílů, které zde s ohledem na jejich množství nebudu jmenovat. Při zkoumání Přímořské planiny na mapě na vesnici Bejt Sajíd určitě nenarazíte, nikdy zde nestála. Oproti tomu Tochnit Dalet je skutečný název projektu na vystěhování nepřátelských arabských obyvatel z center na území přiděleném novému státu Izrael. V Západní Galileji se kdysi opravdu nacházela vesnice Sumajríja, jejíž zničení proběhlo tak, jak je popsáno na stránkách tohoto románu. Černé září byla skutečně tajná sekce Arafatovy Organizace pro osvobození Palestiny; důsledky její krátké krvavé hrůzovlády lze pociťovat do dnešních dnů. Právě Černé září poprvé ukázalo účinek působivých teroristických činů na mezinárodní úrovni – důkazy vidíme všude kolem nás, ať už ve škole v Beslanu, ve vlacích čtyř vlaků v Madridu či na prázdném prostranství na dolním Manhattanu, kde kdysi stála „dvojčata“ Světového obchodního centra.

V době, kdy jsem tuto knihu dokončoval, Jásir Arafat vážně onemocněl a zakrátko zemřel. Kdyby se místo rozpoutání krvavé vlny terorismu vydal cestou míru, nikdy bych ji nenapsal a tisíce lidí, Izraelců i Palestinců, by dodnes žily.

PODĚKOVANÍ

Stejně jako předchozí knihy série o Gabrielu Allonovi ani tato by nemohla být napsána bez podpory Davida Bulla. David je právem pokládán za jednoho z nejlepších uměleckých restaurátorů na světě a jeho moudrost a přátelství neobyčejně obohatily můj život i práci. Jeffrey Goldberg, vynikající zpravodaj listu The New Yorker, mi velkoryse dával čerpat z hluboké studnice svých znalostí a zkušeností, ochotně četl můj rukopis a pomohl několika velmi užitečnými návrhy. Aviva Raz Schechterová z izraelského zastupitelského úřadu ve Washingtonu mi poskytla dokonalý vhled do dění v Izraeli v bouřlivých dobách jeho existence. Louis Toscano dvakrát přečetl můj rukopis a jistou rukou jej vylepšil mnoha cennými poznámkami. Literární agentka a má přítelkyně Esther Newbergová ze společnosti International Creative Management se pročetla každou z prvotních verzí knihy a s lehkostí jí vlastní mě vždy navedla správným směrem.

Při psaní tohoto románu jsem se obracel pro radu ke stovkám knih, článků a internetových stránek, které zde s ohledem na množství nemohu jmenovat všechny; bylo by nicméně nedbalé neuvést alespoň některé z nich. Jsem hluboce zavázán Bennymu Morrísovi, velkému izraelskému učenci, jehož průkopnické dílo Zrození problému palestinských uprchlíků pomohlo dotvořit můj náhled na povahu a rozsah vypuzení arabských obyvatel ze země v letech 1947 a 1948. Další jeho impozantní pojednání o arabsko--izraelském konfliktu, Právem oběťmi, mi rovněž poskytlo neocenitelné informace, stejně jako Izrael – dějiny Martina Gilberta. Mé vlastní dojmy ze současné izraelské společnosti formovala zejména tato tři díla: The Israelis (do češtiny dosud nepřeloženo) Donny Rosenthalové, Still Life with Bombers (dosud nepřeloženo) Davida Horowitze a War Without End (dosud nepřeloženo) Antona La Guardii. The Quest for the Red Prince (dosud nepřeloženo) autorů Michaela Bar-Zohara a Eitana Habera vypráví o dramatické historii rodiny Salamehových. A skutečný Jaron Ezrahi z Izraelského demokratického institutu v Jeruzalémě, nikoliv románový plukovník Jonatan Shamron, byl tím, kdo vůbec poprvé přirovnal kontroverzní plot mezi Izraelem a Palestinou ke Zdi nářků – mnohem výřečněji a procítěněji, než se v tomto díle podařilo mně.

Nic z tohoto by nebylo možno realizovat bez podpory a nadšení fantastického profesionálního týmu z nakladatelství Putnam: Carole Baronová, Daniel Harvey, Marilyn Ducksworthová a zejména můj redaktor Neil Nyren. Ve svém oboru jsou zkrátka a jednoduše těmi nejlepšími.

A nakonec děkuji své manželce Jamii Gangele, jež obratně redigovala prvotní verze rukopisu, trpělivě naslouchala, když jsem na ni chrlil své nápady, a jako vždy mi pomohla doběhnout k cíli. Její přínos nelze zveličit, stejně jako jí nikdy nemohu dostatečně poděkovat.

1)

Kopec ve tvaru zkoseného kužele nad Betlémem, na němž je údajně pohřben Herodes Veliký.   ↵

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai