Anglický zabiják

Daniel Silva

(2005)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Gabriel Allon je uznávaný a vyhledávaný restaurátor děl starých mistrů, ale současně na částečný úvazek pracuje v nejhlubším utajení pro izraelskou tajnou službu. Jeho oficiální poslání ho přivádí do Curychu, kde má restaurovat obraz ze sbírky bohatého švýcarského bankéře Augusta Rolfea. Přijíždí na udanou adresu, dostává kód k bezpečnostnímu systému, vstupuje do galerie – a nachází majitele mrtvého v kaluži krve. Okamžitě si uvědomuje, že scéna byla naaranžována tak, aby podezření z vraždy padlo právě na něj. Z vazební cely je propuštěn až na zásah svého nadřízeného, šéfa Mossadu Ariho Shamrona, který mu vysvětluje, proč byl vyslán do Švýcarska: Rolfe, někdejší člen přísně tajné organizace pomáhající nacistům vyvážet nesmírně cenná umělecká díla z okupovaných zemí, chtěl úřadům poskytnout informace o obrazech, které Němci za druhé světové války uloupili Židům, a proto musel být umlčen. Současně zmizela jeho sbírka vzácných impresionistů. Při hledání skutečného pachatele naráží Gabriel na překážky, které mu kladou do cesty lidé, jejichž prvořadou snahou je za každou cenu zabránit vyšetřování. Usilovné pátrání ho přivádí na stopu mnoha ostudným tajemstvím, týkajícím se zištné spolupráce švýcarských občanů s nacisty. Jak postupně odhaluje neproniknutelnou pavučinu korupce a podvodu, Gabriel zjišťuje, že musí čelit dalšímu, mnohem nebezpečnějšímu nepříteli – nepolapitelnému atentátníkovi, kterého sám pomáhal vycvičit, bezohlednému nájemnému vrahovi, jenž je znám pouze pod krycím jménem Angličan.

Copyright © 2002 by Daniel Silva

Translation © 2005 by Dalibor Míček

Cover design © 2005 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být

přenášena ani reprodukována bez předchozího písemného

svolení majitele autorských práv.

Z anglického originálu THE ENGLISH ASSASSIN,

vydaného nakladatelstvím G. P. Putnam’s Sons, New York 2002,

přeložil Dalibor Míček

Odpovědný redaktor: Lubomír Petr

Korektura: Hana Bončková

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: Dušan Žárský

Obálka: Radek Urbiš

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1,

v roce 2005

ISBN 80-7303-239-2

Tuto knihu konečně věnuji Phyllis Grannové

a jako vždy i své ženě Jamii a dětem Lily a Nicholasovi.

gnome (skřítek, gnóm) (folklor.) malé, pokřivené stvoření podobné trpaslíku, které přebývá v podzemí a stráží tam své poklady.

WEBSTER’S NEW WORLD DICTIONARY

„Utajování minulosti je švýcarskou tradicí.“

JEAN ZIEGLER

ŠVÝCAŘI, ZLATO A MRTVÍ

Prolog

ŠVÝCARSKO 1975

Marguerite Rolfeová kopala na zahradě, protože v pracovně svého manžela odhalila tajemství. Na zahradní práci bylo již dost pozdě, dávno minula půlnoc. Po jarním tání zůstala půda měkká a vlhká a rýč se snadno zarýval do hlíny, takže se její činnost obešla prakticky bez hluku. Byla tomu ráda, protože nechtěla vzbudit manžela a dceru, kteří spali ve vile.

Proč to nemohlo být něco obyčejného, třeba milostné dopisy od jiné ženy? A že by se jich našla pěkná řádka! Marguerite by se přiznala k vlastním záletům, opustila by svého milence stejně jako on svou milenku a rodinný život by se rychle vrátil k normálu. Jenže nenašla milostné dopisy – narazila na něco mnohem horšího.

Jistou dobu dávala vinu sobě. Kdyby jeho pracovnu neprohledávala, nikdy by ty fotografie neobjevila. Mohla strávit zbytek života v blažené nevědomosti a věřit, že manžel je takový člověk, jakým se zdá být. Jenže nyní věděla. Její manžel je nestvůra, celý jeho život je lež – obrovská, totální a úzkostlivě udržovaná lež. Z toho plyne, že i ona žije ve lži.

Marguerite Rolfeová se soustředila na práci. Postupovala pomalu, ale soustavně. Za necelou hodinu skončila. Usoudila, že jáma je dostatečně velká – asi metr osmdesát dlouhá, šedesát centimetrů široká. Patnáct centimetrů pod povrchem narazila na tvrdou vrstvu jílu, takže se nemohla prokopat tak hluboko, jak zamýšlela, ale to nebylo důležité. Věděla, že to není natrvalo.

Zvedla pušku, manželovu oblíbenou zbraň. Byla to nádherná brokovnice, vyrobená ručně na zakázku mistrem puškařského řemesla v Miláně. Už nikdy ji nebude moci použít, což ji potěšilo. Pomyslela na Annu. Prosím tě, jenom se neprobuď, Anno. Spi, má milovaná.

Pak sestoupila do jámy, lehla si na záda, vložila si hlaveň do úst a stiskla spoušť.

■ ■ ■

Dívku vzbudila hudba. Skladbu neznala a uvažovala, jak si našla cestu do její hlavy. Melodie se chvíli vznášela v prostoru, řada harmonicky klesajících tónů, až se postupní vytratila. Se zavřenýma očima natáhla ruku a pátrala v záhybech přikrývky, až její dlaň narazila na tělo, které leželo vedle ní. Přejela prsty od úzkého pasu přes štíhlý elegantní krk k ladně zakřiveným obrysům hlavy. Večer se pohádali. Nyní nastala chvíle, kdy odloží rozpory a usmíří se.

Vstala z postele a natáhla si župan. Čekalo ji pět hodin cvičení. Bylo jí třináct, venku se rodilo slunečné červnové ráno a ona stráví den takto. A ne pouze dnešek, každý den nadcházejícího léta.

Protáhla si svaly na šíji a zahleděla se z okna na rozkvetlou zahradu překypující jarními barvami. Za zahradou se jako stěna zvedal strmý svah údolí. Vysoko nad ním se v jasném slunci třpytily zasněžené vrcholky hor. Přitiskla si housle pod krk a chystala se zahrát první etudu.

Pak si v zahradě něčeho všimla: hromada hlíny, podlouhlá mělká jáma. Ze své pozorovatelny za oknem postřehla pruh bílé látky natažený na dně jámy a bledé ruce svírající hlaveň pušky.

„Mami!“ vykřikla a housle spadly na podlahu.

Bez klepání rozrazila dveře otcovy pracovny. Očekávala, že ho najde za psacím stolem shrbeného nad účetními knihami, ale on zatím seděl na krajíčku vysokého čalouněného křesla před krbem. Nevysoká, útlá postava, oblečená v obvyklém modrém blejzru, pod drobným krkem proužkovaná kravata. Druhý muž měl navzdory přítmí, které v místnosti vládlo, na očích sluneční brýle.

„Co si to, pro všechno na světě, dovoluješ?“ vyjel na ni otec. „Kolikrát jsem tě žádal, abys respektovala zavřené dveře? Nevidíš, že vedu důležité jednání?“

„Ale tati…“

„A obleč si něco slušného! Je deset ráno a ty pobíháš v županu.“

„Tati, musím…“

„To počká, dokud neskončím.“

„Ne, tati, nepočká!“

Vykřikla tu větu tak hlasitě, že sebou muž v brýlích trhl.

„Promiňte, Otto. Chování mé dcery bohužel utrpělo tím, že tráví dlouhé hodiny sama se svým nástrojem. Omluvíte mě? Nebude to trvat dlouho.“

■ ■ ■

Otec Anny Rolfeové zacházel s důležitými dokumenty velmi pozorně a dopis na rozloučenou, který vytáhl z hrobu, netvořil výjimku. Když ho dočetl, ostře vzhlédl a těkal pohledem ze strany na stranu, jako kdyby se bál, že mu někdo nahlížel přes rameno. Anna jej pozorovala z okna ložnice.

Když se otec otočil a vracel se k vile, zvedl zrak k oknu a jeho oči se setkaly s Anninýma. Zastavil se a několik vteřin čelil jejímu pohledu. Nedíval se na ni soucitně ani lítostivě či s výčitkami. Z jeho očí sálalo podezření.

Odvrátila se od okna. Stradivárky ležely na stejném místě, kam jí vypadly z rukou. Zvedla je. Slyšela, jak otec dole klidným hlasem informuje hosta o manželčině sebevraždě. Přiložila si housle pod bradu, přejela smyčcem po strunách a zavřela oči. G moll. Cvičila stupnice. Arpeggia. Akordy.

„Jak může v takové chvíli hrát?“

„Obávám se, že nic jiného neumí.“

Pozdní odpoledne. Oba muži znovu seděli v pracovně. Policie ukončila předběžné vyšetřování a tělo bylo odvezeno. Vzkaz z hrobu ležel na sklápěcí desce stolu mezi nimi.

„Doktor by jí mohl dát nějaké sedativum.“

„Nechce doktora. Bohužel zdědila po matce prudkou a tvrdohlavou povahu.“

„Neptala se policie, jestli nezanechala dopis na rozloučenou?“

„Nevidím důvod, proč zatahovat policii do osobních záležitostí této rodiny, zejména pokud se týkají sebevraždy mé ženy.“

„A vaše dcera?“

„Co je s ní?“

„Viděla vás z okna.“

„O svou dceru se postarám. Vyřídím to s ní, jak uznám za vhodné.“

„V to doufám. Přesto bych vás chtěl požádat o drobnou laskavost.“

„O jakou, Otto?“

Bledá ruka se sunula po desce stolu, až spočinula na dopisu.

„Spalte tuhle proklatou věc a s ní i všechno ostatní. Postarejte se, aby už nikdo nezakopl o další nepříjemné připomínky minulosti. Jsme ve Švýcarsku. Tady žádná minulost neexistuje.“

Část první

SOUČASNOST

1

LONDÝN, CURYCH

Kdysi solventní společnost Isherwoodova výtvarná galerie sídlila svého času v okázalé komerční budově na New Bond Street v londýnské čtvrti Mayfair. Potom však londýnský trh s realitami prožil renesanci a New Bond Street – neboli Novou Bondstrasse, jak ji lidé z branže posměšně nazývali – zaplavily špičkové módní značky jako Tiffany a Gucci, Versace a Mikimoto. Julian Isherwood a ostatní obchodníci, kteří se specializovali na kvalitní díla starých mistrů, byli nuceni uchýlit se do exilu ve čtvrti St. James – do bondstreetské diaspory, jak ji s oblibou označoval Isherwood. Nakonec se usadil v rozpadajícím se viktoriánském skladišti v poklidném nádvoří zvaném Masonův dvůr. Jeho podnik sousedil s londýnskou kanceláří řecké zasilatelské a rejdařské společnosti a s hospodou, již navštěvovaly snad jen pohledné slečny, které pracovaly pro zmíněnou společnost a jezdily do zaměstnání na skútrech.

Mezi krvesmilnými vyhnanci ze St. James, kteří kolem sebe šířili uštěpačné a jedovaté pomluvy, byla Isherwoodova výtvarná galerie považována za slušnou scénu. Nabízela drama a napětí, komedii i tragédii, omračující nadoblačné výšiny i zdánlivě bezedné hlubiny. Do značné míry šlo o důsledek majitelovy osobnosti. Na obchodníka s uměním trpěl téměř fatální povahovou vadou – raději umělecká díla vlastnil, než je prodával. Pokaždé, když stěny jeho nádherného výstavního sálu opustil nějaký obraz, se Juliana Isherwooda zmocnila zloba a hrůza současně. V důsledku této osudové rány vlekl na svých bedrech zátěž v podobě apokalyptického inventáře, který se skládal z toho, co lidé z oboru nazývají láskyplně mrtvé zboží – z obrazů, za které žádný kupec nezaplatí férovou cenu. Ta díla byla v podstatě neprodejná. Spálená, jak rádi říkají lidé z Duke Street. Topinky. Kdybyste Isherwooda požádali o vysvětlení tohoto zdánlivě nevysvětlitelného selhání zdravého podnikatelského úsudku, s největší pravděpodobností by zavedl řeč na svého otce, přestože si svatosvatě slíbil, že o otci nebude nikdy – A tím myslím nikdy, můj milý – mluvit.

V dané chvíli plul na vrcholu vlny. Vznášel se. Oplýval penězi. Přesněji řečeno, na jeho kontě v Barcalays Bank v klidu a míru odpočíval rovný milion liber, a to díky benátskému malíři, který se jmenoval Francesco Vecellio, a nerudně vypadajícímu uměleckému restaurátorovi, který teď kráčel po vlhké dlažbě Masonova dvora.

Isherwood si oblékl plášť do deště. Jeho anglický vzhled a striktně anglický šatník maskovaly skutečnost, že nebyl – alespoň technicky vzato – Angličan. Ano, podle národnosti a cestovního pasu jste ho mohli pokládat za Angličana, ale rodem byl Němec, výchovou Francouz a náboženskou vírou žid. Jen málokomu bylo známo, že jeho příjmení vzniklo pouhým fonetickým překroucením původní podoby. A ještě méně lidí vědělo, že dlouhé roky prokazuje občasné služby jednomu holohlavému muži, který pracuje pro jistou tajnou službu se sídlem v Tel Avivu. Když tento muž volal Isherwoodovi do galerie, představoval se jako Rudolf Heller. Šlo o vypůjčené jméno, stejně vypůjčené jako jeho modrý oblek a gentlemanské chování. Ten muž se ve skutečnosti jmenoval Ari Shamron.

„Člověk si v životě musí zvolit, nemyslíte?“ řekl Shamron ve chvíli, kdy Juliana Isherwooda verboval. „Člověk nezrazuje svou adoptivní vlast, své kolegy nebo svou jednotku, člověk brání svou krev a svůj kmen, aby se další rakouský šílenec nebo řezník z Bagdádu nepokusil udělat z nás všech mýdlo, nemyslíte, Juliane?“

„Slyšme, slyšme, Herr Heller.“

„Nezaplatíme vám ani haléř. Vaše jméno se neobjeví v našich záznamech. Čas od času mi prokážete službu. Velmi specifickou službu pro velmi speciálního agenta.“

„Výborně. Paráda. Co mám podepsat? O jakou službu půjde? Nic podezřelého nebo nezákonného, jestli tomu dobře rozumím, že?“

„Řekněme, že ho budu chtít poslat do Prahy. Nebo do Osla. Nebo do Berlína, bůh mě netrestej. V tom případě bych ocenil, kdybyste tam pro něho našel legitimní práci. Restaurování obrazu. Ověření pravosti díla. Odbornou konzultaci. Prostě něco vhodného na dobu, po kterou se zdrží.“

„Žádný problém, Herr Heller. Mimochodem, má ten váš agent nějaké jméno?“

Ten agent vystupuje pod mnoha jmény, pomyslel si Julian Isherwood, když teď pozoroval, jak přechází nádvoří. Ve skutečnosti se jmenoval Gabriel Allon a povahu jeho tajné práce pro Shamrona prozrazovaly drobné detaily jeho momentálního chování. Způsob, jakým se ohlédl přes rameno, když proklouzl pasáží z Duke Street. To, že navzdory vytrvalému dešti ne jednou, ale dvakrát obešel nádvoří kolem dokola, než přistoupil k zabezpečeným dveřím galerie a stiskl tlačítko Isherwoodova zvonku. Chudák Gabriel. Ve své profesi patří mezi absolutní světovou špičku, ale nemůže ujít ani pět kroků rovně. A proč ne? Po tom, co postihlo jeho manželku a syna ve Vídni… Po takové hrůze by žádný člověk nezůstal stejný.

Byl – pro někoho překvapivě – pouze prostředního vzrůstu a pohyboval se tak nenápadně a hladce, že přes Duke Street ke Greenově restauraci, kde si Julian Isherwood rezervoval stůl k obědu, proplul jako neviditelný. Posadili se a Gabriel přeletěl jídelnu očima jako pátracími reflektory. Měly mandlový tvar a nepřirozeně zelenou barvu a byly úžasně rychlé. Dívaly se na svět nad širokými hranatými lícními kostmi a tmavými rty pod ostrým nosem, který vypadal jako vyřezaný ze dřeva. Nadčasový obličej, pomyslel si Isherwood. Vynikal by se stejně na lesklé obálce pánského módního magazínu jako na temném Rembrandtově portrétu. Současně to byla tvář člověka, který mohl pocházet z nejrůznějších končin světa – mimořádný přínos pro jeho utajené povolání.

Isherwood si objednal nadívaný jazyk a sancerreské víno, Gabriel černý čaj a misku vývaru. Připomínal Julianovi pravoslavného poustevníka, který se živí zkyslým tvarohem a tvrdými plackami; Gabriel však nežil v řeckém klášteře, nýbrž v odlehlém koutu Cornwallu v malebném domku na břehu říčky, kde se díky blízkosti moře silně projevoval vliv přílivu a odlivu. Isherwood ho nikdy neviděl jíst pořádný sytý pokrm, nespatřil jeho úsměv, nezažil, že by obdivně komentoval atraktivní ženské nohy. Nikdy netoužil po hmotných statcích. Měl pouze dvě hračky, starý sportovní kabriolet značky MG a dřevěnou dvoustěžňovou plachetnici s přívěsným motorem. Poslouchal operní hudbu, kterou si pouštěl z úděsného přenosného CD přehrávače pokrytého skvrnami od barev a fermeže. Utrácel pouze za pomůcky, které potřeboval pro svou práci a jeho ateliér v Cornwallu se mohl pochlubit dokonalejším technickým vybavením, než mělo k dispozici restaurátorské oddělení Tateovy galerie.

Od jejich prvního setkání před pětadvaceti lety se Gabriel prakticky nezměnil. Snad jen kolem pozorných očí přibylo vrásek a hubená postava se neznatelně zaoblila. Tehdy to byl sotva odrostlý mladík, tichý jako kostelní myška. Ale už tehdy mu vlasy na spáncích prokvétaly stříbrem, znamení chlapce, který vykonal čin muže. „Juliane Isherwoode, seznamte se s Gabrielem,“ řekl v onen památný den Shamron. „Mohu vás ujistit, že Gabriel je mimořádně nadaný a schopný muž.“

Mimořádně nadaný a schopný, to jistě, ale jeho život vykazoval mnohé mezery – například chybějící tři roky mezi promocí na prestižní umělecké škole Bezalel v Jeruzalémě a nástupem do učení u mistrovského uměleckého restaurátora Umberta Contiho v Benátkách. „Gabriel dlouho cestoval po Evropě,“ vysvětlil stručně Shamron. To bylo poprvé a naposled, kdy se téma Gabrielových evropských dobrodružství dostalo na přetřes. Julian Isherwood nemluvil o tom, co se stalo jeho otci, a Gabriel Allon mlčel o své práci pro Ariho Shamrona, alias Rudolfa Hellera, mezi roky 1972 a 1975. Sám pro sebe je Isherwood označoval termínem ztracená léta.

Julian sáhl do náprsní kapsy saka a vylovil z ní šek. „Tvůj podíl na prodeji Vecellia. Sto tisíc liber.“

Gabriel jediným plynulým pohybem šek složil a schoval do kapsy. Měl ruce kouzelníka a dovedl jimi vytvořit dokonalou iluzi. Šek zde byl, šek zde nebyl.

„Kolik dělal tvůj podíl?“

„Řeknu ti to, ale nejdřív mi musíš slíbit, že tu částku neprozradíš žádnému z těch supů.“ Rozmáchlé gesto zahrnulo celou Greenovu restauraci.

Gabriel mlčel, což si Isherwood vyložil jako krvavou přísahu věčného mlčení. „Milion.“

„Dolarů?“

„Liber, můj milý. Liber.“

„Kdo ho koupil?“

„Velmi solidní galerie na americkém Středozápadě. Ujišťuju tě, že ho velmi vkusně vystavili. Umíš si to představit? Koupil jsem ho za šestnáct tisíc v zaprášené prodejně starožitností v Hullu na základě předtuchy – a byl to zatraceně divoký výstřel naslepo –, že jde o chybějící oltářní obraz z kostela Svatého Spasitele v Benátkách. A nemýlil jsem se! Tak skvělý tah přichází jednou za život, dvakrát, když máš mimořádné štěstí. Na zdraví.“

Připili si – sklenka na dlouhé nožce cinkla o čajový šálek z jemného porcelánu. V tom okamžiku se u jejich stolu vynořil baculatý růžovolící mužík, jehož tváře barevně ladily s košilí, a sotva popadal dech.

„Juliane!“

„Nazdar, Olivere.“

„Po Duke Street se povídá, že jsi za svého Vecellia zinkasoval rovný milion.“

„Kdes to sakra slyšel?“

„Tady se nic neutají, kamaráde. Jenom mi řekni, jestli je to pravda, nebo pobuřující špinavá lež.“ Otočil se ke Gabrieli, jako kdyby si ho teprve teď všiml, a napřáhl k němu masitou tlapu se zlatem embosovanou navštívenkou mezi buřtovitými prsty. „Oliver Dimbleby, Dimblebyho umělecká galerie.“

Gabriel mlčky převzal vizitku.

„Nechceš si přisednout, Olivere?“ pozval příchozího Isherwood.

Gabriel mu pod stolem položil podpatek na špičku boty a tvrdě zatlačil.

„Teď nemůžu, můj milý. To nohaté stvoření tamhle v boxu slíbilo, že mi bude šeptat do ouška nemravnosti, když jí koupím další sklenku šampaňského.“

„Díky bohu,“ procedil Isherwood sevřenými rty.

Oliver Dimbleby se odkolébal a Gabriel povolil tlak na Julianovu nohu.

„Tolik k tvému tajemství.“

„Supi,“ zopakoval Isherwood. „Teď jsem nahoře, ale v momentě, kdy zakopnu, zase se slétnout a budou čekat, že co nejdřív zemřu, aby mně mohli oklovat kosti.“

„Možná by sis tentokrát měl své peníze hlídat o něco pečlivěji.“

„Obávám se, že v tomto směru jsem beznadějný případ. Víš, rozhodl jsem se…“

„Ach, bože.“

„… že si příští týden zajedu do Amsterdamu a podívám se na jeden obraz. Je to prostřední část triptychu, autor údajně neznámý. Ale dostal jsem jedno ze svých tušení. Domnívám se, že by mohl pocházet z dílny Rogiera van der Weydena. Ve skutečnosti jsem ochoten na to vsadit značnou sumu.“

„Autorství Rogiera van der Weydena se určuje mimořádně obtížně. Na světě existuje jen hrstka děl, které mu lze připsat s absolutní jistotou. Své práce nikdy nepodpisoval ani nedatoval.“

„Jestli ten obraz pochází z jeho dílny, budou na něm otisky jeho prstů. A jestli na světě žije člověk, který je dokáže odhalit, jsi to ty.“

„Rád se na něho v tvém zájmu podívám.“

„Pracuješ teď na něčem?“

„Právě jsem dokončil jednoho Modiglianiho.“

„Měl bych pro tebe práci.“

„Jakého druhu?“

„Před pár dny mi volal jistý právník. Jeho klient má obraz, který potřebuje vyčistit. A tento klient si přeje, abys mu ho vyčistil ty. Prý královsky zaplatí.“

„Jak se ten klient jmenuje?“

„To mi neřekl.“

„Co je to za obraz?“

„To mi taky neřekl.“

„A jak má tedy akce proběhnout?“

„Budeš na obraze pracovat ve vile, kde je uložen. Majitel ti uhradí ubytování v hotelu a ostatní výlohy.“

„Kde?“

„V Curychu.“

Za Gabrielovýma zelenýma očima bleskla vidina, letmá vzpomínka. Isherwood horečně prohledával zásuvky své daleko méně spolehlivé paměti. Poslal jsem ho někdy do Curychu na příkaz pana Hellera?

„Nějaký problém s Curychem?“

„Ne. Curych mi vyhovuje. Jaký bude honorář?“

„Dvojnásobek toho, co jsem ti právě předal – pokud začneš okamžitě.“

„Dej mi adresu.“

Gabriel neměl čas vracet se do Cornwallu pro své věci, takže po obědě vyrazil nakupovat. V Oxford Street si pořídil dvě kompletní sady ošacení a malou koženou kabelu. Pak zamířil do Great Russell Street, kde navštívil úctyhodný obchod s uměleckými potřebami L. Cornellissen & Son. Plavovlasý anděl jménem Penelope mu pomohl sestavit cestovní soupravu štětců, barev a ředidel. Dívka ho znala pod jeho pracovním pseudonymem a Gabriel s ní bezostyšně flirtoval, přičemž se mu do řeči vkradl lehký přízvuk italského exulanta. Zabalila mu věci do hnědého papíru a převázala provázkem. Políbil ji na tvář. Vlasy jí voněly kakaem a kadidlem.

Gabriel věděl o terorismu a dodržování bezpečnostních zásad na letištích tolik, že se zřekl pohodlnějšího cestování letadlem. Odjel metrem na nádraží Waterloo a chytil odpolední Eurostar do Paříže. Na Gare de l’Est, Východním nádraží, přesedl na noční expres do Curychu a druhý den v osm ráno již kráčel po mírně se stáčející Bahnhofstrasse.

Jak elegantně maskuje Curych své bohatství, pomyslel si. V bankovních trezorech pod jeho nohama ležela značná část světových zásob zlata a stříbra, ale nikde se netyčily ošklivé věže kancelářských budov, které by vytyčovaly hranici finanční čtvrti, žádné pomníky vydělávání peněz. Jen záměrné podcenění, diskrétnost a klam. Opovrhovaná žena, která skrývá svou hanbu. Švýcarsko.

Došel na Paradeplatz. Na jedné straně náměstí sídlí Credit Suisse, na druhé Union Bank of Switzerland. Klid narušilo hejno holubů, které se vyplašeně vzneslo do vzduchu. Gabriel přešel ulici.

Naproti hotelu Savoy se nachází stanoviště taxíků. Gabriel do jednoho z nich nasedl, když si předtím uložil do paměti poznávací značku. Udal řidiči adresu vily a usilovně se snažil potlačit berlínský přízvuk, který získal od své matky.

Řidič přejel řeku a zapnul autorádio. Hlasatel četl ranní zprávy a Gabriel pracně obnovoval své znalosti Züridütsch. Pak vypudil rádio z mysli a soustředil se na nadcházející úkol. Mnozí v uměleckém světě považují restaurátorství za úmornou a nudnou činnost, ale Gabriel pokládal každou zakázku za dobrodružné odkrývání neznámého tajemství, za příležitost proniknout za zrcadlo do jiné doby a jiného světa. Do světa, kde úspěch či selhání závisí pouze na jeho schopnostech a trpělivosti, na ničem jiném.

Uvažoval, co ho čeká. Samotný fakt, že si majitel obrazu vyžádal konkrétně jeho, napovídal, že téměř jistě půjde o dílo starého mistra. Mohl také předpokládat, že obraz bude hodně špinavý a poničený. Majitel by nevynakládal takovou námahu a finanční prostředky, aby ho přilákal do Curychu, kdyby malba vyžadovala jen čerstvou glazuru či lak.

Jak dlouho se zde zdrží? Šest týdnů? Šest měsíců? Těžko říct. Ani dvě restaurátorské práce nejsou stejné; obtížnost a časová náročnost úkolu je dána především stavem malby. Restaurace Isherwoodova Vecellia si vyžádala celý rok – pravda, zásluhou Ariho Shamrona přerušený krátkou pracovní dovolenou.

Rosenbühlweg je úzká ulice, v níž se sotva vyhnou dva automobily, a stoupá příkře po svahu Zürichbergu. Po obou stranách ji lemují velké staré vily, nastavěné jedna na druhé. Štukové zdi, střechy kryté taškami, malé, divoce zarostlé předzahrádky. Všechny – až na tu, před kterou taxikář zastavil.

Stála na vrcholu ostrohu a na rozdíl od sousedních domů byla posunuta o několik metrů dál od ulice. Parcelu obepínal kovový plot, jehož pruty připomínaly mříže vězeňské cely. V úrovni chodníku byla do oplocení vsazena bezpečnostní brána, opatřená dokonce sledovací kamerou. Za vstupem se zvedaly kamenné schody až k vile, melancholické stavbě z šedého pískovce s věžičkami a vysokým krytým sloupořadím v průčelí.

Taxík odjel. Pod svahem leželo centrum města, za ním jezero, jehož vzdálenější břeh halily mraky. Gabriel si pamatoval, že za jasného dne jsou z města nádherně vidět Alpy, ale i ty dnes pohltil neprostupný závoj mlhy.

Na kamenném sloupu brány byl připevněn telefon. Gabriel zvedl sluchátko. Slyšel zvonění na druhém konci linky a čekal. Nic. Zavěsil a zkusil to znovu. Nikdo se nehlásil.

Vytáhl z kapsy přeložený fax od švýcarského právníka, který mu v Londýně předal Julian Isherwood. Dostavte se přesně v 9.00. Zazvoňte a budete uveden. Gabriel se podíval na hodinky. Tři minuty po deváté.

Když schovával papír zpátky do kapsy, začalo pršet. Rozhlédl se. Nikde žádná kavárna, kde by mohl v pohodlí počkat, žádný park či náměstí, kde by se schoval před deštěm, jen poušť zděděného bohatství uloženého do realit. Jestli bude na chodníku postávat příliš dlouho, mohli by ho zatknout pro potulku.

Vytáhl mobilní telefon a vyťukal Isherwoodovo číslo. Nejspíš bude na cestě do galerie. Zatímco čekal na spojení, vybavil si v mysli Juliana, jak se hrbí nad volantem zbrusu nového nablýskaného jaguáru a plouží se po Piccadilly, jako kdyby kormidloval ropný tanker zrádnými vodami plnými mělčin.

„Promiň, bohužel došlo ke změně plánu. Chlapíka, který na tebe měl počkat, nečekaně odvolali do města. Prý v nějaké naléhavé záležitosti. Podrobnosti mi ten právník nesdělil. Víš, jací jsou Švýcaři, můj milý.“

„A co mám teda dělat?“

„Poslal mi bezpečnostní kódy k bráně a ke vchodovým dveřím. Máš jít dál. Ve vstupní hale ti na stole nechali vzkaz s instrukcemi, kde najdeš obraz a kde se máš ubytovat.“

„Poněkud neobvyklé, nemyslíš?“

„Můžeš se pokládat za šťastného člověka. Vypadá to, že budeš mít ten barák pár dní jenom pro sebe a že ti nikdo nebude čumět při práci přes rameno.“

„Asi máš pravdu.“

„Nadiktuju ti ty kódy. Nemáš u sebe náhodou papír a tužku? Jsou dost dlouhé.“

„Recituj ta čísla, Juliane. Prší a už jsem pomalu promočený na kůži.“

„No jo, ty a ty tvoje salonní triky. Míval jsem u sebe v galerii holku, která to uměla taky.“

Isherwood odříkal dvě sady po osmi cifrách a přerušil spojení. Gabriel zvedl sluchátko bezpečnostního telefonu a vyťukal kód. Ozval se bzučák; stiskl masivní kliku a prošel bránou. U vchodu do vily postup zopakoval a za okamžik již stál v ztemnělé hale a šátral po vypínači.

Obálka ležela ve skleněné míse na vyřezávaném starožitném stolku u úpatí schodiště. Adresátem byl Signore Delvecchio – pod tímto jménem byl Gabriel v uměleckých kruzích znám. Zvedl obálku a ukazovákem ji otevřel. Těžký šedivý dopisní papír, hladký, bez hlavičky. Pečlivý, úhledný rukopis. Podpis chyběl. Gabriel zvedl dopis k nosu, ale nic necítil.

Začetl se do vzkazu. Obraz visí v salonu, Raffaelův Portrét mladého muže. Pokoj má rezervovaný v hotelu Dolder Grant, asi půldruhého kilometru daleko na protější straně Zürichbergu. V chladničce jsou zásoby jídla. Majitel se vrátí do města zítra. Velmi by ocenil, kdyby Signore Delvecchio zahájil práci bezodkladně.

Gabriel uložil dopis do kapsy. Takže Raffael. Bude jeho druhý. Před pěti lety restauroval menší obraz, Madonu s dítětem podle slavné Leonardovy kompozice. Cítil, jak se mu do konečků prstů rozlévá svědivý pocit. Úžasná příležitost. Byl rád, že tu práci vzal, bez ohledu na neobvyklé okolnosti, které ji doprovázejí.

Prošel chodbou do velkého pokoje. Vládla v něm tma, nesvítila jediná žárovka, těžké závěsy pečlivě zatažené. I v hlubokém šeru se Gabrielovi zdálo, že rozeznává charakteristický nepořádek středoevropské aristokracie.

Postoupil o několik kroků. Pod nohama cítil vlhký koberec. Vzduch byl cítit rzí a solí. Tento pach Gabriel dobře znal. Sklonil se, dotkl se špičkami prstů koberce a zvedl ruku k obličeji.

Stál v kaluži krve.

■ ■ ■

Orientální koberec byl vybledlý a velmi starý, stejně jako mrtvý muž, který na něm ležel obličejem dolů a i ve smrti natahoval pravou ruku. Na sobě měl modrý blejzr s dvojitým rozparkem, vzadu oblýskaný, a šedé flanelové kalhoty, na nohou hnědé semišky. Pravá bota měla zesílený podpatek a podrážku. Vyhrnuté nohavice odhalovaly nepřirozeně bílá lýtka, ponožky neseděly do páru.

Gabriel podřepl s nenuceným klidem člověka, který je zvyklý na blízkost smrti. Mrtvý měl drobnou postavu, měřil sotva sto pětapadesát centimetrů. Ležel na pravé tváři a ukazoval profil. Pod zasychající krví Gabriel viděl hranatou bradu a jemné lícní kosti. Vlasy bílé jako sníh ještě nestačily věkem prořídnout. Zdálo se, že muž byl střelen jen jednou, do levého oka, a kulka vyšla týlem. Podle velikosti rány, kudy střela opustila hlavu, Gabriel usuzoval na pistoli větší ráže. Vzhlédl a všiml si, že kulka rozbila zrcadlo nad mohutným krbem. Stařec byl mrtvý už několik hodin.

Pomyslel si, že by měl zavolat na policii, ale pak si představil situaci z hlediska strážců zákona. Cizinec v honosném domě, mrtvola s prostřeleným okem. Když už nic jiného, jistě by ho zadrželi kvůli výpovědi, a to nemohl připustit.

Vstal a otočil se od těla k Raffaelovu dílu. Pozoruhodný obraz: krásný mladý muž zobrazený z polovičního profilu, tvář citlivě, dalo by se říci i smyslně, nasvícená. Gabriel odhadl, že malba vznikla za umělcova pobytu ve Florencii, s největší pravděpodobností mezi roky 1504 a 1508. Škoda, že starý pán zemřel, s potěšením by ten obraz restauroval.

Vrátil se do vstupní haly a sklonil se. Viděl, že za sebou nechává na mramorové podlaze krvavé stopy. S tím se nedalo nic dělat. Při výcviku mu instruktoři vštípili, že za podobných okolností se má co nejrychleji ztratit a nehledět na trochu hluku nebo špíny.

Zvedl zavazadla, otevřel dveře a vyšel před dům. Pršelo ještě hustěji, a než došel k bráně na konci kamenem dlážděného chodníku, už za sebou krvavé otisky nezanechával.

Kráčel rychle až k rušné Krähbühlstrasse. Po strmém svahu se plazila tramvaj číslo šest. Spěchal k zastávce, ale neběžel, a nastoupil bez jízdenky.

Lokálka se s trhnutím rozjela. Gabriel se posadil na pravou stranu a zadíval se na stěnu vedle sebe. Namalovanou Davidovu hvězdu překrývala svastika vyvedená nesmazatelným černým fixem a nápis pod ní hlásal JUDEN SCHEISS.

Tramvaj ho odvezla k Hlavnímu nádraží. V podzemní nákupní arkádě si koupil předražené značkové kožené boty a vrátil se do nádražní haly, kde vyhledal tabuli s odjezdy vlaků. Za patnáct minut odjížděl rychlík do Mnichova, kde stihne večerní let do Londýna. Z Heathrow odjede rovnou do kensingtonského domu Juliana Isherwooda a uškrtí ho.

Koupil si jízdenku první třídy a zašel na toaletu. V kóji se přezul z mokasínu do nových polobotek. Při odchodu hodil staré boty do odpadkového koše a zakryl je papírovými ručníky.

Než došel na nástupiště, vlak byl připraven k odjezdu. Nastoupil do druhého vagonu a postupoval chodbičkou ke svému kupé, které bylo naštěstí prázdné. Sotva se souprava rozjela, Gabriel zavřel oči. Před svým duševním zrakem viděl střídavě mrtvého starce ležícího na podlaze před Raffaelovým obrazem a dvě slova na stěně tramvaje: JUDEN SCHEISS.

Vtom vlak zpomalil a zastavil, ačkoliv ještě nevyjel z nádraží. V chodbičce zaduněly těžké kroky. Pak se dveře jeho kupé rozlétly, jako by v nich vybuchla bomba, a dovnitř vtrhli dva policisté.

2

VITORIA, ŠPANĚLSKO

Téměř tisíc kilometrů na jihozápad, v baskickém městě Vitoria, seděl v chladivém stínu elegantního podloubí kavárny na Plaza de España jistý Angličan a nerušeně popíjel kávu. Ačkoliv v nejmenším netušil, co se děje ve vzdáleném Curychu, tyto události měly již brzy změnit zaběhaný chod jeho uspořádaného života. V dané chvíli však soustředil pozornost na vchod do banky na protější straně náměstí.

Objednal si další café con leche a zapálil si cigaretu. Stříbrně lesklé vlasy předčasně prošedivělého muže zakrýval klobouk s širokou stříškou, oči se schovávaly za skly slunečních brýlí. Popelínový oblek svou pískovou barvou odpovídal převažující architektuře Vitorie a umožňoval svému nositeli splynout s okolím jako chameleon. Zdálo se, že je ponořen do ranních vydání deníků El País a El Mundo. Zdání klamalo.

Na bledožlutém kameni varoval černý nápis:

UPOZORNĚNÍ PRO TURISTY! UŽ NEJSTE VE ŠPANĚLSKU! TOTO JE BASKICKO!

Angličan se ani v nejmenším necítil ohrožen. I kdyby po něm separatisté z nějakého důvodu šli, byl si jistý, že se o sebe dokáže postarat.

Spočinul pohledem na portálu banky. Za několik minut vyjde z budovy pokladník Felipe Navarra, aby si užil polední přestávku. Jeho spolupracovníci se budou domnívat, že půjde domů, aby poobědval a strávil siestu s manželkou. Jeho žena bude přesvědčena, že se tajně sejde se svými baskickými politickými soukmenovci. Ve skutečnosti Felipe Navarra zamíří do nájemního domu nedaleko Plaza de la Virgen Blanca ve starém městě a prožije odpoledne ve společnosti své milenky, krásné černovlasé dívky jménem Amaia. Angličan to věděl, protože bankovního úředníka sledoval již téměř týden.

Ve čtvrt na dvě vyšel Navarra z banky a vydal se směrem ke starému městu. Angličan vstal, položil na stůl hrst peset – částka pokryla účet i štědré spropitné pro číšníka – a pomalu kráčel za pokladníkem. Odbočil do rušné obchodní ulice a udržoval bezpečnou vzdálenost. Neměl důvod se příliš přibližovat. Dobře věděl, kam má kořist namířeno.

Felipe Navarra nebyl jen obyčejný bankovní úředník. Působil jako aktivní agent organizace, která se jmenuje Euzkadi Ta Askatasuna (Baskicko a jeho svoboda) a je mnohem známější pod zkratkou ETA. Ve slovníku ETA se lidem jako Navarra říká spící záškodník. Vedl normální život a chodil do běžného zaměstnání, ale čas od času mu přišel rozkaz od anonymního velitele a musel ho splnit. Před necelým rokem dostal za úkol zavraždit mladého důstojníka španělské policie Guardia Civil. K Navarrově smůle byl policistův otec úspěšný producent vína, který měl dost peněz, aby si mohl dovolit financovat rozsáhlé pátrání po vrahovi svého syna. Část těchto prostředků teď ležela na Angličanově číselném kontě ve švýcarské bance.

Mezi evropskými experty na terorismus se ETA těší pověsti organizace, která od svých členů vyžaduje při výcviku a akcích tvrdou kázeň, srovnatelnou s přísnými pravidly Irské republikánské armády. Angličan pro IRA v minulosti pracoval a teď na základě vlastního pozorování usoudil, že tenhle agent je neobyčejně lehkomyslný. Mířil rovnou do bytu své milenky a zcela opomíjel nejzákladnější preventivní opatření. Dokonce ani neuznal za vhodné přesvědčit se, zda ho někdo nesleduje, natož aby se pokusil svůj stín setřást. To, že se mu podařilo toho policejního důstojníka zabít a po činu uniknout, se rovnalo malému zázraku. Angličan si pomyslel, že vlastně udělá ETA laskavost, když ji zbaví tak neschopného agenta.

Navarra vešel do činžáku. Angličan přešel ulici do pekárny, kde snědl dva koláčky a vypil ještě jednu velkou kávu s mlékem. Nerad pracoval s prázdným žaludkem. Podíval se na hodinky. Pokladník byl uvnitř už dvacet minut, dost času na předběžnou přípravu k naplnění milostného aktu.

Když přecházel tichou ulici, napadla ho humorná myšlenka. Kdyby teď zavolal paní Navarrové, ohnivé rusovlásce s výbušným baskickým temperamentem, s největší pravděpodobností by splnila úkol místo něho. Tím by se však, přísně vzato, dopustil porušení kontraktu. Navíc chtěl tu práci vykonat sám. Angličan svou profesi miloval.

Vstoupil do příjemného chládku temné chodby. Před ním se rýsovaly prosklené dveře do dvora. Minul řadu poštovních schránek upevněných na zdi a zamířil ke schodišti, po němž svižně vystoupal do čtvrtého patra a zastavil se před dveřmi dívčina bytu.

Zapnutá televize pomohla přehlušit téměř neslyšné cvaknutí zámku, když ho Angličan otevřel paklíčem. Vešel do bytu, zavřel za sebou dveře a zamkl je. Pak se po špičkách přesunul k ložnici.

Navarra seděl na kraji postele. Žena klečela na podlaze před ním a rytmicky pohybovala černovlasou hlavu mezi jeho nohama. Pokladník měl prsty propletené v dlouhých vlasech a zavřené oči, takže netušil, že už nejsou v pokoji sami. Angličan nechápal, proč si ke svým sexuálním hrátkám pustili ten stupidní soutěžní pořad na třetím programu. Ale proti gustu, pomyslel si…

Třemi dlouhými kroky, jejichž zvuk zanikl v potlesku z obrazovky, překonal vzdálenost, jež ho dělila od dvojice. Z pouzdra na pravém předloktí mu vyklouzl nůž a zapadl do dlaně. Byla to vojenská zbraň – masivní, na jedné straně zoubkované ostří, silná rukojeť omotaná propleteným koženým řemínkem. Vrah ho držel tak, jak se naučil při výcviku, který absolvoval se svým někdejším plukem v kopcích střední Anglie.

Když chce člověk někoho záludně bodnout nožem, většinou přistupuje k oběti zezadu, aby se jí neocitl tváří v tvář. Angličan byl vycvičen tak, aby nožem útočil zepředu. V tomto případě to znamenalo ztrátu výhody momentu překvapení, ovšem Angličan si potrpěl na ustálené zvyky a věřil v dodržování pravidel.

Posledním krokem se dostal těsně za dívku. Dlouhé vlasy jí splývaly po štíhlých zádech až k širokým bokům, uzpůsobeným rodit děti, a k zaoblené zadnici.

Navarra otevřel oči. Horečně se snažil odstrčit milenku, ale Angličan to udělal za něj – popadl hrst černých vlasů a smýkl dívkou přes pokoj. Sjela po zádech až ke zdi a cestou srazila stojací lampu.

Navarra nespouštěl zrak z útočníka a naslepo hmátl za sebe do hromádky šatstva. Takže má zbraň, pomyslel si Angličan. Přiskočil k pokladníkovi, chytil ho levou rukou pod krkem a stiskl mu hrtan tak silně, až mu pod palcem praskaly chrupavky. Pak ho srazil na postel a přiklekl mu levým kolenem žaludek. Bask se svíjel a lapal po dechu, v obličeji současně výraz zděšené paniky a totální rezignace.

Angličan vbodl nůž do měkké tkáně pod okrajem hrudního koše a obrátil ostří vzhůru k srdci. Navarra vytřeštil oči, jeho tělo ztuhlo a vzápětí ochablo. Kolem střenky se řinula krev.

Angličan vytáhl nůž z rány a narovnal se. Dívka se vyškrábala na nohy. A potom přistoupila k vrahovi a vrazila mu facku.

„Co to mělo, do prdele, znamenat?“ zaječela. „Kdo si sakra myslíš, že jsi?“

Angličan její chování nechápal. Před několika vteřinami na vlastní oči viděla, jak zabil jejího milence, a teď ho peskuje, jako kdyby jí nanosil do čistého bytu bláto.

Vlepila mu druhý políček. „Pracuju pro Aragóna, ty blbče! S Navarrem jsem se scházela už měsíc. Chystali jsme se ho sbalit a s ním celou jeho buňku. Kdo tě sem poslal? Aragón to nebyl, protože ten by mi to určitě řekl.“

Stála tam jako ztělesnění vzteku a čekala na odpověď; z vlastní nahoty si zjevně nic nedělala.

„Pracuju pro Castilla,“ vysvětlil Angličan plynnou španělštinou. Žádného Castilla neznal – plácl první jméno, které ho napadlo. Kde ho jenom viděl? Že by v pekárně? Ano, to je ono. V pekárně přes ulici.

„Kdo je Castillo?“ zeptala se.

„Muž, pro kterého pracuju.“

„Pracuje ten tvůj Castillo pro Aragóna?“

„Jak to mám vědět? Proč Aragónovi nezavoláš? On se potom spojí s Castillem a můžeme to nedorozumění urovnat.“

„Fajn.“

„Tak volej. Tamhle je telefon.“

„Jo, už na to jdu, ty zasraný debile!“

„Hlavně tiše, než se všichni nájemníci dozví, že jsme tady zabili chlapa.“

Přitiskla si ruce na prsa, jako by si teprve teď uvědomila, že stojí před vetřelcem nahá. „Jak se jmenuješ?“

„To ti neřeknu.“

„Proč ne?“

„Jak můžu vědět, že opravdu pracuješ pro Aragóna? Třeba ses spřáhla se svým milencem. Co když patříš do jeho buňky? Co když zavoláš jeho přátelům, kteří zorganizují trestnou výpravu a přijdou mě zabít?“

Pozvedl zakrvácený nůž a přejel palcem po zubatém ostří. Dívka ho probodla podmračeným pohledem. „Ať tě to ani nenapadne, ty blbče pitomý!“

„Sežeň Aragóna. Pak ti prozradím své jméno.“

„Řítíš se do těžkého průseru.“

„Nestarej se. Zavolej Aragónovi a já mu všechno vysvětlím.“

Dívka se posadila na postel, hrábla po sluchátku a zuřivě vyťukala číslo. Angličan k ní přistoupil, položil ukazovák na vidlici a přerušil spojení.

„Co to sakra děláš? Kdo jsi? Jak se jmenuješ?“

Vrah jí prudkým švihem prořízl hrdlo od ucha k uchu a uskočil, aby se vyhnul prvnímu gejzíru krve. Pak k dívce poklekl a díval se, jak jí z očí uniká život. V okamžiku, kdy zemřela, se k ní sklonil a pošeptal jí do ucha své jméno.

Zbytek dne strávil Angličan za volantem. Po rychlostní komunikaci dojel z Vitorie do Barcelony, kde odbočil na pobřežní dálnici a zamířil na sever k francouzským hranicím. Pokračoval až do Marseille, kde pozdě večer nastoupil na noční osobní trajekt směřující na Korsiku.

Byl oblečený jako typický Korsičan: volné plátěné kalhoty, zaprášené sandály, těžký vlněný svetr jako ochrana proti podzimnímu chladu. Tmavohnědé, nakrátko zastřižené vlasy. Popelínový oblek a klobouk s širokou stříškou, které nosil ve Vitorii, odpočívaly v popelnici u dálničního odpočívadla nedaleko Montpellieru. Stříbrnou paruku vyhodil z okna automobilu; skončila pod mostem na dně horské rokle. Vozidlo samotné vrátil ve městě pobočce autopůjčovny, od níž si je pronajal na jméno David Mandelson, jedno z mnoha svých falešných alias.

Sešel do kajuty v podpalubí. Měl ji sám pro sebe, spolu se soukromou toaletou a sprchovým koutem. Malý kožený kufr položil na postel a vrátil se na palubu pro cestující. Trajekt byl téměř prázdný, v baru se sešla jen hrstka lidí na drink a něco k zakousnutí. Po dlouhé jízdě byl unavený, ale přísný smysl pro kázeň a disciplínu mu nedovolí ulehnout k spánku, dokud si neprověří obličeje spolucestujících.

Obešel palubu. Nezaregistroval nic podezřelého, a tak zašel do baru, objednal si půl láhve červeného vína a zapředl rozhovor s Korsičanem, který se jmenoval Mateo a žil v severozápadní části ostrova stejně jako Angličan, jen o dva horské hřebeny dále na jih, ve stínu Monte d’Oro, Zlaté hory. Angličanovo údolí navštívil naposled před dvaceti lety – klasická ukázka, jakým tempem život na ostrově plyne.

Rozhovor se stočil na lesní požár, který za loňského suchého léta zpustošil Angličanovo údolí. „Zjistilo se vůbec, kdo to zapálil?“ zeptal se Mateo a nalil si do sklenky z láhve červeného vína svého hostitele. Když Angličan odpověděl, že úřady podezřívají separatisty z FLNC (Front de Libération Nationale Corse, Korsická fronta národního osvobození. (Pozn. překl.) ). Korsičan si zapálil cigaretu a vyfoukl kouř ke stropu. „Horkokrevní mladíci!“ zavrčel a Angličan pomalu přikyvoval na souhlas.

Po hodině popřál Mateovi dobrou noc a zamířil do své kajuty. V kufříku měl tranzistorové rádio. Naladil marseilleskou stanici a poslechl si půlnoční zpravodajskou relaci. Po několikaminutových novinkách z domova následoval přehled zahraničních událostí. Na Západním břehu došlo k dalším střetům mezi Palestinci a izraelskou armádou. Ve španělském městě Vitoria byli zavražděni dva příslušníci baskické teroristické organizace ETA. A ve Švýcarsku objevili mrtvolu významného bankéře. Jmenoval se Augustus Rolfe a byl zavražděn ve svém domě v exkluzivní curyšské čtvrti. V souvislosti s tímto zločinem byl zatčen podezřelý cizinec, jehož totožnost se dosud nepodařilo zjistit. Angličan zhasl rádio, zavřel oči a okamžitě usnul.

3

CURYCH

Curyšské velitelství státní policie sídlí jen několik set metrů od nádraží na Zeughausstrasse v budově vklíněné mezi kouřově zbarvenou hladinou řeky Sihl a rozlehlým železničním depem. Policisté odvedli Gabriela přes kamenné centrální nádvoří k přístavbě ze skla a hliníku, kde se nacházejí kanceláře oddělení pro vyšetřování vražd, a posadili ho do výslechové místnosti bez oken, jejíž jediné zařízení tvořil stůl ze světlého dřeva a tři židle, každá jiná. Zabavili mu všechno – zavazadlo a balíček s barvami, štětci a ředidly, peněženku a náprsní tašku, cestovní pas a mobilní telefon. Dokonce i hodinky. Předpokládal, že ho tím chtěli vyvést z míry a dezorientovat; byl ovšem přesvědčen, že o technice výslechu a vyšetřování toho ví víc než celá curyšská policie dohromady.

Vyslýchali ho celkem třikrát, tři různí důstojníci: jednou krátce na nádraží, ještě než ho formálně zatkli, a pak dvakrát v této místnosti. Soudě podle obleku a věku, důležitost vyšetřovatelů případ od případu rostla.

Dveře se otevřely a do kanceláře vešel muž v tvídovém plášti. Gabriela překvapilo, že nemá kravatu. Představil se jako inspektor Baer, posadil se naproti Gabrielovi, položil na stůl složku, zahleděl se na ni jako na šachovnici a nasadil zadumaný výraz jako velmistr uvažující nad dalším tahem.

„Sdělte mi své jméno,“ zavelel hrdelní angličtinou.

„Od té doby, co se mě na ně ptal váš kolega, se nezměnilo.“

„Jak se jmenujete?“

„Jmenuji se Mario Delvecchio,“ odpověděl Gabriel způsobně.

„Kde bydlíte?“

„Port Navas, Cornwall.“

„V Anglii?“

„Ano.“

„Jste Ital, ale žijete v Anglii.“

„Když jsem se naposled radil se svým právníkem, nebylo to považováno za zločin.“

„Netvrdím, že je to zločin, ale každopádně je to zajímavé. Co v tom Port Navas v Anglii děláte?“

„Už jsem to řekl vašim třem kolegům, kteří mě vyslýchali.“

„Ano, já vím.“

„Jsem umělecký restaurátor.“

„Co děláte v Curychu?“

„Byl jsem požádán, abych vyčistil starý obraz.“

„Ve vile na Zürichbergu?“

„Ano.“

„Kdo vás požádal, abyste vyčistil obraz? Vyčistil? Použil jste tento termín? Zvláštní slovo, vyčistit. Člověka napadá, že se čistí šaty, koberce, případně auta, ale ne obrazy. Ve vaší profesi je to běžný výraz?“

„Ano,“ odpověděl Gabriel stručně. Zdálo se mu, že inspektora zklamal, když to podrobněji nerozvedl.

„Kdo si vás najal?“

„To nevím.“

„Jak to myslíte, nevím?“

„Myslím to tak, že mi to nikdo neřekl. Tu zakázku domlouval curyšský právník s majitelem umělecké galerie v Londýně.“

„Aha, ano. Julius Isherwood.“

„Julian.“

Detektiv s germánskou úctou k úředním papírům okázale vyškrtl závadné slovo a pečlivě vepsal opravu. Když skončil, triumfálně vzhlédl, jako kdyby očekával potlesk.

„Pokračujte.“

„Bylo mi prostě řečeno, abych se dostavil do té vily. Někdo na mě měl čekat a uvést mě.“

„Kdo?“

„To jsem se nedozvěděl.“

Isherwoodův fax byl součástí spisu. Detektiv si nasadil půlměsíčkovité brýle a přidržel si papír pod světlem. Rty se mu při čtení neslyšně pohybovaly. „Kdy jste přijel do Curychu?“

„Máte útržek mé jízdenky. Dobře víte, že jsem přijel vlakem dnes ráno.“

Inspektor se zamračil. Jeho výraz prozrazoval, že nemá rád, když ho podezřelí poučují, co ví a co ne. „Kam jste šel po příjezdu na nádraží?“

„Přímo k vile.“

„Copak jste se napřed neubytoval v hotelu?“

„Ne, protože jsem nevěděl, kde budu bydlet.“

„A kde jste měl v plánu se ubytovat?“

„Ve vzkazu, který jsem našel ve vile, si můžete přečíst, že mi byl rezervován pokoj v hotelu Dolder Grand.“

Baer drzou poznámku velkoryse přešel a pokračoval ve výslechu.

„Jak jste se dostal z Hlavního nádraží k vile?“

„Taxíkem.“

„Kolik jste platil?“

„Asi patnáct franků.“

„V kolik hodin jste dorazil na místo?“

„Dvě minuty před devátou?“

„Jak si můžete být tím časem tak jistý?“

„Podívejte se na fax od Juliana Isherwooda. Měl jsem se dostavit přesně v devět. Nemám ve zvyku chodit na schůzky pozdě, inspektore Baere.“

Detektiv se pochvalně usmál. Sám byl puntičkář a dovedl u druhého ocenit přesnost a smysl pro detail, i když to byl člověk, kterého momentálně podezříval z vraždy.

„A co se stalo po vašem příjezdu k vile?“

„Zkoušel jsem bezpečnostní telefon, ale nikdo se nehlásil. Zavolal jsem tedy panu Isherwoodovi do Londýna. Informoval mě, že muž, který na mě měl čekat, byl nečekaně odvolán do města.“

„Takhle to řekl? Odvolán do města?“

„Tak nějak.“

„A tento pan Isherwood vám dal kódy od zámků?“

„Ano.“

„Kdo dal ty kódy panu Isherwoodovi?“

„Nevím. Předpokládám, že právník majitele obrazu.“

„Zapsal jste si ty kódy?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Nebylo to nutné.“

„Proč ne?“

„Protože jsem si je zapamatoval.“

„Skutečně? Musíte mít vynikající paměť, Signore Delvecchio.“

Detektiv na patnáct minut opustil místnost. Když se vrátil, přinesl šálek kávy pro sebe a pro Gabriela nic. Posadil se a pokračoval v přerušeném výslechu.

„Ta domluva mi připadá, mírně řečeno, podivná, Signore Delvecchio. Copak je běžné, že netušíte, o kterého umělce se jedná, dokud nezahájíte vlastní restaurátorskou práci?“

„Není to běžné. Ve skutečnosti je to zcela neobvyklé.“

„Aha.“ Inspektor se opřel a založil ruce na prsou, jako by se toto prohlášení rovnalo podepsanému doznání. „Je také běžné, že neznáte jméno majitele obrazu, který máte restaurovat?“

„Ne že by se to nestávalo.“

„Rolfe.“ Díval se pátravě na Gabriela, zda u něj to jméno vyvolá nějakou reakci, ovšem nedočkal se. „Majitel obrazu se jmenoval Augustus Rolfe. Je to muž, kterého jste zavraždil v jeho domě.“

„Nikoho jsem nezavraždil a vy to víte. Zemřel ještě před mým příjezdem do Curychu. V době, kdy byl zavražděn, jsem seděl ve vlaku. Může mně to dosvědčit stovka svědků.“

Na detektiva Gabrielův argument očividně nezapůsobil. Napil se kávy a klidným tónem požádal: „Řekněte mi, co se stalo, když jste vešel do vily.“

Gabriel nevzrušeně vylíčil události v časové posloupnosti: temná vstupní hala, hledání vypínače, nepodepsaný dopis v obálce na stolku, podivný pach, který se vznášel ve vzduchu, když vešel do salonu, nález těla.

„Viděl jste ten obraz?“

„Ano.“

„Dříve než mrtvolu, nebo až potom?“

„Potom.“

„Jak dlouho jste se na něj díval?“

„Nevím. Asi minutu.“

„Právě jste objevil zavražděného člověka, ale zastavíte se a díváte se na obraz.“ Zdálo se, že detektiv neví, co si s touto informací počít. „Řekněte mi něco o tom malíři…“ Podíval se do papírů. „O Raffaelovi. O umění toho bohužel moc nevím.“

Gabriel poznal, že policista lže, ale rozhodl se spolupracovat. Následovala pětiminutová přednáška na téma život a dílo mistra Raffaela Santiho: učňovská léta a vlivy, které na něho působily, inovační technické postupy, nejvýznamnější díla a jejich odkaz pro dnešek. Než Gabriel skončil, policista hleděl do kávové sedliny na dně šálku jako zcela vyřízený člověk.

„Mám pokračovat?“

„Děkuji, to stačí. Moc jste mi pomohl. Jestli jste nezabil Augusta Rolfea, proč jste opustil vilu, aniž jste zavolal policii? Proč jste se pokusil utéct z Curychu?“

„Pomyslel jsem si, že okolnosti budou vypadat podezřele, a zpanikařil jsem.“

Detektiv ho sjel skeptickým pohledem, jako kdyby nevěřil, že Mario Delvecchio je muž, který snadno podlehne panice. „Jak jste se dostal z Zürichbergu na Hlavní nádraží?“

„Tramvají.“

Baer pečlivě prohlédl věci, které policie Gabrielovi zabavila. „Nikde tady nevidím tramvajový lístek. Jistě jste si před nástupem do prostředku veřejné hromadné dopravy koupil jízdenku, nebo snad ne?“

Gabriel smutně zavrtěl hlavou: Vinen, Vaše Ctihodnosti. Policistovi vystřelilo obočí. Představa, že podezřelý nastoupil do tramvaje bez platného jízdního dokladu, mu očividně připadala děsivější než možnost, že střelil bezmocného starce do hlavy.

„To je velmi závažný přestupek, Signore Delvecchio. Obávám se, že vám musím vyměřit pokutu ve výši padesáti franků.“

„Hluboce svého činu lituji a upřímně se omlouvám.“

„Už jste byl v Curychu někdy dříve?“

„Ne, nikdy.“

„Jak jste potom věděl, která tramvaj jede k Hlavnímu nádraží?“

„Měl jsem prostě štěstí. Tramvaj jela tím směrem, a tak jsem do ní nastoupil.“

„Řekněte mi ještě jedno, Signore Delvecchio. Koupil jste si něco během svého pobytu v Curychu?“

„Jestli jsem si něco koupil?“

„Ano. Myslím tím nákup. V obchodě. Tak koupil, nebo ne?“

„Ano. Boty.“

„Proč?“

„Protože mi boty, v kterých jsem přijel, během čekání u vily totálně promokly.“

„Zpanikařil jste. Bál jste se přivolat policii. Zoufale jste prchal z Curychu. Ale přesto jste si udělal čas na nákup nových bot, protože vás zábly mokré nohy?“

„Ano.“

Detektiv se na židli natáhl za sebe a zaklepal na dveře. Otevřely se a objevila se v nich čísi ruka. Držela igelitový sáček na důkazy, který obsahoval Gabrielovy staré boty.

„Našli jsme je na toaletě na Hlavním nádraží, zahrabané v odpadkovém koši. Domnívám se, že jsou vaše. Rovněž se domnívám, že podrážky budou odpovídat krvavým otiskům, které jsme objevili ve vstupní hale a na chodníku před vilou.“

„Již jsem vám řekl, že jsem tam byl. Ty otisky nic nedokazují, i kdyby se shodovaly.“

„Dost slušné boty na to, aby je někdo jen tak zahodil do koše na nádražní toaletě. A nepřipadají mi nijak zvlášť mokré.“ Detektiv vzhlédl ke Gabrielovi a krátce se usmál. „Ale na druhou stranu jsem slyšel, že lidé mívají v panice citlivé nohy.“

Trvalo tři hodiny, než Baer znovu vstoupil do výslechové místnosti, a tentokrát poprvé nepřišel sám. Gabrielovi bylo jasné, že nový muž zastupuje vyšší autoritu a že to není jen obyčejný detektiv z curyšského oddělení pro vyšetřování vražd. Poznal to podle drobných detailů – inspektor jako by se mu fyzicky podřizoval. Dokonce cvakl podpatky jako úslužný číšník, když nově příchozího usadil, a pak se skromně stáhl do pozadí.

Muž se představil pouze jako Peterson, křestní jméno ani funkci neuvedl. Na sobě měl perfektně vyžehlený uhlově šedý oblek a bankéřskou kravatu. Téměř úplně bílé vlasy měl dokonale zastřižené, ruce složené na stole připomínaly ruce klavíristy. Levé zápěstí zdobily silné stříbrné hodinky s modrým ciferníkem, pochopitelně švýcarské výroby, určené pro potápění do velkých hloubek. Chvíli si Gabriela prohlížel neuspěchanýma očima bez špetky humoru. Vyzařovala z něj přirozená arogance muže, který zná mnohá tajemství a disponuje citlivými materiály.

„Bezpečnostní kódy.“ Stejně jako Baer mluvil s Gabrielem anglicky; v jeho případě bez přízvuku. „Kam jste si je zapsal?“

„Nezapsal jsem si je. Jak jsem už řekl inspektoru Baerovi…“

„Já vím, co jste řekl inspektoru Baerovi.“ Oči náhle ožily. „Ptám se vás za sebe. Kam jste si je zapsal?“

„Ty kódy mi telefonicky sdělil pan Isherwood z Londýna a já jsem s jejich pomocí otevřel bránu a vstupní dveře vily.“

„Vy jste si ta čísla zapamatoval?“

„Ano.“

„Zopakujte mi je.“

Gabriel klidně odrecitoval dvě řady cifer. Peterson se podíval na Baera, který krátce přikývl.

„Máte úžasnou paměť, Signore Delvecchio.“

Přešel z angličtiny do němčiny. Gabriel na něho hleděl prázdným pohledem, jako kdyby mu nerozuměl. Vyšetřovatel se vrátil k původnímu jazyku.

„Vy nemluvíte německy, Signore Delvecchio?“

„Ne.“

„Podle taxikáře, který vás vezl z Bahnhofstrasse k vile na Zürichbergu, mluvíte německy celkem obstojně.“

„Promluvit tím jazykem pár slov a skutečně mluvit německy jsou dvě rozdílné věci.“

„Řidič vypověděl, že jste mu adresu udal rychlou a plynulou němčinou se zřetelným berlínským přízvukem. Povězte mi něco, Signore Delvecchio. Jak je možné, že mluvíte německy jako rodilý Berlíňan?“

„Jak jsem řekl, německy neumím. Strávil jsem v Berlíně pár týdnů, když jsem tam restauroval obraz. Předpokládám, že tehdy jsem ten přízvuk získal.“

„Kdy jste v Berlíně pobýval?“

„Asi před čtyřmi lety.“

„Asi před čtyřmi lety?“

„Ano.“

„Který obraz?“

„Co prosím?“

„Myslím ten obraz, který jste v Berlíně restauroval. Jak se jmenoval? Kdo ho namaloval?“

„Obávám se, že tato informace je důvěrná.“

„Za dané situace není žádná informace důvěrná, Signore Delvecchio. Chci vědět, jak se jmenoval ten obraz a kdo byl jeho majitelem.“

„Byl to Caravaggio v soukromých rukou. Je mi líto, ale jméno majitele prozradit nemohu.“

Peterson natáhl ruku k Baerovi, aniž se na něho podíval. Inspektor sáhl do složky a podal list papíru nadřízenému, který si jej smutně prohlédl jako lékař zdravotní záznam pacienta, jehož život se rychle krátí.

„Ověřili jsme si v naší počítačové databázi, jestli na vaše jméno nebyl ve Švýcarsku vydán zatykač. S potěšením vám oznamuji, že jsme nic nenašli, dokonce ani hlášení o dopravním přestupku. Požádali jsme naše italské přátele za hranicemi o totéž. Ti rovněž nenarazili na žádné obvinění proti vám, avšak sdělili nám zajímavou skutečnost. Zdá se, že Mario Delvecchio, narozen 23. září 1951, zemřel před sedmadvaceti lety v Turínu na rakovinu lymfatických uzlin.“ Vzhlédl od papíru a zabodl pohled do Gabriela. „Jaká je podle vás pravděpodobnost, že dva muži stejného jména se narodili ve stejný den?“

„Jak to mám vědět?“

„Myslím, že nulová. Domnívám se, že existoval pouze jeden Mario Delvecchio a vy jste si přivlastnil jeho totožnost, abyste získal italský pas. Nevěřím, že se jmenujete Mario Delvecchio. Ve skutečnosti jsem přesvědčen, že vaše jméno zní Gabriel Allon a že pracujete pro izraelskou tajnou službu.“

Peterson se poprvé usmál – nebyl to příjemný úsměv, připomínal trhlinu v cáru papíru – a pokračoval: „Před pětadvaceti lety jste v Curychu zavraždil palestinského dramatika Alího Abdela Hamidiho. Během hodiny po činu jste vyklouzl ze země a pochopitelně již před půlnocí jste ležel doma ve své posteli v Tel Avivu. Tentokrát se obávám, že se váš pobyt ve Švýcarsku prodlouží.“

4

CURYCH

Krátce po půlnoci odvedl uniformovaný policista Gabriela z výslechové místnosti do vazební cely v přilehlém křídle budovy. Byla malá, stěny nalíčené úřední šedí, a vybavená holými matracemi na ocelovém rámu a toaletní mísou bez prkénka, zato s rezavými skvrnami, do niž neustále tekla voda. Na stropě bzučela jediná zářivka zakrytá drátěnou mřížkou. Na zemi vedle dveří ležela netknutá večeře – tučná vepřová klobáska, povadlý lístek salátu a hromádka přemaštěných brambor –, jako by ji tam zanechala hotelová služba. Gabriel předpokládal, že uzenina z vepřového masa ilustrovala Petersonovu představu o dobrém vtipu.

Pokusil se v duchu sestavit obraz událostí, které se odehrávaly za zdmi jeho cely. Peterson kontaktoval svého nadřízeného a ten se spojil s ministerstvem zahraničí. V dané chvíli se již zpráva o jeho zadržení nejspíš dostala do Tel Avivu. Ministerský předseda bude zuřit. Má dost vlastních problémů: Západní břeh v plamenech, mírový proces na cucky, křehká vládní koalice na pokraji zhroucení. Poslední, co potřebuje, je kidon (Kidon – hebrejsky „oštěp“ či „bajonet“ – úderná jednotka Mossadu nebo její člen. (Pozn. překl.) ) – a nehraje roli, že jen bývalý kidon – za mřížemi ve Švýcarsku a další výbušný skandál Ústavu (Míněn Mossad, oficiálně nazývaný „Ústav pro rozvědku a zvláštní úkoly“, hebrejsky Ha-Mosad le modi’in ule tafkidim mejuhadim. (Pozn. překl.) ), který se co nevidět ocitne na titulních stránkách světového tisku.

A tak v anonymní kancelářské budově na bulváru Krále Saula teď určitě svítí všechna světla a žhaví se telefonní linky. A Shamron? Zavolali mu do jeho pevnosti na břehu Tiberiadského jezera? Pobývá momentálně doma, nebo v zahraničí? U Shamrona člověk nikdy neví. Třikrát nebo čtyřikrát ho odvolali z vynucené penze, aby pomohl vyřešit tu či onu krizi – posadili ho do nějakého pochybného poradního výboru nebo do nezávislé komise, která měla ověřit nepříjemná fakta a vydat moudré doporučení. Není to tak dávno, co byl jmenován prozatímním ředitelem Mossadu, takže se vrátil do funkce, kterou zastával, než ho zapudili do výslužby v judejské divočině. Gabriel přemítal, jestli již dočasné pověření skončilo. Termín prozatímní mohl u Ariho Shamrona znamenat sto dní nebo sto let. Narodil se v Polsku, ale osvojil si beduínsky pružné vnímání času. Gabriel byl Shamronův kidon. Ari se o něj postará, ať už je v penzi nebo ne.

Starý pán… Shamron byl vždycky „starý pán“, i v krátkém období středního věku. Kde je starý pán? Neviděl někdo starého pána? Utečte do hor! Přichází starý pán! Dnes opravdu je starý, ale Gabriel si ho bude navždy pamatovat jako hrozivého muže nevysokého vzrůstu, který ho přišel jistého zářijového odpoledne roku 1972 navštívit o přestávce mezi dvěma přednáškami na výtvarné akademii. Tehdy se Gabrielovi zdálo, že za chůze řinčí zbraněmi. Shamron o něm věděl doslova všechno. Že vyrostl v zemědělském kibucu v údolí Jezreel a že z duše nenávidí farmaření; že je něco jako vlk samotář, přestože byl již v té době ženatý se spolužačkou z umělecké školy Leou Savirovou; že jeho matka v sobě našla dostatek síly, díky níž přežila Osvětim, ale neměla šanci proti rakovině, která jí rozežírala tělo; že i jeho otec přežil Osvětim, ale neměl šanci proti egyptskému dělostřeleckému granátu, který ho na Sinaji roztrhal na kusy. Podle záznamů z vojenské služby o něm také věděl, že to se zbraněmi umí stejně dobře jako se štětcem.

„Díváš se na zprávy?“

„Maluju.“

„Víš, co se stalo v Mnichově? Víš, co postihlo naše hochy?“

„Jo, slyšel jsem.“

„Tebe to neznepokojuje?“

„Samozřejmě že ano, ale ne víc než jindy jenom proto, že byli sportovci a že se to stalo na olympiádě.“

„To ovšem neznamená, že nemůžeš cítit zlobu.“

„Na koho?“

„Na Palestince. Na teroristy z Černého září, kteří se procházejí po světě s krví tvého lidu na rukou.“

„Já nikdy necítím zlobu.“

Ačkoliv si to Gabriel tehdy neuvědomil, tímto výrokem zpečetil Shamronův vztah k sobě. Začalo svádění. „Ovládáš cizí řeči, že?“

„Pár jich znám.“

„Pár?“

„Rodiče si nezvykli na hebrejštinu, takže jsme doma mluvili evropskými jazyky.“

„Kterými?“

„Vždyť to víte. Víte o mně všechno. Nevoďte mě za nos.“

A tak se Shamron rozhodl vyložit karty na stůl. Golda (Golda Meirová (1898-1978), izraelská předsedkyně vlády v letech 1968 až 1974. (Pozn. překl.) ) mu přikázala, aby „vyslal chlapce“ s úkolem zlikvidovat bastardy z Černého září, kteří jsou zodpovědní za mnichovské krveprolití. Operace se má nazývat Hněv boží. Nejde o spravedlnost, řekl tehdy Shamron. Jde o pomstu, ryzí a nefalšovanou pomstu. Oko za oko, zub za zub.

„Promiňte, ale nemám zájem.“

„Nemáš zájem? Víš, kolik mladých mužů v této zemi by dalo první poslední, jen aby se stali součástí týmu?“

„Tak požádejte je.“

„Jenže já je nechci. Chci tebe.“

„Proč zrovna mě?“

„Protože máš nadání a schopnosti. Znáš cizí jazyky. Máš čistou hlavu. Nepiješ a nekouříš hašiš. Nejsi blázen, který se bezhlavě vrhá do útoku.“

A protože máš emocionální chlad zabijáka, dodal v duchu Shamron, ale tehdy to Gabrielovi ještě nahlas neřekl. Místo toho mu vyprávěl příběh. Příběh mladého zpravodajského důstojníka, který byl vybrán pro speciální misi, protože měl neobvyklou schopnost – mimořádně silný stisk ruky na tak malého muže. Příběh, který se odehrál jistého večera na předměstí Buenos Aires, kdy tento mladý zpravodajský důstojník pozoroval muže, jenž čekal na autobusové zastávce. Čekal jako úplně normální člověk, Gabrieli. Obyčejný mužíček z lidu, až dojemný svou prostotou. Svého spoje se už nedočkal. Onen mladý zpravodajský důstojník vyskočil z auta, chytil ho pod krkem, odtáhl k autu, strčil ho dovnitř a celou cestu na něm seděl a cítil z jeho dechu zápach strachu. Tentýž zápach, který vydávali Židé, když je tento dojemný mužíček posílal do plynových komor. A příběh zapůsobil – přesně jak Shamron zamýšlel a věřil, že zapůsobí. Protože Gabriel byl jediný syn manželů, kteří přežili Osvětim, a jejich jizvy byly i jeho jizvami.

Náhle se ho zmocnila únava. Bože, po tolika letech a tolika úspěšných likvidačních akcích se nyní poprvé v životě ocitl za mřížemi, obviněn z vraždy, kterou nespáchal. Nenecháš se chytit! znělo Shamronovo jedenácté přikázání. Uděláš vše, aby ses vyhnul zatčení. V případě nezbytí proliješ nevinnou krev. Ne, pomyslel si Gabriel. Neproliješ nevinnou krev.

Zavřel oči a snažil se usnout, ale nemohl – žárovka pod stropem stále svítila, bezpochyby na Petersonův příkaz. Tak jako se svítilo na bulváru Krále Saula. A někdo mu určitě zavolá. Nebuďte ho, říkal si Gabriel v duchu, protože já už v životě nechci vidět tu jeho prolhanou tvář. Nechte ho spát. Jen nechte starého pána spát.

Peterson vstoupil do jeho cely několik minut po osmé ráno. Gabriel to věděl ne proto, že by mu vyšetřovatel ráčil sdělit přesný čas, ale proto, že se zahlédl ciferník jeho masivních stříbrných potápěčských hodinek, když policista zvedl k ústům šálek kávy.

„Mluvil jsem s vaším šéfem.“

Odmlčel se a čekal, zda jeho slova vyvolají nějakou reakci, leč Gabriel lhostejně mlčel. Jeho pozice zůstávala neměnná: je umělecký restaurátor, nic víc, a Herr Peterson trpí dočasným záchvatem šílenství.

„Prokázal mi profesionální laskavost a nepokoušel se ze situace vylhat. Musím přiznat, že oceňuji jeho přístup. Ale zdá se, že Bern nejeví chuť tu záležitost dál rozpitvávat.“

„Jakou záležitost máte na mysli?“

„Váš podíl na vraždě Alího Hamidiho,“ odpověděl Peterson chladně. Gabriel měl dojem, že bojuje s pokušením uchýlit se k agresivnímu násilí. „Protože vyšetřování vaší role v Rolfeově případu by nevyhnutelně vedlo k odhalení vaší odporné a nechutné minulosti, nemáme na vybranou a jsme nuceni stáhnout obvinění i v té staré věci.“

Peterson s rozhodnutím svých nadřízených v Bernu očividně nesouhlasil.

„Vaše vláda nás ujistila, že už nepracujete pro žádnou součást izraelské zpravodajské služby a že jste nepřijel do Curychu s žádným oficiálním posláním. Moje vláda se rozhodla tyto záruky bez dalšího přijmout. Nemá totiž žaludek na to, aby dovolila Izraelcům a Palestincům udělat si ze Švýcarska jeviště, na němž by oživili hrůzy minulosti.“

„Kdy mám odjet?“

„Vyzvedne si vás zástupce vaší vlády.“

„Rád bych se převlékl. Mohl bych dostat svou tašku?“

„Ne.“

Peterson vstal, srovnal si kravatu a uhladil vlasy. Gabriel si pomyslel, že je to dost intimní gesto na to, aby ho jeden muž předváděl před druhým. Vyšetřovatel přistoupil ke dveřím, zaklepal na ně a čekal, až mu strážný odemkne.

„Já nemám rád vrahy, pane Allone. Zejména ty, kteří zabíjejí ve státních službách. Jednou z podmínek vašeho propuštění je, že už nikdy nevkročíte na švýcarskou půdu. Jestli se sem vrátíte, osobně se postarám, abyste se už odsud nikdy nedostal.“

Dveře se otevřely a Peterson vyšel na chodbu, ale na prahu se otočil.

„Co postihlo vaši ženu a syna ve Vídni, byla hrozná tragédie. Žít s takovou vzpomínkou musí být velmi těžké. Předpokládám, že občas litujete, že jste v tom autě neseděl místo nich. Přeju vám dobrý den, pane Allone.“

Než Peterson uznal za vhodné zatčeného propustit, odpoledne se chýlilo k večeru. Gabriela z vazební cely eskortoval inspektor Baer, který se svého úkolu zhostil se zarputilým mlčením, jako by byl přesvědčen, že tento ničema patří na šibenici, ne na svobodu. Vrátil mu tašku, restaurátorské potřeby a nacpanou hnědou obálku s jeho doklady a osobním majetkem a Gabriel věnoval dost času podrobné kontrole, zda v inventáři něco nechybí. Baer se díval na hodinky jako člověk, kterého čekají neodkladné povinnosti. Šaty v cestovní tašce byly zmačkané, jak je do ní vyšetřovatelé po prohlídce bez ladu a skladu naházeli, balíček se štětci a barvami byl provlhlý, jak do něj někdo vylil lahvičku ředidla. Baer naklonil hlavu na bok. Promiňte, vážený pane, ale to se stává, když má člověk co do činění s policií.

Na zšeřelém nádvoří stál v drobném mžení černý sedan Mercedes obklopený půltuctem uniformovaných policistů. V oknech budovy postávali detektivové a sekretářky, kteří se chtěli podívat na odjezd izraelského atentátníka. Jak se Gabriel přiblížil k autu, zadní dveře se otevřely a vyvanul z nich oblak cigaretového kouře. Krátký pohled na sedadlo odhalil původce, přestože seděl v temnotě.

Gabriel se zarazil uprostřed kroku a dokonale tak Baera překvapil. Po krátkém zaváhání se zjevnou nechutí pokračoval a přisedl si dozadu. Inspektor za ním přibouchl dveře a limuzína se okamžitě rozjela. Pneumatiky na mokré dlažbě proklouzly. Shamron se na Gabriela nepodíval. Hleděl z okna a nepochybně před sebou viděl příští bitevní pole, v myšlenkách u příští války.

5

CURYCH

Aby se dostali na curyšské letiště Kloten, museli ještě jednou vyšplhat na Zürichberg. Přejeli vrchol stoupání a dostali se do plochého říčního údolí, kde elegantní vily ustoupily nehezkým prefabrikovaným nákupním střediskům. Pomalu projížděli po dvouproudové silnici ucpané hustým provozem a odpolední slunce svádělo souboj s těžkými mračny. Sledoval je osobní automobil, muž vedle řidiče mohl být Peterson.

Ari Shamron přijel do Curychu jako oficiální představitel své země, ale oblečením i chováním teď přejal totožnost pana Hellera, kterou často používal jako krytí při svých početných cestách do Evropy. Herr Rudolf Heller byl majitelem společnosti Heller Enterprises, Ltd., která se zabývala kapitálovými investicemi do rizikových podniků a měla kanceláře v Londýně, Paříži, Berlíně, Bernu a v Nassau na Bahamách. Početní kritikové namítali, že se firma Heller Enterprises specializuje na vraždy a vyvolávání chaosu, na vydírání a zradu, a tvrdili, že tkví svými kořeny ve starých časech a že budova na bulváru Krále Saula se po dlouhé zimě vyplněné zoufalstvím zotaví jedině tak, že do čela nastoupí moderní šéf pro nové časy. Jenže Herr Heller držel klíče od ředitelské kanceláře svým legendárním pevným stiskem a jen málo lidí v Izraeli, a to včetně ministerského předsedy, by nasbíralo dost kuráže, aby mu je vytrhli z ruky.

Bratrstvo oddaných přívrženců pokládalo Shamrona za živou legendu. Gabriel kdysi mezi ně také patřil. Ovšem Shamron byl také lhář, nenapravitelný zatvrzelý lhář. Lež se mu stala součástí života, lhal, protože neuměl mluvit pravdu, lhal Gabrielovi znovu a znovu. Svého času mezi nimi vládl vztah otce a syna, avšak z otce se stal muž, který hraje hazardní hry nebo pije nebo má spoustu milenek, a proto musí svým dětem lhát. Dnes ho Gabriel nenáviděl tak, jak syn dokáže nenávidět otce.

„Co tady děláš? Proč jsi pro mě neposlal někoho z bernské rezidentury?“

„Protože jsi příliš důležitý, abych tě svěřil někomu z rezidentury.“ Shamron si zapálil další ze svých odporných tureckých cigaret a zlostně zacvakl zapalovač. „Kromě toho si Herr Peterson a jeho přátelé z ministerstva zahraničí stanovili mou přítomnost ve Švýcarsku jako podmínku tvého propuštění. Švýcaři mají v oblibě seřvat mě pokaždé, když se jeden z našich agentů dostane na jejich půdě do průšvihu. Nechápu dost dobře proč. Možná si tím posilují svůj komplex nadřazenosti a necítí pak tak silnou vinu za hříchy minulosti.“

„Co je vlastně ten Peterson zač?“

„Gerhardt Peterson pracuje pro divizi analýz a ochrany.“

„A to je sakra co?“

„Nové označené švýcarské Služby vnitřní bezpečnosti. Tato organizace je odpovědná za národní bezpečnost, kontrašpionáž a vyšetřování švýcarských občanů podezřelých z velezrady. Peterson je v divizi muž číslo dvě. Dohlíží na všechny operace.“

„Jak jsi ho přesvědčil, aby mě pustil?“

„Sehrál jsem podlézavého Žida. Jako obvykle jsem slíbil, že nebudeme operovat na švýcarském území, aniž bychom to předem nekonzultovali s Petersonem a jeho nadřízenými v bezpečnostní službě. Kromě toho jsem je informoval o jistém švýcarském výrobci, který na volném trhu zásobuje teroristy roznětkami k bombám. Poradil jsem jim, aby vzali situaci do vlastních rukou, než to za ně udělá někdo jiný.“

„Ty máš vždycky nějaké eso v rukávu.“

„Zkušenosti mě poučily, že člověk nikdy není dostatečně připraven.“

„Myslel jsem, že tvé pověření už vypršelo.“

„Měl jsem skončit před šesti měsíci, ale ministerský předseda mě požádal, abych ještě zůstal. Shodli jsme se, že za situace, jaká teď panuje na palestinských územích, není vhodná doba pro změnu vedení na bulváru Krále Saula.“

Gabriel si pomyslel, že Shamron nejspíš palestinské povstání osobně zorganizoval. Znáte lepší způsob, jak se stát nepostradatelným? Ale ne, tohle by bylo i na Shamrona moc.

„Moje nabídka stále platí.“

„Co je to za nabídku?“

„Křeslo náměstka ředitele pro operace.“

„Děkuji, nechci.“

Shamron pokrčil rameny. „Řekni mi, co se stalo. Chci to slyšet celé od začátku do konce.“

Gabriel ovšem Shamronovi nedůvěřoval a zprvu uvažoval, že mu předloží zkrácenou verzi událostí – podle teorie, že čím méně toho Shamron ví, tím lépe. Potom však usoudil, že mu raději dá něco, o čem bude moci přemýšlet, místo aby se pouštěl do staré války. Vylíčil mu tedy podrobně průběh kritického dne od příjezdu vlaku z Paříže do Curychu až po zatčení a výslech. Shamron celou dobu hleděl z okna a otáčel v prstech zapalovačem zprava doleva a zase naopak, doleva, doprava…

„Viděl jsi tělo?“

„Profesionální práce, jediný výstřel do oka. S největší pravděpodobností byl mrtvý, ještě než dopadl na zem. Rána z milosti nebyla nutná.“

„Použili policisté vůči tobě násilí? Uhodili tě?“

„Ne.“

Shamron působil zklamaně.

„Peterson mi řekl, že vyšetřování případu bylo staženo pod tlakem z Bernu,“ dodal Gabriel.

„Možná. Ale i kdyby ti chtěl Peterson přišít smrt Alího Hamidiho, neměl by sebemenší šanci. Dokázat někomu pětadvacet let starou vraždu je samo o sobě dost obtížné. Dokázat ji profesionálovi…“ Pokrčil rameny, jako by chtěl naznačit, že takové věci se nestávají. „Likvidace Hamidiho byla umělecké dílo. Žádní svědci, žádné důkazy.“

Gabrielovi bleskla hlavou pohledná tvář Alího Abdela Hamidiho. Vypadal jako filmová hvězda. V chodbách budovy na bulváru Krále Saula byl sukničkářský Palestinec znám jako Alláhův šermíř. Autor dramat, která nepoctila žádné jeviště, svůdce a manipulátor hloupých mladých žen. Nemohla byste pro mě doručit tenhle balíček na udanou adresu? Letíte do Tel Avivu? Nepředala byste tento balíček mému příteli? Balíčky ve všech případech obsahovaly výbušniny a jeho milenky končily roztrhané na cucky spolu s každým, kdo měl tu smůlu a nacházel se vedle nich. Jistého večera se Hamidi setkal v jednom baru v curyšské čtvrti Niederdorf se studentkou jménem Trudi. Když mu dívka navrhla, aby zašli do jejího bytu, Hamidi souhlasil. O pět minut později ho dovedla do úzké uličky, kde čekal Gabriel s připravenou berettou ráže 0,22. Ještě dnes slyšel trhavé zvuky, jak se kulky zavrtávaly do Palestincova těla.

„Asi bych ti měl poděkovat, že jsi mě dostal ven.“

„Hraná vděčnost není třeba. Naopak se domnívám, že ti dlužím omluvu.“

„Omluvu? Za co?“

„Nebýt mě, nikdy by ses v Rolfeově vile neocitl.“

Za volantem mercedesu seděl Rami, Shamronův všudypřítomný tělesný strážce. Šéf Mossadu mu přikázal, aby letiště několikrát objel. Gabriel plných dvacet minut sledoval oknem přehlídku míjejících symbolů hlavních světových aerolinií a odletových hal. V duchu však viděl něco jiného: útržkovité obrázky minulých operací, někdejší kolegy a staré nepřátele. Zvlhly mu dlaně a srdce se rozbušilo rychleji. Shamron. Už zase mě do něčeho namočil, pomyslel si vztekle.

„Rolfe nám prostřednictvím našeho velvyslanectví poslal vzkaz,“ začal starý pán. „Požádal o setkání s někým z Ústavu. Důvod nesdělil, ale pokud chce muž jako Augustus Rolfe promluvit, obvykle se mu snažíme vyhovět. Chtěl, aby schůzka proběhla diskrétně. Prověřil jsem si jeho pozadí a zjistil jsem, že sbírá obrazy a umělecké předměty. Přirozeně mě napadlo, že jsi ideální člověk pro tuto misi, a zařídil jsem to tak, že si tě Rolfe najal, abys mu vyčistil obraz. Rubens, pokud se nepletu.“

„Byl to Raffael.“

Shamron se ušklíbl, jako kdyby chtěl říct, že ho takové drobné odlišnosti nezajímají. Výtvarné umění, hudba, literatura, divadlo – takové zbytečnosti ho nudily. Byl mužem reálného světa.

„Věděl Isherwood, že je to jenom hra?“

„Julian? Ne. Musím bohužel přiznat, že jsem ho rovněž podvedl.“

„Proč jsi to provedl tak složitě? Proč jsi mi prostě neřekl pravdu?“

„Udělal bys to?“

„Ne.“

Shamron sklopil hlavu a dlouze potáhl z cigarety – Vzdávám se obhajoby. „Obávám se, že pravda a já jsme se vzájemně poněkud odcizili. Jsem starý muž, Gabrieli. Lhal jsem celý život. Pro mě je lež pohodlnější než pravda.“

„Zastav, ať můžu vystoupit! Už nechci nic dalšího slyšet!“

„Nech mě domluvit.“

„Sklapni! Z tvého hlasu se mi dělá zle!“

„Poslouchej mě, Gabrieli!“ Shamron udeřil pěstí do loketní opěrky. „Augustus Rolfe, švýcarský bankéř, byl zavražděn, protože s námi chtěl mluvit. Chci zjistit, co nám chtěl říct a kdo ho kvůli tomu zabil.“

„Najdi si na tu práci někoho jiného, Ari. Vyšetřování vražd nebyla nikdy moje specialita. Ve skutečnosti jsem díky tobě vynikl na opačné straně barikády.“

„Prosím tě, Gabrieli, nevracejme se ke starým sporům.“

„Mám dojem, že tě k Petersonovi váže pevné pouto. Jestli mu zase zahraješ podlézavého Žida, jistě tě rád podrobně seznámí s vývojem svého vyšetřování.“

„Augustus Rolfe byl zavražděn, protože někdo věděl, že jedeš do Curychu. A ten někdo si nepřál, abys vyslechl, co nám chtěl bankéř říct. Zároveň si dal tu práci a zaranžoval scénu tak, aby podezření z vraždy padlo na tebe.“

„Jestli ti lidé zamýšleli právě toto, pak odvedli zatraceně mizernou práci. Ve chvíli, kdy Rolfe zemřel, jsem seděl ve vlaku z Paříže.“ Gabriel se již částečně uklidnil. Stále ještě byl na Shamrona vzteklý, ale současně se v něm probudila zvědavost. „Co o panu Rolfeovi víš?“

„Jeho předkové hromadili majetek ve sklepeních pod Bahnhofstrasse už několik století. Rolfeovi patří k nejvýznamnějším bankéřským rodinám ve Švýcarsku.“

„Kdo si mohl přát jeho smrt?“

„Číselnými konty v jeho bance protekla spousta špinavých peněz. Můžeme oprávněně předpokládat, že si nadělal hromadu nepřátel.“

„Co dál?“

„Rodina trpí tradiční kletbou boháčů. Rolfeova manželka spáchala před pětadvaceti lety sebevraždu. Vlastnoručně si vykopala hrob na zahradě, lehla si do něj a zastřelila se. O několik roků později tragicky zahynul při cyklistickém závodě v Alpách bankéřův jediný syn.“

„Zůstal vůbec nějaký příbuzný naživu?“

„Jeho dcera, přinejmenším když se o ní naposled mluvilo. Jmenuje se Anna.“

„Anna Rolfeová je jeho dcera?“

„Takže ty ji znáš? Já žasnu.“

„Patří mezi nejslavnější hudebnice na světě.“

„Pořád ještě chceš vystoupit z auta?“

Gabrielovi nadělily sudičky do vínku dvě schopnosti, díky nimž se mohl stát velkým uměleckým restaurátorem: úzkostlivě pečlivý cit pro detail a nezlomné odhodlání dovést ke zdárnému konci každý, i ten nejobyčejnější úkol. Nikdy neodešel z ateliéru, dokud nebylo pracoviště i pomůcky čisté jako ze škatulky, nikdy neulehl ke spánku s neumytým nádobím v dřezu. A nikdy nenechal obraz nedokončený, i když pracoval pro Shamrona. Obraz, jehož úpravu do původní podoby nedokončil, totiž nepokládal za umělecké dílo, ale pouze za směs barviva a oleje, naplácanou na plátno nebo dřevěnou desku. A mrtvé tělo Augusta Rolfea ležící před Raffaelem mu také připadalo jako částečně zrestaurované dílo. Práce neskončí, dokud Gabriel nezjistí, kdo ho zabil a proč.

„Co ode mě chceš?“

„Aby sis s ní promluvil.“

„Proč já?“

„Zdá se, že ta dívka oplývá uměleckým temperamentem.“

„Podle toho, co jsem o ní slyšel, ses dopustil podcenění situace.“

„Jsi umělec. Mluvíš jejím jazykem. Třeba ti uvěří do té míry, že ti svěří tajemství svého otce. Jestli vyjdeš naprázdno, můžeš se vrátit do svého ateliéru a navěky se v něm zavřít.“

„Sliby, jenom sliby.“

„Nemusíš se tvářit tak ublíženě, Gabrieli.“

„Když jsi naposled vstoupil do mého života, málem mě zabili.“

„To je pravda, ale aspoň ses nenudil.“

„Peterson mi zakázal vrátit se do Švýcarska. Jak si mám podle tebe s Annou Rolfeovou promluvit?“

„Zdá se, že odmítá žít ve Švýcarsku.“ Shamron mu podal kus papíru. „Toto je její manažerská agentura v Londýně. Dej jí několik dní, ať může pochovat otce. Takže to uděláš?“

„Pro tebe určitě ne. Chci zjistit, kdo se mi snažil přišít Rolfeovu vraždu. Za koho se mám vydávat, až budu s Annou Rolfeovou mluvit?“

„Víš, že dávám přednost delikátnímu postupu, ale nechám to na tvém uvážení. Sehraj to, jak uznáš za vhodné.“

Gabriel zastrčil lístek s adresou do kapsy. Shamronovy sevřené rty se zvlnily v letmém úsměvu. Už dávno se naučil vychutnávat si každé, byť jakkoliv drobné osobní vítězství.

Limuzína zastavila u obrubníku u vchodu s logem společnosti British Airways. Gabriel vystoupil, vzal si z kufru své věci a podíval se přes stažené okénko na zadní sedadlo.

„Neprobrali jsme tvůj honorář,“ připomněl mu Shamron.

„Neměj obavu, bude značný.“

„Od této chvíle máš hrazeny výdaje, ale měj na paměti, že rozhazování peněz ještě nikdy žádný případ nevyřešilo.“

„Budu o této perle moudrosti přemýšlet, až se budu večer vracet první třídou do Londýna.“

Shamron se zašklebil. „Udržuj spojení. Obvyklé kanály a metody. Pamatuješ si je ještě?“

„Jak bych mohl zapomenout?“

„Byl to vynikající výkon, nemyslíš?“

„Co jako?“

„Najít muže do třiceti minut po tom, co opustil místo činu. Zajímalo by mě, jak to Herr Peterson dokázal. Musí být hodně dobrý.“

6

KANTON NIDWALDEN, ŠVÝCARSKO

Pracovníci divize analýz a ochrany považovali Petersona za muže na vzestupu. Nadřízení se k němu chovali se značnými ohledy, podřízení se chvěli pod jeho ledovým pohledem, stejně postavení kolegové na něj hleděli se směsicí zvědavosti a žárlivosti. Jak dokázal syn učitele z Erstfeldu vystoupat tak vysoko? Podívejte se na něj! Všechno mu do puntíku sedí! Každý případ uzavřený! Moc a úspěch se ho drží stejně jako jeho exkluzivní voda po holení. Každý tah si Peterson vypočítal tak, aby napomohl jeho kariéře. Jeho rodinný život byl stejně uspořádaný a čistý jako jeho kancelář, milostné zálety přiměřené a diskrétní. Pokud byl někdo natolik zpozdilý, že se mu postavil do cesty, rychle zjistil, že Gerhardt Peterson má velmi mocné přátele. Přátele v Bernu. Přátele v bankách. A všichni se shodovali, že na něj v dohledné budoucnosti čeká šéfovské křeslo. Po něm vysoká funkce na federálním policejním ředitelství. A jednoho dne možná i post ministra vnitra.

Peterson skutečně měl přátele v bankách a ti mu opravdu prokazovali služby. Švýcarská finanční Oligarchie působila jako neviditelná ruka, která ho zezadu posouvala stále výš po mocenském žebříčku. Tato cesta ovšem není jednosměrná. Peterson na oplátku prokazoval služby bankéřům. A proto teď seděl za volantem svého luxusního mercedesu a projížděl zšeřelým lesem Kernwaldu.

Na úpatí hor odbočil na cestu označenou tabulkou PRIVATE a dojel po ní až k impozantní černé železné bráně. Postup znal. Jakmile zastavil a stáhl okénko, z domku u brány vyšel strážný, podle rázného a precizně odměřeného kroku očividně bývalý příslušník armády. Peterson zřetelně rozeznal obrys zbraně pod ‚modrou lyžařskou větrovkou.

Návštěvník vystrčil hlavu z okénka. „Jmenuji se Köhler.“

„Přijel jste na poradu, Herr Köhler?“

„Ne. Mám za úkol obstarat zábavu.“

„Jeďte po cestě až k domu. Tam si vás vyzvedne kolega.“

Budova, jíž majitel říkal zámek, byla postavena v tradičním stylu švýcarských horských chat, ale svou obrovitostí působila až groteskně. Ukotvena v úbočí hory shlížela do údolí pohledem hlubokého uspokojení. Peterson se dostavil jako poslední, ostatní již čekali. Přijeli z Curychu a Zugu, z Luzernu a Bernu, z Ženevy a Basileje. Podle ustáleného zvyku cestovali odděleně a přijížděli v nerovnoměrných intervalech, aby zbytečně nebudili pozornost. Do jednoho pocházeli ze Švýcarska. Cizincům byl vstup zakázán – kvůli cizincům totiž jejich organizace vznikla.

Setkání probíhalo jako vždy v rozlehlém salonu s prosklenými stěnami v patře. Kdyby se někdo ze zúčastněných obtěžoval přistoupit k oknu, odměnil by ho vskutku pozoruhodně nádherný výhled: koberec vlhce třpytivých světel na dně údolí, zahalený nevěstiným závojem vytrvalého sněžení. Muži však nevěnovali přírodním krásám pozornost. Shlukli se do několika skupinek, tiše spolu rozmlouvali, kouřili a pili kávu nebo čaj. V tomto domě se alkoholické nápoje nepodávaly. Hostitel, Herr Gessler, pil pouze minerálku nebo čaj a byl vegetarián. Přísné dietě bezpochyby vděčil za svou dlouhověkost.

Navzdory neformální atmosféře trval Herr Gessler na tom, aby porada proběhla v duchu zasedání správní rady velkého koncernu. Její účastníci nesedávali na pohodlných čalouněných pohovkách a křeslech, ale u dlouhého konferenčního stolu. Úderem šesté přistoupili hosté k určeným židlím a zůstali za nimi stát.

Za okamžik se otevřely dveře a objevil se v nich vyzáblý stařec křehké postavy s tmavými brýlemi a řídkými, pavučinovitě jemnými vlásky, opírající se o rámě mladého příslušníka ochranky. Když se usadil v čele stolu, sedli si ostatní.

Jedna židle zůstala prázdná – trapné přehlédnutí. Po chvilce rozpačitého mlčení ji strážný uchopil za opěradlo a vynesl z místnosti.

■ ■ ■

Ve vedlejším pokoji hleděl Gerhardt Peterson do objektivu videokamery jako vzdálený host diskusního pořadu, který se má objevit v přímém přenosu. Jeho účast měla pokaždé stejnou podobu. Kdykoliv měl co do činění s Radou, promlouval k ní nepřímo prostřednictvím elektronického zařízení. Gesslera ani ostatní přítomné nikdy neviděl a nikdy se s nimi nesetkal, alespoň ne v souvislosti s Radou. Herr Gessler prohlásil, že toto neobvyklé opatření slouží jako bezpečnostní pojistka pro jejich i jeho – což bylo snad ještě důležitější – ochranu.

„Jste připraven Gerhardte?“

Otázku položil Gesslerův křehký hlásek, který zněl ve sluchátku ještě pisklavěji než ve skutečnosti. „Ano, jsem.“

„Doufám, že jsme vás nevyrušili při řešení naléhavých státních záležitostí, Gerhardte.“

„Vůbec ne, Herr Gessler. Byla to jen porada vedoucích odborů k problematice obchodu s drogami.“

„Tahle bláznivá válka s narkotiky je jenom plýtvání časem.“

Gessler nechvalně proslul náhlými odbočkami od tématu. Peterson založil ruce na prsou a čekal, až se dostane ke slovu.

„Osobně nechápu, co lidi na drogách přitahuje, ale současně mi uniká jejich škodlivost. Je věcí každého, co si do svého těla vpravuje, a mně je to srdečně jedno. Proč by mi mělo záležet na tom, jestli si někdo chce ničit zdraví a život chemikáliemi? A proč by na tom mělo záležet úřadům? Proč vláda utrácí tolik peněz za boj proti problému, který je stejně starý jako lidstvo samo? Koneckonců, někdo by mohl oprávněně podotknout, že prvním, kdo okusil zapovězený pokrm, byl Adam. Bůh mladému Adamovi zakázal jíst ovoce ze stromu poznání, jenže on se do něho zakousl při nejbližší možné příležitosti.“

„To je zajímavý argument, Herr Gessler.“

„Naši pomlouvači tvrdí, že Švýcarsko z obchodu s drogami profituje. S tímto názorem musím, ač nerad, souhlasit. V mé bance má bezpochyby své konto řada těch tak zvaných narkobaronů. Ale komu to může vadit. Když jsou ty peníze uloženy ve Švýcarsku, lze je alespoň použít k rozumným účelům. Půjčujeme je legitimním podnikům, které produkují zboží a služby a dávají práci milionům lidí.“

„Kteří dostávají výplaty a mohou si tak koupit další drogy?“

„Když si přejí za ně utrácet, proč ne. Chápejte, život na zemi probíhá v kruhu. Příroda existuje v harmonii, a stejně tak globální finanční systém. Ale přírodu lze vychýlit z rovnováhy zdánlivě nevýznamným zásahem a obchod je neméně citlivý. Jen si představte ty nedozírné ničivé následky, kdyby zisky z prodeje drog necirkulovaly ve světové ekonomice. Švýcarští bankéři prokazují světu cenné služby.“

Gessler se napil čaje. Peterson to pochopitelně neviděl, ale mikrofon, který snímal starcův hlas, byl neobyčejně citlivý.

„Ale to jsem odbočil,“ řekl Gessler do cinknutí šálku postaveného na talířek. „Vraťme se k projednávané agendě. Zdá se, že se v případu Rolfe vyskytla další komplikace.“

„Působí na vás ten chlapík jako člověk, který tu záležitost nechá plavat?“ zeptal se Gessler, když Peterson seznámil přítomné se situací.

„Ne, Herr Gessler.“

„Co tedy navrhujete?“

„Smazat všechny stopy a postarat se, aby nenašel žádné důkazy.“

Gessler si povzdechl. „Použití násilí nebylo nikdy záměrem této organizace. Byl jím pouze boj proti násilí, které je pácháno na nás.“

„Válka přináší oběti.“

„Dohled a zastrašování je jedna věc, fyzická likvidace něco úplně jiného. Je životně důležité nasadit na ten úkol někoho, kdo v žádném případě nemůže být spojován s Radou. Ve své druhé profesi jistě na tento typ lidí občas narazíte.“

„To je pravda.“

Stařec si znovu povzdechl.

Gerhardt Peterson si vyndal miniaturní sluchátko z ucha a vrátil se do Curychu.

7

KORSIKA

Na Korsice koluje starý bonmot, který tvrdí, že místní zrádné a nebezpečné silnice společně navrhovali markýz de Sade a Niccolo Machiavelli. Angličanovi však cestování po ostrově nevadilo. Ujížděl klikatými horskými cestami s bezstarostnou odevzdaností, která mu vynesla pověst šílence. V dané chvíli se řítil hustými mlžnými chuchvalci hnanými větrem od moře po hlavní silnici na západním výběžku pobřeží, ale když o několik minut později vyjel do kopců, mlha ustoupila modré obloze bez jediného mráčku. Podzimní odpolední slunce ozařovalo malebný kontrast hnědých olivovníků a věčně zelených borovic. Ve stínu stromů rostly bujné keře hlodašů, vřesovců a šípků – legendami opředený korsický podrost zvaný macchia, který od nepaměti slouží jako úkryt banditům a vrahům. Angličan spustil okénko a nechal si ovívat obličej svěžím vzduchem vonícím rozmarýnou.

Před ním se zpola ve stínu, zpola na ostrém slunci rýsovala horská osada, shluk pískovcově zbarvených domků s červenými taškovými střechami, obklopující věž zvonice. V pozadí se tyčily hory, nejvyšší vrcholky pokryté ledově modrým sněhem. Když se zde před deseti lety usadil, děti k němu vztahovaly ruku se vztyčeným ukazovákem a malíčkem, což je korsický způsob zaříkávání zlého pohledu cizince. Když teď projížděl vesnicí a mířil do slepého údolí ke svému domu, vesele na něho mávaly.

Cestou míjel rolníka, který okopával záhon zeleniny u silnice. Muž se na Angličana zadíval planoucíma černýma očima zpod širokého okraje klobouku a téměř nepostřehnutelným pohybem prvních dvou prstů dal najevo poznání. Starého vesničana přijal Angličan do svého klanu na samém počátku. O kus dál zastoupil vozidlu cestu malý klučina. Jmenoval se Giancomo a mával na řidiče rukama, aby zastavil.

„Vítejte doma. Měl jste dobrou cestu?“

„Velmi dobrou.“

„Co jste mi přivezl?“

„Podle toho.“

„Podle čeho?“

„Jestli jsi dobře hlídal můj dům, když jsem tu nebyl.“

„Jasně že jo. Hlídal jsem, jak jsem slíbil.“

„Přišel někdo?“

„Ne, nikoho jsem neviděl.“

„Jsi si jistý?“

Hoch přikývl. Angličan vytáhl z kufříku krásný ručně šitý batůžek z jemné španělské kůže a podal ho chlapci. „Ukládej si do něj knihy, abys je příště cestou ze školy neztrácel.“

Klučina přitiskl dárek k nosu a přičichl k voňavé kůži a pak požádal: „Nemáte náhodou cigaretu?“

„Neřekneš to mámě?“

„Jasně že ne.“

Korsičtí muži si namlouvají, že ostrovu vládnou oni, ale skutečnou moc třímají v rukou matky. Angličan podal chlapci poloprázdný balíček.

Hoch uložil kuřivo do batůžku. „Ještě jedna věc.“

„Jaká?“

„Chce s váma mluvit don Orsati.“

„Kdy jsi ho potkal?“

„Dnes ráno.“

„Kde?“

„V kavárně ve vesnici.“

„A kde je teď?“

„V kavárně ve vesnici.“

Orsati vede život plný stresu, pomyslel si Angličan.

„Vyřiď donovi, že ho zvu k sobě na oběd. Ale řekni mu, že pokud chce něco jíst, musí si přinést vlastní zásoby.“

Chlapec se zasmál a odběhl; batůžek za ním poletoval jako praporek. Angličan zařadil rychlost a rozjel se. Asi kilometr od svého domku dupl na brzdu a džíp smykem zastavil v oblaku narudlého prachu.

Uprostřed úzké polní cesty stál mohutný kozel. Patřil k místnímu plemeni, které se vyznačuje nazlátle bílou srstí a zrzavou bradou. Stejně jako Angličan si zvíře neslo jizvy z minulých bitev. Kozel přistěhovalce nesnášel a při každé příležitosti mu blokoval cestu k domu. Angličan často snil, jak tento konflikt jednou pro vždy ukončí ranou z pistole, kterou měl uloženu ve schránce na rukavice. Jenže ta proklatá bestie patřila donu Casabiancovi, a kdyby jí ublížil, následovala by krevní msta.

Angličan vztekle zatroubil. Casabiancův kozel pohodil hlavou a sjel vetřelce vyzývavým pohledem. Angličan měl na výběr ze dvou možností, z nichž mu ani jedna nebyla po chuti. Mohl zahájit válku nervů a čekat, dokud si to zvíře nerozmyslí, nebo se pokusit s ním pohnout.

Pozorně se rozhlédl, aby se ujistil, že se událost obejde beze svědků. Pak otevřel dveře a vyřítil se na kozla. Mával při tom rukama a povykoval jako šílenec, ale potvora si naštěstí dala říct a uskočila mezi husté keře. Tam taky patříš, pomyslel si Angličan se zadostiučiněním – macchia je místo, kde dříve či později skončí každý zloděj a bandita.

Nasedl do džípu a rozjel se k domku. Uvažoval, jaká je to ostuda, když se jeden z nejschopnějších nájemných vrahů na světě nemůže dostat domů, aniž by si předtím nevytrpěl ponižující souboj s mizerným tvrdohlavým kozlem, který má to štěstí, že jeho majitelem je don Casabianca.

K rozpoutání krevní msty stačí na Korsice drobná jiskřička. Nevinná urážka. Obvinění z šizení na tržišti. Zrušení zasnoubení. Těhotenství neprovdané ženy. V Angličanově vesnici zuřila čtyřicet let krevní msta kvůli klíčům od kostela. Po úvodní jiskře se postupně rozhořívá požár. Je zabita kráva. Její majitel se pomstí zabitím mezka nebo stádečka ovcí. Někdo pokácí olivovník ceněný pro každoroční bohatou úrodu. Jiný vyvrátí plot, vypálí dům. Potom už následují vraždy. A tak to pokračuje, někdy i po několik generací, dokud se obě strany nedohodnou na urovnání vzájemných rozporů nebo prostě neodpadnou vyčerpáním.

Většina mužů na Korsice je víc než ochotná obstarávat zabíjení vlastní rukou, ale pořád zde žijí takoví, kteří potřebují, aby za ně krvavou práci odvedl někdo jiný. Příslušníci místní honorace, kteří jsou příliš choulostiví, aby si špinili ruce, nebo se bojí riskovat vězení či vyhnanství. Ženy, jež nemohou samy zabíjet a nemají mužské příbuzné, kteří by to zařídili za ně. Tito lidé spoléhají na služby profesionálů, zvaných taddunaghiu, a většinou se obracejí na klan Orsatiů.

Orsatiové vlastní kvalitní pozemky s mnoha olivovníky a jejich olej je považován za nejjemnější a nejsladší na Korsice. Ale kromě produkce panenského olivového oleje se rodina věnuje jinému oboru podnikání. Nikdo nikdy nespočítá, kolik Korsičanů zahynulo v průběhu staletí jejich rukou – a už vůbec ne samotní Orsatiové –, ale místní folklor hovoří o tisících obětí. Tento počet mohl být významně vyšší, ovšem rodina uplatňovala přísná výběrová kritéria. Za starých časů se klan řídil jasně stanovenými nekompromisními pravidly. Odmítli vykonat popravu, pokud je žadatel nepřesvědčil, že byl skutečně poškozen a že pachatel zaslouží smrt v rámci krevní msty.

Anton Orsati převzal kormidlo rodinného podniku v nelehkých časech. Francouzským úřadům se podařilo krevní mstu prakticky vymýtit a vendeta přežívala jen v nejodlehlejších oblastech ostrova. Služeb taddunaghiu si vyžadovalo stále méně Korsičanů. Jenže Anton Orsati byl mazaný obchodník. Pochopil, že může buď sbalit krám a věnovat se jen výrobě vynikajícího olivového oleje, nebo musí rozšířit operační základnu svého podniku a hledat zakázky jinde. Rozhodl se pro druhý směr a přenesl své aktivity přes moře. Dnes byla jeho skupina nájemných vrahů považována za nejspolehlivější profesionály v Evropě. Cestovali křížem krážem po celém kontinentu a zabíjeli na objednávku ze strany boháčů, zločinců, pojišťovacích podvodníků, dokonce i vládních úřadů. Převážná část jejich obětí si i dnes zasloužila smrt, ale konkurence a nároky moderní doby donutily Antona Orsatiho odstoupit od striktního dodržování kodexu, jímž se řídili jeho předkové. Bez ohledu na to, jak byla nechutná, přijímal každou zakázku, která se mu dostala na stůl, a kladl si jedinou podmínku – nevystavit své atentátníky neodůvodněnému riziku.

Hlavu klanu pokaždé pobavilo, když si uvědomil, že jeho nejschopnější zaměstnanec není Korsičan, nýbrž Angličan, který se narodil v Highgate na severním okraji Londýna. A pouze don Orsati o něm znal celou pravdu – sloužil ve slavném pluku SAS (Speciální letecké služby), zabíjel nepřátele v Severním Irsku i v Iráku, jeho bývalí nadřízení ho považovali za mrtvého. Angličan jednou ukázal Orsatimu výstřižek z londýnských novin se svým nekrologem. Po mrtvém většinou nikdo nepátrá.

Narodil se sice jako Angličan, avšak don Orsati dospěl k přesvědčení, že mu sudičky daly do vínku neklidnou duši Korsičana. Místním dialektem mluvil stejně dobře jako samotný don, nevěřil cizincům a okázale pohrdal úřady, které bytostně nesnášel. Po večerech sedával na návsi se starci z vesnice, mračil se na pubertální výrostky na skateboardech a reptal, že dnešní mládež nemá žádnou úctu ke starým obyčejům. A byl to čestný muž – na Orsatiho vkus někdy až moc čestný. Ale jako nájemný vrah neměl konkurenci, se zabijákem jeho kvalit se don dosud nesetkal. Vycvičili ho nejlepší atentátníci a záškodníci na světě a Orsati se od něj hodně naučil. Kromě toho byl dokonale vybaven pro specifické operace na evropském kontinentu, což byl také důvod, proč Anton Orsati Angličana ono odpoledne navštívil s košíkem potravin v ruce.

Orsati pocházel z významné a bohaté rodiny, ovšem vkusem v oblékání a stravování se nijak nelišil od venkovana, který obdělával své kamenité políčko vedle údolní silnice. Na sobě měl zapranou bílou košili, rozepnutou do poloviny sudovitého břicha, plátěné kalhoty a zaprášené kožené sandály. „Oběd“, který přinesl, se skládal z bochníku okoralého chleba, láhve olivového oleje, špalíku voňavé korsické šunky a hroudy ostrého kozího sýra. Víno dodal Angličan. Protože slunce vydatně hřálo, jedli ve stínu dvou mohutných borovic na terase s výhledem na uzavřené slepé údolí.

Don podal Angličanovi šek s razítkem firmy Orsati Olive Oil. Všichni Orsatiho zabijáci byli oficiálně zaměstnanci společnosti a Angličan se mohl chlubit funkcí viceprezidenta pro marketing – svou náplň práce by ovšem vysvětloval dost obtížně. „Váš podíl z honoráře za tu španělskou akci.“ Orsati namočil sousto chleba v oleji a vložil si je do úst. „Nějaké problémy?“

„Ta holka pracovala pro španělskou bezpečnostní službu.“

„Která holka?“

„Co s ní Navarra zahýbal své ženě.“

„Sakra! Jak jsi to vyřešil?“

„Viděla můj obličej.“

Orsati se zamyslel nad nepříjemnou informací a přitom ukrojil plátek šunky a položil jej na Angličanův talíř. Ani jeden z nich neměl rád zbytečné „vedlejší“ oběti, protože to škodilo obchodu.

„Jak se cítíš?“

„Jsem unavený.“

„Pořád nemůžeš spát?“

„Rozhodně ne když jsem v cizí zemi a zabíjím člověka.“

„A tady?“

„Je to lepší.“

„Dnes v noci by ses měl místo dlouhého vysedávání se staříky raději pořádně vyspat.“

„Proč?“

„Protože pro tebe mám další práci.“

„Právě jsem jednu dodělal. Dejte to někomu jinému.“

„Tato záležitost je příliš citlivá.“

„Máte dokumentaci?“

Orsati dojedl a pak si šel zaplavat. Pomalu kroužil po obvodu bazénu, zatímco Angličan četl. Když otočil poslední stránku, zvedl hlavu. „Co ten člověk provedl, že si zaslouží zemřít?“

„Podle všeho ukradl něco velmi cenného.“

Angličan sklapl složku. Zabít někoho, kdo se živí krádežemi, mu výčitky svědomí určitě nezpůsobí. V jeho hodnotovém žebříčku zaujímali zloději nejnižší příčku.

„Proč tento úkol vyžaduje mou účast?“

„Zákazník si přeje nejen smrt toho muže, ale i likvidaci jeho podniku. Instruktoři v Herefordu tě naučili pracovat s výbušninami. Moji lidé dávají přednost konvenčnějším zbraním.“

„Kde seženu trhavinu?“

Orsati vylezl z bazénu a začal si energicky utírat husté prošedivělé vlasy. „Znáš Pascala Debrého?“

Angličan toho muže naštěstí znal a věděl, že s ním musí jednat v rukavičkách. Pascal Debré pracoval jako žhář pro jeden z marseilleských zločineckých gangů.

„Debré ví, že se u něho zastavíš. Dá ti všechno, co při té operaci budeš potřebovat.“

„Kdy odjíždím?“

8

COSTA DE PRATA, PORTUGALSKO

Žena, která se usadila ve vile, jež vznikla rekonstrukcí starého kláštera na úbočí strmého kopce nad mořem, podle všeho učinila slavnostní slib, že povede osamocený, asketický život. Dlouhou dobu nikdo z vesnice neznal ani její jméno. Senhora Rosa, vyhlášená klepna, která pracovala jako pokladní v tržnici, dospěla k závěru, že jde o kající se hříšnici, a oblažovala touto pochybnou teorií každého, kdo měl tu smůlu, že procházel její pokladnou. Byla to Rosa, kdo obyvatelku kláštera pokřtil přízviskem Madona z úbočí, které té ženě už zůstalo, i když už vesničané znali její skutečné jméno.

Každé ráno ve vsi nakupovala. Sjížděla po svahu na jasně červeném skútru a její dlouhý blonďatý ohon se za ní třepotal jako vlajka. Za špatného počasí si oblékala světlou bundu s kapuci. Hodně se spekulovalo o jejím původu. Portugalsky mluvila jen omezeně a s výrazným přízvukem. Carlos, který se staral o okolí kláštera a přilehlou vinici, pokládal její akcent za německý a tvrdil, že v ní rozpoznal temnou duši vídeňské Židovky. Zbožná Maria, která jí uklízela, ji pokládala za Holanďanku. José z rybího trhu tipoval na Dánku. Otázku jako obvykle vyřešil Manuel, majitel kavárny na návsi a neoficiální starosta osady: „Madona není ani Němka, ani Rakušanka, ani Dánka, ani Holanďanka.“ Pak několikrát přejel palcem po bříšku ukazováku a prostředníku v mezinárodním mimickém označení pro peníze a prohlásil: „Madona z úbočí je Švýcarka.“

Její dny probíhaly v zaběhaném a snadno předvídatelném rytmu. Po ranní návštěvě vesnice si zaplavala v tmavomodrém bazénu, dlouhé blond vlasy stočené pod černou gumovou koupací čepicí. Pak se šla projít, většinou mezi žulové útesy na rozeklaném temeni kopce nebo po pěšině k maurským zříceninám. Pozdě odpoledne potom hrávala na housle – podle těch, kdo ji slyšeli, mimořádně krásně – v opuštěné místnosti v prvním patře vily. Maria jednou nenápadně nahlédla dovnitř a spatřila Madonu, jak se s houslemi pod bradou horečnatě pohybuje, naklání a kroutí, vlasy mokré potem, oči pevně zavřené. „Hraje jako posedlá démony,“ řekla uklízečka Carlosovi. „A ne podle not. Hraje zpaměti.“

Do společenského života vesnice se zapojila pouze jednou, na svátek Santo Antonio. Krátce po setmění, když muži zapálili dřevěné uhlí pod rožni a otevřeli lahve vína, pomalu sešla z kopce, oblečená v bílých šatech bez rukávů a v sandálech. Poprvé, kam paměť vesničanů sahala, nebyla sama. Přišla ve skupině čtrnácti osob – italský operní pěvec, francouzská modelka, britský filmový herec, německý malíř a s nimi jejich partnerky a partneři, manželky a manželé, milenky a milenci. Operní pěvec a filmový herec se zapojili do tradiční soutěže a vsadili se, kdo sní více grilovaných sardinek. Pěvec s převahou zvítězil a herec pak hledal útěchu u modelky. Jeho manželce se to ovšem nelíbilo a uprostřed návsi mu vyťala mlaskavý políček. Portugalští venkované, kteří si do té chvíle nedokázali představit, že by žena mohla uhodit muže, spustili bouřlivý potlesk a pak se vrátili k tanci. Druhý den se všichni shodli, že díky cikánské kapele, která přišla z vily na úbočí, se letošní slavnost mimořádně vydařila.

Madona se však neradovala. Carlos ji básnicky popsal jako ostrov melancholie v moři divokého poživačného veselí. Jídlo jen uždibovala a zdálo se, že víno pije jen proto, že se to od ní očekává. Když se k ní přitočil pohledný německý malíř a zahrnul ji pozornostmi, chovala se k němu zdvořile, ale s patrným nezájmem. Malíř se nakonec vzdal a odplul lovit jinou kořist.

Po půlnoci, právě když bujará slavnost vrcholila, se Madona nenápadně vytratila a po strmé stezce se vrátila do své vily na úbočí. O dvacet minut později spatřil Carlos, jak se okno v prvním patře krátce rozsvítilo. Bylo to okno do místnosti, kde hrávala na housle.

V létě neměli obyvatelé vesnice moc práce, a tak se rozhodli, že konečně přijdou záhadě na kloub a zjistí, jak se ta záhadná žena z bývalého kláštera ve skutečnosti jmenuje a co dělá. Carlos a Maria, kteří k ní měli nejblíž, museli zodpovědět řadu podrobných otázek, ale ukojit zvědavost vesničanů se jim moc nepodařilo. Jednou měsíčně dostali doporučenou poštou šek, zaslaný londýnskou firmou European Artistic Management. Z důvodu jazykové a společenské bariéry se jejich styk s Madonou z úbočí omezoval na jednoduchý pozdrav. Ovšem jednu důležitou informaci výslech přece jenom přinesl: Madona často náhle a nevysvětlitelně na jistou dobu zmizela. Rosa z tržiště, kromě klepaření i vášnivá čtenářka dobrodružné literatury, měla okamžitě jasno – žena z vily na kopci je špionka a European Artistic Management slouží jako krycí adresa výzvědné centrály. Jak jinak si vysvětlit její tajnůstkářství? Její nečekané odjezdy a ještě překvapivější návraty? Ale znovu to byl Manuel, kdo vnesl do záhady světlo. Jednou večer, když se v jeho kavárně opět rozhořela debata, sáhl do zásuvky a vítězoslavně položil na pult kompaktní disk s Brahmsovými houslovými koncerty. Na obálce byla Madonina fotografie. „Jmenuje se Anna Rolfeová,“ oznámil s nádechem triumfu v hlase. „Madona z úbočí je slavná žena a velká umělkyně.“

Madona z úbočí byla současně žena, která jako by přivolávala nejrůznější nehody. Jednou odpoledne ztratila kontrolu nad řízením skútru a Carlos ji našel ležet vedle polní cesty se zlomenými žebry. O měsíc později sklouzla na okraji bazénu a rozbila si hlavu. A za pouhých čtrnáct dnů ztratila rovnováhu na záhlaví schodiště, zřítila se na podestu a přistála na Mariině lopatce na smetí.

Carlos dospěl k závěru, že se Madona z nějakého důvodu prostě o sebe neumí postarat. Ne že by byla lehkomyslná, ale postrádala cit pro opatrnost a navíc se zdálo, že se nedokáže poučit z předchozích chyb. „Pověsti vesnice by rozhodně neprospělo, kdyby se tak slavné ženě u nás něco stalo,“ varoval Manuel starostlivě. „Musíme ji chránit před ní samou.“

A tak Carlos začal Madonu nenápadně, ale o to pozorněji sledovat a dávat na ni pozor. Když dopoledne plavala v bazénu, našel si takovou práci, aby měl houslistku neustále na očích. Pravidelně – a pochopitelně tajně – kontroloval technický stav jejího skútru a každou závadu opravil. Navštívil všechny samoty v kopcích a zorganizoval řetěz hlídek, takže umělkyně byla během svých odpoledních vycházek pod soustavným dohledem.

Carlosova pečlivost se vyplatila. Nemohlo mu přirozeně uniknout, že se Madona vydala na procházku mezi útesy, přestože od moře foukal mimořádně silný vítr, a našel ji zavalenou pod hromadou kamení, která sjela ze svahu. Na ruce jí ležel metrákový balvan. Snesl bezvědomou ženu do vesnice a Manuel zavolal sanitku. Nebýt Carlose, shodli se lékaři v lisabonské nemocnici, Anna Rolfeová by určitě přišla o svou slavnou levou ruku.

Následovala dlouhá a bolestná rehabilitace. Několik týdnů měla levou paži znehybněnou v těžké laminátové dlaze. Samozřejmě nemohla řídit skútr a Carlos byl nucen rozšířit svou pracovní náplň o funkci řidiče. Každé ráno vyšplhali do jejího bílého landroveru a kodrcali dolů kopcem do vsi. Madona během těchto výletů vždycky mlčela a se zraněnou rukou složenou v klíně hleděla z okna. Jednou se jí Carlos pokusil spravit náladu a pustil Mozarta. Houslistka vytáhla disk z přehrávače a zahodila ho mezi stromy, které právě míjeli. Řidič se poučil a už nikdy se ji nesnažil rozveselit hudbou.

Obvaz se postupně zmenšoval, až nakonec žádný nepotřebovala. Mohutný otok ustoupil a ruka nabyla původní elegantní tvar. Jizvy ovšem zůstaly a Madona se je snažila zakrývat. Nosila halenky s dlouhými rukávy a krajkovými manžetami. Když nakupovala ve vesnici, schovávala levou ruku pod pravou paži.

Její nálada ještě více potemněla, když po dlouhé době znovu začala hrát na housle. Pět po sobě jdoucích odpolední vyšla do místnosti v prvním patře a každý den zkusila něco jednoduchého – stupnici přes dvě oktávy nebo snadné arpeggio –, ale i to bylo na zmrzačenou levou ruku příliš. Netrvalo dlouho a zazněl zmučený výkřik, následovaný žalostnou litanií v němčině. Pátý den šokovaný Carlos z vinice sledoval, jak Madona zvedá nesmírně cenné guarnerky nad hlavu a chystá se je mrštit na podlahu. V posledním okamžiku si to rozmyslela – přivinula si housle k prsům a usedavě se rozplakala. Večer v kavárně pak popsal Manuelovi scénu, jejímž nedobrovolným svědkem se stal. Starosta sáhl pro telefon, vytočil informace a požádal o číslo londýnské společnosti European Artistic Management.

O osmačtyřicet hodin později se dostavila nepočetná delegace. Tvořili ji Američan, který se jmenoval Gregory, Angličanka jménem Fiona a přísně se tvářící Němec, jenž se představil jako Herr Lang. Gregory každé ráno přinutil Madonu k několikahodinové sérii bolestných cviků, které měly ruce vrátit sílu a pohyblivost. Herr Lang nad ní stál v místnosti, kde vždycky cvičila, a v podstatě ji znovu učil hrát na housle. Technika se jí pomalu vracela, ale i opatrovník vinice Carlos poznal, že její housle nezní tak dokonale jako před úrazem.

V říjnu delegace odjela a Madona znovu osaměla. Její dny se vrátily k někdejšímu zaběhanému rytmu. Teď ovšem řídila svůj skútr mnohem opatrněji než před osudnou nehodou a nikdy si nevyšla na procházku, aniž by si napřed poslechla předpověd počasí.

A pak na den Všech svatých znovu zmizela. Carlos zaznamenal skutečnost, že když nastoupila do landroveru a vyrazila po silnici k Lisabonu, měla s sebou pouze černý kožený kufr a houslové pouzdro zůstalo ve vile. Druhý den podal v kavárně hlášení Manuelovi. Manuel mu podal výtisk International Herald Tribune. Strážce vinice neuměl anglicky a kavárník mu musel článek přeložit.

„Když někomu zemře otec, je to samo o sobě dost zlé,“ konstatoval hlubokomyslně Carlos. „Ale vražda…, ta je mnohem horší.“

„Jistě,“ souhlasil Manuel a složil noviny. „A to jsi ještě neslyšel, jak ta chudinka ztratila matku.“

Když se Madona vrátila z Curychu, Carlos právě připravoval vinici na příchod zimy. Díval se, jak zastavuje na příjezdové cestě, rozpouští si vlasy ve svěžím vánku od moře a vchází do vily. Za okamžik už ji matně zahlédl za okny místnosti v prvním patře. Ani v šeru nadcházejícího večera si nerozsvítila. Anna Rolfeová vždycky cvičila potmě.

Když se ozvaly první tóny houslí, Carlos sklonil hlavu a vrátil se k práci. Zastřihoval výhonky a jeho zahradnické nůžky klapaly v rytmu příboje lámajícího se o skaliska. Tuto melodii Madona dříve často hrávala – byla to mystická, téměř strašidelná sonáta, kterou jako by inspiroval samotný ďábel – ale po nehodě se jí vyhýbala. Carlos se obrnil proti zoufalému výbuchu, který s jistotou očekával, ale po pěti minutách svěsil nůžky, zvedl hlavu a zadíval se přes terasovitý svah k vile. Dnes večer předvedla tak technicky dokonalý výkon, až se zdálo, že nehrají jedny housle, ale dvoje.

Ochladilo se a od moře začala po úbočí stoupat řídká mlha. Carlos zapálil hromadu nastříhaných oddenků a dřepl si vedle ohně. Madona se blížila k obtížné pasáži skladby, záludné sekvenci klesajících tónů. Ďábelská pasáž, pomyslel si s úsměvem. Znovu se připravil na výbuch žalu, ale explodovala pouze hudba, velmi rychlý, divoký sestup, končící v klidném rozvedení dominantního akordu první věty.

Po několikavteřinové přestávce začala hrát druhou větu. Carlos se otočil a zahleděl se k temeni kopce. Vila se koupala v oranžovém přísvitu zapadajícího slunce. Maria zametala terasu. Carlos si sundal klobouk a podržel ho ve vzduchu. Čekal, až si ho pokojská všimne – křičet nebo vůbec působit hluk v době, kdy Madona cvičila, bylo přísně zakázáno. Maria po chvíli zvedla hlavu a smeták se zastavil uprostřed pohybu. Carlos vztyčil obě paže. Co myslíš, Mario? Bude tentokrát všechno v pořádku? Pokojská spojila dlaně a obrátila oči k nebi. Děkuji ti, Bože.

Samozřejmě, pomyslel si Carlos. Děkuji ti, Bože. Dnešní večer se vydařil. Krásné počasí, vinice připravená na zimu a Madona z úbočí zase hraje svou sonátu.

Po čtyřech hodinách hry Anna Rolfeová uložila housle do pouzdra. Okamžitě se jí zmocnila kombinace vyčerpání a neklidu, kterou zažívala po každém cvičení. Sešla do ložnice, s roztaženými pažemi ulehla na chladnou prošívanou přikrývku a zaposlouchala se do vlastního dechu a šelestění nočního vánku v okapech. Kromě únavy a neklidu vnímala i pocit, který se jí velmi dlouho vyhýbal – uspokojení. Tartiniho sonátu pokládala vždy za svou signaturu, ale po úrazu byly záludné přechody ze struny na strunu a náročné dvojhmaty na její levou ruku trochu moc. Dnes večer ji poprvé od ukončení rekonvalescence zahrála výjimečně skvěle. Dávno zjistila, že se její nálada odráží v tom, jak hraje. Zlost, smutek, nedočkavost, všechny emoce se projevovaly ve způsobu, jakým kladla smyčec na struny. Uvažovala, proč jí city vyvolané otcovou smrtí dovolily po dlouhé době bezchybně interpretovat Tartiniho sonátu.

Náhle do ní vjela potřeba aktivity. Posadila se, svlékla propocené tričko a natáhla si bavlněný rolák. Několik minut se bezcílně procházela po bývalé klášterní budově – tu rozsvítila lampu, jinde zatáhla žaluzie. Hladká terakotová podlaha ji studila do holých chodidel. Znovu si uvědomila, jak tento dům miluje, jeho obílené stěny a prostý, ale pohodlný čalouněný nábytek. Vůbec se nepodobal vile na Zürichbergu, kde vyrůstala. Zde byly pokoje velké a vzdušné, ne stísněné a temné, nábytek jednoduchý a neokázalý. Tohle byl poctivý dům, který neskrýval žádná tajemství. A byl to její dům.

V kuchyni si nalila velkou sklenici červeného vína. Odebírala ho z místních sklepů a bezpochyby částečně pocházelo i z její vlastní vinice. Alkohol po chvíli otupil hrany její nálady. Jedno z drobných nehezkých tajemství světa klasické muziky – opilství. Zažila vystoupení s orchestry, jejichž členové se vraceli z oběda tak podroušení, že byl hotový zázrak, když dokázali vyloudit tón. Nahlédla do ledničky. V Curychu prakticky nejedla a měla hlad jako vlk. Vyklopila na pánev žampiony a rajčata nakládaná v olivovém oleji a čerstvých bylinkách, přidala tři rozšlehaná vajíčka a hotový pokrm posypala strouhaným sýrem. Po curyšské noční můře jí prostý domácí úkon přinesl nesmírné potěšení. S omeletou na talíři usedla na vysokou stoličku u kuchyňského pultu a zapíjela sousta vínem.

Zabloudila pohledem k telefonu a všimla si, že bliká kontrolka záznamníku. Čtyři vzkazy. Krátce po nastěhování vypnula zvonky na všech přípojkách, aby ji telefonáty nerušily při cvičení. S pusou plnou omelety stiskla tlačítko přehrávání.

První vzkaz nechal otcův švýcarský právník – bude muset podepsat další papíry. „Mohu vám je poslat kurýrem na vaši adresu?“

Můžete, pomyslela si. Ráno advokátovi zavolá.

Jako druhý volal Marco. Kdysi s ním byla zasnoubená a měli se brát. Marco byl stejně jako Anna nadaný sólista, ale mimo Itálii ho prakticky nikdo neznal. Nedokázal se však smířit s faktem, že Anna je hvězda a on ne, a trestal ji tak, že se vyspal s polovinou žen v Římě. Po jejich rozchodu se Marco svatosvatě zapřísahal, že už si nikdy nic nezačne s hudebnicí.

„Četl jsem v novinách o tvém otci, Anno. Je mi to moc líto, lásko moje. Nepotřebuješ něco? Mohu pro tebe něco udělat? Sednu na první letadlo a jsem u tebe.“

To neuděláš, ušklíbla se v duchu. Zavolá mu, až se domluví s právníkem. Při troše štěstí narazí na záznamník a bude ušetřena nedůstojného rozhovoru v reálném čase.

Třetí vzkaz v pořadí byl od Fiony Richardsonové, jediného člověka na světě, jemuž Anna plně důvěřovala. Pokaždé, když zakopla, Fiona přispěchala a pomohla jí na nohy. „Už ses vrátila, Anno? Jaký byl pohřeb? Určitě hrozný, to si umím představit. Pohřby už jsou takové. Přemýšlela jsem o Benátkách. Možná bychom to měly odložit. San Zaccaria počká a tvoji obdivovatelé jistě taky. Nikdo od tebe nemůže očekávat, že vystoupíš tak brzy po takové tragédii. Potřebuješ čas na smutek, Anno – přestože jsi toho starého parchanta nenáviděla. Zavolej mi.“

Recitál v Benátkách neodloží. Překvapilo ji, že to Fiona vůbec navrhla. Už tak zrušila dvě vystoupení a vyvolala tím dohady v tisku i mezi šéfdirigenty orchestrů a promotéry koncertů. Pokud by zrušila i třetí dohodnutý program, následky by mohly být katastrofální. Ráno Fioně zavolá a řekne jí, že za dva týdny do Benátek odjede.

Poslední vzkaz – znovu Fiona.

„Ještě jedna věc, Anno. Předevčírem se u mě v kanceláři zastavil jeden velmi příjemný pán z izraelského velvyslanectví. Sháněl se po tobě a tvrdil, že má nějaké informace o smrti tvého otce. Připadal mi úplně neškodný. Třeba by tě zajímalo, co ti chce říct. Nechal mi telefonní číslo. Máš po ruce tužku a papír?“

Fiona odrecitovala číslo.

Carlos urovnal v krbu hraničku z olivového dřeva. Anna zapálila třísky, natáhla se na pohovku a pozorovala, jak se plameny plazí po větvích. Ve světle ohně se zadívala na znetvořenou ruku. V mihotavých stínech jizvy jako by ožily a daly se do pohybu.

Celý život předpokládala, že jí otcova smrt přinese něco jako vnitřní mír – uzavření jedné kapitoly, jak s oblibou říkají Američané. Být úplným sirotkem připadalo Anně snesitelnější než totální odcizení. Snad by se onen vytoužený vnitřní klid dnes večer dostavil, kdyby otec zemřel přirozenou smrtí starého muže a nebyl zastřelen ve vlastním domě.

Zavřela oči a v duchu se přenesla zpátky na pohřeb, který se konal v kostele Fraumünster na břehu řeky Limmat. Smuteční hosté vypadali jako diváci na valné hromadě akcionářů. Anně se zdálo, že se při obřadu sešla celá curyšská finanční komunita – vycházející makléřské hvězdy i ostřílení matadoři bankovního a burzovního světa a s nimi poslední otcovi současníci, stará garda curyšské oligarchie. Někteří z nich se před čtvrtstoletím zúčastnili matčina pohřbu.

Když poslouchala oslavné projevy řečníků, uvědomila si, že otce nenávidí víc než dříve – za to, že se nechal zavraždit. Měla pocit, že se spikl se samotným peklem, aby jí naposled v životě způsobil bolest. Tisk se vyžíval v přehrabování rodinných tragédií: matčina sebevražda, nešťastná smrt bratra po pádu při etapovém závodu Okolo Švýcarska, její zmrzačená ruka. „Prokletá rodina“ zněl titulek v Neue Züricher Zeitung.

Anna Rolfeová v prokletí nevěřila. Události se děly z nějakého důvodu. Poranila si ruku, protože byla takový blázen, že zůstala na útesech i tehdy, když obloha zčernala bouřkovými mraky. Bratr zemřel proto, že si proti vůli otce zvolil nebezpečné povolání cyklistického profesionála. A matka… Anna vlastně nevěděla, proč si matka vzala život. Odpověd na tuto otázku znal pouze otec. Anna si však byla jistá jedním – zabila se, protože k tomu měla důvod, ne v důsledku rodinné kletby.

A stejně tak nezavinila žádná kletba vraždu jejího otce. Jenže proč byl zastřelen? Den před pohřbem Annu dlouze vyslýchala curyšská policie i důstojník švýcarské bezpečnostní služby Gerhardt Peterson. Měl váš otec nějaké nepřátele, slečno Rolfeová? Víte o někom, kdo by mu chtěl ublížit? Pokud máte nějaké informace, které by nám pomohly objasnit jeho smrt, měla byste nám je sdělit, slečno Rolfeová. Anna něco věděla, ale takové věci se nesdělují policii – nota bene švýcarské, o níž byla přesvědčena, že je součástí problému.

Jenže komu mohla věřit?

Předevčírem se u mě v kanceláři zastavil jeden velmi příjemný pán z izraelského velvyslanectví. Sháněl se po tobě.

Podívala se na číslo, které dostala od Fiony.

Tvrdil, že má nějaké informace o smrti tvého otce.

Proč by nějaký Izraelec přiznával, že ví něco o vraždě jejího otce? A přeje si vůbec slyšet, co jí chce říct? Možná by bylo nejlepší nechat tuto záležitost v klidu. Soustředí se na své hraní a připraví se na benátský recitál. Naposled se podívala na číslo, uložila si ho do paměti a papírek spálila.

Pak se zahleděla na zjizvenou ruku. Žádná rodinná kletba Rolfeových neexistuje, pomyslela si. Věci se dějí z nějakého důvodu. Matka spáchala sebevraždu. O pětadvacet let později byl její otec zastřelen. Proč? Komu může věřit?

Připadal mi úplně neškodný Třeba by tě zajímalo, co ti chce říct.

Na několik minut ulehla a přemýšlela. Pak zašla do kuchyně, zvedla sluchátko a vytočila číslo, které si zapamatovala.

9

COSTA DE PRATA, PORTUGALSKO

Cesta k vile Anny Rolfeové se vinula po úbočí kopce nad oceánem. Výhled na Atlantik místy zakrýval shluk vysokých jedlí či mohutné kouřově zbarvené žulové skalisko. Potom Gabriel projel další zatáčkou a stromy prořídly, takže se moře znovu objevilo. V pozdním odpoledni se slunce téměř dotýkalo obzoru a hladina v jeho paprscích získala barvu meruněk a zlatého listí. Mohutné vlny bušily do malé pláže. Gabriel stáhl okénko a opřel se loktem o jeho okraj. Kabinu auta naplnila slaná vůně chladivého vzduchu.

Odbočil k vesnici – přesně podle instrukcí, které mu dala. Za maurskými zříceninami zabočíte doleva a sjedete z kopce ke starému vinohradu. Polní cesta, která kolem něho vede, vás dovede do lesa. Asfalt se změnil ve štěrk a nakonec ve dvě koleje vyjeté v hlíně, pokryté vysokou vrstvou jehličí.

Cesta končila u dřevěné brány. Gabriel vystoupil, otevřel ji na šířku auta a vjel na pozemek. Před ním se tyčila stará kamenná stavba ve tvaru písmene L s terakotovou střechou, vybledlá věkem. Když vypnul motor, zaslechl, jak Anna Rolfeová cvičí na housle. Chvíli poslouchal a snažil se určit, kterou skladbu hraje, ale nedokázal melodii zařadit.

Když vystoupil z vozu, spatřil starého muže, jenž pomalu stoupal po svahu. Na hlavě měl klobouk s širokou střechou, na rukou kožené pracovní rukavice a z koutku úst mu visel oharek ručně ubalené cigarety. Oprášil si z rukavic hlínu, svlékl je a zadíval se na cizince.

„Vy jste ten člověk z Izraele, že?“

Gabriel váhavě přikývl.

Strážce vinice se usmál. „Pojďte se mnou.“

■ ■ ■

Terasa nabízela nádherný výhled na kopce, vinohrady a moře pod nimi. Z otevřeného okna nad Gabrielovou hlavou se linuly tóny houslí. Z domu se vynořila služebná, položila na stůl šálek kávy a týden staré německy psané švýcarské noviny a zase zmizela ve dveřích. Gabriel otevřel Neue Züricher Zeitung a našel podrobnou zprávu o vyšetřování smrti Augusta Rolfea. Obsáhlý článek na vedlejší stránce popisoval uměleckou dráhu jeho dcery. Gabriel si ho rychle přečetl a odložil noviny. Nedozvěděl se nic nového.

Jako restaurátor si vypracoval neměnný postup – nedotkl se obrazu dříve, dokud si neprostudoval všechny dostupné materiály o umělci, který ho namaloval. Úplně stejně přistupoval i k Anně Rolfeové. Na housle začala hrát ve čtyřech letech a okamžitě projevila nevšední talent. Významný švýcarský koncertní mistr Karl Wehrli ji přijal jako svou žákyni a mezi věkově nesourodou dvojicí se vytvořil důvěrný vztah, jenž přetrval až do hudebníkovy smrti. Když bylo Anně deset, Wehrli přes počáteční nesouhlas otce prosadil, že přestala chodit do školy a měla více času na hudbu. Dívenka dostala soukromého učitele, který přicházel do panského sídla na Zürichbergu na dvě hodiny denně, a ve zbývajícím čase cvičila na housle.

V patnácti vystoupila na mezinárodním hudebním festivalu v Luzernu a její výkon oslnil evropské hudební kruhy. Následovalo pozvání na koncertní turné po Německu a Holandsku. Následujícího roku Anna zvítězila v houslové soutěži v Helsinkách a získala prestižní Sibeliovu cenu, jejíž součástí byla značná finanční částka a mistrovské housle od Guarneriho, šňůra samostatných recitálů a kontrakt na natočení alba.

Po úspěchu v soutěži Jeana Sibelia nabrala Annina kariéra raketový vzestup. Jedno vystoupení stíhalo druhé, studia se předháněla, které s ní nahraje desku. Fyzická krása z ní udělala mezikulturní fenomén. Její fotografie se objevovaly na obálkách evropských módních magazínů a v létě se stala hlavní hvězdou televizního programu ve Spojených státech.

A pak – po dvaceti letech neúnavného koncertování a natáčení – utrpěla Anna Rolfeová těžký úraz, který ji málem připravil o levou ruku. Gabriel uvažoval, jak by se asi cítil, kdyby najednou nemohl kvůli zranění restaurovat obrazy. Usoudil, že jeho hostitelka nejspíš nebude dobře naladěná.

Asi hodinu po Gabrielově příjezdu tóny houslí umlkly a shora se ozývalo pouze rytmické ťukání metronomu, které vzápětí rovněž ztichlo. O pět minut později vyšla Anna na terasu, oblečená ve vybledlých džínsech a perleťově zbarveném pulovru. Vlasy měla mokré.

Podala mu ruku. „Anna Rolfeová,“ představila se.

„Je mi ctí, že vás poznávám, slečno Rolfeová.“

„Prosím posaďte se.“

Kdyby byl Gabriel malířem portrétů, Anna Rolfeová by se mu jako model rozhodně zamlouvala. Měla – technicky vzato – dokonalý obličej. Široké a souměrné lícní kosti, zelené kočičí oči, elegantně vykrojená ústa s plnými rty a bradu ve tvaru dešťové kapky. Současně to však byla tvář skládající se z mnoha vrstev, mezi nimiž pečlivý pozorovatel postřehl smyslnost i zranitelnost, pohrdání i železnou vůli. A také zřetelný nádech smutku. Nejvíce však Gabriela zaujala její energie, neúnavná, nevyčerpatelná energie, kterou by na plátně zachytil jen s velkými obtížemi. Její oči neustále těkaly na všechny strany a ani po dlouhém a namáhavém cvičení nedala pokoj rukám, které ani na vteřinu nezůstaly v klidu. Pochodovaly po stole, hrály si se zapalovačem a opakovaně se zvedaly k obličeji, aby odhrnuly neposlušný pramen vlasů, který Anně padal do čela. Neměla na sobě jediný šperk – holé prsty, zápěstí bez náramku, nic na krku.

„Doufám, že jste nemusel čekat dlouho. Carlos a Maria mají přísný zákaz rušit mě, když cvičím.“

„Bylo mi potěšením. Hrála jste nádherně, slečno Rolfeová.“

„Mýlíte se, ale děkuji za kompliment.“

„Jednou jsem viděl vaše vystoupení. Před několika lety v Bruselu. Večer věnovaný Čajkovskému, pokud si dobře pamatuju. Byla jste úžasná.“

„Na takové skladby nemohu dnes bohužel ani pomyslet.“ Pohladila si zjizvenou levou ruku gestem, které vypadalo jako reflexivní, a schovala ji do klína. Pak si všimla novin. „Vidím, že jste si četl o mém otci. Zdá se, že curyšská policie toho o jeho vraždě moc nezjistila, co myslíte?“

„Těžko říct.“

„Je vám známo něco, o čem švýcarská policie netuší?“

„I k tomu se mohu jen těžko vyjádřit.“

„Než mi řeknete, co vlastně víte, ráda bych vám položila jednu otázku. Doufám, že vám to nevadí.“

„Ne, jistě že ne.“

„Otázka je prostá. Kdo jste?“

„V této záležitosti vystupuju jako zástupce izraelské vlády.“

„A jaká je to záležitost?“

„Smrt vašeho otce.“

„Proč se izraelská vláda zajímá o smrt mého otce?“

„Protože jsem to byl já, kdo objevil jeho tělo.“

„Detektivové v Curychu mi řekli, že jeho tělo objevil umělecký restaurátor, který přišel vyčistit Raffaela.“

„To je pravda.“

„Takže vy jste umělecký restaurátor?“

„Ano.“

„A pracujete pro izraelskou vládu?“

„V této záležitosti.“

Viděl, jak se její mysl usilovně snaží pochopit souvislosti.

„Promiňte, pane Allone, mám za sebou osm hodin hraní a můj mozek není schopen podávat obvyklý výkon. Co kdybyste začal znovu a od začátku?“

Gabriel jí zopakoval příběh, jak mu ho v Curychu předložil Shamron. Její otec se obrátil na izraelské úřady s žádostí o tajnou schůzku. Neuvedl, čeho by se jednání mělo týkat. Vláda za ním vyslala do Curychu Gabriela, který však našel Augusta Rolfea mrtvého. Anna poslouchala jeho líčení lhostejně až apaticky, její prsty si pohrávaly s vlasy.

„A co chcete ode mě, pane Allone?“ zeptala se, když Gabriel domluvil.

„Především bych se vás rád zeptal, zda netušíte, proč se váš otec chtěl s námi setkat.“

„Můj otec byl bankéř, pane Allone. Švýcarský bankéř. S drtivou většinou detailů svého osobního a profesního života se mi nesvěřoval. Pokud jste četl ten novinový článek, pak víte, že jsme si nebyli právě blízcí a že se mnou o své práci nikdy nemluvil.“

„Opravdu vám vůbec nic neřekl?“

Ignorovala jeho otázku a zeptala se: „Kdo je to my?“

„Co tím myslíte?“

„Před chvílí jste řekl, že se můj otec chtěl setkat s námi. Kdo je to my? Pro koho pracujete?“

„Pro malou agenturu, která je součástí ministerstva obrany.“

„Ministerstva obrany?“

„Ano.“

„Jste špion?“

„Ne, špion nejsem.“

„Zavraždil jste mého otce?“

„Prosím vás, slečno Rolfeová! Přišel jsem vás požádat o pomoc, ne si s vámi hrát na schovávanou.“

„Uveďte do protokolu, že obžalovaný na otázku neodpověděl.“

„Nezabil jsem vašeho otce, ovšem rád bych se dozvěděl, kdo to udělal. A kdybych zjistil, proč se s námi chtěl setkat, s největší pravděpodobností bych získal důležité vodítko.“

Anna se otočila k moři. „Vy se tedy domníváte, že otec zemřel kvůli informacím, které se vám chystal sdělit?“

„Všechno tomu nasvědčuje.“ Gabriel se odmlčel a nechal mezi nimi rozhostit významné ticho. Potom se zeptal: „Víte, proč s námi chtěl váš otec mluvit?“

„Myslím, že mohu alespoň hádat.“

„Řeknete mi to?“

„Přijde na to.“

„Na co?“

„Jestli se rozhodnu vtáhnout vás a vaši vládu do soukromých problémů mé rodiny.“

„Mohu vás ujistit, že budeme postupovat s nejvyšší možnou diskrétností.“

„Teď jste promluvil úplně jako švýcarský bankéř, pane Allone – ostatně mě to nepřekvapuje, protože jste stejní jako oni.“ Její zelené oči se na něj upřely, ale neprozradily nic z jejích záměrů. „Potřebuju čas, abych si mohla vaši nabídku promyslet.“

„Chápu.“

„Ve vesnici je kavárna. Její majitel se jmenuje Manuel. V patře má pokoj pro hosty. Nic moc, ale jedna noc se tam dá pohodlně přečkat. Své rozhodnutí vám oznámím ráno.“

10

STUTTGART, CURYCH

Druhý den krátce po poledni dorazili na lisabonské letiště. Anna trvala na první třídě, Gabriel, který čerpal cestovné z omezených prostředků Ariho Shamrona, byl odsunut do turistické kabiny. V hale terminálu kráčel s odstupem za Annou, aby se ujistil, zda ji někdo nesleduje. Když se blížila k příchodu k letadlu, doběhla k ní bez dechu jakási žena, strčila jí do ruky kus papíru a požádala o autogram. Anna jí s úsměvem vyhověla a nastoupila. Gabriel ji následoval o pět minut později. Když míjel její křeslo, už usrkávala šampaňské. Pokračoval dozadu a vměstnal se na prostřední sedadlo ve třiadvacáté řadě. Po bezesné noci na otřesně nepohodlné posteli senhora Manuela ho pořád bolelo v zádech.

V uších mu stále znělo varování Gerhardta Petersona, aby již nikdy nevkročil na švýcarskou půdu, a tak zvolil okliku – neletěli rovnou do Curychu, ale přistáli ve Stuttgartu. Na letišti postupovali obdobně – Anna vystoupila první a Gabriel ji sledoval halou k přepážce autopůjčovny. Vyplnila žádost, zaplatila zálohu a obdržela klíčky od malého mercedesu a pak odjela letištním autobusem na parkoviště. Gabriel si vzal taxi do nedalekého hotelu a posadil se k baru. Když po dvacetiminutovém čekání vyšel na ulici, Anna stála na příjezdové cestě. Ujela pár stovek metrů temnými ulicemi, potom zastavila a vyměnili si místo. Gabriel vyjel na dálnici a zamířil na jih. Od Curychu je dělilo necelých dvě stě kilometrů. Anna si sklopila opěradlo a složila si plášť pod hlavu.

„Ta skladba, kterou jste včera nacvičovala, se mi moc líbila,“ pochválil Gabriel.

„Jmenuje se Ďáblův trylek. Složil ji Giuseppe Tartini. Říkal, že ho k ní inspiroval sen. Zdálo se mu, že podal své housle ďáblovi a ten mu zahrál tak nádhernou sonátu, jakou Tartini v životě ne slyšel. Prý se tehdy probudil s vysokou horečkou a okamžitě si začal skladbu zpaměti zapisovat, aby o ni nepřišel.“

„Věříte tomu příběhu?“

„Té části s ďáblem ne, ale určitě dokážu pochopit, proč na něj sonáta tak zapůsobila. Mně trvalo tři roky, než jsem se ji naučila správně zahrát. S touto skladbou jsem vyhrála Sibeliovu soutěž a pak se stala mou znělkou. Technicky je mimořádně náročná. Nedávno jsem ji začala znovu cvičit.“

„Znělo to nádherně.“

„V mých uších ne. Slyšela jsem pouze chyby a nedokonalost provedení.“

„Proto jste zrušila dva domluvené koncerty?“

„Já jsem je nezrušila, nýbrž pouze odložila.“ Gabriel na sobě cítil její pohled. „Vidím, že jste si domácí úkol připravil vskutku pečlivě.“

„Plánujete v nejbližší době nějaké vystoupení?“

„Ano. Recitál v Benátkách. Ode dneška za deset dní. Benátčané byli ke mně vždycky hodní a milí. Cítím se mezi nimi moc dobře. Znáte to město?“

„Dva roky jsem tam žil.“

„Opravdu? Co jste tam dělal?“

„Učil jsem se restaurovat obrazy jako žák italského mistra Umberta Contiho. Benátky jsou od té doby jedno z mých nejoblíbenějších míst.“

„Vidíte, moje taky. Jakmile se vám Benátky dostanou pod kůži, už bez nich nemůžete žít. Doufám, že na mě opět zapůsobí svým kouzlem.“

„Proč jste odložila ty předchozí koncerty?“

„Protože v důsledku zranění ruky jsem neovládala svůj nástroj tak, jak bych si představovala. Nemohla bych vstoupit na pódium s vědomím, že odvádím podřadný výkon. Nechtěla jsem, aby se o mně v obecenstvu špitalo, že na někoho, kdo málem přišel o ruku, hraju docela slušně. Na jevišti jsem pouze houslistka, nic jiného.“

„A teď už jste připravená?“

„To se uvidí za deset dní. S jistotou vím pouze jedno: tentokrát se nevzdám.“ Zapálila si cigaretu. „A teď mi řekněte, proč jste se pokoušel odjet z Curychu, aniž jste policii informoval o vraždě mého otce.“

„Protože jsem se bál, že mi neuvěří, že s tím nemám nic společného,“ odpověděl Gabriel. „Byl to jediný důvod?“

„Řekl jsem vám již, že jsem za vaším otcem přišel s oficiálním posláním.“

„Jaké povahy bylo to vaše oficiální poslání? A jak se jmenuje ta obskurní agentura, pro kterou pracujete? Myslím tím agenturu, která je součástí ministerstva obrany.“

„Já pro ni nepracuju, pouze pro ni vyřizuju jistou záležitost.“

„Má ta agentura nějaké jméno?“

„Nazývá se Institut pro koordinaci, ale většina zaměstnanců jí říká Ústav.“

„Jste špion, že?“

„Nejsem špion.“

„Nevíte, proč jsem přesvědčená, že mi lžete?“

„Jsem umělecký restaurátor.“

„Tak proč cestujeme do Curychu oklikou? Proč jsme podnikali na letišti tu šarádu, která měla zabránit, aby nás nemohl někdo sledovat?“

„Bylo to jen preventivní opatření. Švýcarská policie mi dala jasně najevo, že jsem nežádoucí osoba.“

„Proč by to dělali?“

„Protože je namíchlo, že jsem utekl z místa činu.“

„A proč jste z domu mého otce utekl?“

„To už jsem vám přece vysvětlil.“

„Utekl jste odtamtud, protože jste špion a bál jste se přijít do kontaktu s policií. Na letišti jsem vás pozorovala. Jste mimořádně dobrý.“

„Nejsem špion,“ zopakoval Gabriel.

„Tak co sakra jste? A nevykládejte mi, že jste nevinný umělecký restaurátor, který prokazuje službu jakési tajemné agentuře, která si říká Ústav, protože vám to nevěřím. Jestli mi okamžitě neřeknete pravdu, můžete se zrovna otočit a vrátit do Stuttgartu, protože ode mě se nedozvíte ani hovno.“

Vyhodila cigaretu z okna a čekala na odpověď. Pověstný výbuch Anny Rolfeové.

Do Curychu dorazili po půlnoci. Centrum města působilo opuštěně – tichá a pustá Bahnhofstrasse, prázdné chodníky, pouliční světla zahalená v mlze z ledových krystalků. Přejeli řeku a Gabriel opatrně stoupal po kluzké dlažbě k Zürichbergu. Poslední, co potřeboval, byla policejní hlídka, která by ho zastavila kvůli dopravnímu přestupku.

Zaparkovali v ulici před vilou. Anna odemkla kódové zámky na bráně a vchodových dveřích. Gabriel poznal, že hesla byla po vraždě vyměněna.

Vstupní hala tonula ve tmě. Než Anna rozsvítila, zavřela dveře. Bez jediného slova vedla Gabriela dál kolem salonu, kde objevil mrtvolu jejího otce. Nahlédl do místnosti. Ve vzduchu byly cítit čisticí prostředky. Orientální koberec zmizel, ale Raffaelův obraz pořád visel na zdi.

Klapot Anniných podpatků na holé podlaze ještě zdůraznil hluboké ticho, které v domě panovalo. Prošli rozlehlou, formálně zařízenou jídelnou s impozantním stolem z leštěného tmavého dřeva a židlemi s vysokými opěradly a pokračovali přes spíž do kuchyně.

Před nimi se z šera vynořilo schodiště – tentokrát Anna nerozsvítila. Gabriel ji následoval dolů do vinného sklepa s výklenky plnými zaprášených lahví. Vedle se nacházela komora s kamennou výlevkou. Z háků na stěnách viselo nejrůznější zahradnické náčiní.

Prošli do temné chodby, která je dovedla ke dveřím. Když je Anna otevřela, objevila se miniaturní kabina výtahu. Sotva stačila pro jednoho člověka, ale nějak se jim podařilo se do ní vměstnat. Když pomalu klesali do hlubin, Gabriel cítil teplo těla, které se k němu tisklo, i vůni šamponu z jejích vlasů a pach francouzského tabáku z jejího dechu. Situace ji očividně ponechávala v naprostém klidu. Pokusil se odvrátit pohled, ale Arma se mu dívala upřeně do očí se znervózňující živočišnou intenzitou.

Kabina se zastavila. Anna otevřela a vystoupila do nevelkého foyeru obloženého bílým a černým mramorem. Naproti výtahu byly do zdi zasazeny masivní ocelové dveře. Těsně u rámu Gabriel rozeznal číselnou klávesnici zámku a vedle ní se rýsovala skleněná čočka. Vypadala jako zvětšovací kukátko, které používal v ateliéru. Podobné zařízení už viděl. Byl to biometrický snímač, součást bezpečnostního mechanismu, který zkoumá oční sítnici každého, kdo chce vstoupit. Pokud se obraz sítnice shoduje s jedním ze vzorů uložených v databázi, osoba je vpuštěna. Pokud ne, systém spustí poplach.

Anna vyťukala kód a přiložila oko k čočce. Za několik vteřin se ozvalo kovové cvaknutí uvolněných západek a těžké dveře se pomalu otevřely. Vešli do místnosti a světla se automaticky rozsvítila.

Rozlehlý sál o rozměrech patnáct krát deset metrů, lakované parkety, stěny natřené krémovou barvou. Uprostřed stálo několik otáčecích křesel. Anna se zastavila vedle jednoho z nich a založila ruce na prsou. Gabriel přejel očima holé zdi.

„Co je to?“

„Můj otec vlastnil dvě sbírky obrazů. Jednu ukazoval světu a druhou měl uloženou tady. Ta sloužila jen k soukromým prohlídkám.“

„Co to bylo za obrazy?“

„Většinou francouzští impresionisté devatenáctého a dvacátého století.“

„Máte jejich seznam?“

Anna přikývla.

„Kdo jiný o tom věděl?“

„Samozřejmě moje matka a bratr, ale ti jsou oba mrtví.“

„A jinak nikdo?“

„Ještě jeden člověk. Werner Müller.“

„Kdo je Werner Müller?“

„Obchodník s uměním a hlavní poradce mého otce. Dohlížel na projekt a stavbu tohoto sálu.“

„Švýcar?“

Přikývla. „Patří mu dvě galerie, jedna v Luzernu a druhá v Paříži nedaleko rue de Rivoli. Většinu času tráví právě tam. Stačí vám, co jste viděl?“

„Prozatím ano.“

„Chci vám ukázat ještě něco.“

Vrátili se výtahem nahoru a temnou vilou prošli do místnosti bez oken, vybavené řadou mrkajících elektronických zařízení a televizních obrazovek, na nichž Gabriel mohl prohlédnout dům ze všech úhlů – ulice, vchod, přední i zadní zahrada.

„Kromě bezpečnostních kamer to zde hlídají i pohybová čidla, rozmístěná na každém čtverečním metru pozemku,“ vysvětlovala Anna. „Okna jsou opatřena nástražnými vodiči připojenými na poplašný systém. Otec nezaměstnával ochranku, ale dům byl nedobytný jako středověká pevnost a v případě, že by se nějaký narušitel pokusil proniknout dovnitř, mohl během několika vteřin přivolat policii.“

„Co se tedy podle vás stalo oné noci, kdy došlo k vraždě?“

„Systém nevysvětlitelně selhal.“

„Což se někomu náramně hodilo,“ dodal Gabriel ponuře.

Anna se posadila ke klávesnici počítače. „Sál ve sklepě má nezávislou ochranu, která se aktivuje v okamžiku, kdy se otevřou vnější dveře. Čas vstupu se automaticky zaznamenává a dvě digitální kamery v místnosti pořizují každé tři vteřiny snímek interiéru.“

Stiskla několik kláves, pohnula myší a klikla levým tlačítkem. „Vidíte? Tady jsme my. Vstoupili jsme v nula čtyřicet devět a takto nás zachytily kamery.“

Gabriel se jí naklonil přes rameno a zadíval se na monitor, na němž se objevil zrnitý černobílý obraz dvou osob. Vzápětí se rozplynul, nahrazen jiným. Anna znovu klikla myší a vyvolala na obrazovce seznam.

„Toto je hlavní přehled návštěv sálu za poslední tři měsíce. Jak vidíte, otec trávil se svou sbírkou hodně času. Scházel dolů nejméně jednou denně, někdy i dvakrát.“ Dotkla se obrazovky ukazovákem. „Tohle je jeho poslední návštěva, krátce po půlnoci v den, kdy byl zavražděn. Pak už bezpečnostní systém žádný vstup nezaznamenal.“

„Sdělila vám policie časové rozmezí, kdy podle ní váš otec zemřel?“

„Prý kolem třetí ráno.“

„Takže můžeme odůvodněně předpokládat, že lidé, kteří zabili vašeho otce, rovněž odcizili celou jeho tajnou sbírku a že se to stalo ve tři ráno, tedy šest hodin před mým příjezdem do domu.“

„Ano, máte pravdu.“

Gabriel ukázal na poslední vstup do sálu. „Ukažte mi to.“

Za okamžik se na monitoru znovu objevil zrnitý záběr. Kamera nesnímala celý sál a mnohé obrazy zůstaly skryty, ale Gabriel přesto viděl dost, aby si uvědomil, jak pozoruhodnou sbírku Augustus Rolfe vlastnil. Manet, Bonnard, Toulouse-Lautrec, Cézanne, Pissarro, Degas, Renoirův akt, krajinka s kanálem od van Gogha, dvě Monetovy pouliční scény, velký portrét ženy, který namaloval Picasso ve svém modrém období. A uprostřed sálu seděl ve vysokém ušáku s rovným opěradlem stařec, který si svou sbírku prohlížel naposled před smrtí.

11

CURYCH

O čtyři hodiny později seděl Gerhardt Peterson sám ve své kanceláři, jeskyni obložené bledým skandinávským dřevem s výhledem na ponuré vnitřní nádvoří obklopené zčernalým cihlovým zdivem. Blikala na něj prázdná obrazovka monitoru – elektronickou poštu nechal neotevřenou, ranního šálku kávy se ani nedotkl. Zapálená cigareta v popelníku se pozvolna měnila na ruličku šedého popela. Peterson si toho nevšímal. Zrak měl sklopený k desce stolu, kde na kožené podložce ležely jedna vedle druhé tři fotografie. Allon a Anna Rolfeová vycházejí z domu na Zürichbergu; Allon a Anna Rolfeová nasedají do auta; Allon a Anna Rolfeová sjíždějí z kopce. Trvalo dlouho, než se Gerhardt Peterson zachvěl, jako by se probral z nepříjemného snu s otevřenýma očima. Pak vložil snímky po jednom do skartovacího stroje a s uspokojením pozoroval, jak se mění v papírové nudličky. Potom zvedl sluchátko, vytočil zpaměti číslo a čekal, až se mu někdo ohlásí. O dvacet minut později, když zrušil všechny schůzky plánované pro tento den, nasedl do svého mercedesu a rozjel se po nábřeží Curyšského jezera k horské chatě Herr Gesslera.

12

KORSIKA

Stará signadora žila v malém nevzhledném domku, který se krčil nedaleko vesnického kostela. Jako vždy přivítala Angličana ustaraným úsměvem a pohlazením po tváři. Na sobě měla těžké černé šaty s vyšívaným límečkem. Její kůže získala během let barvu mouky, bílé vlasy nosila stažené dozadu a přísný účes držely kovové sponky. Zajímavé, jak čas stírá známky etnického původu a národnosti, pomyslel si Angličan. Kdyby nemluvila korsickým dialektem a nepraktikovala mystické katolické obřady, mohla se klidně vydávat za tetičku Beatrici z Ipswiche. „Ďábel se vrátil, synu můj,“ zašeptala a pohladila ho po čele. „Vidím ti to na očích. Posaď se. Pomůžu ti.“

Stařena zapálila svíčku a Angličan si sedl ke dřevěnému stolíku, kam před něj položila porcelánový talíř plný vody a misku oleje. „Tři kapky,“ řekla tiše. „Pak uvidíme, zda se mé obavy naplnily.“

Angličan namočil špičku ukazováku do oleje, podržel prst nad talířem a nechal z něj třikrát ukápnout do vody. Poslušen fyzikálních zákonů se olej měl stéci do jednoho shluku, ale místo toho se rozprskl na tisíc drobounkých kapiček a rychle zmizel z hladiny. Stařena si ztěžka povzdechla a pokřižovala se nad nezvratným důkazem, že occhju, zlé oko, proniklo do Angličanovy duše.

Vzala jeho ruku do svých a začala se modlit. Po chvíli se rozplakala, což bylo znamením, že se occhju přestěhovalo z jeho těla do jejího. Pak zavřela oči a zdálo se, že usnula. Zdání však klamalo – vzápětí oči zase otevřela a přikázala mu, aby zkoušku s olejem a vodou zopakoval. Tentokrát se olej slil do jediné kapky. Zlo bylo zažehnáno.

„Děkuju.“ Angličan vzal ženu za ruku. Chvíli to vydržela, ale potom se odtáhla, jako kdyby z něho sálala horečka. „Stalo se něco?“ zeptal se.

„Zůstaneš nějakou dobu v údolí, nebo se chystáš k odjezdu.“

„Bohužel musím odcestovat.“

„Ve službách dona Orsatiho?“

Angličan přikývl. Před starou signadorou neměl žádná tajemství.

„Máš amulet?“

Rozepnul si košili a ukázal kousek korálu ve tvaru miniaturní lidské ruky, zavěšený na kožené šňůrce kolem krku. Stařena uchopila přívěsek mezi prsty a pohladila jej, jako by se chtěla ujistit, že stále obsahuje mystické kouzlo, které chrání před zlým okem. Zdálo se, že je spokojená, avšak starosti ji neopustily.

„Vidíte něco?“ zajímal se Angličan.

„Vidím muže.“

„Jak vypadá?“

„Jako ty, ale je to kacíř. Měl by ses mu vyhýbat. Zachováš se podle mé rady?“

„Vždycky se jimi řídím.“

Angličan políbil stařeně ruku a vložil jí do dlaně roličku bankovek.

„To je moc,“ namítla.

„Pokaždé říkáte, že vám dávám moc.“

„Protože mi pokaždé dáš moc.“

Část druhá

.

13

ŘÍM

Hranice s Itálií překročili hodinu po východu slunce. Už dlouho nebyl Gabriel tak rád, že opouští území nějakého státu. Ujížděl k Milánu, zatímco Anna spala. Trápily ji noční můry. Házela hlavou a sváděla jakousi soukromou bitvu. Když ji zlý sen konečně pustil ze spárů, probudila se a vytřeštila na Gabriela oči, jako kdyby ji jeho přítomnost vyděsila. Přivřela víčka a po chvíli se bitva znovu rozhořela.

V kavárně u silnice se mlčky nasnídali jako vyhladovělí milenci – omelety, chléb a velké hrnky bílé kávy. Posledních několik kilometrů před Milánem naposled probrali plány pro další postup. Anna se vrátí letadlem do Lisabonu; Gabriel si ponechá mercedes a odjede do Říma. Na letišti zajel na parkoviště a vyhledal volné místo. „Než se rozejdeme, potřebuju se vás zeptat na jednu věc.“

„Zajímá vás, proč jsem neřekla policii o těch ukradených obrazech.“

„Uhodla jste.“

„Odpověd je docela jednoduchá. Policii prostě nevěřím. Proto jsem se s vámi spojila, když jste mě hledal, a proto jsem vám ukázala otcovu prázdnou galerii.“ Potřásla hlavou. „Já nevěřím švýcarské policii, pane Allone, a vy byste také neměl. Odpověděla jsem na vaši otázku?“

„V dané chvíli ano.“

Vystoupila a za okamžik zmizela v budově terminálu. Její vůně se v kabině auta držela celé dopoledne, stejně jako Gabrielovi zněla v hlavě jedna a tatáž otázka. Proč skupina profesionálních zlodějů umění vyplenila Rolfeovu soukromou sbírku, což byla zajisté náročná akce, a přitom nechala vzácného Raffaela viset na stěně v salonu?

■ ■ ■

Řím voněl podzimem – hořká káva, česnek smažený na olivovém oleji, kouř hořícího dřeva a suché listí. Gabriel se ubytoval v malém hotelu na Corso d’Italia naproti paláci Villa Borghese. Z pokoje měl výhled na uzounký dvorek s vyschlou fontánkou a slunečníky sbalenými na zimu. Ulehl a okamžitě usnul.

O Vídni se mu již dlouho nezdálo, ale v Curychu viděl něco, co mu podráždilo podvědomí a sen se vrátil. Začínal jako vždy – Gabriel zapíná syna do dětské sedačky na zadním sedadle a netuší, že ho připoutává k bombě nastražené Palestincem, který přísahal, že ho zničí. Políbí manželku, naposled se s ní rozloučí a odchází. Pak automobil vybuchne. Otáčí se a běží k hořícímu vraku. Ve snu trvá nekonečně dlouho, než k autu doběhne, i když ho od něj dělí jen několik metrů. Nachází syna roztrhaného tlakovou vlnou na kusy. Za volantem se svíjí žena, sežehnutá plameny na černý škvarek. Tentokrát to není Lea, ale Anna Rolfeová.

Nakonec se mu podařilo i ve spánku sen zapudit. Probudil se na mokrém prostěradle a podíval se na hodinky. Spal dvanáct hodin.

Osprchoval se a oblékl. Venku se den chýlil k poledni. Po azurovém nebi pluly načechrané bělostné obláčky, po Corso dTtalia se proháněl vítr. Přes noc pršelo a poryvy větru čeřily hladinu velkých kaluží na chodníku. Zabočil na Via Veneto, v kiosku si koupil noviny a přečetl je u snídaně v kavárně.

Za hodinu již opět kráčel po ulici. Vklouzl do telefonní budky a zpaměti vytočil číslo. Cvak… cvak… cvak… Konečně ženský hlas, vzdálený, zkreslený ozvěnou. „Ano?“

Gabriel se představil jako Stevens, což bylo jedno z jeho starých krycích jmen, a řekl, že by rád poobědval s panem Bakerem v restauraci Il Drappo. Pauza, další cvaknutí, bzučení a zvuk rozbíjeného porcelánu. Pak se hlas vrátil.

„Pan Baker říká, že mu oběd v Il Drappo vyhovuje.“

Potom linka oněměla.

Gabriel čekal dva dny. Vstával brzy ráno a běhal po stezkách v parkových zahradách kolem Villa Borghese. Poté si zašel do kavárny na Via Veneto, kde obsluhovala krásná servírka s kaštanovými vlasy. Druhý den si u vedlejšího stolku všiml kněze v černé sutaně, jehož tvář mu připadala povědomá. Pátral po tom obličeji v paměti, ale nenašel ho. Když požádal dívku o účet, napsala mu na zadní stranu své telefonní číslo. Omluvně se usmál a při odchodu položil účtenku na barový pult. Kněz zůstal v kavárně.

Odpoledne věnoval spoustu času pozorování, jestli ho někdo nesleduje. Navštívil několik kostelů a prohlížel si fresky a oltářní malby s takovou pozorností, že ho začalo bolet za krkem. Zdálo se mu, že vnímá přítomnost Umberta Contiho po svém boku. Conti – stejně jako Ari Shamron – věřil, že Gabriela obdařily sudičky mimořádným talentem, a slepě ho miloval – opět stejně jako Shamron. Občas zašel za Gabrielem do skromného penzionu, kde bydlel, a vytáhl ho do benátské noci na prohlídku uměleckých děl. Mluvil o obrazech se stejným zanícením, s jakým někteří muži mluví o ženách. Podívej se na to světlo, Gabrieli. Podívej se na tu techniku. Ty ruce, bože můj, ty ruce.

V Benátkách byl Gabrielovým sousedem jistý Saeb. Byl to Palestinec, hubený, téměř vyzáblý muž, intelektuál, který psal básně plné násilí a štvavé traktáty, v nichž přirovnával Izraelce k nacistům. Gabrielovi silně připomínal Wadala Adela Zwaitera, velitele italské pobočky palestinské teroristické organizace Černé září, kterého Gabriel zabil na schodišti činžáku na římském náměstí Piazza Annabaliano.

„Byl jsem příslušníkem speciální jednotky, slečno Rolfeová.“

„Co to bylo za speciální jednotku?“

„Protiteroristický oddíl, který pronásledoval ty, kdo se dopustili násilí proti Izraeli.“

„Palestince?“

„Většinou ano.“

„A co jste s těmi teroristy udělali, když jste je našli?“

Ticho…

„Mluvte, pane Allone. Co jste s nimi udělali, když jste je našli?“

Saeb občas přišel pozdě večer ke Gabrielovi na návštěvu jako Zwaiterův duch. Pokaždé přinesl láhev laciného červeného vína a balíček francouzských cigaret, posadil se se zkříženýma nohama na zem a začal kázat o nespravedlnostech, spáchaných na palestinském lidu. Židé! Západ! Zkorumpované arabské režimy! Ti všichni mají na svých rukou palestinskou krev! Gabriel přikyvoval, naléval si Saebovo víno a kouřil jeho cigarety a čas od času přispěl vlastním odsudkem Izraele. Při jednom ze svých rozsáhlejších projevů ujistil souseda, že židovský stát nemá šanci na přežití a že se nakonec zhroutí, stejně jako celý kapitalistický systém, protože ho rozdrtí tíha jemu vlastních protikladů. Na Saeba tato myšlenka natolik zapůsobila, že ji použil ve svém dalším článku.

Během Gabrielových učňovských let dovolil Shamron Lei jednou měsíčně ho navštěvovat. Ze všeho nejdřív se vášnivě pomilovali a potom seděla Lea vedle Gabriela na okraji úzké postele a snažně ho prosila, aby se vrátil domů do Tel Avivu. Vydávala se za Němku, studentku sociologie z Hamburku, a používala krycí jméno Eva. Když do pokoje přišel Saeb se svým vínem a cigaretami, spustila nadšenou tirádu o skupině Baadera a Meinhoffové a Organizaci pro osvobození Palestiny. Saeb ji označil za úžasnou a okouzlující ženu. „Musíš určitě přijet do Palestiny a prohlédnout si mou zemi,“ naléhal. Ano, souhlasila Lea, jednoho dne přijedu.

Gabriel večeřel každý den v malé tratorii nedaleko hotelu. Druhý den se již majitel k němu choval jako ke stálému zákazníkovi, který dvacet let přichází alespoň jednou týdně. Posadil ho k protekčnímu stolu vedle kuchyně a nosil mu nové a nové porce těstovin v nejrůznější úpravě tak dlouho, až Gabriel prosil o slitování. Pak následovala pečená ryba a nakonec zákusek. Nad kávou podal Gabrielovi vzkaz.

„Od koho?“ zajímal se Gabriel.

Majitel restaurace zvedl ruce v bezmocném gestu. „Nechal ho tu pro vás jeden chlápek.“

Gabriel se podíval na papír popsaný neznámým rukopisem. Podpis chyběl.

Kostel Santa Maria della Pace. Za hodinu.

Noc se ochladila a v korunách stromů kolem Villa Borghese hučel vítr. Gabriel prošel pěšky přes Corso dTtalia na Via Veneto, kde si zastavil taxi a nechal se odvézt k historickému centru města.

Dvacet minut procházel úzkými uličkami a tichými náměstími, až si byl jistý, že ho nikdo nesleduje. Teprve potom zamířil k Piazza Navona. Náměstí kypělo navzdory chladu životem – v kavárnách nezůstalo jediné místo volné, pouliční umělci halasně nabízeli laciné obrázky.

Gabriel náměstí pomalu obešel. Tu a tam se zastavil a zadíval se na ozdobnou fontánu nebo hodil pár mincí do klobouku slepci, jenž brnkal na kytaru, která měla pouze čtyři struny. Někdo ho sledoval; cítil to.

Vydal se ke kostelu, ale nečekaně se otočil. Pronásledovatel stál mezi skupinkou, která poslouchala slepého kytaristu. Gabriel k němu přistoupil.

„Jste čistý,“ řekl mu ten člověk. „Jděte dovnitř.“

V prázdném kostele silně vonělo kadidlo a spálený vosk. Gabriel prošel hlavní chrámovou lodí a zastavil se před oltářem. Slyšel, jak se za ním otevřely dveře a jak jimi pronikl hluk z náměstí. Ohlédl se, ale byla to jen shrbená stařena, která se přišla pomodlit.

Za okamžik do kostela znovu někdo vstoupil. Tentokrát to byl muž v kožené bundě a bystrýma hnědýma očima – Rami, osobní strážce starého pána. Klekl si v lavici a pokřižoval se.

Gabriel potlačil úsměv a zahleděl se na stěnu nad oltářem. Opět se otevřely dveře a hluk náměstí zaplnil chrám, ovšem nyní se Gabriel nemusel otáčet, protože okamžitě poznal nezaměnitelný rytmus chůze Ariho Shamrona.

Za pár vteřin už stál starý pán vedle něho a rovněž zvedl zrak ke stěně. „Na co tam hledíš, Gabrieli?“ zeptal se netrpělivě. Shamronovi nebyla do vínku dána schopnost ocenit umění. Krásu shledával pouze v dokonale naplánované a provedené operaci či v likvidaci nepřítele.

„Autorem těchto fresek je shodou okolností Raffael. Maloval je jen zřídka, pouze pro papeže a pro ty, za něž se Svatý otec přimluvil. Tato kaple kdysi patřila jistému bankéři, který měl dobré styky s Apoštolským palácem. Jmenoval se Agostino Chigi. Když mu Raffael předložil účet, částka se mu zdála tak přemrštěná, že zašel za Michelangelem a zeptal se ho, co si o tom myslí.“

„A co Michelangelo Chiagimu odpověděl?“

„Že on by si řekl o víc.“

„Já bych určitě stál na straně bankéře. Pojďme se projít. Katolické kostely mě znervózňují.“ Shamron se krátce uchechtl. „Důsledek dětství prožitého v Polsku.“

Kráčeli kolem náměstí a opatrný Rami – s rukama v kapsách a očima neustále těkajícíma na všechny strany – je sledoval jako Shamronovo špatné svědomí. Starý pán si mlčky vyslechl Gabrielovu informaci o ztracené sbírce.

„Řekla to policii?“

„Ne.“

„Proč?“

Gabriel Shamronovi zopakoval, co mu Anna odpověděla na stejnou otázku.

„Proč její otec držel ty obrazy v tajnosti?“

„Není to zase tak neobvyklé. Třeba mu povaha té sbírky nedovolila představit ji veřejnosti.“

„Chceš naznačit, že byl zloděj obrazů?“

„Zloděj přímo ne, ale v této branži to někdy bývá dost složité. Je docela dobře možné, že sbírka Augusta Rolfea neměla nejčistší původ. Koneckonců, mluvíme tady o Švýcarsku.“

„Což znamená?“

„Bankovní trezory a sklepy soukromých domů ve Švýcarsku jsou plné kořisti, která se hromadila desítky a stovky let a obsahuje samozřejmě i obrazy a další umělecké předměty. Ty obrazy třeba Rolfeovi vůbec nepatřily. Jednu věc můžeme předpokládat celkem s jistotou – ten, kdo sbírku ukradl, tak učinil ze specifického důvodu a tím důvodem nebyla pouze touha po bohatství. Zloději nechali v domě Raffaelův obraz v ceně několika milionů dolarů.“

„Je možné ty obrazy vypátrat a získat?“

„Snad ano. Hodně záleží na tom, jestli už byly prodány.“

„Prodají se takové věci na černém trhu rychle, nebo to nějakou dobu trvá?“

„Moc rychle ne, protože to by vyvolalo pozdvižení. Na druhou stranu mohli zloději krást na objednávku.“

„Myslíš pro konkrétního zájemce?“

„Ano. Někteří sběratelé si najímají lupiče a platí jim nemalé částky.“

„Byla součástí objednávky i Rolfeova vražda?“

„To je dobrá otázka.“

Na Shamrona náhle jako by dolehla únava a posadil se na okraj fontány. „Cestování už nesnáším tak lehce jako kdysi,“ povzdechl si. „Řekni mi o Anně Rolfeové.“

„Neměli jsme si s ní nic začínat, ale bohužel jsme si nemohli vybírat. Je nepředvídatelná, výbušná a kouří víc než ty. Ale na housle hraje fantasticky. Podle mě je nejlepší na světě.“

„Ty to s lidmi jako ona umíš. Snaž se získat její důvěru.“ Starý pán se roztřásl v záchvatu dusivého kašle a chvíli trvalo, než položil další otázku. „Ví nebo aspoň tuší, proč nás její otec kontaktoval?“

„Tvrdí, že ne. Nebyli si zrovna blízcí.“

Zdálo se, že ta poznámka způsobila Shamronovi přímo fyzickou bolest. Jeho vlastní dcera se odstěhovala na Nový Zéland. Jednou měsíčně jí telefonoval, ale ona mu pokaždé zavěsila. Děsila ho představa, že mu nepřijde na pohřeb nebo se nepomodlí kaddiš. Zapalování další cigarety mu trvalo nezvykle dlouho. „Máš se vůbec čeho chytit?“

„Jedna stopa by zde byla.“

„Stojí za sledování?“

„Myslím, že ano.“

„Co potřebuješ?“

„Dostatek zdrojů pro sledování.“

„Kde?“

„V Paříži.“

„A subjekt?“

14

ŘÍM

Miniaturní, ale nesmírně citlivý směrový mikrofon, který držel v ruce muž převlečený za kněze, nebyl delší než běžné plnicí pero. Vyrobila ho malá elektronická firma v Zugu, průmyslovém městě na severu Švýcarska, a umožňoval odposlouchávat rozhovor mezi dvěma muži, kteří pomalu obcházeli Piazza Navona. Druhý muž, který seděl v kavárně na protější straně náměstí, byl vybaven identickým zařízením. Falešný kněz věřil, že společně zachytí většinu konverzace.

Jeho předpoklad se potvrdil, když o dvacet minut později ve svém hotelovém pokoji vložil do přehrávače dvě magnetofonové pásky, zesynchronizoval je a nasadil si sluchátka. Nějakou dobu poslouchal a pak náhle stiskl tlačítko STOP, posunul nahrávku dozadu a znovu si ji přehrál.

„Kde?“

„V Paříži.“

„A subjekt?“

„Werner Müller. Obchodník s uměním.“

Zastavit, převinout, přehrát.

„Werner Müller. Obchodník s uměním.“

STOP.

Muž v kněžské sutaně vytočil curyšské číslo a zopakoval obsah zaznamenaného rozhovoru posluchači na druhém konci linky. Když domluvil, zapálil si cigaretu a z pokojového baru si nalil šampaňské jako odměnu za dobře vykonanou práci. Pak zašel do koupelny, spálil v umývadle stránky vytržené ze zápisníku a spláchl popel.

15

PAŘÍŽ

Müllerova galerie se nacházela v úzké uličce mezi rue Faubourg St. Honoré a Avenue l’Opéra. Na jedné straně sousedila s prodejcem mobilních telefonů, na druhé s butikem, jenž nabízel pánské spodní prádlo, které by si žádný muž nikdy neoblékl. Na dveřích visela cedulka, na ní úhlednými tiskacími písmeny vyvedenými v modré barvě stálo upozornění NÁVŠTĚVY POUZE PO PŘEDCHOZÍ DOMLUVĚ. Za silným bezpečnostním sklem výkladní skříně ležely dva dekorativní obrázky, jejichž autoři byli bezvýznamní francouzští malíři květin z osmnáctého století. Gabriel neměl francouzské malíře květin rád. Třikrát se uvolil restaurovat jejich obrazy a ve všech případech si vytrpěl hotová muka.

Za pozorovatelnu si zvolil malý hotel Laurens, vzdálený asi padesát metrů od galerie na protější straně ulice. Zapsal se jako Heinrich Kiever a dostal stísněnou podkrovní mansardu, která páchla rozlitým koňakem a zatuchlým cigaretovým kouřem. Recepčnímu řekl, že je německý scenárista, že přijel do Paříže přepracovat scénář chystaného válečného filmu, že se bude hodně zdržovat v pokoji a že si nepřeje být rušen. Často popíjel v hotelovém baru a neomaleně flirtoval se servírkou. Hulákal na pokojské, když mu přišly uklidit. Seřval poslíčky z pokojové služby, protože se mu zdálo, že mu nepřinesli kávu či snídani dostatečně rychle. Netrvalo dlouho a o neurvalém skopčáckém spisovateli věděli všichni zaměstnanci hotelu a většina ubytovaných hostů.

Cestou do Paříže se zastavil na letišti v Nice, kde odevzdal vypůjčený mercedes a vyměnil ho za nenápadný renault. Pracovník půjčovny se jmenoval Henri. Byl to provensálský Žid, jehož rodina přežila francouzský holocaust. Ve slovníku Ústavu se lidé jako on označují termínem sajan, dobrovolný pomocník. Po celém světě jich působí několik tisíc – bankéři, kteří poskytují agentům Mossadu peníze; hoteloví recepční, kteří je ubytují; lékaři, kteří se o ně v tichosti postarají, když onemocní nebo utrpí úraz. Henriho pomoc spočívala v tom, že vydal Gabrielovi automobil bez obvyklého papírování, takže se vozidlo nedalo vystopovat.

Krátce po příjezdu do Paříže se Gabriel, ač velmi nerad, spojil s místním rezidentem Mossadu Uzim Navotem. Navot měl slámově žluté vlasy a podsaditou postavu zápasníka. Patřil k oddaným obdivovatelům Ariho Shamrona a žárlil na náklonnost, kterou starý pán věnoval Gabrielovi. V důsledku toho Gabriela nesnášel stejně intenzivně, jako druhý syn nenávidí svého staršího bratra, a při každé příležitosti mu házel klacky pod nohy. Jejich setkání na lavičce u vodotrysku v Tuilerijských zahradách proběhlo v ovzduší ledové formálnosti dvou generálů znepřátelených armád, kteří dojednávají zastavení palby. Navot důrazně prohlásil, že pařížská rezidentura zvládne jednoduchou sledovací operaci i bez pomoci velkého Gabriela Allona. Rovněž ho nepotěšilo, že Shamron neuznal za potřebné informovat ho o důvodech, proč si pařížský obchodník s uměním zaslouží pozornost Ústavu. Gabriel zachoval tváří v tvář Navotově tiché tirádě stoický klid. Házel holubům kousky bagety a občas souhlasně přikývl. Když Navot po dvaceti minutách vztekle odkvačil po pískové cestičce, Gabriel získal vše, co potřeboval – muže pro sledování, vysílačky naladěné na zabezpečené frekvence, odposlouchávací zařízení a automatickou pistoli značky Beretta malé ráže.

Sledovali ho dva dny. Nebyl to nijak obtížný úkol; pokud byl Müller zločinec, rozhodně se jako zločinec nechoval. Do galerie přicházel každý den ve tři čtvrtě na deset dopoledne a v deset už byl připraven přijímat návštěvníky. O půl druhé zavřel podnik a odcházel na oběd, pokaždé do stejné restaurace na rue de Rivoli. Cestou si u stánku koupil noviny.

První den ho sledoval nerudný a poněkud natvrdle působící – zdání ovšem totálně klamalo – agent jménem Oded, nazítří pak hubený mladíček s pisklavým hlasem. Jmenoval se Mordechaj a celou dobu se zimomřivě choulil u stolku na chodníku. Po obědě zpovzdálí doprovodil Müllera zpátky do galerie a odešel do ho telu, kde absolvoval výstup do podkrovní mansardy a podal Gabrielovi hlášení.

„Řekni mi, Mordechaji,“ zajímal se Gabriel, „co si dal ten chlap k obědu.“

Sledovač protáhl obličej do nesouhlasného šklebu. „Ústřice. Obrovskou mísu. Cpal se jak zjednaný.“

„A co jsi obědval ty, Mordechaji?“

„Hranolky a volské oko.“

„Pochutnal sis?“

„Docela jo.“

Večer následovala další předvídatelná rutina. Müller zůstával v galerii do půl sedmé. Před odchodem vynesl na chodník tmavě zelený plastový pytel s odpadky, aby ho popeláři přes noc odvezli, a pak se vydal hustým zástupem chodců na Champs-Elysées k Fouquetovi. První večer si oba agenti rozdělili práci tak, že Oded sebral z chodníku pytel a přinesl ho do Gabrielova pokoje, kdežto Mordechaj sledoval obchodníka s uměním k vyhlášenému restaurantu, kde se schází smetánka, a druhý den si role vyměnili. Zatímco Müller popíjel šampaňské s lidmi od filmu a z literární branže, Gabriel se ujal nezáviděníhodného úkolu prohrabat odpadky. Obsah pytle se ukázal stejně nezajímavý jako Müllerův denní režim – zmačkané faxy v půltuctu jazyků, nedůležitá pošta, cigaretové nedopalky, špinavé ubrousky, kávová sedlina.

Po odchodu od Fouqueta se sledovaný procházel tichými ulicemi osmého pařížského obvodu, lehce povečeřel v bistru a zamířil domů. Po dvou identicky stejných dnech se Oded vzbouřil. „Myslím, že je to obyčejný švýcarský obchodník s uměním, který moc umění neprodává. Řekl bych, že plýtváte časem – svým i naším.“

Gabriel se však nedal protesty dvoučlenného týmu zastrašit. Krátce po půlnoci ze svého okna v hotelovém podkroví zpozoroval, jak před galerií zastavuje neoznačená dodávka. Další scéna pak proběhla elegantně a plynule jako pod taktovkou baletního mistra. Z auta vystoupili dva muži. Během dvaceti vteřin zneškodnili poplachový systém a pronikli do galerie. Uvnitř se zdrželi sotva minutu. Vyběhli z budovy, zavřeli za sebou a nastoupili do dodávky, která dvakrát blikla dálkovými světly a odjela.

Gabriel se odvrátil od okna, zvedl telefon a vytočil číslo do galerie. Po pěti zazvoněních se ohlásil záznamník. Gabriel položil sluchátko na stůl a zesílil zvuk kapesní vysílačky. Po chvíli uslyšel ze záznamníku hlas Wernera Müllera, který informoval volajícího, že galerie otevře pro zákazníky zítra v deset ráno. Domluvte si prosím předem telefonicky schůzku.

Speciální štěnici, kterou technici nasadili do Müllerova podniku, říkají agenti Mossadu ve svém žargonu lupa. Ukryta v elektronických obvodech telefonu zachytí nejen veškeré hovory na lince, ale také každé slovo pronesené v místnosti. Protože odebírá energii z telefonního vedení, nepotřebuje baterii a může zůstat funkční prakticky neomezenou dobu.

Druhý den dopoledne nenavštívil Müllera žádný perspektivní zákazník a nikdo mu také netelefonoval. On sám volal dvakrát, jednou do Lyonu, aby si ověřil, zda je k mání jistý obraz, a podruhé si stěžoval svému domácímu na kapající kohoutek.

V poledne si poslechl v rozhlase zprávy. Poobědval v tutéž dobu jako jindy ve stejné restauraci a vrátil se do galerie. V pět hodin obdržel telefonát – ženský hlas mluvící anglicky se skandinávským přízvukem se zajímal o Picassovy skici. Müller zdvořile vysvětlil, že ve své sbírce takové díla nemá („Od Picassa vůbec nic“), a byl natolik ochotný, že zájemkyni sdělil jména a adresy dvou svých konkurentů, kde snad bude mít více štěstí.

V šest večer se Gabriel rozhodl, že do galerie sám zavolá. Vytočil příslušné číslo a rychlou francouzštinou vychrlil na majitele dotaz, zda nemá nějaké květinové zátiší od Cézanna.

Müller si odkašlal. „Je mi líto, monsieur, ale od Cézanna žádné obrazy nemám.“

„To je divné. Ze spolehlivého zdroje jsem se dozvěděl, že se na tohoto malíře specializujete.“

„Váš spolehlivý zdroj se mýlil. Bonsoir, monsieur.“

Linka oněměla. Gabriel položil sluchátko a připojil se k Odedovi u okna. Za okamžik se obchodník s uměním vynořil do houstnoucího soumraku a rozhlédl se na obě strany uličky.

„Viděl jste to, Odede?“

„Rozhodně trpí těžkou neurózou.“

„Pořád si myslíte, že je to obyčejný švýcarský obchodník s uměním, který moc obrázků neprodává?“

„Nejspíš má špinavé ruce, ale proč jste ho tím svým telefonátem tak nabudil?“

Gabriel se usmál a nic neřekl. Shamron měl pro tento postup poetické označení – hodit někomu do boty kamínek. Zprvu vás jen dráždí, ale netrvá dlouho a rána je rozedřená. Ponechejte tam kamínek jistou dobu a bota je plná krve.

O pět minut později Müller zavřel galerii na noc. Pytel s odpadky tentokrát nepostavil na obvyklé místo, ale k vedlejšímu vchodu do obchodu s pánským prádlem. Potom zamířil jako každý den k Fouquetovi, ale cestou se několikrát ohlédl přes rameno. Mordechajovy jako stéblo útlé postavy, která ho sledovala na protější straně ulice, si nevšiml. Gabriel usoudil, že Werner Müller má na chodidle rozedřenou ránu, která brzy začne silně krvácet.

„Přineste mi jeho odpadky, Odede.“

Müllerův víkend přinesl asi tolik nečekaných překvapení jako jeho pracovní týden. Měl psa, který neustále hlasitě štěkal. Odeda, který monitoroval štěnici z dodávky zaparkované za rohem, z toho bolela hlava. Požádal Gabriela, aby mu půjčil pistoli, že tu uštěkanou bestii zastřelí. A když Müller vyvedl psa na procházku k řece, Oded žádal o svolení hodit zvíře do vody s balvanem na krku.

Monotónní průběh sledovací operace narušila v sobotu večer svým příjezdem prostitutka nejvyšší cenové kategorie. Jmenovala se Veronika a ze všeho nejdřív uštědřila Müllerovi pár facek a po nich ho spráskala. Majitel galerie řičel nadšením a říkal jí: „Mami.“ Pes štěkal jako šílený. Po dvou hodinách to Oded, který považoval sám sebe za velkého světáka, už nevydržel. Vystřelil z dodávky na čerstvý vzduch a nakrátko zmizel v baru na druhé straně ulice, kde si nechal nalít silný drink. „Mrd století,“ řekl Gabrielovi, když se alespoň trochu osvěžený vrátil. „Klinický případ sexuální úchylky. Tohle si budou muset poslechnout šamani v psychiatrické sekci na bulváru Krále Saula.“

Nebylo šťastnějšího a spokojenějšího člověka než Oded, když se nad Paříží rozprostřelo šedivé a uplakané pondělní ráno. Müller naposled okřikl psa, zabouchl dveře bytu a vyšel na ulici. Oded ho pozoroval kouřovým oknem dodávky, v obličeji výraz čiré nenávisti. Pak zvedl ke rtům vysílačku a ohlásil se Gabrielovi v hotelu Laurens. „Zdá se, že Romeo míří do galerie. Teď je to váš problém.“

V tom okamžiku se pes znovu pustil do díla. Začal několika nesouvislými štěky, které zněly jako práskání odstřelovačské pušky, a pak spustil souvislou dělostřelbu. Oded si strhl sluchátka a složil hlavu do dlaní.

16

PAŘÍŽ

Angličan přijel do Paříže stejně jako Gabriel přes Azurové pobřeží, kam se dostal nočním trajektem z korsického Calvi. I on si shodou okolností pronajal automobil v Nice, ovšem ne na letišti, nýbrž v autopůjčovně na bulváru Victora Huga nedaleko nábřeží. Postarší Ford Fiesta těžce táhl doprava a jízda byla náročnější, než by se Angličanovi líbilo.

Hodinu cesty od Paříže zastavil u čerpací stanice a zašel si na toaletu, kde se převlékl z bavlněných kalhot a vlněného svetru do elegantního černého obleku. Pomocí divadelních líčidel změnil barvu vlasů z pískově světlé na platinovou a nasadil si brýle s růžovými skly. Když skončil, sám muže, který se na něj díval ze zrcadla, nepoznával. Z tašky vytáhl kanadský cestovní pas a podíval se na fotografii. Jméno Claude Devereaux, platnost vyprší za dva roky. Vložil doklad do náprsní kapsy a vrátil se k autu.

Na předměstí francouzské metropole dorazil pozdě odpoledne. Bylo zataženo a z mraků se občas spustil nesmělý déšť. Angličan prokličkoval ulicemi do pátého okrsku a ubytoval se ve skromném hotelu na rue St. Jacques. Večer strávil v pokoji. Krátce si zdříml a pak sešel do haly. V recepci odevzdal klíč a ze stojanu si vzal hromádku brožur pro turisty a plán města. Přihlouplý úsměv, kterým obdařil recepčního, byl dostatečně výmluvný – Můj první výlet do Paříže.

Venku hustě pršelo. Angličan zahodil prospekty a mapu do odpadkového koše a mokrými ulicemi se vydal k Seině. Přesně v devět se už krčil na nábřeží Quai d’Orléans pod platanem, z jehož koruny padaly těžké kapky, a čekal na Pascala Debrého. Čekal dlouho.

Po hladině se líně sunula bárka, z jejíž kabiny a kormidelní budky se linulo teplé světlo. O kus dál seděli na molu pod pouliční lampou tři noční rybáři a zpříjemňovali si zimomřivé čekání na úlovek lahví vína. Angličan si vyhrnul rukáv saka a podíval se na světélkující ciferník náramkových hodinek. Několik minut po půlnoci. Kde se sakra ten ničema Debré fláká? Déšť ještě zesílil a divoce bičoval dlažbu. Angličan si sáhl na hlavu a se znepokojením si všiml, že se platinová barva začíná rozpouštět.

O pět minut později zaslechl na nábřeží kroky. Ohlédl se a spatřil muže v tesilkách, levných botách a kožené bundě do pasu, která se v dešti leskla jako sklo. Počkal pod stromem, až k němu dojde a podá mu ruku, na níž chyběly poslední dva prsty.

„Vybral sis zatraceně mizerné místo ke schůzce v takovém počasí, Pascale. Co tě sakra tak zdrželo?“

„Nezvolil jsem ho kvůli malebnému výhledu, kamaráde,“ zachraptěl Debré dialektem jihu Francie se silným přízvukem a ukázal zbývajícími prsty k trojici, která na molu popíjela víno. „Vidíš ty chlapy? Pracují pro mě. A ta bárka, která před chvílí proplula kolem? Její posádka je také na mé výplatní listině. Chtěl jsem se ujistit, že tě nikdo nesleduje.“

Debré schoval ruku do kapsy a Angličan si ho pátravě přeměřil.

„Kde máš zásilku?“

„Ve skladu.“

„Měl jsi mi ji přinést sem.“

„Pařížská policie provádí celou noc namátkové kontroly. Jakási arabská skupina, myslím Alžířané, zase vyhrožuje bombovým útokem. Nebylo by moc rozumné, kdybych se s takovým nákladem procházel po ulicích.“

Angličan žádnou policejní zvýšenou aktivitu nezaregistroval. „Jestli poldové kontrolují chodce, jak tu zásilku dopravím do centra?“

„To je tvůj problém, kamaráde.“

„Kde je ten tvůj sklad?“

„V docích, pár kilometrů dolů po řece.“ Mávl rukou k Latinské čtvrti. „Mám tady auto.“

Angličan nesnášel jakékoliv změny plánu, ale teď neměl na vybranou. Přikývl a následoval Debréa po kamenném schodišti k mostu svatého Ludvíka. Nad hlavami jim ve světle reflektorů zářily věže Notre Dame. Debré se zadíval Angličanovi na vlasy a svěsil koutky úst do typicky galského nesouhlasného úšklebku. „Vypadáš směšně, ale musím uznat, že ta maska je účinná. Málem bych tě nepoznal.“

„O to právě jde, ne?“

„Máš hezký ohoz. Poslední móda. Dávej si pozor, kam takto oblečený chodíš. Někteří hoši by mohli dostat všelijaké nápady.“

„Kde máš to zatracené auto?“

„Trpělivost, kamaráde.“

Stálo s běžícím motorem na Quai de Montebello. Za volantem seděl mohutný chlap se zapálenou cigaretou v ústech. „Posaď se dopředu,“ řekl Debré. „Tam to budeš mít pohodlnější.“

„Dávám přednost zadnímu sedadlu, a jestli mě ještě jednou pošleš dopředu, přesvědčíš mě, že mi chystáš past. A můj pocit, že jsem v pasti, je to poslední, co teď potřebuješ, Pascale.“

„Jak si přeješ. Klidně si sedni dozadu, když ti to tak vyhovuje. Panebože, jenom jsem chtěl být zdvořilý, to je všechno.“

Jeli asi dvacet minut. Stěrače bojovaly s přívalem deště, topení běželo na plný výkon. Světla centra Paříže zmizela, vystřídána přítmím průmyslové čtvrti, kterým jen sem tam pronikla žlutá zář sodíkových výbojek. Debré naladil na autorádiu hudební stanici a prozpěvoval si spolu s americkou kapelou. Angličana bolela hlava. Stáhl okénko a nechal se ovívat vlhkým průvanem.

V duchu okřikoval Francouze, aby zmlkl. O Pascalu Debréovi věděl první poslední. Byl to člověk, který nedokázal žít v souladu se svým očekáváním. Chtěl se stát profesionálním zabijákem jako Angličan, ale totálně zprasil útok na příslušníka znepřáteleného zločineckého gangu. Chyba ho stála dva prsty a závažným způsobem negativně ovlivnila jeho kariéru. Byl odsunut do podřadnější vyděračské oblasti ilegálního podnikání, kde proslul svou krutostí a efektivitou – Dej nám peníze, nebo ti vypálíme obchod, jestli na nás zavoláš policii, znásilníme ti dceru a pak ji rozsekáme na kousky.

Projeli bránou v pletivovém plotu a vjeli do skladištní haly z neomítnutých cihel, pokrytých vrstvou sazí a prachu. Vzduch páchl naftou a rybinou od řeky. Debré zašel do malé kanceláře a rozsvítil. Za okamžik se vrátil s těžkým kufrem, který nesl ve zdravé ruce.

Položil zavazadlo na kapotu auta a cvakl oběma zámky. „Je to jednoduché zařízení,“ poznamenal a použil zmrzačenou ruku jako ukazovátko. „Tady je časovač. Můžeš ho nastavit na minutu, na hodinu, na týden, jak je libo. Tohle je detonátor a tady iniciační nálož. Tyto nádoby obsahují hořlavinu. Kufr je nezjistitelný. I kdyby explozi přežil, což je krajně nepravděpodobné, policie by nenašla žádné stopy, které by ji dovedly k tobě nebo k nám.“

Debré zaklapl víko. Angličan vytáhl obálku nacpanou francouzskými franky a položil ji na kapotu vedle kufru. Sáhl po rukojeti, avšak Debré mu položil zmrzačený pahýl na předloktí.

„Cena šla bohužel nahoru, kamaráde.“

„Jak to?“

„Na vině jsou nepředvídatelné turbulence na trhu.“ Debré vytasil pistoli a namířil Angličanovi na hrudník. Řidič zaujal pozici za jeho zády a Angličan předpokládal, že i on drží v ruce zbraň.

Debré se usmál. „Víš, jak to chodí, kamaráde.“

„Ne, nevím. Nevím, jak to chodí. Co kdybys mi to vysvětlil?“

„Když jsme spolu tehdy domluvili, začal jsem přemýšlet.“

„To pro tebe musel být nevšední zážitek.“

„Zavři tu svou zasranou klapačku!“

„Promiň, Pascale, že jsem tě přerušil. Pokračuj prosím.“

„Položil jsem si jednoduchou otázku. Z jakého důvodu potřebuje můj kámoš takovou věcičku? Přece vždycky zabíjí nožem. Ano, občas použije bouchačku, ale většinou je to nůž. A pak mě napadla odpověď. Potřebuje takové zařízení, protože to požadují ti, kdo si ho najali. Když zvednu cenu, může mu to být jedno, protože prostě přenese zvýšené náklady na zaměstnavatele.“

„Kolik chceš?“

„Dvě stě.“

„Dohodli jsme se na stovce.“

„Dohoda se změnila.“

„A když odmítnu?“

„Budeš muset tu hračku začít shánět někde jinde. Ale jestli to uděláš, možná neodolám pokušení zavolat svému známému na policii, jednomu z těch, které si vydržujeme vínem a děvkami. Mohl bych mu říct, že ses tady objevil a máš nějaký kšeft.“

„Fajn. Zaplatím ti, co požaduješ. Ale potom si zavolám zase já. Taky na policii, ale do Paříže. Anonymně oznámím, od koho jsem ten pekelný stroj dostal. A díky tvé stupiditě budu moci říct i to, kde jsem ho dostal. Policajti vezmou tohle skladiště útokem, zatknou tě a tvoji chlebodárci tě připraví o zbytek prstů.“

Debré viditelně znervózněl. Koulel očima, olizoval si rty, pistole v levé ruce se mu chvěla. Byl zvyklý, že se lidé jeho výhrůžkám se strachem podvolují. Na tvrdé a nebojácné protivníky, jako byl Angličan, narazil jen zřídka.

„No dobře, vyhrál jsi,“ přiznal porážku. „Vrátíme se k původní ceně. Sto tisíc franků. Sbal si ten zatracený krám a vypadni odsud.“

Angličan se rozhodl na Pascala ještě trochu přitlačit. „Jak se dostanu zpátky do Paříže?“

„To je tvůj problém.“

„Je to dost daleko. Taxík by byl moc drahý.“ Natáhl se pro obálku. „Řidič by mohl chtít i sto tisíc franků.“

„Co si sakra myslíš, že děláš?“

„Beru si zařízení a své peníze. Jestli se mě pokusíš zastavit, řeknu policii o tomto skladišti. Tentokrát se tvoji šéfové u prstů nezastaví. A obávám se, že ani u ruky.“

Debré zvedl pistoli a Angličan si uvědomil, že hra zašla už dost daleko. Nejvyšší čas ji ukončit. V příštích vteřinách za něj jednaly pouze instinkty, které mu vštípil náročný výcvik. Bleskurychlým pohybem, který zastihl Francouze zcela nepřipraveného, popadl ruku, jež držela zbraň, a prudce ji zkroutil. Kosti předloktí na několika místech praskly a zlomily se. Debré zaječel bolestí a pustil pistoli, která s kovovým cinknutím dopadla na betonovou podlahu skladiště.

Angličan pochopitelně nezapomněl, že má za zády dalšího soupeře. Věděl, že mohutný řidič se neodváží vystřelit z obavy, aby nezasáhl Debrého, a že mu tedy zbývá jediná možnost – pokusí se protivníka vyřídit úderem do týla. Mrštně se sklonil a zaťatá pěst mu přeletěla nad hlavou. V příštím okamžiku už držel Pascalovu pistoli a mačkal spoušť. Dvě kulky zasáhly řidiče do prsou. Mohutný chlap se zřítil na zem, mezi prsty mu protékala krev. Angličan mu dalšími dvěma zásahy prostřelil lebku.

Schoulený Debré se opíral o kapotu jako ztělesnění porážky. „Vezmi si ty zatracený prachy,“ procedil mezi zuby a svíral si zlomenou paži. „Sbal si i ten podělanej kufr! A hlavně odsud vypadni!“

„Neměl ses pokoušet mě podrazit, Pascale.“

„Jo, jasně, posral jsem to. Tak si seber, co chceš, a ztrať se.“

„Víš, v jedné věci jsi měl pravdu,“ řekl Angličan a z pouzdra na vnitřní straně předloktí mu vklouzl do dlaně těžký zabijácký tesák se zoubkovaným ostřím. Za okamžik ležel Pascal Debré vedle svého partnera na podlaze s obličejem bílým jako stěna a hrdlem proříznutým až k páteři.

Klíček od Debréova auta zůstal v zapalování. Angličan jím odemkl zavazadlový prostor a našel další kufr. Zvedl víko. Druhá zápalná bomba, podobná jako vejce vejci té, která ležela na kapotě motoru. Usoudil, že Pascal měl v noci ještě nějakou práci a že nejspíš zachránil někomu obchod či dům před vypálením. Zavřel kufr a tiše zaklapl zadní dveře auta.

Na podlaze se rozlila kaluž krve. Angličan obešel mrtvoly a sklonil se nad pekelný stroj. Nastavil časovač na tři minuty a položil kufr mezi těla.

Klidným krokem došel k vratům, otevřel je, vrátil se k autu a vklouzl za volant. Vsunul klíček do zapalování a otočil jím, ale motor jen škytl a nenaskočil. Proboha, to snad ne! Že by Pascalova pomsta? Zkusil nastartovat podruhé a vydechl úlevou, když uslyšel spokojené předení.

Vycouval, na příjezdové cestě se otočil a na plný plyn se řítil k otevřené bráně. Když bomba vybuchla, záblesk ve zpětném zrcátku byl tak silný, že ho na několik vteřin oslepil. Po silnici, která se vinula podél řeky, ujížděl k Paříži a před očima mu tančily fialové mžitky.

O deset minut později zaparkoval v zákazu zastavení u stanice metra a vystoupil. Ze zavazadlového prostoru vzal kufr s výbušninou, zamkl a klíčky hodil do odpadkového koše. Pak sešel na nástupiště a nastoupil do vlaku.

Na mysli mu vytanula stará signadora v korsické vesnici a její varování před záhadným mužem, jemuž by se měl vyhnout. Uvažoval, jestli tím mužem byl Pascal Debré.

Na stanici Luxembourg vystoupil z metra a do hotelu na rue St. Jacques došel pěšky, nedbaje hustého lijáku. Teprve v pokoji si uvědomil, že cestou neviděl jediného policistu. Debré mu o namátkových kontrolách očividně lhal.

17

PAŘÍŽ

Gabriel usoudil, že je načase promluvit si s Wernerem Müllerem, a druhý den odpoledne zavolal do galerie. „Müller. Bonjour.“

„Mluvíte německy?“

„Ja.“

Gabriel přešel z francouzštiny do němčiny. „O víkendu jsem se procházel kolem vaší galerie a zaujal mě jeden obraz ve výloze.“

„Který z nich to byl?“

„Kytice od Jeana-Georgese Hirna.“

„Ano, je krásný, že?“

„Nádherný. Uvažoval jsem, jestli bych si ho nemohl prohlédnout podrobněji. Šlo by to dnes?“

„Omlouvám se, ale dnes mám bohužel zcela nabitý program.“

„Ach, to mě mrzí. Nenašel byste si ani minutku?“

Gabriel monitoroval veškeré telefonáty do galerie už dvaasedmdesát hodin a pozitivně věděl, že Müller by měl na schůzku s potenciálním zákazníkem spoustu času.

„Musím se podívat do diáře. Počkáte chvilku?“

„Samozřejmě.“

„Ano, mám tady okénko. Jeden klient neočekávaně zrušil sjednanou odpolední schůzku.“

„Tak to mám štěstí.“

„Jak rychle můžete přijet?“

„Náhodou jsem teď nedaleko vás. Deset, nanejvýš patnáct minut.“

„Výborně. A vaše jméno?“

„Ulbricht.“

„Těším se na vaši návštěvu, Herr Ulbricht.“

Gabriel přerušil spojení. Rychle se sbalil, zastrčil berettu za opasek a naposled se rozhlédl po pokoji, jestli tam po sobě nenechal nějakou stopu. Před odchodem přistoupil k oknu a podíval se ke galerii. Na zvonek právě zvonil muž prostředního vzrůstu s tmavými vlasy a diplomatickým kufříkem v ruce. Že by Müllerův zákazník nakonec na schůzku přece jenom přišel? Gabriel rychle vytáhl z tašky kameru a spotřeboval na neočekávaného návštěvníka celý film. Pak vytáhl kazetu, schoval ji do kapsy a kameru vrátil do příručního zavazadla.

Recepční projevil okázalý smutek a litoval, že Herr Kiever opouští hotel tak záhy. Zeptal se, zda se mu podařilo scénář upravit podle představ, a Gabriel odpověděl, že se to brzy pozná.

Venku drobně mžilo. Renault zaparkovaný za rohem v boční ulici, měl za stěračem zastrčeny dva pokutové lístky. Gabriel je strčil do kapsy a uložil tašku do kufru.

Podíval se na hodinky. Od rozhovoru s Müllerem uplynulo dvanáct minut. Měl by se o několik minut opozdit, Švýcar to určitě očekává. Dvakrát obešel domovní blok, aby se ujistil, zda ho někdo nesleduje. Pak zamířil rovnou ke galerii a zazvonil. Müller mu otevřel.

„Guten Tag, Herr Ulbricht. Už jsem si o vás začínal dělat starosti.“

„Představte si, že jsem zabloudil a chvíli jsem to tady nemohl najít.“

„Vy nežijete v Paříži?“

„Jsem zde na dovolené. Bydlím v Düsseldorfu.“

„Aha.“ Müller si teatrálně promnul ruce. „Takže jste se přišel podívat na Hirna. Nedivím se vám, je to překrásné dílo. Vhodný doplněk každé sbírky. Hned vám ho vytáhnu z výlohy.“

Zatímco se Müller zabýval Hirnem, Gabriel se spěšně rozhlédl po místnosti. Obyčejná výtvarná galerie s podprůměrnými obrázky. Vzadu stál Müllerův psací stůl, ručně malovaný starožitný kousek, a na podlaze vedle něho diplomatický kufřík.

Müller zvedl obraz ze stojanu ve výloze. Nebyl velký, sotva pětačtyřicet centimetrů na třicet, a majitel galerie ho snadno přenesl doprostřed místnosti. Položil ho na plstěný podstavec a rozsvítil několik bodových reflektorů.

Než Gabriel přistoupil, aby si plátno prohlédl, podíval se výkladní skříní do ulice a v protější kavárně postřehl něco… Byl to pouhý záblesk, ale důvěrně známý.

Obrátil pozornost k obrazu a utrousil několik pochvalných slov o kvalitě kompozice a skvělé technice štětce. „Zdá se, že o umění něco víte, Herr Ulbricht,“ poznamenal Müller.

„Jenom tolik, abych mohl utrácet všechny peníze za obrazy, které si nemohu dovolit,“ opáčil Gabriel a oba muži se od srdce zasmáli.

Gabriel zvedl oči od Hirna a znovu se zadíval ke kavárně. A zase ten pocit, že už to jednou viděl. Něco… Někdo… Zaostřil pohled na stolky pod markýzou a rázem byl doma. Muž, který složil noviny, vstal a rychle odcházel. Spěchal jako člověk, který nechce zmeškat důležitou schůzku. Gabriel věděl, že ho zná.

Ten chlapík před chvílí zvonil u dveří galerie…

Gabriel se otočil a sjel pohledem k diplomatickému kufříku. Když se znovu podíval výkladní skříní na ulici, spěchající muž již zmizel za rohem.

„Stalo se něco, Herr Ulbricht?“ zeptal se Müller.

Gabriel ho popadl za ruku. „Musíme odsud okamžitě odejít! Dělejte!“

Obchodník s uměním se mu vykroutil ze sevření. Byl překvapivě silný.

Gabriel ho znovu uchopil za ruku, ale se stejným výsledkem. „Ihned odejděte, nebo zavolám policii.“

Gabriel by Müllera snadno přemohl, ale usoudil, že na to není čas. Otočil se na podpatku a rychlým krokem vyrazil ke dveřím. Než k nim došel, majitel galerie uvolnil bezpečnostní zámek. Gabriel vyběhl na ulici a klusal směrem k hotelu.

Bomba vybuchla s ohlušujícím zaburácením a tlaková vlna srazila Gabriela na všechny čtyři. Vstal a rychle odcházel, doprovázen ozvěnou exploze, která se odrážela od elegantních fasád okolních ulic. Pak se ozvalo hlasité šelestění připomínající tropický liják – na dlažbu pršely drobné úlomky skla z roztříštěných oken. Gabriel zvedl ruce a chránil si obličej. V několika vteřinách mu prsty zrudly krví.

Skleněná sprcha skončila, ozvěna výbuchu zanikla v dálce. Gabriel potlačil impulz ohlédnout se přes rameno na obraz zkázy. Několikrát viděl, co dokáže bomba na ulici, a scénu za svými zády si dokázal živě představit. Hořící automobily, zčernalé zdivo, zničené kavárny, kusy lidských těl, krev a vyděšené pohledy těch, kdo přežili. Spustil ruce z obličeje, zabořil je do kapes bundy a se skloněnou hlavou odcházel. V uších mu dunělo zlověstné ticho smrti.

18

PAŘÍŽ

Paříž během let zažila na vlastní kůži nezaslouženě vysoký počet bombových atentátů a policie i bezpečnostní složky se díky nabytým zkušenostem dokázaly s následky rychle vypořádat. První hlídkový vůz dorazil do dvou minut po výbuchu a v pěti minutách byly okolní ulice uzavřeny. Gabrielův renault zůstal uvnitř kordonu, takže se musel spolehnout na vlastní nohy. Než dorazil k nákladnímu nádraží na jižním předměstí, na francouzskou metropoli se snesl soumrak.

Schoval se pod stříšku na železniční rampě opuštěné továrny a v duchu prováděl inventuru věcí, které nechal v kufru auta. Taška a v ní několik kusů oděvu, fotoaparát a filmy, miniaturní kazetový magnetofon a vysílačka, kterou se domlouval s agenty v terénu. Jestli si renault co nejrychleji neodveze, policie se na něj zaměří, násilím ho otevře a prohledá. Technici přehrají kazetu a zjistí, že někdo odposlouchával Müllerovu galerii a telefonní linku. Vyvolají filmy a získají fotografie vchodu do galerie. Podle úhlu, z kterého byly záběry pořízeny, snadno určí okno v nejvyšším patře hotelu Laurens. Vyzpovídají zaměstnance a dozvědí se, že pokoj obýval nerudný německý scenárista.

Gabrielovi začalo škubat v pravé ruce, opožděný následek prožitého napětí. Od výbuchu se nezastavil. Vystřídal nejméně deset vlaků metra a nachodil spoustu kilometru po přeplněných bulvárech. Z telefonního automatu nedaleko Lucemburské zahrady zavolal nouzovou linku a spojil se s Uzim Navotem.

Zvedl hlavu za zvukem motorů. Dva automobily se zhasnutými světly pomalu projížděly po obslužné komunikaci mezi dvěma ploty z rezavého pletiva a zastavily asi padesát metrů daleko. Seskočil z rampy – náraz při dopadu mu vyslal do rukou bolestivé šípy – a zamířil k autům. Zadní dveře prvního se otevřely.

Na zadním sedadle se rozvaloval Navot. „Nastup si,“ vyštěkl. Zjevně shlédl nespočet amerických filmů o mafii.

Navot s sebou přivezl lékaře, jednoho ze Shamronových sajanů. Doktor seděl na předním sedadle a ze středové loketní opěrky, přes kterou přehodil sterilní roušku, si zřídil provizorní operační stůl. Rozsvítil stropní lampičku a pustil se do práce. Rozstřihl obvaz a prohlížel rány. Našpulil rty – Nevypadá to špatně. Kvůli takové prkotině jste mě sem tahali? „Něco na bolest?“ zeptal se, ale Gabriel zavrtěl hlavou. Lékař přikývl – Jak chceš, chlapče.

Doktor postříkal rány dezinfekčním roztokem a pinzetou vytáhl z krabičky chirurgickou jehlu s navlečenou nití. Gabriel, umělecký restaurátor, se zájmem pozoroval jeho hbité prsty. Zabodnout, protáhnout, zavázat, ustřihnout. Navot si zapálil cigaretu a předstíral, že se dívá z okna. Lékař dokončil šití, pečlivě zraněnou levačku ovázal a pokynul hlavou. Gabriel vyměnil ruce na sterilní roušce. Když tentokrát doktor rozstřihl obvaz, zamračil se a vydal typicky francouzský nesouhlasný povzdech, jako kdyby si zraněný objednal nevhodné víno k rybě na šafránu s máslovou omáčkou. „Tahle potrvá o něco déle, ano?“ Navot netrpělivě máchl rukou.

Lékař ovšem jeho podrážděnost ignoroval a dal si záležet. Neobtěžoval se s dotazem, zda si Gabriel přeje něco proti bolesti – rovnou natáhl do stříkačky anestetikum a vbodl jehlu do předloktí. Pomalu a pečlivě zašíval jednotlivé tržné rány a teprve po třiceti minutách zvedl hlavu. „No, za daných okolností jsem udělal, co jsem mohl.“ Nepřátelský pohled na Navota – Tohle bylo zadarmo, chlapče. Shamron o tom ještě uslyší. „Na tu vaši pravou ruku by se měl podívat chirurg,“ řekl Gabrielovi. „Svaly, šlachy…“ Odmlčel se a potřásl hlavou. „Není to dobré. Pravděpodobně se dostaví ztuhlost a pohybový rozsah už nebude nikdy takový, na jaký jste zvyklý.“

„Nechte nás o samotě,“ zavrčel Navot. „Jděte do druhého auta a počkejte tam.“ Potom zahnal i řidiče, a když osaměli, probodl Gabriela očima. „Co se tam sakra stalo?“

„Kolik mrtvých?“ odpověděl Gabriel otázkou.

„Zatím tři. Ale další čtyři jsou v kritickém stavu.“

„Ozval se zbytek týmu?“

„Odjeli z Paříže. Shamron je všechny povolal domů. Z tohohle se může vyklubat pořádný průser.“

„Auto?“

„Hlídá ho jeden náš člověk. Policie ho zatím nechala na pokoji.“

„Nakonec se na ně zaměří.“

„Co najdou, až to udělají?“

Gabriel mu to řekl. Navot zavřel oči a zachvěl se, jako by se právě dozvěděl o úmrtí v rodině. „Co Müllerův byt?“

„Má napíchnutý telefon.“

„Do prdele.“

„Existuje možnost proniknout dovnitř a vyčistit to tam?“

Navot zavrtěl hlavou. „Už jsou tam policajti. Jestli objeví tvoje auto a zjistí, že někdo Müllera sledoval, rozeberou jeho byt na kousky. Nepotrvá dlouho a tu štěnici najdou.“

„Nemáme u nich nějakého přítele, který by nám pomohl?“

„Tak vysoko postaveného ne.“

„Ta štěnice je jako navštívenka.“

„Já vím, Gabrieli, ovšem nebyl jsem to já, kdo ji tam nasadil.“

Gabriel vytáhl z kapsy kazetu s kinofilmem a podal ji Navotovi. „Mám fotky chlapa, který přinesl do galerie tu bombu. Pošli je ještě dnes na bulvár Krále Saula a vyřiď těm troglodytům z informačního, aby je porovnali s databází. Třeba k tomu obličeji najdou nějaké jméno.“

Film zmizel v Navotově mohutné tlapě.

„Spoj se se Shamronem a řekni mu, ať okamžitě pošle do vily Anny Rolfeové strážní oddíl.“ Gabriel otevřel dveře a položil nohy na zem. „Které auto si mám vzít?“

„Shamron chce, aby ses vrátil domů.“

„Když budu sedět v Tel Avivu, tak toho chlapa, který nastražil v galerii bombu, nikdy nenajdu.“

„Ale když budeš sedět ve francouzské cele, tak ho taky nenajdeš.“

„Které auto si můžu vzít, Uzi?“

„No, jak myslíš. Vem si tohle. Ale jedeš v tom sám.“

„Díky, Uzi. Jednoho dne ti tu službu oplatím.“

„Mnoho štěstí, Gabrieli. Já zůstanu tady a uklidím po tobě ten podělaný svinčík.“

„Hlavně pošli ten film do Tel Avivu. Hodný pejsek.“

Ve vile nad mořem odložila Anna Rolfeová housle a zastavila metronom. Místnost v prvním patře, kde vždycky zkoušela, se nořila do tmy. Otevřeným oknem do ní pronikal vlhký chladný vítr od Atlantiku. Nad notovým stojanem visel z pochromované konstrukce profesionální mikrofon, připojený ke studiovému magnetofonu německé výroby. Dnes si zaznamenala většinu toho, co cvičila. Přehrávala si pásek, zatímco ukládala guarnerky do pouzdra a sklízela noty.

Jako vždy jí nebylo příjemné poslouchat samu sebe, ale nyní k tomu měla pádný důvod. Chtěla zjistit, jak přesně její hra zní, které pasáže zahrála přijatelně a které musí ještě doladit. Co slyšela, se jí vesměs zamlouvalo, ale vybrala tři nebo čtyři části z druhé a třetí věty, kde jejímu velmi kritickému uchu neunikly důsledky nucené přestávky způsobené úrazem. Při druhém – nočním – nácviku se zaměří výlučně na tyto pasáže, ale v dané chvíli si potřebovala pročistit hlavu.

Zašla do ložnice, ze zásuvky prádelníku vytáhla bledě žlutý svetr, přehodila si ho přes ramena a sešla dolů. Za okamžik proklouzla brankou a vydala se po stezce, která se vinula po úbočí kopce, k vesnici. V půli cesty spatřila stejšn značky Fiat, který šplhal po cestě mezi stromy. Seděli v něm čtyři muži a nebyli to Portugalci. Anna ustoupila ke krajnici, aby nechala auto projet, ale řidič vedle ní zastavil a muž, který seděl vpředu vedle něho, vystoupil.

„Slečna Rolfeová?“

„Kdo se ptá?“

„Jste slečna Anna Rolfeová, ano?“ Přikývla.

„Jsme Gabrielovi přátelé.“

Angličan opustil Marseille. Auto nechal u opatství svatého Viktora a došel temnými ulicemi k přístavišti trajektu. Nastoupil na loď, a když vyplula na klidnou hladinu, sešel dolů do své soukromé kajuty, kde ulehl na úzké lůžko a naladil zpravodajskou relaci. Zprávou číslo jedna byl výbuch v pařížské Müllerově galerii. Bomba, kterou mu opatřil Pascal Debré, připravila o život nevinné oběti, což v něm vyvolalo nepříjemný pocit, že je spíš terorista než profesionál. Zítra navštíví starou signadoru, která svými modlitbami a rituály zažene occhju a očistí ho od hříchů – jako vždycky.

Vypnul rádio. Navzdory únavě pocítil chuť na ženu, která se u něj dostavovala po každé úspěšné akci. Zavřel oči a před jeho duševním zrakem se zjevila Elizabeth… Elizabeth Conlinová, hezká katolická dívka ze sídliště Ballymurphy v západním Belfastu v Severním Irsku. Měla instinkty a návyky zkušeného profesionála. Když jim nehrozilo žádné riziko a mohli se v klidu a bezpečí sejít, vyvěsila v okně ložnice fialový šátek. Tímto oknem pak Angličan vlezl do místnosti a vklouzl k Elizabeth do postele. Potom se pomilovali – mučivě pomalu, aby nevzbudili ostatní členy rodiny. V okamžicích nejvyšší slasti jí zakrýval ústa dlaní, aby utlumil její výkřiky. Jednou ho kousla tak silně, až mu vytryskla krev a potřísnila prostěradlo. Když pak leželi ve tmě vedle sebe, nechal ji, ať se vypovídá ze své touhy opustit Belfast, utéct od bomb a britských vojáků, od atentátníků z IRA a protestantských šarvátek. A když si pak myslela, že spí, pomodlila se šeptem růženec jako pokání za to, že podlehla svodům Angličanova těla. Netušila, že on by v její posteli nikdy neusnul.

Jednou v noci opět vlezl oknem do ložnice, jenže místo Elizabeth Conlinové tam na něj čekal její otec a dvě gorily z Irské republikánské armády. Nějak se o jeho nočních návštěvách dozvěděli. Odvezli ho na odlehlou farmu a cestou mu slibovali dlouhý a bolestný výslech, po němž bude následovat poprava. Na rozdíl od jiných chudáků, kteří se dostali do podobné situace, se Angličanovi podařilo z farmy vyváznout a zachránit si život. Nechal za sebou čtyři mrtvé členy IRA.

Během několika hodin se bezpečně dostal z provincie. Elizabeth Conlinová dopadla mnohem hůře. Její tělo bylo nalezeno druhý den ráno na belfastském městském hřbitově. Měla oholenou hlavu a proříznuté hrdlo – trest za to, že spala s britským agentem.

Od té doby již Angličan žádné ženě nedůvěřoval. Anton Orsati to chápal. Jednou týdně poslal Angličanovi do jeho domku v údolí dívku. Nikdy to nebyla Korsičanka, pouze Francouzky, které byly vyškoleny tak, aby ukojily Angličanovy specifické potřeby. Don Orsati pokaždé čekal se starým rolníkem na polní cestě u vstupu do údolí, až jeho nejlepší atentátník skončí. Angličan pokládal milování s donovými děvčaty za stejně chladný a neosobní akt jako zabíjení, ale smířil se s tím, protože nevěřil sám sobě, že by si dokázal najít milenku, a na klášterní život poustevníka nebyl dosud připraven.

Pak se jeho myšlenky stočily k pařížské akci. Něco ho znepokojilo – muž, který vstoupil do galerie těsně před výbuchem bomby. Angličan absolvoval výcvik v elitní vojenské jednotce, a proto dokázal rozpoznat totéž u jiných – lehký krok a držení těla, téměř nepostřehnutelná kombinace absolutní sebedůvěry a soustředěné ostražitosti. Ten člověk sloužil kdysi v armádě, nebo dokonce v nějaké tajné paravojenské organizaci.

Ale bylo zde ještě něco jiného. Angličan se nemohl zbavit hlodavého podezření, že už toho muže kdysi viděl. Příštích několik hodin proto strávil na lůžku; probíral se nespočetnými obličeji, které si v průběhu let uložil do paměti, a pátral po tom pravém.

19

LONDÝN

Výbuch v Müllerově galerii nejen že způsobil Gabrielovi v Paříži jisté bezpečnostní problémy, ale současně ho připravil o jediné hmatatelné vodítko, které k tomuto případu měl. Nyní musel začít znovu od bodu nula, a proto hned následujícího dopoledne kráčel v drobném dešti přes Masonův dvůr k podniku Juliana Isherwooda.

Na cihlové zdi vedle dveří byl upevněn panel se dvěma tlačítky označenými příslušnými jmenovkami: LOCUS TRAVEL a ISHER OO VA VÝT RNÁ GAL RIE. Gabriel stiskl druhé a čekal. Když zabzučel elektronický vrátný, strčil do dveří a zamířil ke schodišti. Pořád stejný prošlapaný hnědý běhoun s tmavou skvrnou na třetím schodu, kde Julian Isherwood rozlil kávu, když se léčil z kocoviny ráno po bouřlivé alkoholické oslavě narozenin Olivera Dimblebyho v Mirabelle. Z horní podesty se vcházelo jednak do Julianovy galerie, jednak do kanceláře malé cestovní agentury, kde za ředitelským stolem trůnila nenápadná žena středního věku, obklopená plakáty, které slibovaly nevšední zážitky v exotických lokalitách. Vzhlédla ke Gabrielovi, usmála se a zase se sklonila k vyšívání.

Julian Isherwood sice nerozumně lnul k obrazům ve svém inventáři, ovšem totéž se rozhodně nedalo říct o jeho vztahu ke slečnám, které u něj zvedaly telefon a marně se snažily zavést alespoň zdání pořádku do jeho otřesně vedených účetních a skladových knih. Přijímal je a propouštěl s pravidelností střídajících se ročních dob. Gabriela proto překvapilo, když za stolem v předpokoji spatřil Irinu, černovlasou tygřici, kterou Isherwood zaměstnal před dávnými šesti měsíci.

Dveře mezi Irininým královstvím a Julianovou kanceláří zůstaly lehce pootevřené a Gabriel viděl, že do galerie zavítal klient.

Na černém prohlížecím podstavci krytém černou plstí ležel obraz. Podle vzhledu Gabriel tipoval na italského starého mistra, ale autora tohoto díla neznal. Isherwood přecházel po koberci za stojanem a podpíral si bradu rukou jako obhájce, který čeká na odpověď svědka protistrany.

„Chce, abyste počkal nahoře ve výstavním sále,“ zapředla černovláska. „Počítám, že cestu znáte.“

Gabriel vstoupil do miniaturní kabiny výtahu a vyjel do nejvyššího patra. Výstavní síň se nořila ve stínech a až na bubnování deště do světlíků v ní vládlo naprosté ticho. Na stěnách visela plátna starých mistru. Luiniho Venuše, Narození Páně od del Vagy, Ježíšův křest od Bordona a nádherná krajina od Clauda. Gabriel nechal světla zhasnutá a ztěžka dosedl na sametovou pohovku. Tuto místnost miloval. Znamenala pro něj útočiště, ostrov klidu a míru. Jednou se zde dokonce miloval se svou ženou. A o mnoho let později tady plánoval smrt muže, který ho o ni připravil.

Otevřely se dveře výtahu a vstoupil Julian Isherwood.

„Panebože, Gabrieli, vypadáš přímo otřesně!“

„To má být kompliment?“

„Co se sakra stalo? Proč nejsi v Curychu?“

„Majitel obrazu, který jsi mě poslal vyčistit, se jmenoval Augustus Rolfe. Říká ti to jméno něco?“

„Ach, bože všemohoucí… Ten, co byl minulý týden zavražděn?“

Gabriel zavřel oči a přikývl. „Našel jsem jeho mrtvolu.“ Isherwood si všiml obvazů. „Co máš s rukama?“

„Slyšels o té včerejší explozi v pařížské galerii?“

„Jistě, tady nikdo o ničem jiném nemluví. Snad to nebyla tvoje práce?“

„Ne, jenom jsem se připletl v nesprávný čas na nesprávné místo. Všechno ti řeknu, Juliane, ale nejdřív potřebuju tvou pomoc.“

„Čeho se ta pomoc týká?“ zeptal se Isherwood opatrně.

„Neboj se, není to jako za starých časů. Stačí, když mi vysvětlíš, proč stárnoucí švýcarský bankéř ukrýval před světem skvělou sbírku francouzských impresionistů v podzemním trezoru.“

Isherwood stiskl tlačítko interkomu. „Irino, byla byste tak hodná a přinesla do výstavního sálu konvičku kávy? A taky nějaké sušenky. Ty s oříšky. A nepřepojujte mi sem žádné telefonáty. Děkuji. Hodná holka.“

Základní fakta o nacistickém plenění evropských uměleckých pokladů za druhé světové války Gabriel samozřejmě znal. Adolf Hitler snil o tom, že ve svém rodném Linci vybuduje impozantní Führermuseum a naplní je úžasnými kolekcemi nejslavnějších starých mistrů a severoevropského umění. V roce 1938 vydal rozkaz k zahájení speciální operace Linec – Sonderauftrag Linz –, jejímž cílem bylo opatřovat jakýmikoliv prostředky umělecké předměty pro Vůdcovo muzeum. V posledních mírových měsících jeho agenti cestovali v utajení po celé Evropě, prohlíželi si všechna muzea, galerie a soukromé sbírky a vybírali vhodná díla pro budoucí svatostánek. Po vypuknutí války pak Hitlerovi zloději umění kráčeli v těsném závěsu za postupujícími jednotkami wehrmachtu. Desítky a stovky tisíc obrazů, soch a dalších objets d’art, z nichž mnohé patřily původně Židům, rychle mizely neznámo kam. Do dnešního dne se pohřešuje několik tisíc uměleckých děl v celkové hodnotě odhadované na třicet miliard dolarů.

Gabriel věděl, že Julian Isherwood může chybějící detaily snadno doplnit. Jako významný obchodník s uměním zažil své pády i světlé chvilky, ovšem pokud se týká nacistického plundrování Evropy, platil za předního světového experta. Sepsal desítky článků do populárního i odborného tisku a před pěti lety se spoluautorsky podílel na knize, pokládané za stěžejní publikaci na toto téma. Odolal nesčetným žádostem nakladatele a odmítl prozradit osobní motivaci, která ho přivedla k zájmu o tuto problematiku. Gabriel patřil k hrstce lidí, kteří důvod znali: Julian Isherwood zažil největší drancování uměleckých děl na vlastní kůži.

„V roce 1940 vládla uměleckému světu Paříž,“ začal Isherwood. „Ve srovnání s ní byly New York a Londýn pouhé vesnice na periferii. A centrem umělecké Paříže byla rue de la Boétie v osmém okrsku. V čísle dvacet jedna měl svou galerii slavný Paul Rosenberg, přes dvůr s ním sousedil Picasso, který bydlel se svou manželkou, ruskou tanečnicí Olgou Koklovovou, v čísle dvacet tři. Na protější straně ulice sídlila galerie Étienna Bignoua. Georges Wildenstein měl svou galerii v čísle padesát sedm a samozřejmě nechyběli Paul Guillaume a Josse Hessel.“

„A tvůj otec?“

„Isakowitzova výtvarná galerie se nacházela nedaleko Rosenbergovy. Bydleli jsme v bytě nad výstavními sály. Picasso byl pro mě strejda Pablo. Trávil jsem u něj celé hodiny. Někdy mi dovolil dívat se, jak maluje. Olga mě krmila čokoládou a sušenkami, až mi bylo špatně. Vedli jsme nádherný život.“

„A když přišli Němci?“

„Pochopitelně nezůstal kámen na kameni. Invaze do Nizozemí začala desátého května a čtrnáctého července vstoupili Němci do Paříže. Na Eiffelově věži zavlála vlajka s hákovým křížem a v hotelu Crillon se usadil německý generální štáb.“

„Kdy začalo rabování?“

„Dva dny po triumfálním příjezdu do Paříže vydal Hitler rozkaz, že veškerá umělecká díla patřící Židům mají být předána do německých rukou – do tak zvané bezpečné úschovy. Ve skutečnosti se rozpoutalo neuvěřitelné drancování Francie.“

„Pokud si dobře vzpomínám, Hitler ustanovil zvláštní skupinu, která měla na loupeže dohlížet.“

„Bylo jich víc, ale největší vliv měla skupina nazývaná EER, Einsatzstab Reichsleiter Rosenberg. Úžasná organizace. Měla vlastní zpravodajskou službu, jejímž cílem bylo pátrání po uměleckých dílech, údernou jednotku, která prováděla nájezdy a plenění, a rozsáhlý aparát historiků a znalců. Bože můj, měli i vlastní tesařskou dílnu, která vyráběla speciální bedny pro přepravu uloupených děl do Německa.“

„První zastávkou byla bezpochyby rue de la Boétie.“

„EER šla po obchodnících a samozřejmě po sběratelích. Rothschildům zabavili sbírky současně s obsazením jejich paláce. Stejně dopadly sbírky židovského bankovního magnáta Davida Davida-Weilla a Jacquesa Sterna. Všechny galerie židovských majitelů na rue de la Boétie byly vypleněny a jejich inventář zabaven. A pochopitelně nezůstala ušetřena ani Isakowitzova výtvarná galerie.“

„Podařilo se tvému otci alespoň něco zachránit?“

„Většina obchodníků včetně mého otce se snažila uchránit ty nejvzácnější kousky. Ukryli je v odlehlých zámcích na venkově, v bankovních trezorech nebo je odeslali ze země. Ostatní díla Němci okamžitě sebrali. Ještě před invazí, během drôle de guerre, podivné války, si otec pronajal vilu v Bordeaux a přestěhoval tam své nejcennější poklady. Uchýlili jsme se tam, když se Němci blížili k Paříži. Po rozdělení Francie na okupovanou část a neobsazené území jsme skončili na vichistické straně hranice. Jenže na podzim 1940 přepadlo náš dům komando EER za asistence francouzské policie a sebralo otci všechny obrazy.“

„Jak Němci jeho sbírku našli?“

„Otec se dopustil osudové chyby. Prozradil jednomu francouzskému obchodníkovi, jak hodlá se svými obrazy naložit. Ten pak prozradil jejich úkryt EER za odměnu ve výši pěti procent hodnoty otcovy sbírky. C’est la vie.“

Gabriel věděl, co následovalo, a nechtěl Isherwoodovi dovolit, aby to mohl znovu opakovat. Koncem roku 1942 obsadili nacisté i zbytek Francie a jednotky SS v součinnosti s vládou ve Vichy zahájily soustřeďování židovského obyvatelstva a jeho deportace do táborů smrti. Isherwoodův otec požádal dva Basky, kteří se úspěšně živily pašeráctvím, aby převedli jeho syna přes Pyreneje do bezpečného útočiště ve Španělsku. Rodiče zůstali ve Francii. V roce 1943 nastoupili do transportu a bezprostředně po příjezdu do Sobiboru byli zavražděni.

Julian Isherwood se otřásl. „Potřebuju se nutně napít. Zvedni se, Gabrieli. Trocha čerstvého vzduchu nám oběma udělá dobře.“

Zašli za roh do vinného baru na Jermyn Street a posadili se ke stolu vedle krbu s lávovými kameny, pod nimiž syčel plynový hořák. Isherwood si objednal sklenici médoku. Hleděl do plamenů, ale v duchu se vrátil do válečné Francie. Gabriel mu vstoupil do myšlenek jako dítě plížící se do ložnice rodičů.

„Co se s uloupenými obrazy dělo dál?“

„EER zabrala Musée Jeu de Paume a používala je jako skladiště a třídírnu. Pracovala tam spousta lidí, kteří dnem i nocí katalogizovali jednotlivé položky a oceňovali obrovské poklady, jichž se Němci zmocnili. Díla, která byla pokládána za vhodná pro führerovu soukromou sbírku v rámci projektu muzea v Linci – zejména staří mistři a severoevropské umění – byla zabalena a poslána do Říše.“

„A zbytek? Impresionisté a moderní autoři?“

„Nacisté je považovali za zdegenerované, ovšem nehodlali se jich vzdát, dokud napřed nedostali něco na oplátku. Většina děl pocházejících z devatenáctého a dvacátého století byla prodána za hotové nebo odložena k pozdějšímu výměnnému obchodu.“

„Co to bylo za výměnný obchod?“

„Vezmi si například Hermanna Göringa. Patřil mu lovecký zámeček, který pojmenoval Karinhall na počest své zesnulé manželky, švédské aristokratky Karin von Fockové. Shromáždil v něm jednu z největších soukromých sbírek v Evropě a za války využil svůj obrovský vliv k jejímu podstatnému rozšíření. Skladiště v Jeu de Paume pokládal za svou osobní zásobárnu.“

Isherwood dopil víno a objednal si další sklenku.

„Göring byl chamtivý parchant – jen z Jeu de Paume si nechal poslat přes šest set obrazů –, ale dal si záležet, aby jeho akvizice vypadaly alespoň na papíře jako legální nákupy, ne jako sprosté krádeže. Když si vyhlédl nějaké dílo, nechal ho odhadnout podplaceným odborníkem na směšně nízkou cenu. Potom ho koupil a slíbil, že pošle peníze na účet EER. Ve skutečnosti nezaplatil za obrazy, které získal v Paříži, ani haléř.“

„A všechny skončily v Karinhallu?“

„Všechny ne. Göring sdílel s Hitlerem opovržení k modernistům a impresionistům, ovšem uvědomoval si, že je může prodat nebo vyměnit za díla, která lépe odpovídají jeho vkusu. Jeden takový obchod zorganizovali jeho agenti v Itálii, kde Göring získal sedm italských starých mistrů a dalších uměleckých předmětů výměnou za devět obrazů, které zkonfiskoval v Jeu de Paume. Jejich autory byli Van Gogh, Cézanne, Renoir a Monet, abych jmenoval alespoň některé, a do jednoho pocházely z vyloupených židovských galerií a sbírek. Další podobné výměny Göring zorganizoval prostřednictvím švýcarských obchodníků.“

„Řekni mi něco o podílu Švýcarska.“

„Díky neutralitě své země získali švýcarští obchodníci a sběratelé unikátní možnost zkapitalizovat drancování Paříže. Mohli volně cestovat po okupované Evropě a švýcarský frank byl jedinou univerzálně přijímanou měnou na světě. A nezapomeň, že finanční centra jako Curych na kolaboraci s Hitlerem úžasně profitovala. V Paříži se ukradená umělecká díla nakupovala, ale jejich konečnou stanicí byl Curych, Luzern nebo Ženeva. Tam se vykládala.“

„Nebo schovávala.“

„Samozřejmě. Zákony na ochranu bankovního tajemství učinily ze Švýcarska přirozený úkryt pro naloupené umění, stejně jako zákony týkající se převzetí věci pocházející z krádeže.“

„Můžeš mi ty zákony přiblížit?“

„Byly jedním slovem geniální a věrně odrážely typicky švýcarskou rafinovanost. Například když někdo přijal v dobré víře nějaký předmět, stal se po pěti letech automaticky jeho právoplatným vlastníkem, byť se později třeba ukázalo, že tento předmět byl původnímu majiteli ukraden.“

„Jak příhodné.“

„Počkej, to není všechno. Řekněme, že obchodník nabízí obraz pocházející z krádeže. Pokud ho původní majitel chce získat zpátky, musí obchodníkovi zaplatit stejnou cenu jako každý jiný zájemce.“

„To znamená, že švýcarští obchodníci s uměním a sběratelé mohli bez obav přijímat ukradená díla, protože jim nehrozil žádný postih ze strany zákona nebo finanční ztráta. Pochopil jsem to správně?“

„Naprosto.“

„Co se stalo po válce?“

„Spojenci vyslali do Švýcarska znalce umění Douglase Coopera a pověřili ho úkolem objasnit, jak se věci mají. Cooper dospěl k závěru, že za války se do Švýcarska dostaly stovky, ne-li tisíce ukradených uměleckých děl. Byl přesvědčen, že jsou ukryta v bankovních trezorech a zapečetěných skladech. Paul Rosenberg si tam zajel osobně a pátral na vlastní pěst. V jedné curyšské galerii mu nabídli Mattise, který pocházel z jeho vlastní sbírky.“

„Pozoruhodné,“ poznamenal Gabriel. „Jak s těmi informacemi naložila švýcarská vláda?“

„Slíbila Spojencům plnou spolupráci při vyšetřování. Slíbila, že zmrazí veškerá německá aktiva a zajistí všechny umělecké předměty, které se na švýcarské území dostaly během války. Slíbila také, že provede celonárodní sčítání těchto předmětů. Nic z toho nesplnila. Douglas Cooper navrhl, aby byla odebrána licence každému obchodníkovi s uměním, který by nabízel k prodeji kradená díla. Švýcarská vláda jeho návrh odmítla a švýcarská federace obchodníků s uměním nabádala své členy, aby odmítli jakoukoliv spolupráci. Krátce řečeno, švýcarské úřady se zachovaly jako vždycky – zaštítily své podnikatele a občany před všetečnými cizinci.“

„Pokusili se židovští galeristé jako Paul Rosenberg získat svůj ukradený majetek prostřednictvím soudů?“

„Několik jich to skutečně zkusilo, ale hráli s beznadějnými kartami. Úřady to zařídily tak, že každý pokus cizince domáhat se navrácení svého majetku od švýcarského občana soudní cestou byl časově a finančně mimořádně náročný. Švýcaři se většinou schovávali za klauzuli o převzetí v dobré víře. A nezapomeň, že většina předmětných uměleckých děl byla uloupena v roce 1940, takže v pětačtyřicátém v souladu s ustanovením o pětileté lhůtě ztratili podle švýcarských zákonů původní právoplatní vlastníci na svůj majetek nárok. Nemusím snad dodávat, že většina žadatelů odešla s prázdnýma rukama.“

„Myslíš, že některá ukradená umělecká díla jsou ještě ve Švýcarsku?“

„Podle mého názoru, Gabrieli, jich tam zůstala většina. Podle toho mála, cos mi řekl, to vypadá, že část těch obrazů skončila s největší pravděpodobností v tajné sbírce Augusta Rolfea.“

„Ale ta už neexistuje.“

Isherwood dopil zbytek vína a zabloudil pohledem zpátky ke krbu. „Myslím, že teď je s mluvením řada na tobě, Gabrieli. Řekni mi všechno. A tentokrát žádné lhaní. Jsem už příliš starý na to, abych poslouchal lži.“

Venku se opět rozpršelo. Při návratu do galerie se krčili pod Isherwoodovým deštníkem jako smuteční hosté v pohřebním prů vodu. Gabriel Julianovi skutečně nic nezatajil. Začal nálezem Rolfeova těla a skončil výbuchem v galerii Wernera Müllera v Paříži. Isherwood vypil další dvě sklenky vína a jeho poněkud nejistá chůze prozrazovala účinek alkoholu.

„Shamron,“ zasyčel Isherwood tiše a z hlasu mu čišelo opovržení. „Mohlo mě napadnout, že v tom má ten parchant prsty. Doufal jsem, že ho tentokrát poslali do penze natrvalo.“

„Vždycky si najdou důvod povolat ho zpátky.“

„Slyšel jsem, že ta Anna Rolfeová je docela hvězda.“

„Má své světlé chvilky.“

„Jestli ti mohu dát, chlapče drahý, dobrou radu, vycházej pokaždé z předpokladu, že o svém otci a jeho sbírce ví víc, než ti říká. Dcery mívají tendenci své otce ochraňovat, i když je považují za prohnilé ničemy.“

„Pokusím se na to nezapomenout.“

„Může to být taky normální krádež obrazů.“

„Nechali na stěně salonu viset Raffaela a vyhodili do vzduchu galerii, která patřila člověku, jenž dohlížel na tu sbírku. Na tom, co se stalo, nevidím nic normálního.“

„Chápu,“ odvětil Isherwood. „Nejspíš máš pravdu. Zdá se mi, že jediné, čemu můžeš v téhle prožluklé záležitosti věřit, jsou samotné obrazy.“

„Nejsem rád, že jsem to právě já, kdo ti tu novinku sděluje, Juliane, ale obrazy někdy skutečně mohou promluvit. Kromě toho ta sbírka zmizela.“

„Obrazy mluvit nemohou, pouze jejich původ. Je zřejmé, že Augustus Rolfe bral svou sbírku velice vážně. I kdyby ta díla získal za ne zcela čistých okolností, trval by u každého z nich na potvrzení původu. Osvědčení o původu je, koneckonců, u obrazů vším.“

„A když dokážu jejich původ vypátrat?“

„Potom ti budu moci říct, jestli byl poctivý sběratel, nebo jestli ten starý parchant seděl na trezoru plném naloupeného umění.“

Gabriel se chtěl v Duke Street rozloučit, avšak Isherwood ho vzal za loket a vtáhl průchodem do Masonova dvora. „Pojď se mnou. Musím ti ještě něco ukázat.“

Když vešli do galerie, Irina okamžitě rozpoznala výmluvné příznaky večeře s lahví. Předala svému zaměstnavateli štůsek lístků s telefonními vzkazy a postavila na kávu. Isherwood šel přímo do své kanceláře, otevřel soukromý sejf a vytáhl z něj skicu nedospělého chlapce a fotokopii starého dokumentu o několika stranách. Podržel obrázek Gabrielovi před očima.

„Připadá ti ten obličej povědomý?“

„Těžko říct.“

„Jsem to já. Obrázek namaloval Pablo Picasso. Vzal jsem si ho s sebou, když jsem utíkal z Francie.“

„A ten dokument?“

„I ten jsem měl na útěku u sebe. Otec mi ho dal, když se se mnou loučil a posílal mě s těmi Basky do Španělska. Je to detailní seznam všech obrazů jeho privátní sbírky, podrobný inventář. Sepsal ho vlastní rukou. Je to pochopitelně kopie, originál je dnes v dost hrozném stavu.“

Podal papíry Gabrielovi.

„Nevím, jak daleko chceš v té věci postoupit, můj milý, ale jestli náhodou narazíš na jeden z těch kousků, dáš mi doufám vědět.“

Gabriel seznam složil a schoval do náprsní kapsy. „Kam máš namířeno dál?“ zeptal se Isherwood. „Ještě nevím.“

„V Lyonu žije jistý muž, s kterým by sis měl promluvit. Dost mi pomohl, když jsem sbíral materiály ke své knize. Jestli Augustu Rolfeovi zůstala pod nehty špína, ten člověk o tom bude vědět.“

Isherwood probral otočný vizitkovník a dal Gabrielovi telefonní čísla.

20

LONDÝN

Za rohem Isherwoodovy výtvarné galerie v Jermyn Street seděl za volantem sedanu značky Rover světlovlasý muž a poslouchal rádio. Obchodníka s uměním sledoval již pět dní. Dělal mu stín při jeho opileckých obědech. Noci trávil před jeho domem v Jižním Kensingtonu. A dokonce si zahrál na potenciálního zákazníka, aby mu mohl do kanceláře tajně umístit dva miniaturní mikrofony, který vysílaly slabý analogový signál v běžném pásmu velmi krátkých vln, takže ho zachytila anténa autorádia v roveru. Když rozhovor v kanceláři o deset minut později skončil, muž za volantem vytáhl mobilní telefon a vytočil přímou linku do Curychu.

„Náš přítele jede do Lyonu navštívit profesora.“

21

LYON

Profesor Emil Jacobi pasoval sám sebe na špatné svědomí Švýcarska. Věřil, že má-li svou zemi zachránit, musí ji nejprve zbořit, a proto zasvětil svůj život vypátrání a odhalení temných stránek švýcarské historie. Jeho kniha Mýtus zapůsobila rozborem rozsáhlých ekonomických a obchodních vztahů mezi nacistickým Německem a Švýcarskem za druhé světové války jako bomba. Jacobi podrobně popsal, jak švýcarské banky přijímaly uloupené zlato – a zlato vytržené Židům z úst cestou do plynové komory – a měnily je na tvrdou měnu. Za tyto prostředky pak Hitler nakupoval suroviny, které potřeboval, aby udržel v chodu německou válečnou mašinérii. Závěry, k nimž profesor Jacobi dospěl, zemi šokovaly a z autora udělaly celonárodního vyvržence. Napsal, že nacistické Německo a Švýcarsko byly spojenci ve všem, kromě jména. Adolf Hitler by nemohl rozpoutat válku bez pomoci švýcarských bankéřů a výrobců zbraní. Nebýt Švýcarska, wehrmacht by kapituloval nejpozději na podzim 1944. Kvůli nenasytné lačnosti švýcarských finančníků zbytečně zahynuly další miliony obětí.

Poté, co se Mýtus dostal na pulty knihkupectví, se život profesora Jacobiho ve Švýcarsku rychle měnil k horšímu. Objevily se výhrůžky smrtí, měl odposlouchávaný telefon a na každém kroku ho sledovali příslušníci švýcarské bezpečnostní služby. V obavě o svůj život se vzdal profesury v Lausanne a přijal místo na katedře moderních dějin Univerzity v Lyonu.

Gabrielovi trvalo téměř celý den, než ho vystopoval.

Nechal Jacobimu dva vzkazy na domácím telefonu a další dva u krajně neochotné sekretářky na univerzitě. V půl druhé odpoledne mu profesor zavolal na mobilní telefon a souhlasil se schůzkou. „Přijďte v šest večer do mého bytu. Tam si promluvíme.“ Po tom odhrkal adresu a spěšně zavěsil. Gabrielovi zbylo několik hodin času. V knihkupectví u univerzitního areálu si koupil francouzské vydání Mýtu a zbytek odpoledne strávil u knihy mezi studenty v kavárně na Place des Terreaux.

V šest večer již profesor čekal v chodbě činžáku na rue Lanterne. Na sobě měl odřené tvídové sako a brýle bez obrouček si posunul na vrabčí hnízdo nepoddajných šedivých vlasů. Nohavice kalhot měl sepnuté svorkami, aby se mu nezamotaly do řetězu jízdního kola. „Vítejte v exilu,“ pozdravil Gabriela a vedl ho po schodech do třetího patra. „My Švýcaři chováme v úctě právo na svobodu projevu, ovšem pouze tehdy, pokud se tyto projevy zdrží jakékoliv kritiky Švýcarska. Já jsem spáchal nejhorší smrtelný hřích, jakého se může švýcarský občan dopustit, a tak jsem se musel uchýlit sem, do pozlacené klece v Lyonu.“

Před dveřmi bytu se profesor dlouho přehraboval mezi papíry a ohmatanými notesy v sedlové brašně a hledal klíče. Když je konečně vylovil, uvedl Gabriela do malého, skromně zařízeného příbytku. Každý vodorovný povrch přetékal knihami, dokumenty a časopisy. Gabriel se usmál; přišel na správné místo.

Jacobi zavřel dveře a pověsil sedlovou brašnu na kliku. „Takže vy jste si se mnou přišel promluvit o vraždě Augusta Rolfea? Obrátil jste se na toho pravého. Ten případ jsem pozorně sledoval.“

„Myslel jsem si, že byste mohl. Napadlo mě, že by neuškodilo, kdybychom si porovnali poznámky.“

„Jste také historik, pane Allone?“

„Ne, jsem umělecký restaurátor. Ale v této záležitosti pracuju pro izraelskou vládu.“

„Inu, zdá se, že nás čeká zajímavý večer. Sundejte někam ty krámy z tamté židle a posaďte se. Já zatím uvařím kafe.“

Profesor Jacobi několik minut překopával hromady papírů, až z nich nakonec vytáhl složku s materiály Augusta Rolfea. Byla velmi tenká.

„Herr Rolfe byl privátní bankéř v nejvlastnějším smyslu toho slova, pane Allone. Obávám se, že většina toho, co vám řeknu, je založena na spekulacích a pověstech.“

„Často jsem zjistil, že se lze o někom hodně dozvědět právě na základě pověstí, které o něm kolují.“

„Když máte co do činění se švýcarským bankéřem, zejména soukromým jako Augustus Rolfe, pak mohou být pověsti to nejlepší, v co můžete doufat.“ Profesor si nasadil brýle a otevřel složku. „V Curychu existují jednak malé privátní banky, a vedle nich pak extrémně velké. Giganti jako Union Bank of Switzerland a Credit Suisse mají divize soukromého bankovnictví, které obhospodařují pouze ty nejbohatší klienty.“

„Jak bohaté?“

„Minimální požadovaný vklad obvykle činí pět milionů dolarů nebo ekvivalent v jiné měně. Nedávno vyšlo najevo, že zpravodajské služby vaší země využívaly služby divize soukromého bankovnictví Credit Suisse.“ Profesor se na Gabriela zadíval přes okraj otevřené složky. „O tom vy samozřejmě nemůžete vědět.“

Gabriel přešel jeho poznámku bez povšimnutí. „Podle toho, co o Augustu Rolfeovi vím, spadal do té první kategorie.“

„To je pravda. Rolfeova banka byl malý podnik. Pět nebo šest zaměstnanců, víc určitě ne. Když jste potřeboval někoho, kdo by vám ve Švýcarsku schoval peníze nebo cennosti, Augustus Rolfe byl váš nejlepší spojenec. Patřil k nejdiskrétnějším a nejvlivnějším curyšským bankéřům a měl mocné přátele na nejvyšších místech. Proto je pro mě jeho vražda tak nepochopitelná.“

„Co ještě o něm víte?“

„Rodinný podnik převzal po otci počátkem třicátých let. Švýcarské banky tehdy prožívaly zlé časy. Celosvětová hospodářská krize, panika v Německu a kritický pád rakouské měny, to vše vyvolávalo v Curychu jedno zemětřesení za druhým. Švýcarské banky padaly jako domečky z karet. Mnoho soukromých bankovních domů bylo nuceno spojit se v zájmu holého přežití s většími konkurenty. Rolfe visel na vlásku, ale udržel se.“

Jacobi si naslinil špičku ukazováku a otočil stránku.

„Potom se moci v Německu chopil Hitler a začal pronásledovat Židy. Zanedlouho už proudily židovské peníze a cennosti do trezorů švýcarských bank – včetně té Rolfeovy.“

„Tohle víte jistě?“

„Naprosto. Augustus Rolfe otevřel německým Židům více než dvě stovky číselných účtů.“

Jacobi otočil několik listů ve složce.

„Tady končí fakta a začínají dohady. Koncem třicátých let se v Curychu objevili první agenti gestapa. Hledali židovský majetek a hlavně peníze, které se podařilo tajně převést z Německa na švýcarská konta. Říká se, že Rolfe spolupracoval s agenty gestapa. Porušil švýcarské bankovní zákony a prozradil existenci číselných účtů, které si v jeho bance otevřeli Židé.“

„Proč by to dělal?“

„Chcete slyšet mou teorii?“

„Jistě.“

„Protože věděl, že peníze, které si u něj uložilo pár stovek Židů, nejsou ničím ve srovnání s bohatstvím, které může získat z kolaborace s nacistickým Německem.“

„Existují důkazy, které by tuto domněnku potvrzovaly?“

„Samozřejmě,“ potvrdil Jacobi a jeho obočí vystřelilo nad okraj brýlí. „Je prokázanou skutečností, že Augustus Rolfe za války často cestoval do Německa.“

„S kým se tam scházel?“

„To se neví, ale jeho cesty byly natolik známé, že Rolfeovi vynesly po válce vyšetřování pro podezření z kolaborace s nacisty.“

„A výsledek?“

„Nulový. Rolfe opětovně splynul s curyšským bankovním světem a už o něm nikdy nikdo neslyšel – až do minulého týdne, kdy někdo nakráčel do jeho vily a vpálil mu kulku do hlavy.“

Profesor Jacobi sklapl složku a podíval se na Gabriela.

„Mohl byste se ujmout pokračování příběhu, pane Allone?“

Když Gabriel domluvil, profesor Jacobi si dlouho čistil brýle širším cípem kravaty. Pak si je nasadil zpátky na čelo a nalil si další šálek kávy. „Zdá se, že jste narazil na neprostupnou hradbu mlčení. Je to spiknutí.“

„Co tím myslíte?“

„Podívejte se, pane Allone, když máte co do činění se Švýcarskem, musíte mít neustále na paměti, že to není stát v pravém smyslu slova. Švýcarsko je obchodní podnik a je jako obchodní podnik řízeno. Je to podnik, který neustále zaujímá obrannou pozici. A trvá to už sedm set let.“

„Co to má společného s Rolfeovou vraždou?“

„Ve Švýcarsku žijí lidé, kteří by určitě hodně ztratili, kdyby někdo odhalil hříchy minulosti a pořádně propláchl kanalizační stoky na Bahnhofstrasse, které už dávno zoufale volají po očistné kúře. Tito lidé tvoří neviditelnou vládu a nesmí se brát na lehkou váhu. Proto také žiju tady a ne v Lausanne. Jestli budete pokračovat v pátrání, doporučuju vám, abyste si kryl záda.“

O deset minut později Gabriel scházel ze schodů s francouzským vydáním Mýtu pod paží. V chodbě těsně u dveří se zastavil, otevřel knihu a přečetl si, co mu profesor napsal na titulní stranu.

Pozor na zlé skřítky v Curychu – Emil Jacobi.

Gabriela s otevřenou knihou v ruce zachytil teleobjektivem digitálního fotoaparátu muž, který stál za oknem činžáku na protější straně ulice. O hodinu dříve vyfotografoval i jeho příchod. Ty záběry byly vlastně zbytečné, ovšem profesionál vždy odvádí dokonalou práci. Celý Allonův rozhovor s profesorem Jacobim zachytila dvojice citlivých mikrofonů, kterou muž do učencova bytu nainstaloval před šesti měsíci. Když Allon odcházel, umělec v oboru sledování pořídil ještě několik snímků. Pak se posadil k magnetofonu a poslechl si pásky. Po třiceti minutách nepřerušené práce dokončil pečlivý přepis rozhovoru, který dalších deset minut porovnával se zvukovou nahrávkou, aby se ujistil, že je absolutně přesný. Zašifrované hlášení potom odeslal zabezpečeným e-mailem do Curychu spolu s Allonovými fotografiemi.

O třicet vteřin později se sdělení objevilo na počítačovém monitoru Gerhardta Petersona, který okamžitě zvedl telefon a vyžádal si naléhavou schůzku s Gesslerem. Gerhardt Peterson neměl Emila Jacobino rád a stejně tak ho neměl rád Herr Gessler. Historikovo jednočlenné křižácké tažení proti švýcarské finanční oligarchii je unavovalo a navíc už stálo dost peněz. Oba muži se shodli, že nastal čas se s všetečným profesůrkem vypořádat.

Druhý den ráno, ještě před odchodem do kanceláře, si Gerhardt Peterson zavolal z bezpečného soukromí své domácí pracovny. Hovor trval necelé dvě minuty. Osud profesora Emila Ja cobiho, špatného svědomí Švýcarska, zpečetila finanční transakce – převod dvou set tisíc amerických dolarů na číselné konto v Ženevě, jehož majitelem byl Anton Orsati. Gerhardt Peterson to považoval za velmi příhodné.

22

COSTA DE PRATA, PORTUGALSKO

Když Gabriel druhý den ráno dorazil k vile Anny Rolfeové, s potěšením konstatoval, že ji střeží nejméně čtveřice agentů. Jeden stál u brány, druhý pod vinicí, třetí na okraji lesa a čtvrtý zaujal postavení na temeni kopce. A jako velitele operace vyslal Shamron Ramiho, svého mlčenlivého osobního strážce. Rami pozdravil Gabriela na příjezdové cestě a na jeho otázku, jak se Anna tváří na své hlídače, jenom obrátil oči v sloup – Však to za chvíli zjistíš sám.

Gabriel zašel do domu a stoupal po schodech za zvukem Anniných houslí. Zaklepal na dveře místnosti, kde cvičila, a bez vyzvání vstoupil. Otočila se a spustila. Vynadala mu, že ji vyrušil, a pak ho seřvala za to, že změnil její domov ve vojenské ležení. Její hlas nabíral na intenzitě a Gabriel sklopil oči k obvazům na rukou, zpod nichž vytékal pramínek čerstvé krve. Anna sledovala jeho pohled a okamžitě zmlkla, načež ho odvedla do své ložnice, aby mu vyměnila obvazy. Nemohl si pomoci, aby si ji, zatímco ho ošetřovala, zblízka pečlivě neprohlédl. Kůži vzadu na krku měla vlhkou potem, houslové struny jí do bříšek prstů na levé ruce vytlačily uzounká údolí. Byla krásnější, než jak si ji pamatoval.

„Hezká práce,“ ocenil, když přelepila konec obinadla náplastí.

„O bandážování rukou něco vím, pane Allone. Přinášíte mi novinky o mém otci, že?“

„V dané chvíli jsou to spíše otázky než odpovědi. A říkejte mi prosím Gabrieli.“

Usmála se. „Mám nápad, Gabrieli.“

Anna sbalila do nylonového ruksaku piknikový oběd, sestávající z bochníku chleba, sýra a studeného kuřete. Nakonec přidala láhev vychlazeného vína, kterou nejdřív zabalila do vlněné deky.

Rami dal Gabrielovi berettu a přidělil mu dvojici mladistvě vyhlížejících ochránců. Když kráčeli těsně následováni Ramiho průvodci po stezce stíněné korunami borovic, Gabriel informoval Annu o pařížských událostech. O rozhovorech s Julianem Isherwoodem a Emilem Jacobim se nezmínil. To mohlo počkat.

Stromy se otevřely a před nimi se na strmém úbočí objevily ruiny maurské osady. Na nedaleký žulový balvan vyskočila horská koza, krátce na vetřelce zamečela a odběhla do hlodašového křoví. Gabriel si přehodil ruksak přes rameno a následoval Annu po pěšině stále výš.

Díval se, jak se jí při každém kroku napínají lýtkové svaly, a vzpomínal na Leu. V podobně krásný podzimní den, jenom o pětadvacet let dříve, si také vyrazili do přírody. I tehdy stoupali po svahu k zříceninám, ale byly to zříceniny křižáckého hradu na Golanských výšinách. Lea si rozložila stojan a malovala. Gabriel se právě vrátil z Evropy a jeho touhu tvořit umrtvovala zjevení – duchové mužů, které zabil. Nechal Leu u plátna a štětců a vyšplhal na vrchol kopce. Nad ním se táhla vojenská opevnění na syrské hranici, pod ním se rozkládala Horní Galilea a na obzoru se vlnily pahorky jižního Libanonu. Ponořen v neveselých myšlenkách neslyšel Leu přicházet. „Oni se vrátí, Gabrieli. Můžeš tady sedět a hlídat celý život, ale oni se nakonec vrátí.“ Aniž se na ni podíval, Gabriel odvětil: „Kdybych já kdysi žil tady v Horní Galileji a potom v utečeneckém táboře v Libanonu, taky bych se vrátil.“

Jeho vzpomínky přerušilo ostré plesknutí, jak Anna roztřepala deku. Rozložila ji na trávu zalitou sluncem jako tehdy Lea. Gabriel zatím obřadně odzátkoval láhev a připili si. Ramiho hlídači zaujali pozice – jeden nad ruinami, druhý dole na stezce. Anna uždibovala kuřecí maso a Gabriel před ni položil fotografii muže, který nechal v galerii diplomatický kufřík s bombou.

„Znáš ho?“

Zavrtěla hlavou.

Gabriel snímek schoval. „Potřebuju další informace o tvém otci.“

„Například?“

„Cokoliv, co by mi pomohlo zjistit, kdo ho zabil a ukradl jeho sbírku.“

„Můj otec byl švýcarský bankéř, Gabrieli. Znám ho jako člověka, ale o jeho práci nevím vůbec nic.“

„Tak mi o něm něco pověz jako o člověku.“

„Kde mám začít?“

„Třeba u jeho věku. Tobě je třicet osm, že?“

„Třicet sedm.“

„Jemu bylo devětaosmdesát. To je značný věkový rozdíl.“

„To ti mohu snadno vysvětlit. Než si vzal mou matku, byl už jednou ženatý. Jeho první manželka zemřela za války na tuberkulózu. Když se seznámil s matkou, byl už deset let vdovec. Často jsem přemýšlela, co ty dva svedlo dohromady. Měli protikladné povahy. Matka byla poměrně nadaná klavíristka a uvažovala o profesionální dráze, jenže otec o tom nechtěl ani slyšet. Hudebníci stáli na jeho žebříčku jen o stupínek výš než exhibicionisté.“

„Měl z prvního manželství nějaké děti?“

Anna zavrtěla hlavou.

„Můžeš mi říct něco o matčině sebevraždě?“

„Byla jsem to já, kdo ji našel.“ Na okamžik se odmlčela. „Na něco takového nemůžeš nikdy zapomenout. Později nám otec řekl, že trpěla chronickými depresemi. Já jsem matku nesmírně milovala, Gabrieli. Byli jsme si velmi blízké. Jsem si absolutně jistá, že žádnými depresemi netrpěla. Neužívala léky, nechodila k psychiatrovi. Jistě, byla temperamentní, náladová, ale rozhodně nebyla typem ženy, která bezdůvodně spáchá sebevraždu. Někdo nebo něco ji donutilo sáhnout si na život. Ale co to bylo, to věděla pouze ona, a vzala si své tajemství do hrobu.“

„Zanechala dopis na rozloučenou?“

„Podle výsledků vyšetřování ne. Jenže já jsem ze svého pokoje viděla otce, jak se sklonil nad její mrtvolou a zvedl něco, co silně připomínalo list papíru a klidně to mohl být dopis na rozloučenou. Nikdy mi ho však neukázal a policii očividně taky ne.“

„A smrt tvého bratra?“

„Zemřel o rok později. Otec si přál, aby nastoupil v bance a pokračoval v rodinné tradici, ale Maxovi učarovala cyklistika. Stal se profesionálním závodníkem, jedním z nejlepších v Evropě.

Zabil se při pádu v etapovém závodu Okolo Švýcarska. Jeho smrt otce zdrtila, ale domnívám se, že současně cítil něco jako zadostiučinění. Jako kdyby Maxe stihl spravedlivý trest za to, že se protivil otcovu přání.“

„A ty?“

„Zůstala jsem s ním sama. Ztratila jsem dvě bytosti, které jsem na světě nejvíc milovala, a uvázla jsem polapená v pasti s člověkem, kterého jsem bytostně nesnášela. Oddala jsem se houslím s ještě hlubší náruživostí. To uspořádání nám oběma vyhovovalo. Dokud jsem hrála, otec se o mě nemusel starat a mohl se věnovat tomu, co dělal nejraději.“

„Co to bylo?“

„Vydělávání peněz, co jiného? Věřil, že bohatství mu přinese odpuštění hříchů. Bože, takový blázen! Od mého prvního vystoupení o mně kritika i diváci tvrdí, že hraju s ohněm v srdci. Netuší ovšem, že ten oheň je živen palivem nenávisti a bolesti.“

Gabriel opatrně otevřel další téma. „Víš něco o otcových aktivitách za války?“

„Aktivitách? Zajímavý termín. Co se jím pokoušíš naznačit?“

„Vůbec nic. Prostě potřebuju zjistit, zda se v minulosti tvého otce neskrývá něco, co mohlo nakonec vést k jeho vraždě.“

„Můj otec byl za druhé světové války švýcarský bankéř.“ Do hlasu jí náhle pronikl chlad. „To z něj nedělá automaticky zrůdu. Ale abych byla zcela upřímná, o aktivitách svého otce za války nevím v podstatě nic. O tom se s námi nikdy nebavil.“

Gabriel uvažoval o informacích, které získal od profesora Jacobiho v Lyonu – Rolfeovy časté výlety do hitlerovského Německa, pověsti o jeho stycích s vlivnými představiteli nacistického režimu. Opravdu se mu podařilo svou minulost před dcerou tak dokonale utajit? Gabriel se rozhodl přitlačit na pilu, ovšem jen velmi jemně.

„Ale máš jisté podezření, že, Anno? Kdybys o otcově minulosti nepochybovala, nezavedla bys mě do Curychu.“

„Vím pouze jedno, Gabrieli. Moje matka si vykopala vlastní hrob, lehla si do něj a zastřelila se. Byl to akt nenávisti a pomsty. A udělala to z nějakého důvodu.“

„Umíral?“

Otevřenost poslední otázky ji překvapila, protože prudce vzhlédla, jako by ji bodlo něco ostrého. „Můj otec?“ Gabriel přikývl.

„Ano, Gabrieli, můj otec opravdu umíral.“

Když dojedli, Gabriel rozlil do sklenek zbytek vína a zeptal se na osvědčení o původu obrazů.

„Jsou zamčena v zásuvce stolu v otcově pracovně.“

„Bál jsem se, že mi řekneš právě toto.“

„Proč je chceš vidět?“

„Zajímá mě posloupnost vlastníků každého díla. Ty doklady by nám mohly napovědět, kdo tu sbírku odcizil a proč tvého otce zabil.“

„Nebo by nám neřekly vůbec nic. A nezapomínej, že otec ty obrazy koupil zcela legálně. Podle zákona patřily jemu, bez ohledu na případné nesrovnalosti, které bys v osvědčeních o původu objevil.“

„Přesto bych se na ně rád podíval.“

„Ukážu ti, kde jsou.“

„Ne. Řekneš mi, kde jsou, a já pro ně zajedu a přivezu je sem. Ty teď do Curychu nemůžeš.“

„Proč ne?“

„Protože to pro tebe není bezpečné. A to mě přivádí k další věci.“

„Ke které?“

„K tvému recitálu v Benátkách.“

„V žádném případě ho nezruším.“

„V dané chvíli bys neměla veřejně vystupovat, aby ses nevystavovala zbytečnému riziku.“

„Nemám na vybranou. Jestli to vystoupení odvolám, moje kariéra skončila.“

„Lidé, kteří zabili tvého otce, dali jednoznačně najevo, že udělají cokoliv, abychom neodhalili jejich totožnost. Do toho by mohla patřit i tvoje fyzická likvidace.“

„Takže se musíš postarat, aby se jim to nepodařilo. Já v každém případě příští týden vystoupím a ty nemůžeš udělat nic, čím bys mi v tom zabránil.“

■ ■ ■

Nad mořem se vynořily sloupy kovové šedých mraků a táhly k pevnině. Zvedl se chladný vítr. Sténal v ruinách a Anna se pod jeho poryvem zachvěla zimou. Přitiskla si paže k tělu a vylekaně se zadívala k obzoru. Gabriel sbalil deku a zbytky oběda. V nastalém šeru loudavě sestupovali po svahu, následováni stíny mlčenlivých strážců. Když dosáhli okraje borovicového hájku, spustil se prudký liják. „Už to nestihneme!“ snažila se Anna překřičet jekot rozpoutaných živlů. „Musíme se schovat.“ Zatáhla Gabriela pod korunu košatého jehličnanu. „Ty obvazy by neměly zmoknout,“ dodala s nádechem starostlivosti v hlase. Vydolovala z kapsy ruksaku zmačkanou nylonovou větrovku a podržela ji nad jeho rukama jako stříšku. Dalších dvacet minut se choulili pod stromem jako dva uprchlíci. Ramiho strážci stáli po stranách jako sochy vytesané z kamene. Zatímco čekali, až se počasí umoudří, Anna prozradila Gabrielovi bezpečnostní kódy zámků a popsala mu, kde přesně v otcových dokladech najde osvědčení o původu obrazů. Když déšť konečně ustal, Anna mu zabalila ruce do bundy a opatrně sestoupili po rozbahněné pěšině k domu. U brány Gabriel předal Annu do Ramiho péče a zamířil ke svému autu. Než odjel, naposled se ohlédl přes rameno. Anna pronásledovala Ramiho po příjezdové cestě k vile. „Bang! Bang!“ křičela. „Jsi mrtvý, Rami!“

23

LISABON

Motzkinovi se v Lisabonu líbilo. Během své skvělé kariéry působil na důležitých postech v Londýně, Paříži a Bruselu a přetrpěl i otřesný rok v Káhiře, kde se vydával za dopisovatele jistých ottawských novin. V Lisabonu panoval božský klid, což Motzkinovi zcela vyhovovalo. Občasné nenáročné sledování či záskok jako spojka mu bohatě stačily, aby se neukousal nudou, a měl dost času na knihy, poštovní známky a na dlouhé siesty s přítelkyní, která bydlela v Alfamě, nejstarší čtvrti Lisabonu.

Právě se od ní vrátil, když na jeho pracovním stole tiše zabzučel telefon. Motzkin zvedl sluchátko a opatrně ho přiložil k uchu. Tuto dobu si obvykle zvolil Shamron k tomu, aby vystrčil hlavu z nory a zkazil život svým kacům. (Slovo kaca vzniklo ze spojení kacin isuf, hebrejsky „vedoucí“ nebo „řídicí důstojník“. (Pozn. překl.) ) Naštěstí to nebyl starý pán, jen strážný v hale. Přišla návštěva, muž, který zná portugalského rezidenta Mossadu jménem.

Motzkin zavěsil a vyvolal si na monitoru obraz kamery ve vstupní hale. Každý, kdo do budovy velvyslanectví vstoupil, musel projít detektorem a většinou stačil rychlý pohled, aby se poznalo, zda osobu vpustit, nebo ji násilím vyvést ze dveří.

„Ať se propadnu,“ zamumlal Motzkin, když se na obrazovce vynořil návštěvníkův obličej. Jen si to představte – v hale stojí živoucí legenda Ústavu a rozhlíží se jako příslovečná vyoraná myš. Když o něm rezident slyšel naposled, seděl zavrtaný kdesi v Anglii se svými obrazy a osobními démony. „Ať se propadnu,“ zopakoval Motzkin, když sbíhal po schodech do haly. „Jsi to opravdu ty?“

Zašli do izolované komunikační místnosti a Motzkin se zabezpečenou linkou spojil se Shamronovou kanceláří na bulváru Krále Saula v Tel Avivu. Pak zavřel zvukotěsné dveře zvenčí a pozoroval Gabriela skleněným okénkem. Viděl, že to rozhodně není příjemný rozhovor. Na druhé straně působilo v Ústavu jen málo těch, kdo se starým pánem nikdy nezkřížili meče a divoké souboje mezi Shamronem a velkým Gabrielem Allonem se staly součástí místního folkloru. Když Gabriel o dvacet minut později zuřivě praštil sluchátkem do vidlice a vyšel na chodbu, byl v obličeji bílý jako stěna.

„Starý pán pošle během třiceti minut zprávu. Potřebuju pár věcí.“

Motzkin ho zavedl nahoru do prostoru vyhrazeného rezidentuře a umožnil mu osprchovat se a převléct do čistých šatů. Pak mu rezervoval letenku, zajistil auto a z kasičky na běžné výdaje mu vydal dva tisíce dolarů.

Když se vrátili do komunikační místnosti, z kódovaného telefaxového přístroje již lezla vyžádaná zpráva. Sestavila ji informační sekce na bulváru Krále Saula s využitím údajů, které obdržela na základě platné dohody o sdílení poznatků od britské a francouzské zpravodajské služby.

Obsah se týkal muže, který se jmenoval Christopher Keller.

Gabriel sebral stránky z přihrádky, posadil se ke stolu a začetl se do materiálu.

Christopher Keller, jediný syn úspěšných soukromých lékařů z Harley Street, dal již v raném věku jednoznačně najevo, že nehodlá kráčet ve šlépějích svých rodičů. Od dětství posedlý historií, zejména dějinami vojenství, netoužil po ničem jiném než po kariéře vojáka. Rodiče mu ovšem vstup do armády zakázali a syn se, alespoň dočasně, jejich přání podřídil. Po přijetí na univerzitu v Cambridge začal studovat dějiny a orientální jazyky. Měl vynikající studijní výsledky, ale v druhém ročníku ho posedl podivný neklid, který stále sílil, až Christopher jednou v noci beze stopy zmizel. O několik dní později se objevil v domě svých rodičů v Kensingtonu ostříhaný dohola a v olivově zelené uniformě. Keller vstoupil do řad britských ozbrojených sil.

Po přijímači se přihlásil k pěchotě, ale jeho vysoká inteligence, tělesná zdatnost a povaha vlka samotáře jej rychle vydělily z kolektivu spolubojovníků. Netrvalo dlouho a na dveře zaklepal náborčí Speciální letecké služby. Prohlédl si Kellerův služební záznam, promluvil s jeho nadřízenými důstojníky a pozval ho na velitelství pluku SAS v Herefordu, kde mladý pěšák absolvoval základní výcvik.

Vedl si mimořádně dobře. Instruktor z kurzu boje beze zbraně prohlásil, že se ještě v životě nesetkal s někým, kdo má tak silně vyvinutou instinktivní schopnost připravit člověka o život. V „killing house“ – nechvalně známém zařízení, kde nováčci nacvičují boj zblízka, záchranu rukojmích a likvidaci teroristů – dosáhl Keller nejvyššího možného hodnocení. V poslední den základního výcviku prošel s pětadvacetikilovým ruksakem na zádech a pět kilogramů vážící karabinou v ruce přes padesát kilometrů široký větrem bičovaný močál Brecon Beacons. Tuto závěrečnou zkoušku odolnosti někteří vojáci nepřežili, a to doslova. Christopher Keller o třicet minut překonal dosavadní rekord. Byl přijat do pluku a přidělen k eskadře Sabre (Šavle), která se specializuje na mobilní válku v pouštních podmínkách.

Jenže pak jeho kariéra nabrala nečekaný směr. Na scéně se objevil další lovec talentů, tentokrát z vojenské rozvědky, který hledal zcela speciální typ vojáků – muže schopné provádět v hlubokém utajení výzvědnou a diverzní činnost v Severním Irsku. Kellerovy jazykové znalosti a schopnost improvizovat, „přemýšlet za pochodu“, na něj hluboce zapůsobily. Měl by zájem? Večer si sbalil plnou polní a přesunul se z Herefordu na tajnou základnu ve skotské Vrchovině.

V průběhu výcviku projevil Christopher Keller pozoruhodné nadání v jisté velmi specifické oblasti. Britské bezpečnostní a zpravodajské služby se v Severním Irsku řadu let potýkaly s nepřeberným množstvím dialektů a místních nářečních odnoží, lišících se často jen drobnými odchylkami v přízvuku či výslovnosti. Znepřátelené komunity v Ulsteru dokázaly své příslušníky rozeznat po hlasu. Akcent katolíka ze západního Belfastu se liší od akcentu protestanta z téže části města, obyvatel horní části Falls Road mluví s jiným přízvukem než jeho soused z dolní části ulice.

Způsob, jakým člověk utrousí jednoduchou frázi, může často znamenat rozdíl mezi životem a smrtí v bolestných mukách. Keller si vypracoval schopnost dokonale napodobit jakoukoliv intonaci. Uměl dokonce plynule přecházet z jednoho akcentu do druhého. Jednu chvíli byl katolík z Armaghu, v příštím okamžiku protestant z belfastské Sankill Road a hned nato katolík ze sídliště Ballymurphy. V Belfastu působil déle než rok. Sledoval příslušníky IRA, sbíral důležité střípky informací ve svém okolí. Pracoval sám, téměř bez vedení řídicího důstojníka z vojenské rozvědky.

Jeho přidělení v Severním Irsku náhle skončilo jisté noci, kdy ho unesli z domu v západním Belfastu a odvezli na odlehlou farmu v hrabství Armagh. Únosci ho obvinili, že je britský špion. Keller věděl, že se ocitl v beznadějné situaci, a rozhodl se probojovat na svobodu. Když farmu opouštěl, čtyři ostřílení teroristé z Prozatímní irské republikánské armády leželi na podlaze mrtví, dva z nich doslova rozsekaní na kusy.

Keller se vrátil do Herefordu a dlouho odpočíval. Několikrát absolvoval vražedný přechod přes Brecon Beacons a cvičil nováčky v umění zabíjet „tichou“ zbraní. Důstojníkům a psychologům pluku však neuniklo, že Belfast Kellera změnil.

Pak přišel srpen 1990 a útok Saddáma Husajna na Kuvajt. O pět měsíců později již Christopher Keller se svou jednotkou křižoval pouště západního Iráku. Hledali a ničili odpalovací základny raket Scud, které dštily děs a hrůzu na Tel Aviv. V noci na 28. ledna 1991 Keller a jeho tým lokalizovali odpalovací zařízení v poušti asi sto padesát kilometrů severozápadně od Bagdádu. Předal souřadnice cíle na velitelství v Saúdské Arábii a za devadesát minut se nízko nad dunami přiřítily spojenecké stíhací bombardéry. Jenže došlo k dalšímu tragickému případu „přátelské palby“ a piloti místo na postavení scudů zaútočily na eskadru SAS. Britské úřady nakonec dospěly k závěru, že jednotka do jednoho muže zahynula, i když se žádné důkazy nezvratně potvrzující tuto domněnku nenašly.

Následující události lze označit pouze za hypotézu, založenou na zpravodajských informacích. Několik měsíců po katastrofě v irácké poušti se v Evropě objevil nový a vysoce kvalifikovaný nájemný atentátník. Policejní informátoři mluvili o muži, který je znám pouze pod přezdívkou „Angličan“. Nikdo nedokázal nabídnout víc než velmi vágní popis. Do dnešního dne se tomuto záhadnému zabijákovi připisuje nejméně dvacet nevyřešených vražd. Britská rozvědka se domnívá, že Christopher Keller a nepolapitelný Angličan jsou jeden a tentýž člověk.

Poslední stránka zprávy obsahovala dvě fotografie. První záběr pořídil Gabriel a byl na něm muž vycházející z pařížské galerie. Druhý snímek zobrazoval skupinu vojáků uprostřed pustého vřesoviště. Jeden z nich měl zakroužkovanou hlavu. Gabriel oba obličeje dlouho porovnával. Pak zvedl telefon a zavolal Shamronovi do Tel Avivu. „Mám divný pocit, že už jsem se s tím člověkem setkal.“ Očekával, že Shamrona svým sdělením překvapí, ale starý pán mu pouze řekl, aby počkal u faxu, a zavěsil.

V roce 1988 provedl Gabriel jednu z nejoslavovanějších operací v dějinách izraelské zpravodajské služby, atentát na druhého nejvyššího velitele OOP Abú Džiháda. Vlastní likvidaci předcházelo dlouhé a nebezpečné pozorování Palestincovy vily v Tunisu a výcvik útočného týmu v její přesné maketě uprostřed Negevské pouště. A jisté teplé dubnové noci pak Gabriel v čele přepadového komanda Sajeretu vnikl do domu a zastřelil Abú Džiháda před očima jeho dětí a manželky. Když teď na onu noc vzpomínal, pořád viděl výraz ryzí nenávisti v jejich tmavých očích.

Půldruhého roku po atentátu přijela do Tel Avivu skupina důstojníků SAS a zpravodajské služby, kteří se podíleli na boji proti teroristům z IRA, aby si prostudovali taktiku používanou Izraelci. Ari Shamron pozval Gabriela do Akademie a přinutil ho přednést během oběda přednášku o tuniské operaci. Jedním z posluchačů byl muž v uniformě poručíka SAS.

Z faxu se vysoukal papír s další skupinovou fotografií. Byla pořízena po onom obědě, aby dokumentovala ducha spolupráce tajných válečníků obou zemí. Gabriel, který se čočkám fotoaparátů vyhýbal jako čert kříži, si nasadil tmavé sluneční brýle a stáhl si slaměný klobouk do čela, aby zamaskoval svou totožnost. Muž vedle něho hleděl přímo do objektivu. Gabriel si pozorně prohlédl jeho tvář.

Byl to Christopher Keller.

24

MNICHOV, CURYCH

Kurýr čekal na Gabriela v příletové hale mnichovského letiště. Měl vlasy barvy karamelu a v ruce držel ceduli s nápisem MR. KRAMER – HELLER ENTERPRISES. Gabriel ho následoval přes terminál a pak v husté vánici přes parkoviště k tmavomodré limuzíně Mercedes.

„V přihrádce na rukavice je beretta a na zadním sedadle nějaké sendviče.“

„Vy bodlim (Množné číslo od bodel. Termín je odvozen od hebrejského lehavdil, „oddělit“. Jde většinou o mladého muže, často příslušníka elitní armádní jednotky, který absolvoval speciální výcvik v kontrasledování a pracuje pro Mossad v utajení na území cizího státu jako „holka pro všechno“ – poslíček, průvodce agentů, spojka mezi rezidenturou a konspiračním bytem a pod. (Pozn. překl.) ) myslíte na všechno.“

„Žijeme, abychom sloužili.“ Podal Gabrielovi klíčky. „Bon voyage.“

Gabriel vklouzl za volant a nastartoval. O deset minut později vjel po dálničním přivaděči na mezinárodní silnici E54 a zamířil na jih k Curychu.

Švýcaři vedou izolovaný život ne nepodobný staré kmenové pospolitosti a mají vyvinutý téměř živočišný instinkt rozpoznat cizince – vetřelce. Vše, co se nějak vymyká normálu, hlásí policii – bez ohledu na to, o jak bezvýznamnou maličkost se jedná. Občané Švýcarska jsou tak bdělí a ostražití, že je agenti zahraničních zpravodajských služeb operující v zemi Helvetského kříže označují za „druhou kontrarozvědku“. S tímto faktem neustále na mysli si Gabriel nasadil masku domorodce důvěrně obeznámeného s okolím, když vystoupil z auta a vykročil k domu Augusta Rolfea.

Vzpomněl si přitom na několik let starou operaci. Tým agentů Ústavu byl vyslán do Švýcarska s úkolem napíchnout byt údajného příslušníka arabské teroristické skupiny, který žil v malém městečku nedaleko Bernu. Jedna stařenka si všimla, že za oknem bytu se pohybují podezřelé osoby, zvedla telefon a zavolala na policii. Za několik minut byla skupina zatčena a zpráva o fiasku obletěla celý svět.

Pomalu stoupal po Rosenbühlweg. Nad ním se tyčil známý obrys Rolfeovy vily s věžičkami a vysokým portikem. Ulicí projelo auto a zanechalo v čerstvém sněhu dvě černé koleje.

Vyťukal kód do klávesnice zámku. Zabzučení – a západky se s cvaknutím zasunuly. Otevřel bránu, vyšel po schodech a za dvě minuty už kráčel ztemnělou vstupní halou s tužkovou baterkou v jedné ruce a automatickou berettou v druhé.

V chodbě v prvním patře vládla neproniknutelná tma. Gabriel pomalu postupoval, veden úzkým proužkem světla baterky. Podle Annina popisu se pracovna měla nacházet vlevo – okna do ulice, druhé dveře za bystou. Gabriel stiskl kliku. Zamčeno. Pochopitelně. Z kapsy kožené bundy vytáhl sadu drobných kovových nástrojů. Bože, jak je to dlouho? Zdálo se mu, že od dnů Akademie uplynulo celé století. Byl zelený rekrut a Shamron mu celou dobu stál za zadkem a hučel mu do ucha. „Tak dělej, Gabrieli! Máš patnáct vteřin! Jestli ty dveře neotevřeš, máš na svědomí smrt svých kamarádů!“

Klesl na koleno, vsunul čepel nástroje do zámku a se svítilnou mezi zuby se pustil do práce. Po několika vteřinách soustředěného úsilí starý zámek vzdal marný souboj a povolil. Gabriel vstal, vešel do pracovny a zavřel za sebou dveře.

V místnosti se vznášel zvířecí pach pocházející od psa, okořeněný vůní hořícího dřeva s patrnou příměsí tabáku. Zvedl baterku a přejel paprskem po interiéru. Při omezeném světelném zdroji mohl zkoumat prostor po malých úsecích. Sedací souprava. Křesla z osmnáctého století. Dubový psací stůl ve stylu vlámské renesance. Police s knihami, táhnoucí se od leštěných parket ke štukovanému stropu.

Psací stůl Augusta Rolfea.

Podivné. Takto že vypadá stůl jednoho z nejmocnějších a nejbohatších švýcarských bankéřů proslulých pedantským smyslem pro pořádek? Spíš zmatek školometského intelektuála, pomyslel si Gabriel. Hromádka dokumentů, vybledlá kožená podložka, kávový šálek plný svorek na papír, několik očividně starých knih. Gabriel špičkou prstu jednu otevřel na titulní straně. Goethe.

Když svazek zavřel, světlo baterky dopadlo na masivní popelník z broušeného skla. Mezi popelem leželo deset nebo dvanáct nedopalků, poházených jako vystřelené nábojnice ze samopalu. Pozorně si špačky prohlédl. Dvě různé značky. Většinou Benson & Hedges, ale tři nesly nápis Silk Cut. Bensonky nejspíš kouřil stařec, ale kdo ty druhé? Anna? Ne, Anna Rolfeová si ničila zdraví gitankami.

Ale zpět k osvědčení o původu obrazů. Podle Anny je otec ukládal do pravé dolní zásuvky psacího stolu ve složce nadepsané OSOBNÍ KORESPONDENCE. Zásuvka byla stejně jako dveře pracovny zamčená, ale v tomto případě k ní měl Gabriel klíč. Otevřel ji a začal se probírat soukromými papíry Augusta Rolfea.

Narazil na složku označenou MAXMILIAN. Uchopil ji palcem a ukazovákem a zaváhal. Má na to právo? Připadal si jako voyeur, který se na noční procházce zastaví a pozoruje manželskou hádku za osvětleným oknem, nebo jako osamělý stařec vysedávající celé dny před televizorem. Může mu obsah té složka něco prozradit? Jaké dokumenty týkající se syna si do ní otec uložil? Dozví se z nich něco o osobě Augusta Rolfea?

Vzal složku, položil ji na vysunutou zásuvku a otevřel. Fotografie, výstřižky ze sportovních stránek evropského tisku a cyklistických magazínů. Pochvaly od spolujezdců z profesionální stáje, dlouhý článek o nehodě v Alpách, otištěný v curyšských novinách. – „Byl to dobrý člověk a já jsem byl hrdý na to, že ho mohu nazývat svým synem,“ uvádí Augustus Rolfe, prominentní curyšský bankéř, v prohlášení zveřejněném jeho právníkem. „Bude mi chybět víc, než dokážou popsat sebevzletnější slova.“ Výstřižky byly přesně složené, pečlivě datované a popsané. Augustus Rolfe možná nesouhlasil s životní dráhou, kterou si jeho syn zvolil, pomyslel si Gabriel, ale jako otec na něj byl pyšný.

Zavřel složku, vrátil ji na místo a pokračoval v hledání OSOBNÍ KORESPONDENCE, ale jeho pozornost upoutal jiný štítek. ANNA. Znovu zaváhal, ale pak stejně jako před okamžikem složku otevřel. Fotografie z dětství, Anna s houslemi, pozvání na recitály a koncerty, novinové články, recenze jejích vystoupení a nahrávek. Na první pohled existovaly dvě Anny – před matčinou sebevraždou a po ní – a rozdíl v jejím vzhledu bil do očí.

Gabriel zavřel obal a vsunul jej mezi ostatní. Nesmí se zdržovat. Hledal dál, až konečně narazil na označení OSOBNÍ KORESPONDENCE. Položil složku na desku stolu a otevřel ji. Dopisy. Některé psané ručně, některé na hlavičkovém papíru. Německy, francouzsky, italsky, anglicky – Švýcarsko je z jazykového hlediska sešito s různobarevných kousků jako domácí přehoz. Gabriel rychle prolistoval obsah k samému konci. Pak se vrátil na začátek a zopakoval hledání – se stejným výsledkem.

Osvědčení o původu obrazů nikde.

Gabriel přejížděl paprskem světla po pracovně a vzpomínal na výcvik, který absolvoval na Akademii. Instruktor ho zavedl do místnosti zařízené jako hotelový apartmán, strčil mu do ruky dokument a dal mu minutu na to, aby našel pět vhodných úkrytů. Kdyby měl zkoušku absolvovat v Rolfeově pracovně a ne v uniformním hotelovém pokoji, mohl by použít desítky a snad i stovky míst. Falešná parketa, velká kniha, koberec, tajná schránka v nábytku, sejf maskovaný ve zdi. A to byla jen jedna místnost. V celé vile si Augustus Rolfe mohl pro pouzdro s dokumenty vybírat z tisícovek možných úkrytů. Byl to muž, který si pro svou utajenou sbírku obrazů nechal postavit podzemní bunkr. Pokud chtěl něco schovat, Gabrielova naděje, že to objeví, se rovnala nule.

Jenže pomyšlení, že po tak ošidné a nebezpečné cestě odjede z Curychu s prázdnýma rukama, bylo opravdu k vzteku. Skutečnost, že dokumenty chybějí, mohl vysvětlit dvěma způsoby. Zaprvé je mohl odstranit sám Rolfe nebo někdo jemu blízký, třeba Werner Müller. Zadruhé je mohl Rolfe založit někam jinam. Tato možnost nebyla tak za vlasy přitažená, jak by se mohlo na první pohled zdát. Bankéři táhlo na devadesátku a staří lidé děla jí chyby, snadno zapomínají, zrak už jim neslouží jako kdysi a mohou se přehlédnout.

Gabriel se rozhodl prohledat celý psací stůl.

Ze čtyř zásuvek na spisy – po dvou na obou stranách – začal tou horní vlevo. Zvolil monotónní postup: otevřít složku, pozorně prohlédnout obsah, vrátit na místo a vzít další.

Prohlídka trvala půl hodiny.

Nic.

Otevřel prostřední šuplík. Tužky, pera, volné listy papíru, lahvička lepidla, odstraňovač sešívacích skobek. Miniaturní magnetofon. Gabriel ho zvedl a posvítil na něj. Kazeta chyběla. Pečlivě prohledal zásuvku. Magnetofon bez pásků. Podivné.

Zavřel šuplík, opřel se na Rolfeově židli a hleděl na psací stůl. Prostřední zásuvka… Tady něco nehrálo. Znovu ji otevřel, nahlédl dovnitř, zavřel. Otevřít, zavřít. Otevřít, zavřít…

Samotná zásuvka byla z vnějšku asi deset centimetrů vysoká, ale samotný úložný prostor tak hluboký nebyl. Poloviční, odhadoval Gabriel, možná ještě mělčí. Zkusil vytáhnout šuplík celý, ale zabránila mu v tom zarážka. Zabral silněji. Zásuvka nepovolila.

Podíval se na hodinky. Ve vile se již zdržel pětačtyřicet minut, možná déle, než bylo rozumné. Mohl volit ze dvou možností: dát se na ústup, nebo věřit instinktům.

Vstal, uchopil zásuvku oběma rukama ze stran a vší silou škubl. Západka povolila. Šuplík spadl na zem a jeho obsah se vysypal.

Gabriel zvedl prázdnou zásuvku z podlahy a převrátil ji v rukou. Solidní řemeslná práce, pevná, těžká. Prozkoumal dno. Hodně silné – dva, možná tři centimetry.

Dát se na ústup, nebo věřit instinktům?

Pokud chtěl získat odpovědi rychle, nemohl postupovat v rukavičkách. Opřel šuplík o bok stolu a nastavil úhel. Pak zvedl nohu a prudce na něj dupl. Ještě jednou. A znovu. Dřevo se začalo štípat.

Spodní deska zásuvky nebyla vyrobena z jednoho, ale ze dvou kusů identických rozměrů, mezi nimiž vznikla dutina. A v ní leže la velká, věkem zažloutlá obálka, nezalepená, ale převázaná roztřepeným provázkem. Osvědčení o původu? Na to připadala Gabrielovi tato skrýš poněkud komplikovaná. Odhrnul třísky a zvedl obálku. Prsty se mu mírně chvěly, když rozvazoval motouz a otevíral chlopeň.

Opatrně vylovil obsah a rozložil ho po stole. Svazek věkovitých dokumentů, tenkých a křehkých. Opatrně se jimi probíral, jako kdyby se bál, že se mu v rukou rozpadnou. Koruny… pesety… escudos… libry šterlinků… Kopie měnových transakcí a bankovních převodů z období druhé světové války. Gabriel studoval data. První převod – několik tisíc švýcarských franků do stockholmské Union Bank – se uskutečnil v únoru 1942. Poslední v červnu 1944 a místem určení byla Bank of Lisabon.

Odsunul peněžní doklady stranou. Další položkou byl list obyčejného dopisního papíru bez hlavičky. V levém sloupci seznam jmen, všechna německá, v pravém u každého jména dvanáctimístná cifra. Gabriel přeletěl očima první řádky.

KARL MEYER 551829651318

MANFRED KÖNIG 948628468948

JOSEF FRITSCH 268349874625

Posbíral dokumenty, otevřel obálku a chystal se je do ní vrátit, když v dolním rohu nahmatal něco tvrdého. Sáhl dovnitř. Dvě fotografie.

Podíval se na první. Augustus Rolfe, mladý, pohledný a očividně bohatý, seděl v restauraci. Podle lahví na stole se vypilo hodně vína. Vedle něj se usmíval tělnatý, poněkud dekadentně působící muž v civilním obleku a s obličejem poznamenaným jizvami z buršáckých soubojů na meče. Gabriel ho neznal.

Obrátil pozornost k druhé fotografii. Terasa horské vily v Alpách. Augustus Rolfe stojí u balustrády a obdivuje nádherný výhled, vedle něj dva muži v uniformě. Ty Gabriel poznal okamžitě.

První byl Heinrich Himmler. Druhý Adolf Hitler.

Gabriel uložil doklady a fotografie do obálky. Měla příliš velký formát, aby se vešla do kapsy, a tak si ji zastrčil vpředu za opasek a zatáhl zip kožené bundy. Pohledem zkontroloval psací stůl.

S rozmláceným šuplíkem nemohl dělat nic než nahrnout třísky pod pohovku a zamaskovat je křeslem. Z podložky na stole zvedl berettu, schoval ji do kapsy a otočil se k odchodu.

Navigoval pomocí slabého proužku světla z baterky a znovu odhaloval okolní prostor kousek po kousku, tentokrát v opačném pořadí. S každým pohybem paprsku vstřebával nové informace. Dubový stolek, křesla z osmnáctého století, kožená pohovka.

Na prahu pracovny muž, v ruce pistoli, která mířila Gabrielovi na srdce…

25

CURYCH

Gabriel po něm mrštil baterku, vytasil berettu a vrhl se k zemi. Střelec ve dveřích vypálil. Zbraň byla opatřena tlumičem, ale tmou prošlehl rudý plamen z hlavně. Kulka prolétla Gabrielovi nad hlavou a roztříštila okno za Rolfeovým psacím stolem. Než útočník stihl podruhé vystřelit, Gabriel se vztyčil na jedno koleno, namířil na místo, kde se zablesklo z hlavně, a opakovaně stiskl spoušť. Podle zvuku trhaných tkání a drcených kostí poznal, že kulky zasahují cíl. Vyskočil a rozběhl se, neustále pokračujíc v palbě, jak se to naučil v Akademii. Jak už to udělal mnohokrát předtím. Zastavil se nad střelcem, sklonil se, přiložil mu ústí hlavně k uchu a naposled vypálil.

Tělo se křečovitě zachvělo a znehybnělo.

Gabriel poklekl a prohledal muži kapsy. Žádná peněženka nebo náprsní taška, žádné klíče, žádné peníze ani osobní doklady. Devítimilimetrová automatická pistole značky Glock ležela asi metr od mrtvoly. Gabriel ji zvedl, strčil do kapsy a vyšel do chodby.

Vedle centrálního schodiště se nacházel výklenek s dvojicí vysokých oken obrácených do ulice. Přikrčil se vedle stěny a vyhlédl ven. Po schodech k vile běželi dva muži. Přeběhl k oknům, která vedla dozadu do zahrady. Další protivník stál rozkročený na trávníku s pistolí v ruce a mluvil do vysílačky.

Gabriel se řítil po točitém schodišti a v běhu vyměnil vystřílený zásobník za náhradní. Sledoval cestu, kterou ho Anna vedla k tajné podzemní skrýši – přes rozlehlou jídelnu a kuchyň k zadnímu schodišti a vinným sklepem do komory.

Tentokrát však nezamířil do temné chodby k trezoru, ale ke dveřím s malým zaskleným okénkem, jimiž se vycházelo do zahrady. Naštěstí nebyly zamčeny. Pootevřel je a vyhlédl mezerou.

Muž s vysílačkou a pistolí se kradl přes zasněženou terasu. Druhý tým již pronikl do domu – Gabriel nad hlavou slyšel dusot nohou v přízemí.

Prošel dveřmi a rozběhl se k muži na terase. „Hej, ty tam!“ vychrlil na něj německy. „Neviděl jsi toho blbce?“ Oslovený se k němu otočil se zmateným pohledem v očích. Gabriel běžel dál. „Co je s tebou, člověče? Jsi hluchý? Odpověz mi!“

Když muž přiložil vysílačku k ústům, Gabriel švihl paží vzhůru a zahájil palbu. Vystřelil celkem pětkrát, poslední kulku vpálil nepříteli do hrudi z necelého metru.

Ohlédl se k domu. Po zatažených závěsech tančily kotouče světla. Pak se jeden ze závěsů rozhrnul a za oknem se objevil obličej. Křik. Bušení na sklo.

Ale to už Gabriel sprintoval přes zahradu a zastavil se až u kamenné zdi. Odhadoval, že je přes dva metry vysoká, z hřebene trčela řada ocelových bodců. Ohlédl se přes rameno. Oba muži již vyběhli z domu. Jeden se skláněl nad mrtvolou, druhý propátrával pomocí silné baterky zahradu.

Gabriel se vší silou odrazil a zachytil se kovových hrotů. V tom okamžiku na něj dopadl kužel světla a někdo německy vykřikl. Zamával nohama a přitáhl se nahoru. Do kamene pleskla kulka, hned po ní další. Cítil, jak se mu na zraněných rukou trhají stehy.

Přehodil nohu přes hřeben a chtěl seskočit na druhou stranu, ale bunda se mu zachytila za špičku bodce. Bezmocně visel na zdi oslepen pronikavou září a jeho hlava nabízela snadný cíl. Divoce sebou zacloumal; kůže konečně povolila a zřítil se do vedlejší zahrady.

Obálka mu vyklouzla zpod opasku a spadla do sněhu. Bleskově se pro ni sklonil, zastrčil ji za kalhoty a rozběhl se.

Halogenové reflektory prořízly noc stříbřitými elektrickými paprsky. Nedaleko se rozječel alarm. Gabriel oběhl sousední dům a zastavil se u další zdi, která oddělovala pozemek od ulice. Rychle ji překonal a seskočil na chodník.

Ocitl se v úzké uličce. V okolních vilách se rozsvěcela okna – Švýcaři a jejich pověstná ostražitost. Běžel ulicí a v hlavě mu znělo jedenácté přikázání Ariho Shamrona: Nenecháš se chytit!

Vyřítil se na Krähbühlstrasse, široký bulvár, kde zaparkoval. Proběhl mírnou svažitou zatáčkou, spatřil své auto – a smykem zabrzdil tak prudce, že mu uklouzly nohy a spadl na chodník. Vedle vozu stáli dva muži a svítili do kabiny baterkami.

Jak se škrábal na nohy, dvojice obrátila svítilny k němu. Rozběhl se zpátky do kopce. Uděláš cokoliv, aby ses vyhnul zatčení!

Vytasil glock, který vzal mrtvému v pracovně, a běžel dál. Začínal mu docházet dech, svaly bolely námahou. Ledový vzduch ho pálil v plicích, v ústech cítil nepříjemnou pachuť rzi a krve. Před ním prošlehly tmou automobilové reflektory. Ulicí se k němu blížil velký sedan Audi, na čerstvém sněhu mu prokluzovala kola.

V běhu se ohlédl přes rameno. Dvojice ho pronásledovala pěšky a blížila se. Z bulváru neodbočovala žádná postranní ulice, dveře domů byly pevně uzavřené. Bezvýchodná past. V případě nutnosti proliješ i nevinnou krev!

Audi se řítilo přímo na něj. Zastavil se, natáhl paže a pevně sevřel pistoli. Když sedan sklouzl do smyku a zastavil dva metry před ním, Gabriel namířil na siluetu, která se rýsovala za volantem. Než stiskl spoušť, otevřely se dveře na straně spolujezdce.

„Nastup si, Gabrieli!“ křikla Anna Rolfeová. „Dělej!“

Řídila se stejným soustředěním, s jakým hrála na housle – jedna ruka na volantu, druhá na řadicí páce. Dolů k úpatí Zürichbergu a přes Limmat do tichých ulic v centru. Gabriel se otočil a dlouho hleděl přes zadní sklo.

„Můžeš zpomalit.“

Sundala nohu z plynu.

„Kde ses naučila takto řídit?“

„Vyrůstala jsem v Curychu a měla plné kapsy peněz. Když jsem necvičila na housle, proháněla jsem se kolem jezera v jednom z aut svého otce. Než mi bylo jedenadvacet, tři jsem rozbila.“

„Blahopřeju.“

„Ta ironie ti nesluší, Gabrieli. V přihrádce mám cigarety. Můžeš mi jednu zapálit?“

Gabriel otevřel schránku na rukavice a vytáhl balíček gitanek. Jednu vytřepal, zamáčkl zapalovač v palubní desce, počkal, až se nažhaví, vložil si cigaretu do úst a zapálil ji. Kouř mu pronikl do krku; dusivě se rozkašlal.

Anna se rozesmála. „To snad není pravda! Izraelec, který nekouří.“

„Co tady sakra děláš?“

„To je všechno, co mi řekneš? Kdybych se neukázala, zatkli by tě.“

„Ne. Kdyby ses neukázala, zabili by mě. Ale přesto by mě zajímalo, co tady, k čertu, pohledáváš. Dovolil ti Rami opustit vilu?“

„Obávám se, že touto dobou už určitě zjistil, že jsem mu vzala roha.“

„Jak se ti to povedlo?“

„Odešla jsem nahoru cvičit. Nahrála jsem si na pásku obzvlášť dlouhou sérii etud. Zbytek si snad domyslíš.“

„Dobře, ale jak ses dostala mimo dům.“

„Carlos řekl Ramimu, že jede do vesnice nakupovat. Ležela jsem pod dekou.“

„V důsledku toho teď nejspíš několik desítek mých kolegů po tobě horečně – a zbytečně – pátrá. Udělalas pěknou hloupost. Jak ses dostala do Curychu?“

„Samozřejmě letadlem.“

„Přímo z Lisabonu?“

„Ano.“

„Jak dlouho jsi tady?“

„Asi dvě hodiny.“

„Vešla jsi do otcova domu?“

Zavrtěla hlavou. „Když jsem přijela, všimla jsem si dvou mužů, kteří seděli v zaparkovaném autě. Nejdřív jsem je pokládala za soukromou ochranku. Pak jsem si uvědomila, že něco nehraje.“

„Co jsi udělala?“

„Čekat v autě mi nepřipadalo bezpečné. Projížděla jsem okolními ulicemi a doufala jsem, že tě najdu dřív, než se pokusíš vniknout dovnitř. Zjevně jsem tě minula. Potom jsem uslyšela alarm.“

„Řekla jsi někomu o svém příjezdu?“

„Ne.“

„Jsi si jistá?“

„Samozřejmě že si jsem jistá. Proč?“

„Protože to vysvětluje řadu věcí. Znamená to, že dům tvého otce je pod soustavným dohledem. Znamená to, že protivník ví o našem návratu do Curychu. Znamená to, že mě sledovali do Říma a že mě od té doby nespustili z očí.“

„Co se stalo v otcově domě?“

Když Gabriel domluvil, Anna se zeptala: „Našel jsi ta osvědčení o původu?“

„Ne. Byla pryč.“

„To není možné.“

„Někdo se k nim dostal dřív.“

„Našel jsi něco jiného?“

Našel jsem fotografii tvého otce, jak ve společnosti Adolfa Hitlera a Heinricha Himmlera obdivuje výhled z fýrerova horského sídla v Berchtesgadenu.

„Ne,“ odpověděl Gabriel. „Nic jiného jsem nenašel.“

„To se mi nezdá. Copak jsi nevyužil příležitost a neprozkoumal otcovy soukromé papíry?“

Gabriel otázku ignoroval. „Kouřil tvůj otec?“

„Co na tom teď záleží?“

„Odpověz mi prosím. Kouřil tvůj otec?“

„Ano, kouřil.“

„Jakou značku?“

„Benson & Hedges.“

„Zapálil si někdy Silk Cut?“

„Ne. Zarytě se držel ustálených zvyků.“

„A někdo jiný v jeho domácnosti?“

„O nikom nevím. Proč se ptáš?“

„Protože někdo nedávno kouřil cigarety značky Silk Cut v pracovně tvého otce.“

Dojeli k nábřeží jezera a Anna zastavila na konci ulice. „Kam jedeme?“

„Ty se vracíš do Portugalska.“

„V žádném případě. Buď to provedeme společně, nebo vůbec.“ Zařadila rychlost. „Kam jedeme?“

26

LYON

Některým lidem by nebylo po chuti instalovat si ve vlastním bytě hlasem aktivované nahrávací zařízení, avšak profesor Emil Jacobi mezi ně nepatřil. Žil pouze prací a na nic jiného neměl čas. A rozhodně si nelámal hlavu s tím, že by ho nějaká nahrávka mohla zkompromitovat či uvést do rozpaků.

Do jeho příbytku na rue Lanterne plynul neutuchající proud návštěvníků, lidé s nepříjemnými vzpomínkami na minulost a s příběhy, které za války prožili na vlastní kůži nebo znali z doslechu. Třeba minulý týden mu jedna stará paní vyprávěla o vlaku, který zastavil nedaleko vesnice, kde tehdy žila. Hrála si s kamarádkami na louce, když se od dobytčích vagonů ozvalo sténání a škrabání. Přiblížily se k vlaku a spatřily ve vagonu lidi – zbědované, zoufalé chudáky, kteří žebrali o jídlo a vodu. Dnes ví, že to byli Židé – a uvědomila si, že její země dovolila nacistům používat státní železnici k přepravě lidského nákladu do táborů smrti na východě.

Kdyby se Jacobi pokusil zdokumentovat její příběh pomocí ručně psaných poznámek, zdaleka by nezachytil všechno, a kdyby před ni položil magnetofon, možná by se nedozvěděl vůbec nic, protože by svědkyni vyplašil. Zkušenost profesora dávno naučila, že starší lidé v přítomnosti kamer a mikrofonů znervózní. A tak seděli v pohodlném nepořádku jeho francouzského domova jako dávní přátelé a žena líčila svůj zážitek bez rušivého vlivu poznámkového bloku či viditelně umístěného magnetofonu. Jacobiho ukrytý nahrávací systém zachytil každé slovo.

Nyní profesor poslouchal jeden ze svých nesčetných pásků. Jako obvykle nastavil hlasitost hodně silně; zjistil, že se lépe koncentruje, když potlačí hluk z ulice a kravál ze sousedních bytů, vesměs obývaných studenty. Hlas v reproduktoru nepatřil oné staré ženě, ale muži, jenž ho navštívil předchozího dne, Gabrielu Allonovi. Úžasný příběh, to jeho vyprávění o Augustu Rolfeovi a jeho pohřešované sbírce obrazů. Jacobi Izraelci slíbil, že se o jejich rozhovoru nezmíní živé duši, ale až se tato záležitost dostane na veřejnost – a profesor věděl, že se to dříve či později stane –, bude mít pohromadě dostatek materiálu na novinový článek. Jeho zapřísáhlí nepřátelé, curyšská finanční Oligarchie, utrpí další ránu a jeho obliba v rodné zemi klesne ještě hlouběji. Profesora ta představa potěšila. Proplachovat stoky je špinavá práce.

Emil Jacobi poslouchal vyprávění se stejným zaujetím jako poprvé a tak se do něj ponořil, že si všiml postavy, která vklouzla do bytu, až již bylo příliš pozdě. Otevřel ústa a chtěl zavolat o pomoc, ale útočník jeho výkřik železným stiskem umlčel. Profesor ještě zahlédl záblesk ostří nože a pak ucítil na krku pronikavou bolest. Zabiják, který při odchodu sbalil magnetofon a strčil si ho do kapsy, byl posledním vjemem jeho života.

27

VÍDEŇ

Gabriel projížděl západním okrajem Vídně a musel sevřít volant vší silou, aby zastavil třas rukou. Naposled byl v hlavním městě Rakouska onu noc, kdy došlo k výbuchu – noc ohně, krve a záplavy lží. Slyšel sirénu a netušil, je-li to skutečný zvuk, nebo pouze vzpomínka, dokud v zpětném zrcátku neuviděl blikající majáček ambulance. Se srdcem divoce bušícím v hrudi zajel ke krajnici. Pamatoval si, jak jel s Leou v sanitce a modlil se, aby ji Bůh osvobodil od strašlivé bolesti ze spálenin – bez ohledu na cenu. Pamatoval si, jak seděl nad roztrhaným tělem svého syna, zatímco ve vedlejší místnosti ječel náčelník rakouské bezpečnostní služby, že změnil centrum Vídně ve válečnou zónu.

Zařadil se zpátky do provozu. Nutnost soustředit se na řízení mu pomohla uklidnit emoce. O pět minut později zastavil před obchodem se suvenýry ve Svatoštěpánské čtvrti. Anna otevřela oči.

„Kam jdeš?“

„Počkej tady.“

Zašel do prodejny a za chvíli se vrátil s plastovou nákupní taškou. Podal ji Anně, která sáhla dovnitř a vylovila velké sluneční brýle a baseballovou čapku s nápisem VIENNA! nad štítkem.

„Co s tím mám dělat?“

„Pamatuješ si, co se stalo na letišti v Lisabonu v ten den, kdy jsi mi ukázala prázdný podzemní sál svého otce?“

„Byl to dlouhý den, Gabrieli. Osvěž mi paměť.“

„Zastavila tě jakási žena a požádala o autogram.“

„To se mi stává pořád.“

„Právě proto. Nasaď si to.“

Zakryla si oči brýlemi a zastrčila vlasy pod čepici. Podívala se na sebe do zrcátka na sluneční cloně a pak se otočila ke Gabrielovi.

„Jak vypadám?“

„Jako celebrita, která skrývá totožnost za slunečními brýlemi a pitomou čepkou,“ odpověděl unaveně. „Ale prozatím to musí stačit.“

Zajeli do hotelu Císařovna Alžběta na Weihburggasse a zapsali se jako manželé Schmidtovi. Dostali pokoj s parketami barvy medu. Anna se svalila na postel i s brýlemi a baseballovou čepicí na hlavě.

Gabriel zašel do koupelny a dlouho hleděl na svůj obličej v zrcadle. Zvedl pravou ruku k nosu a ucítil střelný prach a oheň. Před duševním zrakem se mu zjevily tváře dvou mužů, které zabil v Rolfeově vile v Curychu. Napustil do umývadla horkou vodu a umyl si ruce a krk. Koupelna se náhle zaplnila duchy, bílými neživými bezkrevnými postavami s otvory po kulkách v prsou a obličejích. Sklopil oči – umývadlo přetékalo krví. Utřel si ruce do ručníku, ale nepomohlo to, stále z nich kapala krev. Pak se s ním místnost roztočila a Gabriel padl na kolena před toaletní mísou.

Když se vrátil do pokoje, Anna měla zavřené oči. „Jsi v pořádku?“ zamumlala.

„Jdu ven. Ty zůstaň tady. A nikomu neotevírej, jenom mně.“

„Nebudeš dlouho pryč, že ne?“

„Moc dlouho ne.“

„Počkám na tebe,“ zašeptala a odplula do spánku. „Jak chceš.“

Gabriel přikryl spící Annu dekou a odešel z pokoje.

Dole v hale oznámil snaživému vídeňskému recepčnímu, že si Frau Schmidtová nepřeje být rušena. Úředník horlivě přikývl, jako kdyby chtěl dát najevo, že nerušený odpočinek paní Schmidtové zajistí, i kdyby měl nasadit vlastní život. Gabriel položil na pult několik bankovek a vyšel na ulici.

Kráčel po Svatoštěpánském náměstí, kontroloval, jestli ho někdo nesleduje, a ukládal si do paměti obličeje. Pak zamířil do katedrály. Prošel hlavní lodí mezi turisty a zastavil se před postranním oltářem. Zadíval se na obraz, který znázorňoval umučení svatého Štěpána. Jeho restaurování dokončil večer oné noci, kdy v Leině autě vybuchla bomba. Musel naklonit hlavu a podívat se na malbu v šikmém osvětlení, aby poznal rozdíl mezi originálem a svými tahy štětce.

Otočil se a zkoumal obličeje návštěvníků chrámu, kteří stáli za ním. Nikoho nepoznal, ale všiml si, že každý je uchvácen krásou oltářního obrazu. Alespoň něco pozitivního jeho tehdejší pobyt ve Vídni přinesl. Naposled se podíval na skvělé dílo, vyšel z katedrály a vydal se do Židovské čtvrti.

Hitlerův barbarský sen, že zbaví Vídeň všech Židů, se téměř naplnil. Před válkou jich zde žilo kolem dvou set tisíc, mnozí v bludišti ulic, průchodů a domů kolem náměstí Judenplatz. Dnes jich zůstalo pár tisíc, většinou emigranti z východní Evropy, a stará Židovská čtvrť se změnila v řetěz butiků, restaurací a nočních klubů. Mezi Vídeňáky se této části města říká Bermudský trojúhelník.

Gabriel prošel kolem přeplněných barů na Stemgasse a odbočil do lomeného průchodu, který ho dovedl ke kamennému schodišti. Nad schody se rýsovaly masivní dveře pobité hřeby a vedle nich hlásala mosazná tabulka

WARTIME CLAIMS AND INQUIRIES (Kancelář pro pátrání po válečných nárocích. (Pozn. překl.) )

POUZE PO PŘEDCHOZÍ DOMLUVĚ.

Gabriel zazvonil. „Přejete si?“

„Mohl bych mluvit s Elim Lavonem?“

„Máte domluvenou schůzku?“

„Ne.“

„Neohlášené návštěvníky pan Lavon nepřijímá.“

„Tohle je bohužel naléhavé.“

„Můžete mi prozradit své jméno?“

„Řekněte mu, že přišel Gabriel Allon. Bude si na mě pamatovat.“

Gabriel byl uveden do místnosti klasicky vídeňské svými proporcemi a zařízením: vysoký strop, lakovaná dřevěná podlaha, na níž se odráželo světlo dopadající úzkými podlouhlými okny, police prohýbající se pod tíhou nespočetných svazků a složek s materiály. Lavon se v té záplavě téměř ztrácel. Jenže schopnost splynout s pozadím patřila mezi speciální dovednosti, jimiž příroda Eliho Lavona obdařila.

V dané chvíli udržoval choulostivou rovnováhu na posledním stupínku žebříku přistaveného ke knihovně a za tichého mumlání listoval objemným pořadačem. Světlo proudící okny ho halilo nazelenalou září a v tom okamžiku si Gabriel uvědomil, že jsou zasklena neprůstřelnými tabulemi. Lavon se náhle pohnul. Sklonil hlavu a nahlížel přes obroučky půlměsíčkovitých a značně uchytaných brýlí na čtení, které mu balancovaly na špičce nosu. Do papírů mu odpadl dlouhý váleček cigaretového popela, ale zdálo se, že si toho nevšiml, protože sklapl složku, uložil ji zpět do mezery na polici a usmál se.

„Gabriel Allon! Shamronův anděl pomsty! Proboha, co tady děláš?“

Sestoupil z žebříku jako starý člověk, kterého bolí celé tělo. Jako vždy působil dojmem, že si na sebe navlékl veškerý svůj šatník: béžový rolák, modrá košile na knoflíčky, pletená propinad vesta, volné sako se vzorkem rybí kosti, které mu očividně bylo nejméně o číslo větší. Byl nepořádně oholený a na nohou měl jen ponožky bez bot.

Podal návštěvníkovi ruku a políbil ho na tvář. Jak už je to dlouho? pomyslel si Gabriel. Pětadvacet let. V rámci operace Hněv boží působil Lavon, vzděláním archeolog, jako ayin, stopař. Sledoval příslušníky Černého září, zjistil jejich zvyky a určil metodu likvidace. Jako sledovač neměl konkurenci – chameleon, který splynul s libovolným prostředím. Operace si ode všech vybrala těžkou daň, ale Gabriel si pamatoval, že Lavon trpěl nejvíc. Pracoval v terénu sám, dlouhodobě vystaven riziku prozrazení a smrti, a tak nebylo divu, že následkem žaludeční neurózy už tak hubený muž ztratil dalších patnáct kilogramů. Když bylo po všem, Eli Lavon přijal místo docenta na Hebrejské univerzitě a trávil víkendy na vykopávkách v lokalitách na Západním břehu. Brzy začal slyšet hlasy. Stejně jako Gabriel byl dítětem rodičů, kteří přežili holocaust. Pátrání po starověkých památkách mu náhle připadalo zcela bezvýznamné, když zbývalo tolik neznámých faktů z nedávné minulosti. Usadil se ve Vídni a vložil své obdivuhodné schopnosti do služeb jiného cíle: pátrání po nacistických válečných zločincích a pokladech, které naloupili.

„Tak copak tě přivádí do Vídně? Práce? Zábava?“

„Augustus Rolfe.“

„Rolfe? Ten bankéř?“ Lavon sklopil hlavu a zadíval se na návštěvníka zponad brýlí. „Snad jsi to nebyl ty, Gabrieli, kdo…“ Složil prsty pravé ruky do tvaru pistole.

Gabriel si rozepnul bundu, vytáhl obálku, kterou vzal z tajné schránky v Rolfeově psacím stole, a podal ji Lavonovi. Eli ji otevřel a opatrně, jako by manipuloval s úlomkem starověké keramiky, vyňal obsah. Prohlédl si první fotografii, pak druhou. Ve tváři se mu nepohnul ani sval. Potom vzhlédl, podíval se na Gabriela a usmál se.

„Tak vida, Herr Rolfe si potrpěl na pěkné obrázky. Kdes to vzal, Gabrieli?“

„Z jeho psacího stolu v Curychu.“

Lavon zamával dokumenty. „A tohle?“

„Tamtéž.“

Lavon se znovu zadíval na snímky. „Fantastické.“

„Co z těch fotek vyvozuješ?“

„Potřebuju si projít několik záznamů. Řeknu holkám, aby ti nachystaly něco k jídlu. Chvíli se zdržíme.“

Seděli naproti sobě u obdélníkového konferenčního stolku, na jehož desce se vršily písemnosti. Gabriel přemýšlel o lidech, kteří tuto kancelář navštívili před ním: staří lidé přesvědčení, že jejich soused je jedním z mučitelů, kteří je trápili v Buchenwaldu; děti pokoušející se získat přístup k číselnému kontu ve Švýcarsku, na které si jejich rodiče uložili celoživotní úspory, než je Němci posadili do transportu a odvezli do souostroví smrti na východě. Lavon zvedl fotografii, na níž seděl Rolfe v restauraci ve společnosti muže s tvářemi zjizvenými po soubojích, a strčil ji Gabrielovi pod nos.

„Poznáváš toho člověka?“

„Ne.“

„Jmenuje se Walter Schellenberg. Brigadeführer SS.“ Lavon vzal z hromádky první složku a otevřel ji na stole. „Walter Schellenberg byl náčelníkem Čtvrtého oddělení Hlavního říšského bezpečnostního úřadu. Čtvrté oddělení se zabývalo zahraniční rozvědkou, což Schellenberga stavělo do role nejvyššího mezinárodního špiona nacistické strany. Podílel se na mnoha dramatických zpravodajských operacích za druhé světové války, jako byly například incident ve Venlo (9.11.1939 uneslo gestapo dva agenty britské SIS, kapitána Besta a majora Stevense, které vylákalo pod záminkou předání informací o chystaném spiknutí proti Adolfu Hitlerovi do holandského městečka Venlo, 8 km od německých hranic. Britové měli u sebe seznamy spolupracovníků v okupovaných zemích a další skutečnosti prozradili při výsleších. Britská výzvědná síť v obsazené Evropě (zejména v Československu) byla rozprášena a důsledky incidentu se projevovaly po celou válku (záminka pro útok na Holandsko, nedůvěra Spojenců k jakýmkoliv zprávám o protihitlerovském odporu). (Pozn. překl.) ), pokus o únos vévody z Windsoru a operace Cicero (Cicero bylo krycí jméno německého agenta tureckého původu E. Bazny, který sloužil jako komorník britského velvyslance v neutrálním Turecku; fotografoval tajné dokumenty velvyslanectví a negativy prodával za vysoké částky nacistům. Podle některých pramenů pracoval pro obě strany. (Pozn. překl.) ). V Norimberku byl usvědčen jako příslušník SS, ovšem dostal velmi nízký trest. Pouhých šest let za mřížemi.“

„Jenom šest? Z jakého důvodu?“

„Protože v posledních měsících války zorganizoval propuštění několika Židů z táborů smrti.“

„Jak se mu to podařilo?“

„Prodal je.“

„A proč tedy večeřel král špionů nacistické strany s Augustem Rolfem?“

„Zpravodajské služby na celém světě mají jednu společnou vlastnost. Pohonnou látkou jejich činnosti jsou peníze. Dokonce ani Shamron by bez nich nepřežil. Ovšem když on potřebuje peníze, stačí mu položit ruku na rameno bohatého přítele a vylíčit mu, jak dopadl Eichmanna. Walter Schellenberg to měl v tomto směru mnohem obtížnější. Jeho peníze mu mimo území Německa nebyly k ničemu. Potřeboval bankéře v neutrální zemi, bankéře, který by mu poskytoval tvrdou měnu a převáděl finanční částky prostřednictvím nastrčených společností jeho agentům. Jinými slovy, Schellenberg potřeboval muže jako Augustus Rolfe.“

Lavon vzal do rukou dokumenty, které Gabriel přivezl z Curychu. „Vezmi si tuto transakci. Patnáct set liber šterlinků převedených dne třiadvacátého října 1943 telegraficky z účtu firmy Pillar Enterprises Limited na konto Ivana Edberga, vedené u Enskilde Bank ve Stockholmu.“

Gabriel si prohlédl doklad a pak ho položil zpátky na stůl.

„Švédsko bylo za války, jak známo, neutrální země a jako takové se stalo rejdištěm tajných služeb. Walter Schellenberg tam měl určitě svého agenta, když už ne celou síť. Jsem přesvědčen, že pan Ivan Edberg byl jedním z jeho agentů. Možná velitel a pokladník sítě.“

Lavon uložil platební příkaz do složky a vytáhl další. Studoval ho přes brýle na čtení a mhouřil oči před kouřem cigarety, která mu visela mezi rty.

„Jiný platební příkaz. Tisíc liber šterlinků z konta Pillar Enterprises Limited ve prospěch účtu José Suareze v Bank of Lisbon.“ Lavon položil papír a podíval se na Gabriela. „Portugalsko bylo rovněž neutrální a špioni si z Lisabonu udělali zábavní park. Schellenberg si tam zřídil hlavní stan operace, jejímž cílem byl únos vévody z Windsoru (Někdejší král Edward VIII. Vzdal se trůnu, aby se mohl oženit s dvakrát rozvedenou Američankou Willis Simpsonovou. Koncem 30. let žil v Paříži, odkud po pádu Francie v roce 1940 uprchl do Lisabonu. (Pozn. překl.) ).“

„Takže Rolfe působil jako Schellenbergův tajný bankéř. Ale jak to vysvětluje jeho společnou fotografii s Hitlerem a Himmlerem v Berchtesgadenu?“

Lavon si připravil další šálek kávy s vážností rodilého Vídeňáka – přesná míra husté smetany a jen tolik cukru, aby odstranil hořkou příchuť. Gabrielovi se před očima objevil Eli, který žil v konspiračním bytě v Paříži na minerálce a slabém čaji, protože ve zničeném žaludku nic jiného neudržel.

„Po Stalingradu se v Německu hodně věcí změnilo. I opravdu přesvědčení pochopili, že je konec. Od východu postupovali Rusové, nevyhnutelná invaze na západě se čekala každým dnem.

Každý, kdo si na válečných událostech namastil kapsu, si chtěl svůj majetek zuby nehty udržet. A na koho myslíš, že se tito lidé obrátili?“

„Na švýcarské bankéře.“

„A Augustus Rolfe se ocitl v unikátní pozici, která mu umožnila na obratu válečné štěstěny neuvěřitelně zbohatnout. Podle těchto dokladů soudím, že byl důležitým agentem Waltera Schellenberga a nacističtí pohlaváři si ho proto s největší pravděpodobností velmi vysoko cenili.“

„A důvěřovali mu natolik, že mu svěřili své peníze.“

„Nejen peníze. Taky naloupené umělecké poklady. Prostě všechno.“

„Co si myslíš o tom seznamu jmen a bankovních kont?“

„Domnívám se, že můžeme s jistotou předpokládat, že jde o Rolfeovy německé klienty. Porovnám ta jména s naší databází a podívám se, zda ti lidé byli příslušníky SS nebo nacistické strany, ale bojím se, že to jsou jen pseudonymy.“

„Nenašly by se záznamy o těchto kontech v bankovních archivech?“

Lavon zavrtěl hlavou. „Ve většině případů znají skutečná jména majitelů číselných účtů pouze nejvyšší představitelé banky. Čím známější vlastník číselného konta, tím méně lidí o něm ví. Pokud ty účty patřily nacistům, pochybuju, že o nich kromě Rolfea někdo věděl.“

„Skutečnost, že Rolfe ten seznam tolik let přechovával, by mohla znamenat, že ta konta stále existují, ne?“

„Je to možné. Hodně záleží na tom, kdo byl jejich majitelem. Pokud se mu po válce podařilo uprchnout z Německa, pak jeho konto už nejspíš aktivní nebude. Ale jestli vlastníka účtu zatkli Spojenci…“

„Pak můžeme předpokládat, že jeho peníze a cennosti dosud leží v trezoru Rolfeovy banky,“ dokončil větu Gabriel.

„To je sice možné, ale nepravděpodobné.“

Lavon shrábl dokumenty a fotografie a vrátil je do obálky. Pak vzhlédl ke Gabrielovi a prohlásil: „Odpověděl jsem ti na všechny otázky. Teď bys zase ty měl odpovědět na několik mých.“

„Co chceš vědět?“

„Vlastně pouze jedno,“ odpověděl Lavon a zamával obálkou. „Zajímalo by mě, co tady sakra děláš s tajnými dokumenty Augusta Rolfea.“

Snad nic neudělalo Elimu Lavonovi větší radost než poutavý příběh. Bylo tomu tak vždycky. Během pronásledování teroristů z Černého září sdílel s Gabrielem prokletí nespavosti – Eliho trápil žaludek, Gabriela svědomí. Jako by to bylo dnes: Na kost vyzáblý Lavon sedí se zkříženýma nohama na podlaze a ptá se, jaké to je zabít člověka. A Gabriel mu to řekl, protože se prostě potřeboval někomu svěřit. „Bůh neexistuje,“ konstatoval tehdy Eli a odvrátil zrak. „Je pouze Shamron. Jen Shamron rozhoduje, kdo bude žít a kdo zemře. A posílá kluky jako ty, aby šířili jeho strašlivou pomstu.“

Ani teď se Lavon na Gabriela nedíval. Poslouchal jeho vyprávění, ale pohled měl sklopený ke hbitým prstům, které si pohrávaly se zapalovačem.

„Máš seznam obrazů, které z Rolfeovy tajné sbírky zmizely?“ zeptal se, když Gabriel domluvil.

„Mám, ale netuším, do jaké míry je úplný.“

„V New Yorku žije jistý člověk, který zasvětil svůj život problematice nacistického plenění uměleckých pokladů. Zná obsah všech ukradených sbírek, ví o každé transakci, o každém chybějícím díle i o každém kousku, který byl navrácen původnímu majiteli. Jestli někdo zná sběratelské zvyky Augusta Rolfea, je to on.“

„Ale v tichosti, Eli. V absolutní tichosti.“

„Milý Gabrieli, já to jinak neumím.“

Oblékli si bundy a Lavon doprovodil návštěvníka přes Judenplatz.

„Ví o tom jeho dcera?“

„Dosud ne.“

„Tak to ti nezávidím. Zavolám ti, jakmile se od svého přítele v New Yorku něco dozvím. Do té doby zůstaň ve svém hotelovém pokoji a odpočiň si. Nevypadáš dobře.“

„Už si ani nepamatuju, kdy jsem se naposled vyspal.“

Eli potřásl hlavou a položil Gabrielovi na rameno drobnou ruku. „Už jsi zase zabíjel, Gabrieli. Vidím ti to v obličeji. Máš v něm skvrnu smrti. Vrať se do hotelu a umyj si ji.“

„Ty zase buď hodný chlapec a hlídej si záda.“

„Kdysi jsem hlídal tvoje.“

„A byl jsi ten nejlepší.“

„Svěřím ti malé tajemství, Gabrieli. Pořád jsem nejlepší.“ S těmito slovy se Lavon otočil a vzápětí zmizel v davu na náměstí.

Gabriel si zašel k malé tratorii, kde naposled večeřel s Leou a Danim. Poprvé po deseti letech stál na místě, kde ho výbuch bomby nastražené v automobilu připravil o syna a manželku odsoudil k životu v temnotě na invalidním vozíku. Zvedl hlavu ke věži chrámu svatého Štěpána, která jako by plula nad okolními střechami. Náhle se zvedl vítr a Gabriel si ohrnul límec bundy. Co očekával? Smutek? Hněv? Nenávist? Ke svému překvapení vůbec nic necítil. Otočil se a vracel se deštěm k hotelu.

Na podlaze za dveřmi ležel výtisk Die Presse. Gabriel se shýbl pro noviny a vešel do pokoje. Anna ještě spala. Musela se však předtím probudit, protože se svlékla a její nahé rameno se teď v matném šeru lesklo na polštáři. Položil noviny na přikrývku.

Dolehlo na něj vyčerpání. Nutně se potřeboval vyspat. Jenže kde? Na posteli? Vedle Anny? Vedle dcery Augusta Rolfea? Kolik toho ví? S čím vším se jí otec nesvěřil? A jaká tajemství skrývá před Gabrielem?

Vzpomněl si, co mu řekl Julian Isherwood v Londýně: „Vycházej pokaždé z předpokladu, že o svém otci a jeho sbírce ví víc, než ti říká. Dcery mívají tendenci své otce ochraňovat, i když je považují za prohnilé ničemy.“ Ne, pomyslel si, vedle Anny Rolfeové spát nebude. Ve skříni našel deku navíc a polštář a ustlal si na podlaze. Připadal si, že leží na studeném mramoru. Naslepo natáhl ruku a vzal si noviny. Tiše, aby Annu neprobudil, je otevřel. Článek na první straně byl věnován vraždě švýcarského spisovatele Emila Jacobiho v Lyonu.

28

VÍDEŇ

Už se stmívalo, když Eli Lavon zatelefonoval Gabrielovi do pokoje. Anna se zavrtěla, ale znovu upadla do neklidného spánku. Odpoledne se odkopala a teď ležela nepřikrytá pod pootevřeným oknem, jímž pronikaly závany studeného větru. Gabriel jí přetáhl přikrývku k ramenům a sešel do haly. Lavon seděl v salonku a pil kávu. Nalil do druhého šálku a podal ho Gabrielovi.

„Odpoledne jsem viděl v televizi tvého přítele Emila Jacobiho,“ řekl Eli úvodem. „Někdo se vloupal do jeho lyonského bytu a prořízl mu hrdlo.“

„Já vím. Co ses dozvěděl z New Yorku?“

„Má se za to, že v průběhu let 1941 až 1944 získal Augustus Rolfe značné množství impresionistických a moderních obrazů z galerií v Curychu a v Luzernu. Tato díla nedlouho předtím visela v galeriích a bytech židovských majitelů v Paříži.“

„Jaké překvapení,“ zabručel Gabriel. „Značné množství? Kolik?“

„Těžko říct.“

„Ty obrazy si koupil?“

„Ne tak docela. Panuje všeobecné přesvědčení, že Rolfe ty obrazy získal v rámci několika rozsáhlých výměn, které ve Švýcarsku organizovali agenti Hermanna Göringa.“

Gabriel nezapomněl, co mu o nenasytné sběratelské vášni říšského maršála řekl Julian Isherwood. Göring měl neomezený přístup do muzea Jeu de Paume, kde se skladovaly zkonfiskované umělecké poklady z celé Francie. Zmocnil se stovek moderních děl a ta pak vyměnil za obrazy starých mistrů, které více vyhovovaly jeho vkusu.

„Povídá se, že Rolfe mohl ty obrazy nakoupit za nominální cenu,“ vysvětloval Lavon. „Ta byla pochopitelně hluboko pod skutečnou tržní hodnotou.“

„Takže pokud je to pravda, získal ta díla zcela v souladu se švýcarskými zákony. Mohl tvrdit, že je koupil v dobré víře. A i kdyby se jednalo o ukradený majetek, neměl by právní povinnost vrátit ho původním vlastníkům.“

„Vypadá to tak. Měli bychom si však položit otázku, proč mohl Augustus Rolfe nakupovat obrazy, které prošly rukama Hermanna Göringa, za minimální cenu?“

„Zná odpověď tvůj přítel v New Yorku?“

„On ne. Znáš ji ty.“

„Jak to myslíš, Eli?“

„Fotografie a dokumenty, které jsi objevil v jeho stole. Jeho vztah s Walterem Schellenbergem. Rolfeova rodina sbírala obrazy po několik generací a on sám měl rozsáhlé styky. Věděl, co se děje za hranicemi ve Francii, a chtěl se na té akci také podílet.“

„A Walter Schellenberg potřeboval prostředek, kterým by kompenzoval svého soukromého bankéře v Curychu.“

„Pochopitelně,“ potvrdil Lavon. „Splátky za prokázané služby.“

Gabriel se na židli opřel a zavřel oči.

„Co hodláš podniknout dál, Gabrieli?“

„Dozrál čas k rozhovoru, kterého jsem se obával.“

Když se vrátil do pokoje, Anna se právě probouzela. Jemně jí zatřásl ramenem; zprudka se posadila jako dítě, zmatené cizím prostředím. Zeptala se, kolik je hodin, a jen zamrkala, když se dozvěděla, že prospala celý den.

Gabriel počkal, až se úplně probrala, a přitáhl si židli k nohám postele. Nechal zhasnuto; nechtěl jí vidět do obličeje. Anna seděla vzpřímeně se zkříženýma nohama, ramena zabalená do přikrývky. Hleděla na něj – i ve tmě na sobě cítil její pohled.

Řekl jí o původu tajné sbírky jejího otce. Seznámil ji s tím, co se dozvěděl od Emila Jacobiho, a dodal, že předchozího dne byl profesor ve svém lyonském bytě zavražděn. Na závěr si nechal informace o dokumentech, které našel v psacím stole a které jejího otce spojovaly se špičkovým Hitlerovým špionem Walterem Schellenbergem.

Když domluvil, položil fotografie na postel a zašel do koupelny, aby jí umožnil chvíli soukromí. Slyšel cvaknutí vypínače a viděl, jak pod dveřmi prosvítá noční lampička. Pustil vodu do umývadla a začal tiše počítat vteřiny. Po uplynutí doby, kterou pokládal za přiměřenou, se vrátil do pokoje. Anna ležela schoulená na posteli. Tělo se jí křečovitě otřásalo a v ruce svírala fotografii, na níž její otec obdivoval spolu s Adolfem Hitlerem a Heinrichem Himmlerem berchtesgadenskou scenerii.

Gabriel jí snímek vzal, aby ho nezničila. Pak jí položil ruku na hlavu a pohladil ji po vlasech. To už hlasitě vzlykala, tak usedavě, že ji přemohl dusivý záchvat kašle těžkého kuřáka a chvíli trvalo, než zase popadla dech.

Teprve za dlouhou dobu se uklidnila a zvedla ke Gabrielovi uslzený obličej. „Kdyby tu fotografii viděla matka…“ Zarazila se s otevřenými ústy a po tvářích se jí koulely slzy. „Myslím, že by…“

Gabriel ji umlčel dlaní něžně položenou na rty. Nechtěl, aby dořekla zbytek. Bylo by to zbytečné. Kdyby její matka tu fotografii uviděla, zabila by se, pomyslel si. Vykopala by si vlastní hrob, vložila do úst hlaveň pušky a zastřelila se.

Teď se do koupelny uchýlila Anna. Vrátila se uklidněná, ale oči měla červené a tváře smrtelně bledé. Posadila se na postel s fotografiemi a dokumenty v rukou. „Co to je?“

„Vypadá to na seznam číselných bankovních účtů.“

„Komu patřily?“

„Jména jsou německá, ale o skutečné totožnosti majitelů se můžeme jen dohadovat.“

Se svraštělým obočím pozorně studovala seznam.

„Řekla jsem ti, že se moje matka narodila na Štědrý den 1933?“

„Ne, o jejím datu narození jsme spolu nemluvili, Anno. Kde je jaká souvislost?“

Podala mu seznam. „Podívej se na poslední jméno.“

Gabriel si vzal list papíru a sjel očima na nejspodnější řádek:

ALOIS RITTER 241233126.

Vzhlédl. „No a?“

„Nepřipadá ti divné, že muž, který měl stejné iniciály jako můj otec, byl majitelem konta, jehož prvních šest cifer odpovídá datu narození mé matky?“

Gabriel se znovu podíval na seznam. ALOIS RITTER… AR… 241233… Štědrý den 1933…

Odložil papír a podíval se na Annu. „A poslední trojčíslí? Říká ti něco?“

„Bohužel ne.“

Gabriel zavřel oči a zamyslel se. 126… Zdálo se mu… Ne, byl si jistý, že někde… To číslo už jednou v souvislosti s tímto případem viděl. Osud ho obdařil prokletím dokonalé paměti. Nikdy nic nezapomněl. Tahy štětcem, když restauroval oltářní obraz v katedrále svatého Štěpána. Melodie, která zněla z rádia oné noci, kdy prchal z Niederdorfu po vraždě Alího Hamidiho. Vůně oliv z Leina dechu, když ji naposled políbil na rozloučenou.

A pak si vzpomněl i na místo, kde viděl číslici 126.

Anna u sebe stále nosila bratrovu fotografii. Jel na ní v čele pelotonu závodu Okolo Švýcarska a byl to jeho poslední snímek – fotoreportér záběr pořídil několik minut před tragickým pádem, který ho stál život. Stejný snímek Gabriel viděl v jedné ze složek, když prohlížel obsah psacího stolu Augusta Rolfea. Na dresu i rámu kola bylo startovní číslo 126.

„Vypadá to na návrat do Curychu,“ poznamenala Anna.

„Nejdřív musíme něco podniknout s tvým pasem. A s tvým vzhledem.“

„Co je na mém pasu špatného?“

„Je vydaný na tvé jméno.“

„A na mém vzhledu?“

„Vůbec nic. A v tom je právě problém.“

Zvedl telefon a vytočil číslo.

Mladá dívka, která úderem desáté večer vešla do hotelového pokoje se jmenovala Hanna Landauová. Na zápěstích jí cinkaly náramky a voněla jasmínem. Kufřík, který si přinesla, se hodně podobal tomu, který Gabriel používal na barvy a štětce. Hanna se s ním chvíli radila, pak vzala Annu za ruku, odvedla ji do koupelny a zavřela dveře.

Houslistka se vrátila do pokoje o hodinu později. Původně světlé vlasy po ramena byly krátce sestřižené a obarvené načerno. Kosmetické kontaktní čočky změnily barvu očí ze zelené na modrou. Prodělala pozoruhodnou transformaci v úplně jinou ženu.

„Spokojený?“ zeptala se Hanna Landauová.

„Vyfoť ji.“

Izraelka pořídila polaroidem šest Anniných fotografií a hotové snímky předložila Gabrielovi ke kontrole. „Tuhle,“ ukázal na podobenku, která se mu nejvíc zamlouvala.

Hanna zavrtěla hlavou. „Ne. Myslím, že tato by byla vhodnější.“

Aniž počkala na souhlas, vzala fotografii a znovu zmizela v koupelně. Anna se posadila na taburetku před toaletní stolek a dlouze se prohlížela v zrcadle.

Hanna vyšla z koupelny po dvaceti minutách. Ukázala výsledek své práce Gabrielovi a pak ho položila na stolek před Annu. „Blahopřeju, slečno Rolfeová. Stala jste se rakouskou občankou.“

29

CURYCH

Na půl cesty mezi Hlavním nádražím a nábřežím Curyšského jezera se nachází Paradeplatz, srdce a epicentrum švýcarského bankovního světa. Centrály Credit Suisse a Union Bank of Switzerland na sebe shlížejí jako zápasníci přes široké náměstí s šedivou dlažbou. Obě banky jsou i na švýcarské poměry gigantické a patří k největším na světě. V jejich stínu na Bahnhofstrasse pak působí další velké banky a důležité finanční instituce, jejichž jména září na vyleštěných kovových cedulích, upevněných na nablýskaných prosklených dveřích. Ovšem v tichých postranních uličkách mezi Bahnhofstrasse a řekou Sihl jsou rozptýleny peněžní ústavy, o nichž ví jen málokdo. Jsou to soukromé chrámy švýcarského bankovnictví, místa, kde se lidé mohou modlit nebo zpovídat ze svých hříchů v nejpřísnějším utajení. Zákony alpské konfederace zakazují těmto institucím veřejně nabízet své služby. Pokud si to jejich majitelé přejí, mohou se nazývat bankami, ale ze zákona nemusí. Obtížně se hledají a snadno minou, umístěny v anonymitě moderních kancelářských budov či v místnostech měšťanských domů starých několik století. Některé zaměstnávají desítky pracovníků, personál jiných byste spočítali na prstech jedné ruky. Jsou to privátní banky v nejvlastnějším smyslu toho slova. A mezi nimi zahájili Gabriel s Annou následující ráno své pátrání.

Anna se do něj zavěsila a vedla ho po Bahnhofstrasse. Curych byl její město, a tak se přirozeně ujala vedení. Gabriel sledoval tváře kolemjdoucích a pátral po náznaku poznání. Kdyby si měl Anny někdo někde všimnout, pak by se to stalo tady. Ale nikdo jí nevěnoval druhý pohled. Zdálo se, že rychlé převtělení pod dovednou rukou Hanny Landauové fungovalo.

„Kde začneme?“ zeptal se Gabriel.

„Jako většina švýcarských bankéřů si i otec držel své obchodní účty v jiných bankách.“

„Myslíš korespondenční účty?“

„Přesně tak. Začneme v těch, o nichž vím, že s nimi v minulosti obchodoval.“

„A co když neměl své provozní účty v Curychu? Co když používal konta třeba v Ženevě?“

„Můj otec byl Curyšan skrz naskrz. V životě by ho ani nenapadlo svěřit své peníze Francouzům v Ženevě.“

„Ale i když ta konta najdeme, nikde není zaručeno, že k nim získáme přístup.“

„To je pravda. Bankéři utajují účty do té míry, do jaké si klient přeje. Můžeme získat přístup pouze na základě čísla účtu. Ale také po nás mohou chtít heslo. No a pochopitelně nám můžou ukázat dveře. Ale za zkoušku to stojí, ne? Začneme třeba tady.“

Bez varování náhle změnila směr a přeběhla ulici před rychle projíždějící tramvají, přičemž táhla Gabriela za ruku. Zavedla ho do postranní ulice – jmenovala se Bärengasse – a zastavila se před nenápadnými dveřmi. Nad vchodem byla namontována bezpečnostní kamera a nápis na mosazné tabulce vedle rámu byl vyveden tak drobnými literami, že Gabriel musel hodně namáhat oči, aby si přečetl, že zde sídlí HOFFMAN & BECK, BÄRENGASSE 43.

Stiskla tlačítko zvonku a čekala. O pět minut později již byli zpátky na ulici a pokračovali k další adrese na Annině seznamu. Tam se zdrželi o něco déle – podle Gabrielova odhadu sedm minut –, ale výsledek byl stejný: na ulici s prázdnýma rukama.

A tak to šlo dál. Každé představení bylo drobnou variací na totéž téma. Nejprve přetrpěli krátkou, leč pečlivou prohlídku prostřednictvím bezpečnostní kamery a pak byli vpuštěni do vestibulu, kde je obezřetně přivítal bankovní úředník. Veškeré mluvení obstarávala Anna v rázné, ale zdvořilé Züridütsch. Nakonec byli uvedeni do sakristie, posvátné kanceláře v nitru budovy, kde byly uchovávány tajné záznamy, a posazeni do křesel před bankéřovým stolem. Po několika úvodních bezvýznamných frázích si finanční velekněz diskrétně odkašlal a zdvořile upozornil, že by neměli ztrácet čas – na Bahnhofstrasse jsou čas vskutku peníze.

Pak Anna prohlásila: „Chtěla bych nahlédnout do účtu pana Aloise Rittera.“ Pauza, několik úhozů do klávesnice počítače, dlouhý pohled na zářící monitor. „Je mi líto, ale naše banka nevede žádný účet na jméno Aloise Rittera.“

„Jste si jistý?“

„Ano, zcela jistý.“

„Děkuji. Omlouvám se, že jsme vás připravili o vzácný čas.“

„Není zač. Vezměte si prosím vizitku. Třeba využijete služeb naší banky někdy v budoucnu.“

„Jste velmi laskav.“

Po návštěvě jedenácti bank si vypili kávu v malém bistru Café Brioche. Gabriela se zmocňovala nervozita. Potulovali se po Bahnhofstrasse a okolí už dobré dvě hodiny a nebude trvat dlouho, než si jich někdo všimne.

Další zastávkou byla banka Becker & Puhl, kde je přijal osobně Herr Becker, škrobený a úzkostlivý pedant s hlavou jako koleno. Jeho kancelář byla šedivá a sterilní jako operační sál. Jak hleděl na obrazovku, Gabriel si všiml, že se mu v nablýskaných sklech brýlí odrážejí jména klientů a čísla účtů.

Po chvilkovém zkoumání záznamů zvedl hlavu a zeptal se: „Číslo účtu prosím?“

Anna zpaměti odrecitovala 241233126.

Becker je vyťukal do klávesnice. „Heslo?“

Gabriel cítil, jak se mu svírá hrudník. Viděl, že ho Herr Becker napjatě pozoruje přes okraj monitoru.

Anna si odkašlala a řekla: „Adagio.“

„Pojďte prosím za mnou.“

Následovali bankéře do konferenčního sálu s vysokým stropem, stěnami obloženými dřevem a obdélníkovým stolem s deskou z kouřového skla. „Zde budete mít zajištěno veškeré soukromí,“ ujistil je Becker. „Udělejte si pohodlí, hned vám přinesu příslušné záznamy.“

Bankéř se za několik minut vrátil s kovovou bezpečnostní schránkou. „Podle dohody spojené s tímto kontem je každému, kdo se prokáže číslem a heslem, dovoleno nahlédnout do depozitní schránky,“ oznámil a položil kovovou krabici na stůl. „Klíčky jsou v mém držení.“

„Rozumím,“ řekla Anna.

Becker si tiše pohvizdoval. Vytáhl z kapsy těžký svazek klíčů a hledal ten správný. Když ho našel, zvedl jej k očím, aby se ujistil, že vyražené číslo odpovídá schránce, pak ho vložil do zámku, otočil a pozvedl víko. Do vzduchu vyvanul zatuchlý pach starého papíru.

Becker diskrétně ustoupil. „K účtu se pojí ještě jedna depozitní schránka. Obávám se, že je příliš velká. Chcete si ji rovněž prohlédnout?“

Gabriel s Annou si přes stůl vyměnili pohled a odpověděli jedním hlasem: „Ano.“

Gabriel počkal, až bankéř odejde z místnosti, a pak otevřel schránku. Bylo jich tam celkem šestnáct, úhledně srolovaných a zabalených v ochranném obalu. Monet, Picasso, Degas, van Gogh, Manet, Toulouse-Lautrec, Renoir, Bonnard, Cézanne, nádherný spící akt od Vuillarda. Gabriel byl zvyklý na práci s ne vyčíslitelně cennými obrazy, ale i jemu takový poklad vyrazil dech. Kolik lidí tyto malby hledalo? Jak dlouho? Kolik slz bylo prolito nad jejich ztrátou? A tady leží, zamčeny v bezpečnostní schránce, v trezoru pod Bahnhofstrasse. Jak případné. Jak dokonale logické.

Anna pokračovala v prohlídce menší schránky. Zvedla víko a vykládala obsah na stůl. Nejdřív přišly peníze – švýcarské a francouzské franky, dolary, libry, marky –, s nimiž zacházela jako člověk zvyklý na velké částky v hotovosti. Následoval harmonikový pořadač na dokumenty a nakonec balíček dopisů stažený vybledlou modrou gumičkou.

Stáhla pružnou pásku, odložila ji na stůl a začala dlouhými hbitými prsty probírat obálky. Ukazovák, prostředník, ukazovák, prostředník, pauza… Ukazovák, prostředník, ukazovák, prostředník, pauza… Vyňala jednu obálku z balíčku, obrátila ji, přesvědčila se, zda chlopeň stále drží, a ukázala ji Gabrielovi.

„Tohle by tě mohlo zajímat.“

„Co je to?“

„Nevím,“ odpověděla. „Ale dopis je adresován tobě.“

■ ■ ■

Byl to osobní dopisní papír člověka z jiné éry: formát A4, světle šedá barva, uprostřed v záhlaví AUGUSTUS ROLFE, žádná další nadbytečná informace, jako třeba telefonní či faxové číslo nebo e-mailová adresa. Pouze datum – den před Gabrielovým příjezdem do Curychu. Autorem sdělení v angličtině byl podle obtížně čitelného rukopisu velmi starý člověk. Na první pohled mohl být dopis napsaný v jakémkoliv jazyce a libovolnou abecedou. S pomocí Anny, která mu nahlížela přes rameno, Gabriel nakonec text rozluštil.

Vážený Gabrieli,

doufám, že nebudete považovat za troufalé, že Vás oslovuji vaším skutečným jménem. Znám však Vaši pravou totožnost již nějakou dobu a jsem velkým obdivovatelem Vaší práce uměleckého restaurátora i ochránce svého lidu, je-li člověk švýcarským bankéřem, ledacos se doslechne.

Pokud čtete tento dopis, znamená to, že jsem mrtvý. Současně to znamená, že jste odkryl spoustu informací z mého života, informací, o nichž jsem doufal, že Vám je sdělím osobně. Pokusím se tedy o to nyní, posmrtně.

Jak už asi víte, nepozval jsem Vás do svého domu v Curychu, abyste vyčistil mého Raffaela. S vašimi zaměstnavateli jsem se spojil z jednoho důvodu: Chtěl jsem, abyste převzal mou druhou sbírku, tajnou sbírku, kterou jsem – jak již určitě víte – ukrýval v podzemním sále svého domu, a abyste díla v ní obsažená vrátil jejich právoplatným vlastníkům. Pokud by nebylo možné oprávněné majitele zjistit, přál bych si, aby byly tyto obrazy vystaveny v Izraelském muzeu v Jeruzalémě. Obrátil jsem se na zpravodajskou službu Vaší země v naději, že tato záležitost bude vyřízena diskrétně a nepřivolá další hanbu na mou rodinu a mou vlast.

Tato umělecká díla jsem získal pod pláštíkem legality, ale zcela neoprávněně. Když jsem je „kupoval“, věděl jsem, že pocházejí ze zkonfiskovaných sbírek židovských obchodníků a sběratelů ve Francii. Pohled na ně mi za ta léta přinesl nekonečné hodiny vyplněné potěšením a radostí, ale současně mě naplňoval pocitem viny – podobně jako muže, který spí s cizí ženou. Rozhodl jsem se, že před svou smrtí tyto obrazy vrátím, abych odčinil zlo, jehož jsem se dopustil na tomto světě, dříve než odejdu na onen svět. Ironií osudu jsem našel inspiraci v základech Vaší náboženské víry. Na svátek Jom Kippur nestačí, když člověk lituje svých hříchů. Aby dosáhl odpuštění, musí navštívit poškozeného a vynahradit mu utrpěnou újmu. Obzvlášť příhodný citát jsem objevil v knize proroka Izajáše: Hříšník se ptá Hospodina: „Proč se postíme, a nevšímáš si toho? Pokořujeme se, a nebereš to na vědomí.“ A Hospodin odpoví: „Právě v den, kdy se postíváte, hovíte svým zálibám a honíte všechny své dělníky. Postíte se jenom pro spory a hádky, abyste mohli svévolně udeřit pěstí!“

Má lačnost za války dosahovala stejných rozměrů jako moje dnešní lítost. V této bance je uloženo šestnáct pláten. Reprezentují poslední část mé sbírky. Snažně vás prosím, abyste bez nich neodcházeli. Ve Švýcarsku žije řada lidí, kteří si nepřejí nic než ponechat minulost tam, kde je – pohřbena v bankovních trezorech Bahnhofstrasse –, a nezastaví se před ničím, aby tohoto cíle dosáhli. Pokládají se za vlastence, za strážce švýcarského ideálu neutrality a naprosté nezávislosti. Stavějí se krajně nepřátelsky ke všem cizincům, zejména k těm, které považují za hrozbu svým sobeckým zájmům. Kdysi jsem je pokládal za své přátele – další z mých mnoha chyb. Tito lidé se naneštěstí dozvěděli o mých plánech vzdát se své sbírky. Vyslali muže z tajné služby, aby mě vyděsil a odradil od mých úmyslů. Právě jeho návštěva mě přiměla, abych vám napsal tento dopis. Vinou nadřízených toho člověka jsem dnes mrtev.

Ještě poslední prosba. Jestli jste v kontaktu s mou dcerou Annou, postarejte se prosím, aby se jí nic nestalo. Kvůli mé pošetilosti již dost trpěla.

S pozdravem

Augustus Rolfe

Bankéř čekal v předpokoji za prosklenými dveřmi. Gabriel mu pokynul, aby vstoupil do sálu. „Mohu vám nějak pomoci?“

„Kdy byly tyto schránky naposled zpřístupněny?“

„Lituji, pane, ale tato informace je důvěrná.“

„Potřebujeme si některé věci vzít,“ řekla Anna. „Nemáte náhodou nějakou tašku nebo kufr?“

„Bohužel ne. Jsme banka, ne obchodní dům.“

„Můžeme si odnést celou schránku?“

„Obávám se, že v tom případě budete muset uhradit poplatek.“

„Nevadí.“

„Jedná se o dost vysoký poplatek.“

Anna ukázala na hromadu bankovek, která ležela na stole. „Dáváte přednost konkrétní měně, nebo je vám to jedno?“

30

CURYCH

Asi deset kilometrů severně od Curychu se zastavili v pekárně, kde Gabriel koupil bochník pšeničného chleba a požádal, zda si může zatelefonovat. Když se vrátil do auta, Anna si četla dopis, který její otec napsal večer před svou násilnou smrtí. Třásly se jí ruce. Gabriel nastartoval a vyjel na silnici. Anna dočetla, složila dopis, vsunula ho do obálky a uložila ji do depozitní schránky. Druhá, větší, která obsahovala obrazy, ležela na zadním sedadle. Gabriel zapnul stěrače. Anna se opřela o boční okénko a pozorovala kapky stékající po skle.

„Komu jsi volal?“

„Budeme potřebovat pomoc, abychom se dostali ze země.“

„Proč? Kdo by nám v tom mohl zabránit?“

„Lidé, kteří zabili tvého otce. A Müllera. A Emila Jacobiho.“

„Jak by nás našli?“

„Včera jsi vstoupila na švýcarské území s vlastním pasem. Toto auto sis pronajala na své jméno. Tahle země je v podstatě maloměsto. Měli bychom vycházet z předpokladu, že protivník o naší přítomnosti ve Švýcarsku ví a že si nás na Bahnhofstrasse navzdory tvému upravenému zevnějšku někdo všiml.“

„Kdo jsou ti lidé, Gabrieli?“

Vybavil se mu Rolfeův dopis. Ve Švýcarsku žije řada lidí, kteří si nepřejí nic než ponechat minulost tam, kde je – pohřbena v bankovních trezorech Bahnhofstrasse –, a nezastaví se před ničím, aby tohoto cíle dosáhli.

Co se to pokoušel naznačit? Ve Švýcarsku žije řada lidí… Rolfe přesně věděl, o koho jde, ale i v okamžiku smrti se tajnůstkářský švýcarský bankéř nepřinutil odhalit celou pravdu. Existovaly ovšem nepřímé důkazy a výmluvné stopy; pomocí domněnek a kvalifikovaného odhadu by Gabriel snad dokázal zaplnit mezery, které Augustus Rolfe zanechal.

Instinktivně přistupoval k problému jako k obrazu, který je nutno zrestaurovat, k malbě, kterou zub času pořádně nahlodal. Vzpomněl si na Tintorettovu verzi Pokřtění Krista, kterou kdysi restauroval. Benátský mistr namaloval obraz pro soukromou kapli a jeho vzkříšení bylo Gabrielovou první zakázkou po bombovém atentátu ve Vídni. Záměrně hledal mimořádně obtížný úkol, který by mu dovolil alespoň na chvíli odpoutat myšlenky od strašlivé tragédie, a Tintoretto byl ten pravý. V průběhu staletí zmizely velké části původní malby a na plátně převládala holá, sedřená místa nad těmi pokrytými barvou. Gabriel musel v podstatě celé dílo přemalovat, samozřejmě tak, aby do celku zakomponoval zachované ostrůvky originálu. Možná teď identický postup opět přinese výsledky. Má k dispozici izolované ostrůvky faktů a musí k nim domalovat zbytek příběhu.

Mohlo se to odehrát třeba takto…

Augustus Rolfe, prominentní curyšský bankéř, se rozhodne vzdát se své sbírky impresionistických obrazů, o níž ví, že obsahuje díla ukradená francouzským Židům. Jak odpovídá jeho povaze, chce transakci realizovat tajně. Kontaktuje proto izraelskou zpravodajskou službu a požádá ji, aby do Curychu vyslala svého zástupce. Shamron navrhne, aby se Gabriel sešel s Rolfem v jeho vile a jako záminku použil restaurování obrazu od Raffaela.

Naneštěstí se dozvěděli o mých plánech vzdát se své sbírky…

Rolfe se někde dopustil osudové chyby a o jeho záměru předat obrazy Izraeli se dozvěděl někdo, kdo mu v tom chtěl zabránit.

Pokládají se za vlastence, za strážce švýcarského ideálu neutrality a naprosté nezávislosti. Stavějí se krajně nepřátelsky ke všem cizincům, zejména k těm, které považují za hrozbu svým sobeckým zájmům…

Kdo by se mohl cítit ohrožen možností, že švýcarský bankéř předá neoprávněně nabytou sbírku obrazů Izraeli? Jiní švýcarští bankéři, kteří vlastní podobné sbírky? Gabriel se pokusil nahlédnout na problém jejich očima, z perspektivy „strážců švýcarského ideálu neutrality a naprosté nezávislosti“. Co by se stalo, kdyby vešlo v obecnou známost, že Augustus Rolfe měl ve svém držení řadu obrazů, které byly považovány za navždy ztracené? Pobouřená veřejnost a média by spustila ohlušující křik. Světové židovské organizace by se slétly na Bahnhofstrasse a tvrdě by požadovaly otevření bankovních sejfů. Jediným přijatelným řešením by se stalo rozsáhlé a systematické celostátní pátrání. Pro tak zvané strážce švýcarských ideálů by asi bylo jednodušší zabít člověka a odcizit jeho sbírku, než čelit novým nepříjemným otázkám ohledně minulosti.

Vyslali muže z tajné služby, aby mě vyděsil…

Gabriel si vzpomněl na cigarety Silk Cut, jejichž nedopalky našel v popelníku na Rolfeově psacím stole.

… muž z tajné služby…

Gerhardt Peterson.

Setkávají se v tichu Rolfeovy curyšské pracovny a diskutují o situaci jako rozumní švýcarští občané. Rolfe kouří své Benson & Hedges, Peterson značku Silk Cut. „Proč byste se těch obrazů vzdával právě nyní, Herr Rolfe? Uplynulo přece tolik let. Dnes už nemůžete udělat nic, čím byste změnil minulost.“ Jenže Rolfe se nepodvolí a Peterson se domluví s Wernerem Müllerem na krádeži obrazů.

Rolfe ví, že nazítří přijede Gabriel, ale je natolik vyděšený, že mu napíše dopis a uloží jej do bezpečnostní schránky v bance. Pokusí se svést nepřátele na falešnou stopu. Prostřednictvím telefonu, o němž ví, že je odposlouchávaný, si na druhý den ráno domluví schůzku v Ženevě. Pak zanechá instrukce, podle nichž se Gabriel dostane do domu, a čeká.

Jenže ve tři ráno je náhle poplašný systém vily vyřazen a Petersonovi lidé pronikají dovnitř. Rolfe je zavražděn, obrazy odneseny. O šest hodin později přijíždí Gabriel a nachází Rolfeovou mrtvolu. V průběhu výslechu Gerhardt Peterson pochopí, jakým způsobem se chtěl Rolfe své sbírky zbavit. Uvědomí si také, že starý bankéř postoupil ve svém záměru mnohem dál, než si myslel. Propustí Gabriela, varuje ho, že nesmí znovu vkročit na švýcarskou půdu, a nechá ho sledovat. S největší pravděpodobností má pod dohledem i Annu. Jakmile Gabriel zahájí vyšetřování, Peterson se to dozvídá. Odstartuje vyčišťovací operaci. V Paříži je zlikvidován Werner Müller, jeho galerie zničena. Gabriel netuší, že je sledován, a schází se v Lyonu s Emilem Jacobim. O tři dny později je profesor zavražděn.

Anna utrhla patku chleba. „Kdo jsou ti lidé?“ zopakovala.

Gabriel uvažoval, jak dlouho zůstal pohroužen v mlčení a kolik kilometrů ujeli.

„To nevím jistě,“ odpověděl. „Ale třeba se to odehrálo takto.“

„Opravdu si myslíš, že je něco takového možné, Gabrieli?“

„Je to vlastně jediné logické vysvětlení.“

„Pro smilování boží, já snad budu zvracet. Už se nemůžu dočkat, až z téhle země vypadnu.“

„Já taky.“

„Ovšem pokud je tvá teorie správná, zbývá zodpovědět ještě jednu otázku.“

„Jakou?“

„Kde jsou ty obrazy?“

„Od války pořád na stejném místě.“

„Kde, Gabrieli?“

„Tady ve Švýcarsku.“

31

BARGEN, ŠVÝCARSKO

Pět kilometrů před státní hranicí s Německem leží na konci úzkého údolí, posetého dřevěnými domky osad, vesnice Bargen. Zná ji snad každý Švýcar – když už z žádného jiného důvodu tak proto, že se jedná o nejseverněji položenou obec v zemi. Několik domů kolem silnice, čerpací stanice a tržnice s malým, štěrkem vysypaným parkovištěm. Gabriel vypnul motor a čekali v ocelovém odpoledním svitu.

„Jak dlouho jim potrvá, než se sem dostanou?“

„To nevím.“

„Musím se vyčurat.“

„Musíš to vydržet.“

„Často jsem přemýšlela, jak bych se v takové situaci zachovala, a teď to tedy vím. Tváří v tvář nebezpečí, bezprostřednímu ohrožení života, mě vyřídí neovladatelné nucení na malou.“

„Všiml jsem si, že vládneš neuvěřitelnou schopností soustředit se. Využij ji.“

„Ty bys to udělal taky tak?“

„Mně se nikdy nechce čurat.“

Klepla ho po předloktí, lehce, aby neublížila zraněné ruce.

„Slyšela jsem tě ve Vídni v koupelně. Zvracel jsi. Tváříš se, že tě nic nemůže rozházet, ale jsi přece jenom člověk, Gabrieli Allone.“

„Zkus si zapálit. Třeba ti cigareta pomůže myslet na něco jiného.“

„Jak ses cítil, když jsi zabil ty muže v domě mého otce?“

Gabriel si vzpomněl na Eliho Lavona. „Neměl jsem zrovna čas přemýšlet o morálních aspektech a důsledcích svých činů. Kdybych nezabil já je, zabili by oni mě.“

„Domnívám se, že je docela dobře možné, že to byli lidé, kteří zavraždili mého otce.“

„Ano, to je možné.“

„V tom případě jsem ráda, žes je zabil. Jsem špatná, když takto uvažuju?“

„Ne, to je naprosto přirozené.“

Dala na jeho radu a zapálila si cigaretu. „Takže teď znáš všechna špinavá tajemství mé rodiny. Já jsem si naproti tomu teprve dnes uvědomila, že o tobě nevím vůbec nic.“

„Víš o mně víc než většina lidí.“

„Vím něco málo o tom, co děláš – ale nic o tobě.“

„A tak by to mělo zůstat.“

„Ale no tak, Gabrieli. Opravdu jsi tak chladný a necitelný, jak se snažíš předstírat?“

„Někdo mi řekl, že mám problémy s udržením zájmu.“

„No výborně! Dobrý začátek. Mluv dál.“

„Co tě zajímá?“

„Nosíš snubní prsten. Jsi ženatý?“

„Ano.“

„Žiješ v Izraeli?“

„Ne, v Anglii.“

„Máte děti?“

„Měli jsme syna. Zemřel po výbuchu teroristické bomby.“ Chladně se na ni podíval. „Co ještě by ses o mně ráda dozvěděla, Anno?“

Předpokládal, že si zaslouží, aby se po tom všem, co mu odhalila o své rodině, na oplátku dozvěděla něco o něm. Ale bylo v tom i něco jiného. Náhle si uvědomil, že se jí chce svěřit. A tak jí vyprávěl o noci ve Vídni před deseti lety, kdy palestinský terorista Tárik al-Hourani nastražil do jeho auta bombu a odpálil ji tak, aby zabila jeho blízké, ale jeho samotného ušetřila, protože Palestinec věděl, že tímto způsobem Gabrielovi ublíží víc, než kdyby ho zabil.

Stalo se to po večeři. Lea byla celou dobu nervózní, protože v televizi běžely záběry na rakety dopadající na Tel Aviv. Jako dobrá Izraelka se nemohla smířit se skutečností, že si klidně pojídá těstoviny v příjemné italské restauraci v centru Vídně, zatímco její matka sedí ve svém bytě v Tel Avivu s plynovou maskou na obličeji a s okny utěsněnými izolační páskou.

Po večeři zamířili mezi poletujícími sněhovými vločkami ke Gabrielovu autu. Posadil Daniho do sedačky, utáhl mu bezpečnostní pás, pak políbil manželku na rozloučenou a řekl jí, že se zdrží v práci dlouho do noci. Tehdy pracoval pro Shamrona – sledoval iráckého zpravodajského důstojníka, který připravoval atentáty na rakouské Židy. To ovšem Anně neřekl.

Otočil se a odcházel a Lea zatím zkusila nastartovat. Motor zakašlal a zmlkl, protože bomba, kterou Tárik nastražil, odebírala proud z baterie. Otočil se a zařval na manželku, aby přestala, ale ta ho neslyšela, protože znovu otočila klíčkem.

Atavistický pud chránit mládata ho přiměl rozběhnout se nejdřív k Danimu, ale synek už byl mrtvý, tělo roztrhané na kusy. Vrhl se tedy k manželce a vytáhl ji z hořícího vraku. Nakonec přežila, i když by pro ni byla smrt vykoupením. Teď žije v psychiatrické léčebně v jižní Anglii, postižena kombinací syndromu posttraumatického stresu a psychotických depresí. Od oné noci ve Vídni s ním nepromluvila ani slovo.

To Anně Rolfeové také neřekl.

„Návrat do Vídně pro tebe musel být hodně krušný.“

„Bylo to poprvé.“

„Kde jste se seznámili?“

„Ve škole.“

„Byla také umělkyně? Malířka?“

„Mnohem nadanější než já.“

„Byla krásná?“

„Velmi krásná. Dnes je samá jizva.“

„Všichni máme jizvy, Gabrieli.“

„Takové jako Lea ne.“

„Proč ti ten Palestinec nastražil do auta bombu?“

„Protože jsem zabil jeho bratra.“

Než mohla Anna položit další otázku, zastavil na parkovišti skříňový automobil značky Volvo a zablikal reflektory. Gabriel nastartoval a následoval náklaďák k borovicovému lesíku za městem. Řidič seskočil z kabiny a spěšně otevřel zadní dveře. Gabriel s Annou vystoupili z auta. Anna držela malou schránku, Gabriel tu větší s obrazy. Krátce se zastavil a prudkým rozmachem zahodil klíčky mezi stromy.

Nákladní prostor volva byl plný kancelářského nábytku: stoly, židle, registratury. „Nastupte si a přelezte až dopředu,“ vyzval dvojici řidič. „Lehněte si na podlahu a přikryjte se plachtou.“

Gabriel vyskočil nahoru a s velkou kovovou schránkou v ruce se šplhal přes nábytek. Anna ho v těsném závěsu následovala. V přední části ložné plochy zůstalo tak málo místa, že se tam sotva vměstnali usazení s koleny pod bradou. Gabriel počkal, až se Anna uvelebí, a přetáhl jim přes hlavy plachtu. Pohltila je neproniknutelná tma.

Náklaďák se rozjel po silnici. Gabriel cítil, jak kamínky odletující od pneumatik buší do šasi. Po chvíli si Anna začala tiše pobroukávat.

„Co to děláš?“

„Vždycky si broukám, když jsem vyděšená.“

„Nedovolím, aby se ti něco stalo.“

„Slibuješ?“

„Slibuju,“ ujistil ji. „Co je to za melodii?“

„Labuť z Karnevalu zvířat od Camilla Saint-Saënse.“

„Zahraješ mi ji někdy?“

„Ne,“ odpověděla.

„Proč ne?“

„Protože svým přátelům nikdy nehraju.“

Po deseti minutách dojeli na hraniční přechod. Náklaďák se zařadil do fronty, která čekala na průjezd do Německa. Plazili se kupředu plynulými přískoky. Plyn, brzda, plyn, brzda. Hlavy jim poskakovaly jako hadrovým panákům. Každé sešlápnutí brzdy doprovázel ohlušující skřípavý protest, každé sešlápnutí plynu nový oblak jedovatých dieselových výparů. Anna položila tvář na Gabrielovo rameno a zašeptala: „Bojím se, že teď budu opravdu zvracet.“ Gabriel jí stiskl ruku.

■ ■ ■

Hned za hranicí čekal další automobil, tmavomodrý Ford Fiesta s mnichovskou poznávací značkou. Řidič náklaďáku ve službách Ariho Shamrona je vysadil a pokračoval ve fiktivní jízdě do neznáma. Gabriel uložil depozitní schránky do kufru a usedl za volant. Po E41 do Stuttgartu, pak E52 do Karlsruhe a nakonec E35 do Frankfurtu. Během noci zastavil jen jednou – zavolal přes nouzovou linku do Tel Avivu a krátce promluvil se Shamronem.

Kolem druhé hodiny ranní dojeli do holandského tržního města Delft, asi tři kilometry od pobřeží Severního moře. Gabriel už nemohl dál. Oči ho pálily, v uších mu zvonilo vyčerpáním. Za osm hodin vypluje z přístavu Hoek van Holland trajekt do Harwiche v Anglii a Gabriel s Annou budou na jeho palubě, ale v dané chvíli potřeboval postel a pár hodin odpočinku. Pomalu křižovali ulicemi města a hledali hotel.

Našli vhodný na Vondelstraat, na dohled od věže kostela Nieuve Kerk. Zatímco Anna vyřizovala v recepci formality, Gabriel čekal ve výklenku liduprázdné haly s oběma schránkami. Za chvíli je recepční doprovodil po úzkém schodišti do přetopeného pokoje s klenutým stropem a štítovým oknem, které Gabriel okamžitě otevřel.

Uložil kovové schránky do skříně, vyzul si boty a natáhl se na postel. Anna se odebrala do koupelny a za okamžik Gabriel uslyšel uklidňující zvuk vody crčící na smalt. Otevřeným oknem pronikal chladný noční vzduch provoněný mořskou solí a hladil ho po tváři. Nevydržel a zavřel oči.

Za několik minut vyšla Anna z koupelny a ohlásila svůj příchod zábleskem světla. V příští vteřině se natáhla po vypínači na stěně a zhasla. Pokoj se opět ponořil do tmy, rušené jen odleskem pouliční lampy za oknem.

„Jsi vzhůru?“

„Ne.“

„Dneska nebudeš spát na zemi jako ve Vídni?“

„Nedokážu se pohnout.“ Zvedla přikrývku a lehla si vedle něho.

„Jak jsi věděla, že to heslo je adagio?“ zeptal se Gabriel.

„Albioniho Adagio byla jedna z prvních skladeb, které jsem se naučila hrát. Z nějakého záhadného důvodu si ji otec oblíbil.“ Do tmy zazářil zapalovač. „Otec toužil po odpuštění hříchů. Chtěl rozhřešení. Byl ochoten vyzpovídat se tobě, ale mně ne. Proč nepožádal o odpuštění mě?“

„Pravděpodobně si myslel, že by ho u tebe nedosáhl.“

„Zní to, jako bys mluvil z vlastní zkušenosti. Tvoje žena ti taky nikdy neodpustila?“

„Ne, myslím, že ne.“

„A co ty? Tys sám sobě odpustil?“

„Nenazval bych to odpuštění.“

„A jak tedy?“

„Smíření. Smířil jsem se sám se sebou.“

„Můj otec zemřel bez rozhřešení. Nejspíš si to zasloužil. Ale já chci dokončit, co začal. Chci získat ty obrazy a předat je do Izraele.“

„Já taky.“

„Jak?“

„Raději se vyspi, Anno.“

Poslechla. Gabriel ležel bdělý a čekal na úsvit. Poslouchal skřehotání racků a vyrovnaný rytmus Annina dechu. Dnes ji nepronásledovali démoni ani noční můry – spala spánkem nevinného dítěte. Gabriel se k ní připojit nemohl. Ještě nebyl připraven usnout. Vyspí se, až budou obrazy bezpečně uzamčeny v trezoru Juliana Isherwooda.

Část třetí

.

32

KANTON NIDWALDEN, ŠVÝCARSKO

Krátce před vypuknutím druhé světové války vyhlásil vrchní velitel švýcarských ozbrojených sil generál Henri Guisan zoufalý plán, jak čelit invazi obrovské přesily vojsk nacistického Německa. Prohlásil, že jestli Němci přijdou, švýcarská armáda se stáhne do přírodního alpského opevnění a spálí za sebou všechny mosty – respektive vyhodí do povětří tunely. V hlubokých údolích a na ledových štítech hor pak bude bojovat do posledního muže. Tato eventualita jak známo nenastala. Adolf Hitler si hned na počátku války uvědomil, že neutrální Švýcarsko mu bude užitečnější než okupovaná země v řetězech. Generálova hrdinná strategie odporu proti agresorovi však dodnes žije v myslích švýcarských občanů.

Rozhodně na ni myslel Gerhardt Peterson, když následujícího dne odpoledne projel Luzernem a hleděl na alpské vrcholky, které se před ním tyčily zahaleny mračny. Cítil, jak se mu srdce rozbušilo rychleji, když sešlápl plyn a jeho mercedes vyrazil k prvnímu horskému průsmyku. Peterson pocházel z centrálního Švýcarska a jeho rodokmen sahal až ke kmenovému společenství „lesních kantonů“. Vědomí, že lidé, jejichž krev mu koluje v žilách, se procházeli v těchto údolích ve stejné době, kdy mladík jménem Ježíš z Nazaretu rozdmýchával nepokoje na opačném konci Římské říše, mu přinášelo jisté uspokojení. Vždycky byl nesvůj a stísněný, kdykoliv se vzdálil z bezpečí své alpské pevnosti. Vzpomínal na oficiální návštěvu Ruské federace před několika lety. Nekonečná rozloha širé země mu tak zmátla smysly, že v moskevském hotelovém pokoji zažil poprvé – a snad naposled –, co je to nespavost. Po návratu do vlasti se okamžitě uchýlil na svou horskou chatu a celý den se procházel po stezkách na strmých svazích nad Luzernským jezerem. Té noci se zase vyspal.

Ale jeho dnešní odpolední výlet do Alp nemotivovala touha po příjemných zážitcích. Předcházely mu dvě znepokojující zprávy. Na silnici nedaleko Bargenu, pár kilometrů od německých hranic, bylo objeveno opuštěné Audi A8. Prověrka poznávací značky odhalila, že vozidlo si předchozího dne večer půjčila v Curychu Anna Rolfeová. Druhou špatnou zvěstí bylo sdělení informátora z Bahnhofstrasse. Situace se začala vymykat kontrole a Peterson cítil, že mu nitky proklouzávají mezi prsty.

Začalo sněžit, jemné nadýchané vločky zahalily krajinu bílým závojem. Peterson rozsvítil žlutá mlhová světla, ale nohu z plynu nesundal. Za hodinu již projížděl klikatými ulicemi městečka Stans. Než zastavil před bránou Gesslerova sídla, leželo na zemi deset centimetrů nového sněhu.

Sotva zajel na parkoviště, vynořila se ze tmy dvojice Gesslerových strážců v tmavomodrých lyžařských bundách a vlněných čepicích. Odbyl si proceduru identifikace a osobní prohlídku a za chvíli již jeho mercedes šplhal po příjezdové cestě ke Gesslerovu zámku. Před vchodem stál další strážný, který házel kusy syrového masa vyhladovělé feně německého ovčáka.

Na břehu Luzernského – nebo také Vierwaldstättského – jezera, nedaleko zámeckého horského sídla Otty Gesslera, leží legendární místo zrodu Švýcarské konfederace. Podle legendy se v létě roku 1291 na louce Rütli sešli zástupci tří „lesních kantonů“ – Uri, Schwyz a Unterwaiden – a vytvořili tak zvaný Věčný spolek neboli Spříseženstvo, obrannou alianci proti každému, kdo by „ohrožoval jejich osoby a majetek“. Tato událost, ač historicky nedoložená, je pro Švýcary posvátná. Nástěnný obraz setkání na louce Rütli zdobí sál švýcarského parlamentu a 1. srpen, den přísahy, je nejdůležitějším státním svátkem.

O sedm set let později uzavřela skupina nejbohatších a nejmocnějších švýcarských soukromých bankéřů a průmyslníků podobné obranné spojenectví. Koncem třináctého století ohrožoval alpskou zemi vnější nepřítel – císař Svaté říše římské Rudolf I. z habsburské dynastie, který se pokoušel uplatnit svá feudální práva. Dnes znovu útočí nepřátelé z vnějšku, ale je jich mnohem víc a jsou rozptýlení. Jsou to Židé, kteří se snaží všemi prostředky otevřít švýcarské bankovní trezory a hledají peníze a další cennosti, jichž by se mohli zmocnit. Jsou to vlády některých zemí, které vyvíjejí nátlak na Švýcarsko a požadují miliardy dolarů jako penále za to, že za druhé světové války přijímalo zlato nacistů. Jsou to novináři a historikové, kteří se snaží vykreslit Švýcary jako ochotné spojence Třetí říše – jako Hitlerovy finančníky a dodavatele zbraní, kteří prodloužili válku za cenu milionů lidských životů. A jsou to také reformátoři uvnitř Švýcarska, kteří naléhají na zrušení posvátných zákonů, jež chrání bankovní tajemství.

Nová aliance se inspirovala u bytostně nezávislých obyvatel alpských lesů, kteří se v létě roku 1291 shromáždili na louce na břehu jezera. Stejně jako jejich předchůdci přísahali, že budou bojovat proti každému, kdo by „ohrožoval jejich osoby a majetek“. Na události před branami své alpské pevnosti pohlíželi jako na sílící bouři, jež by mohla zničit instituce, které umožnily Švýcarsku, malému vnitrozemskému státu chudému na přírodní zdroje, dosáhnout druhé nejvyšší životní úrovně na světě. Říkali si Rada z Rütli a jejich vůdcem byl Otto Gessler.

Peterson očekával, že ho jako obvykle uvedou do Gesslerova improvizovaného televizního studia. Místo toho ho strážný doprovodil po osvětlené pěšině do přízemního křídla přistavěného k zámku. Prošel neobvykle masivním francouzským oknem do dusného tropického vedra a hustého mraku páry, která páchla chlorem. Mlhou prosvítaly ozdobné lucerny se skleněnými cylindry ve tvaru petrolejových lamp a perleťová hladina vrhala zvlněné odlesky k holým trámům pod šikmým stropem. Ticho místnosti rušilo jen čeření vody, jak Herr Gessler namáhavě krauloval napříč bazénem. Peterson si svlékl svrchník a šálu a čekal, až Gessler doplave k okraji. Sníh, který se mu usadil na lehkých semišových polobotkách, rychle roztál a promočil mu ponožky.

„Gerhardte?“ Nádech a další tempo. „Jste to vy?“

„Ano, Herr Gessler.“

„Doufám…, že vám sníh… nezpůsobil… při jízdě… velké problémy.“

„Vůbec ne, Herr Gessler.“

Peterson doufal, že si stařec dá pauzu, protože jinak tady stráví celou noc. K okraji bazénu přistoupil tělesný strážce, ale hned zase zmizel za oponou mlhy.

„Chtěl jste se mnou mluvit o případu Rolfe, Gerhardte?“

„Ano, Herr Gessler. Bohužel se vyskytl jistý problém.“

„Poslouchám.“

V příštích deseti minutách seznámil Peterson Gesslera s nejnovějším vývojem situace. Stařec během jeho výkladu stále plaval. Cáknutí, ticho, cáknutí, ticho…

„K jakému závěru jste na základě těchto poznatků dospěl?“

„Protivník ví o osudu Augusta Rolfea a jeho sbírky víc, než bychom si přáli.“

„Tvrdohlaví lidé, nemyslíte, Gerhardte?“

„Židé?“

„Nikdy si nedají pokoj a pořád vyvolávají potíže. Nepřipustím, aby nade mnou zvítězili.“

„Samozřejmě nezvítězí, Herr Gessler.“

Závojem mlhy Peterson viděl, jak stařec vystupuje po schůdcích na mělčím konci bazénu. Bledá postava, křehká jako věchýtek. Strážný mu přehodil přes ramena froté župan. Pak opona znovu spadla a Gessler za ní zmizel.

„Je nutno ji zlikvidovat,“ ozval se suchý, neosobní hlas. „A toho Izraelce taky.“

Peterson se zamračil. „Musíme počítat s následky. Anna Rolfeová je považována za národní poklad. Její vražda tak brzy po násilné smrti otce vyvolá nepříjemné otázky. Zejména ze strany tisku.“

„Buďte ujištěn, že po úmrtí Anny Rolfeové nebudou následovat žádné výlevy celonárodního žalu. Vždyť dokonce odmítá žít ve Švýcarsku a za svou neopatrnost již několikrát málem zaplatila životem. A pokud se týká tisku, může klást tolik otázek, kolik bude chtít. Bez prokazatelných faktů se články v novinách omezí na snůšku výmyslů připomínajících bláboly zastánců spikleneckých teorií. Starosti mi dělají pouze otázky oficiálních úřadů. A za to vám přece platíme, Gerhardte. Vaším úkolem je zajistit, aby úřady žádné otázky nekladly.“

„Měl bych vás také varovat, že izraelská tajná služba nehraje podle obvyklých pravidel. Jestli se naší vinou jeden z jejích agentů stane terčem atentátníka, půjdou po nás.“

„Židů se nebojím, Gerhardte, a vy byste také neměl. Okamžitě se spojte s Antonem Orsatim. Převedu vám dodatečné prostředky na váš provozní účet a samozřejmě také na osobní konto. Pokládejte to za pobídku, abyste zajistil, že tato záležitost bude sprovozena ze světa rychle a ve vší tichosti.“

„To není nutné, Herr Gessler.“

„Vím, že to není nutné, ale tu odměnu jste si zasloužil.“

Peterson spěšně změnil téma. Nerad myslel na peníze, protože se potom cítil jako prodejná děvka. „Měl bych se vrátit do Curychu, Herr Gessler. Počasí se zhoršilo a…“

„Můžete přespat tady.“

„Děkuji, ale bude lepší, když se vrátím.“

„Jak chcete, Gerhardte.“

„Smím se vás na něco zeptat, Herr Gessler?“

„Zajisté.“

„Znal jste Augusta Rolfea?“

„Ano. Dokonce velice dobře. Kdysi jsme si byli hodně blízcí. Byl jsem u něj i to ráno, kdy jeho žena spáchala sebevraždu. Vykopala si na zahradě hrob a zastřelila se. Její tělo našla malá Anna. Strašná tragédie. Rolfeova smrt byla nešťastná, ale nutná. Nebylo v tom nic osobního, šlo o obchod. Doufám, že chápete ten rozdíl, Gerhardte.“

33

LONDÝN

Julian Isherwood seděl za psacím stolem a probíral se hromadou dokumentů, když zaslechl, jak po dlažbě Masonova dvora rachotí nákladní dodávka. Vstal a vyhlédl oknem. Ze sedadla spolujezdce vystoupil muž v modré kombinéze a zamířil ke dveřím. Za okamžik zabzučel domovní zvonek.

„Irino? Očekáváme dnes nějakou zásilku?“

„Ne, pane Isherwoode.“

Ach, kristepane, pomyslel si Julian. Už zase.

„Irino?“

„Ano, pane Isherwoode?“

„Dostal jsem hlad. Buďte tak hodná a přineste mi prosím dva grilované sendviče z té vynikající italské restaurace na Piccadilly, ano?“

„S radostí, pane Isherwoode. Mohu pro vás vyřídit i nějakou jinou bezvýznamnou a ponižující pochůzku?“

„Tu aroganci si propříště můžete odpustit, Irino. Ale když už se ptáte, šálek čaje by neuškodil. A nemusíte spěchat.“

Muž v modré kombinéze připomínal Isherwoodovi chlapíka, který v jeho domě ničil mravence faraony. Na nohou měl boty s gumovou podrážkou a pracoval s tichou výkonností noční ošetřovatelky. V jedné ruce držel malé elektronické zařízení s ciferníky a knoflíky, v druhé dlouhou hůlku s drátěným okem na konci, která připomínala plácačku na mouchy. Začal skladovacími místnostmi v suterénu a pokračoval přes Irininu a Isherwoodovu kancelář do výstavní síně. Nakonec rozebral telefony, počítač a fax. Po pětačtyřiceti minutách se vrátil do Isherwoodovy kanceláře a položil na stůl dva drobné předměty.

„Měl jste tady štěnice,“ oznámil. „Teď už jsou mrtvé.“

„Proboha, kdo a proč by mi je sem strkal?“

„To není moje starost. Já jsem jenom likvidátor.“ Usmál se. „Dole čeká někdo, kdo by si s vámi rád promluvil.“

Isherwood prošel jako první přecpaným skladištěm na nákladní rampu. Otevřel vrata a dodávka zacouvala dovnitř.

„Zavřete,“ požádal muž v kombinéze.

Isherwood bez odporu poslechl. Muž otevřel zadní dveře auta. Vyvalil se z nich oblak hustého kouře a za ním se jako obraz bídy a utrpení vynořil Ari Shamron.

Řidič sedanu značky Rover se přemístil z Jermyn Street na King Street, pořád hluboko uvnitř půldruhakilometrového dosahu vysílačů, které nasadil do galerie. Nějakou dobu však trvalo, než vůbec něco zaslechl. Naposled zaznamenal, jak obchodník s uměním posílá svou sekretářku pro oběd. Připadalo mu to divné, protože za dobu, co ho sledoval, majitel galerie pokaždé obědval venku. Tak divné, že si poznačil čas do pracovního deníku. O pětačtyřicet minut později z autorádia hlasitě zapraskal výboj statické elektřiny. Štěnice byly právě objeveny. Tiše zaklel a spěšně nastartoval. Jakmile se rozjel, vytáhl mobilní telefon a zavolal do Curychu.

Trajekt na trase Hoek van Holland – Harwich nabral kvůli bouři nad Severním mořem několikahodinové zpoždění, a tak Gabriel s Annou Rolfeovou zajeli do Masonova dvora až pozdě odpoledne. Gabriel dvakrát krátce zatroubil a vrata nakládací rampy se pomalu zvedla. Vjel dovnitř, zhasl motor a počkal s vystupováním, dokud se vrata zase nezavřela. Vzal ze zadního sedadla velkou depozitní schránku a odvedl Annu skladištěm k výtahu, kde na ně už čekal Isherwood.

„Vy jste určitě Anna Rolfeová! Jsem upřímně rád, že vás poznávám. Jednou jsem měl vzácnou příležitost a čest slyšet vaše vystoupení. Hrála jste Mendelssohna a byl to pro mě mimořádně hluboký umělecký zážitek.“

„Jste velmi laskav.“

„Pojďte prosím dál.“

„Děkuji.“

„Už dorazil?“ zeptal se Gabriel.

„Čeká nahoře ve výstavní síni,“ odpověděl Isherwood. „Jdeme.“

„Co je v té schránce?“

„Trpělivost, Juliane.“

Shamron stál uprostřed místnosti a kouřil páchnoucí tureckou cigaretu, aniž by bral nejmenší ohled na plátna starých mistrů, která ho obklopovala. Gabriel viděl, že starý pán zápolí s pamětí. Přesně před rokem právě v této síni uvedli do pohybu poslední fázi operace, která vyvrcholila smrtí Tárika al-Houraniho. Když spatřil Annu Rolfeovou, rozzářil se a vřele jí stiskl ruku.

Gabriel položil bezpečnostní schránku na zem a zvedl víko. Pak vyňal první obraz, rozbalil ho a položil na podlahu.

„Panebože,“ vydechl Isherwood. „Monetova krajinka.“

Anna se usmála. „Počkejte, to není všechno.“

Gabriel rozbalil další plátno, van Goghův autoportrét, a položil je vedle Moneta.

„Nebesa,“ zašeptal Isherwood.

Následoval Degas, po něm Bonnard, pak Cézanne, Renoir a další impresionisté, až na podlaze výstavní síně galerie leželo šestnáct obrazů. Isherwood klesl na pohovku, přitiskl si dlaně ke spánkům a rozplakal se.

„Působivý úvod,“ ocenil Shamron. „Jeviště je tvoje, Gabrieli.“

Anna to již slyšela cestou z Curychu k německé hranici; ustoupila k pohovce a tišila Isherwooda, který zíral na obrazy. Gabriel vylíčil vše, co zjistil o Augustu Rolfeovi a jeho sbírce, a zakončil vyprávění dopisem, který pro něj bankéř uložil v depozitní schránce. Pak seznámil Shamrona se svým plánem na zajištění zbytku sbírky, dvaceti pláten, která zmizela z tajného podzemního sálu v jeho vile v Curychu. Když domluvil, Shamron rozmačkal cigaretu v popelníku a potřásl hlavou.

„Zajímavý nápad, Gabrieli, ale tvůj plán má jednu fatální vadu. Ministerský předseda ho nikdy neschválí. Pokud sis toho nevšiml, Izrael se v podstatě ocitl ve válečném stavu s Palestinci. Premiér neschválí operaci takového rozsahu jen kvůli záchraně několika obrazů.“

„Jde o víc než jen několik obrazů. Rolfe naznačil, že ve Švýcarsku existuje tajná organizace bankéřů a podnikatelů, která se nezastaví před ničím, aby uchránila staré pořádky. A my nyní máme v rukou důkazy, které existenci takové organizace nepřímo potvrzují, včetně tří mrtvol: Rolfe, Müller a Emil Jacobi. A pokusili se zlikvidovat i mě.“

„Situace je příliš výbušná. Naši nevyzpytatelní a přelétaví přátelé tady v Evropě jsou už tak na nás dost naštvaní. Nepotřebujeme přilévat další olej do ohně takovou operací. Je mi líto, Gabrieli, ale já tvůj návrh nepodpořím a nehodlám připravovat ministerského předsedu o čas tím, že bych ho žádal o schválení.“

Anna opustila Isherwooda, aby mohla poslouchat rozhovor mezi Gabrielem a Shamronem. „Domnívám se, že tento problém má docela jednoduché řešení, pane Shamrone,“ prohlásila.

Starý pán k ní otočil velkou plešatou hlavu a pobaveně si ji přeměřil – švýcarská houslistka se opovažuje vyslovit svůj názor na průběh operací izraelské zpravodajské služby.

„Jaké řešení máte na mysli.“

„Prostě to ministerskému předsedovi neříkejte.“

Shamron zaklonil hlavu a bujaře se rozchechtal, Gabriel se k němu připojil umírněným smíchem. Když se oba muži uklidnili, rozhostilo se na okamžik ticho, které přerušil Julian Isherwood.

„Pro smilování boží, já tomu pořád nemůžu uvěřit!“

Držel Renoirův obraz, portrét dívky s kyticí, převracel jej v rukou, hleděl na malbu a hned zase na ostatní plátna.

„Čemu, Juliane?“ zajímal se Gabriel.

Isherwood otočil Renoira tak, aby ho ostatní viděli. „Němci si vedli pečlivé a přesné záznamy. Každý obraz, který ukořistili, byl zatříděn, zkatalogizován a označen – svastika, sériové číslo a iniciály sběratele nebo obchodníka, kterému byl zkonfiskován.“

Otočil plátno a ukázal zadní stranu. „Tady se někdo snažil značku odstranit, ale moc se mu to nepovedlo. Podívejte se sem do levého dolního rohu. Rozmazaná svastika, číslo a iniciály původního majitele: SI.“

„Kdo byl ten SI?“ zeptala se Anna.

„Samuel Isakowitz, můj otec.“ Isherwoodovi se zadrhl hlas slzami. „Tento obraz nacisté sebrali z otcovy galerie na rue de la Boétie v červnu 1940.“

„Víte to určitě?“ zapochybovala Anna. „Ručím za to svým životem.“

„V tom případě vás prosím, abyste si ho nechal, a současně se vám jménem Rolfeovy rodiny co nejupřímněji omlouvám.“ Pak ho políbila na tvář a dodala: „Je mi to moc líto, pane Isherwoode.“

Shamron se významně zadíval na Gabriela. „Co kdybys to se mnou prošel ještě jednou?“

Sešli po schodech do Isherwoodovy kanceláře. Gabriel se posadil za majitelův psací stůl, zatímco Shamron přecházel po místnosti a pozorně poslouchal, jak mu mladší muž znovu vysvětluje svůj plán.

„A co mám říct ministerskému předsedovi?“

„Poslechni Annu. Neříkej mu vůbec nic.“

„A co když mi ta operace vybouchne do ksichtu?“

„Nevybouchne.“

„Tyhle věci mi vždycky vybuchnou v rukou, Gabrieli. Zůstaly mi jizvy, kterými to mohu dokázat. Ty ostatně taky. Ale teď mi řekni jedno. Zdá se mi to, nebo do tvého života opravdu vstoupilo v poslední době jaro?“

„Ptáš se na můj osobní život?“

„Nechtěl jsem být netaktní.“

„Co tak najednou? Nikdy dřív jsi takové ohledy neměl.“

„Jste ty a ta žena něco víc než jen společníci, které svedlo dohromady pátrání po vrazích jejího otce?“ Odpovědělo mu mlčení; Shamron se usmál a potřásl hlavou. „Vzpomínáš, cos mi o Anně Rolfeové řekl na Piazza Navona?“

„Řekl jsem, že kdybych si mohl vybírat, nikdy bych ženu jako ona nepoužil.“

„A teď ji chceš do případu zatáhnout ještě hlouběji?“

„Zvládne to.“

„O ní nepochybuju. Otázka zní, jestli to zvládneš ty, Gabrieli.“

„Kdybych měl pocit, že ne, nikdy bych nic podobného nenavrhoval.“

„Před dvěma týdny jsem tě musel prosit málem na kolenou, aby ses pustil do pátrání v souvislosti s Rolfeovou smrtí. Dnes se chystáš vyhlásit válku celému Švýcarsku.“

„Rolfe si přál, aby se ty obrazy dostaly do našich rukou. Někdo je vzal a já je chci získat nazpět.“

„Ale tvoje motivace jde dál, Gabrieli. Netýká se jen obrazů. Vychoval jsem z tebe atentátníka, ale srdcem jsi stále umělecký restaurátor. Domnívám se, že to děláš proto, že chceš restaurovat Annu Rolfeovou. Jestli je to pravda, logicky musí následovat další otázka: Proč chceš Annu Rolfeovou restaurovat? A existuje jediná logická odpověď: Něco k té ženě cítíš.“ Shamron zaváhal. „A to je ta nejlepší zpráva, jakou jsem za posledních deset let slyšel.“

„Záleží mi na ní.“

„Pokud ti na ní záleží, měl bys ji přesvědčit, aby zrušila to vystoupení v Benátkách.“

„Ona ho nezruší.“

„Je-li tomu tak, mohli bychom využít situaci ke svému prospěchu.“

„Jak?“

„V podobných situacích pokládám za nejlepší taktiku klamný manévr a trik na odvrácení pozornosti. Dobře, ať hraje. Ale ty se postaráš, aby tvůj kamarád Keller neudělal z jejího recitálu skutečně nezapomenutelný zážitek.“

„Tak teď promluvil Ari Shamron, kterého znám a miluju. Panebože, použít jednu z nejlepších a nejslavnějších houslistek světa jako návnadu!“

„Hrajeme s takovými kartami, jaké dostaneme.“

„Pojedu s ní do Benátek a nehnu se od ní, takže potřebuju, aby se mi někdo postaral o curyšskou stránku případu. Někdo, komu bych mohl plně důvěřovat.“

„Kdo?“

„Eli Lavon.“

„Panebože, schází se nám ročník dvaasedmdesát! Být o pár roků mladší, hned se k vám připojím.“

„Kroťme své nadšení. Chci taky Odeda a Mordechaje. V Paříži odvedli slušnou práci.“

„Někdy mám pocit, že v Odedovi vidím sám sebe.“ Shamron zvedl sukovitou zednickou ruku. „Má velmi pevný stisk. Jestli toho chlapa chytne, nepustí ho.“

34

CURYCH

Evě se přepychový byt s výhledem na Curyšské jezero tak zalíbil, že na jeho koupi trvala, přestože cena dalece převyšovala možnosti Petersonova platu státního zaměstnance. Prvních deset let jejich manželství doplňovali chybějící peníze z jejího dědictví, nyní však tento pramen dávno vyschl a o udržení vysokého standardu, na který měla podle svého přesvědčení nezpochybnitelný nárok, se musel starat Gerhardt.

Když konečně dorazil domů, byt tonul ve tmě. Sotva za sebou zavřel dveře, vyřítil se z inkoustové temnoty Evin přítulný rottweiler a mordou tvrdou jako skála nabral Petersona do kolena.

„Lehni. Schultzie! To stačí, chlapče. Lehni! Tak sakra, Schultzie!“

Poslepu sáhl na stěnu a cvakl vypínačem. Pes mu olizoval semišky.

„Tak dost, Schultzie. Dej mi pokoj. To už by opravdu stačilo.“

Pes odběhl a jeho drápy zacvakaly na mramorové podlaze. Peterson vkulhal do ložnice a třel si naražené koleno. V televizi se ztlumeným zvukem běžel nějaký americký thriller. Eva seděla na posteli, v klíně otevřený román v tvrdé vazbě. Na sobě měla světlý šifónový župan, vlasy bezchybně načesané a na zápěstí zlatý náramek, který Gerhardt nepoznával. Částky, jež Eva utrácela na Bahnhofstrasse, si v ničem nezadaly se sumami uloženými v trezorech pod dlážděním této ulice.

„Co se ti stalo s kolenem?“

„Zaútočil na mě tvůj pes.“

„Nemohl na tebe zaútočit, když tě zbožňuje.“

„Nemusel by to dávat najevo tak vášnivě.“

„Je to samec. Jako ty. Vyžaduje od svého pána uznání. Kdyby ses mu občas trochu věnoval, nebyl by při tvém návratu tak bujarý.“

„To ti řekl tvůj terapeut?“

„To mi řekl můj zdravý rozum, miláčku.“

„Toho pitomého psa jsem nikdy nechtěl. Do tohoto bytu je moc velký.“

„Cítím se s ním v bezpečí, když zde nejsi.“

„Panebože, vždyť tenhle dům je jako pevnost. Dovnitř se nikdo nedostane. A jediný, na koho by ten čokl kdy zaútočil, jsem já.“

Eva si olízla špičku ukazováku a otočila stránku, čímž ukončila diskusi. Na obrazovce američtí detektivové vyrazili dveře chatrče v chudinské čtvrti. Sotva vpadli dovnitř, dva podezřelí je zasypali salvou z automatických zbraní. Policisté palbu opětovali a oba padouchy zastřelili. Tolik zbytečného násilí, pomyslel si Peterson. Sám nosil zbraň jen zřídka a ve službě z ní ještě nikdy nevystřelil.

„Jak bylo v Bernu?“

Peterson jí dopoledne zalhal – nechtěl, aby věděla, že se stýká s Gesslerem. Posadil se na okraj postele a vyzul si boty. „Bern je Bern.“

„To je pěkné.“

„Co to čteš?“

„Nevím. Příběh muže a ženy.“

Uvažoval, proč se vůbec s knihou obtěžuje. „Co holky?“

„Fajn.“

„A Stefan?“

„Musela jsem mu slíbit, že až se vrátíš, zajdeš k němu do pokoje a dáš mu pusu na dobrou noc.“

„Nerad bych ho budil.“

„Nemusíš ho budit. Zajdi tam a dej mu pusu na čelo.“

„Když ho nevzbudím, tak nemá smysl za ním chodit. Stačí, když mu ráno řeknu, že jsem za ním byl a tu pusu mu dal, a vyjde to nastejno.“

Eva sklapla knihu a poprvé od okamžiku, kdy vešel do ložnice, se na manžela podívala. „Vypadáš otřesně, Gerhardte. Určitě máš hlad. Udělej si něco k jídlu.“

Tiše, aby nerušil děti, odešel do kuchyně. Udělej si něco k jídlu. Už zapomněl, kdy mu Eva naposled něco uvařila. Očekával, že poté, co v jejich vztahu odezní mladická sexuální vášeň, nahradí ji jiné radosti – například společné domácí obědy a večeře. Jenže s Evou se přepočítal. Nejdřív před ním uzamkla své tělo, pak svou lásku. Peterson se stal ve vlastním domově pustým ostrovem.

Otevřel chladničku a probíral se sbírkou krabic v naději, že najde něco, co dosud nezkyslo nebo nezplesnivělo. V jednom umaštěném kartonu narazil na zlatou žílu: kopeček předvařených nudlí se šunkou a sýrem. Na spodní poličce se za zeleným ementálem krčila dvě vajíčka. Rozšlehal je, nalil na pánvičku a usmažil omeletu. Těstoviny ohřál v mikrovlnné troubě. Oba chody naložil na jeden talíř, nalil si velkou sklenici červeného vína a vrátil se do pokoje. Eva si lakovala nehty na nohou.

Opatrně dělil pokrm, aby ke každému soustu nudlí nabral dílek omelety. Evě šel tento jeho zvyk na nervy, což byl jeden z důvodů, proč se s jídlem uchýlil do ložnice. Krvák v televizi pokračoval. Přátelé zastřelených zločinců mstili smrt kamarádů postupnou likvidací detektivů. Další důkaz Gesslerových teorií o kruhové povaze života.

„Stefan hraje zítra fotbalový zápas.“ Foukala si na nehty. „Byl by rád, kdyby ses přišel podívat.“

„Nemůžu. V práci se vyskytla jistá naléhavá záležitost.“

„Bude zklamaný.“

„Bohužel se nedá nic dělat.“

„Co může být na tvé práci tak důležitého, že se kvůli tomu nemůžeš přijít podívat na zápas svého syna? Pokud vím, v této zemi se nikdy nic důležitého neděje.“

Musím zorganizovat vraždu Anny Rolfeové, blesklo Petersonovi hlavou. Uvažoval, jak by zareagovala, kdyby tu myšlenku vyslovil nahlas. Napadlo ho, že to udělá, jednoduše proto, aby ji vyzkoušel, zda vůbec poslouchá, co jí říká.

Eva skončila s nehty a znovu sáhla po knize. Peterson odložil talíř a lžíci na noční stolek, lehl si a zhasl lampičku. Za okamžik se do ložnice vřítil Schultzie a začal vylizovat zbytky šunky a vajec z Evina vzácného ručně malovaného porcelánu. Gerhardt zavřel oči. Eva si olízla špičku ukazováku a otočila stránku.

„Jak bylo v Bernu?“ zeptala se.

35

KORSIKA

Zvěst o Angličanově špatné náladě se rychle šířila do celého údolí. V den, kdy se konal trh, se smutně pohyboval po návsi a beze slova si u pultů vybíral olivy a sýr. Večer sice dál sedával se starci, avšak vyhýbal se rozhovoru a odmítl výzvu zahrát si boule, přestože tím zpochybnil svou čest. Byl tak zaujat truchlivými myšlenkami, že si vůbec nevšímal kluků na skateboardech.

Jeho řízení se dramaticky zhoršilo. Viděli ho, jak se ve svém otlučeném džípu prohání po horských cestách nebezpečnou rychlostí a jednou se jen v posledním zlomku vteřiny vyhnul srážce s tvrdohlavým kozlem dona Casabianky, ovšem pouze za cenu smyku, po kterém skončil v příkopu u silnice. V té chvíli již don Orsati pokládal za svou povinnost zasáhnout. Vyprávěl Angličanovi o nechvalně známém sporu mezi dvěma znepřátelenými klany. Svár propukl kvůli náhodné smrti loveckého psa a skončil krvavou krevní mstou. Než se podařilo znovu nastolit mír, zemřeli čtyři lidé, z toho dva rukou Orsatiových taddunaghiu. Stalo se to před sto lety, ovšem don zdůraznil, že poučení z příběhu plynoucí platí i dnes. Dovedl mistrně využít lekcí čerpajících z pohnuté korsické historie a věděl, že uspěje i teď. Hned druhý den ráno navštívil Angličan Casabianku. Přinesl mu velkou šunku a omluvil se za to, že vyděsil jeho kozla. Od té doby jezdil znatelně pomaleji.

Přesto bylo zřejmé, že ho pořád něco trápí. Muže, kteří celé dny vysedávali na návsi, jeho chování natolik znepokojilo, že vypravili delegaci za starou signadorou. „Nějakou dobu už u mě nebyl. Ale nemyslete si, že až přijde, tak vám jeho tajemství prozradím. Blbcům jako vy? Nikdy! Tento dům je jako zpovědnice. A teď se mi kliďte z očí!“ Popadla metlu a hnala vyslance ze dveří.

Příčinu Angličanovy temné nálady znal jen don Orsati. Akce v Lyonu, švýcarský profesor Emil Jacobi. Jeho vražda způsobila Angličanovi těžké výčitky svědomí. Don Orsati mu nabídl, že mu pošle děvče – krásnou italskou dívku, kterou poznal v San Remu –, ale Angličan odmítl.

Tři dny po návratu z Lyonu ho don Orsati pozval na večeři. Pojedli v hospůdce na návsi a pak se bok po boku procházeli mezi potemnělými domky. Dvakrát se před nimi z šera vynořil vesničan a v obou případech se dotyčný ihned obrátil a zmizel opačným směrem. Všichni ve vsi věděli, že když don Orsati mluví soukromě s Angličanem, je nejlepší klidit se z cesty. Don informoval svého zabijáka o úkolu, který musí splnit v Benátkách.

„Nemám tam místo tebe poslat někoho jiného?“

„Ne,“ odmítl Angličan rychle. „Udělám to.“

„Jsi si jistý?“

„Ano.“

„Doufal jsem, že to řekneš. Ostatním chybí kvality, které tato akce vyžaduje. Kromě toho si myslím, že se ti ta práce bude líbit. Naše práce má v Benátkách dlouhou tradici. Věřím, že ti tamější kulisy poskytnou vítanou inspiraci.“

„Určitě máte pravdu.“

„Mám v Benátkách věrného přítele. Jmenuje se Rossetti a poskytne ti veškerou pomoc, o kterou požádáš.“

„Máte materiály?“

Pouze muž tak mocný jako don Orsati mohl bez obav nechat složky s osobními údaji dvou lidí, jejichž vraždu plánoval, ležet na předním sedadle auta. Ale takový je prostě život na korsické vesnici. Angličan si dokumenty přečetl ve skomíravém světle pouliční lampy. Když otevřel druhou složku, zablesklo mu v očích poznání a Orsatimu to neuniklo.

„Nějaký problém?“

„Toho muže znám… z předchozího života.“

„Vadí to?“

Angličan zavřel složku. „Ani v nejmenším.“

Angličan zůstal dlouho vzhůru a poslouchal magnetofonovou kazetu, kterou odnesl z profesorova lyonského bytu. Pak si pro četl řadu článků a nekrologů, které si vyhledal na internetových stránkách evropských novin a časopisů, a na závěr ještě jednou materiály, které dostal od dona Orsatiho. Několik hodin se prospal a ještě před úsvitem naložil do džípu malou tašku s věcmi na přespání a zajel do vesnice.

Zaparkoval v úzké uličce u kostela a vydal se k domku, kde žila signadora. Stařena zaslechla slabé zaklepání na dveře. Otevřela okenice v pokoji v patře a vyklonila se z okna jako dešťový chrlič.

„Zdálo se mi, že jsi to ty. Fouká scirocco. Přináší prach a zlé duchy.“

„Které?“

„I odsud vidím occhju. Počkej synu, hned jsem u tebe.“

Angličan si zapálil cigaretu a čekal, až se stařena obleče a sejde do přízemí. Otevřela domovní dveře oblečená v prostých černých vdovských šatech, popadla ho za zápěstí a vtáhla dovnitř, jako kdyby se bála, že se venku srocuje smečka divokých šelem. Než si připravila vodu a olej, Angličan dokouřil.

„Tři kapky, i když jsem si jistá, že odpověď předem znám.“

Namočil prst do oleje a nechal tři kapky spadnout do vody. Když se olej rozptýlil, žena spustila důvěrně známou litanii požehnání, zaříkávání a modliteb. Po opakované zkoušce se kapky slily do kuličky, která zůstala plavat na hladině, což stařenu potěšilo.

„Parádní trik,“ poznamenal Angličan uštěpačně.

„To není žádný trik. Právě ty bys to měl vědět.“

„Nechtěl jsem se vás dotknout.“

„Já vím. Přestože nejsi Korsičan rodem, máš duši Korsičana. Věříš celým srdcem. Nechceš se před odchodem něčeho napít? Nedal by sis třeba víno?“

„Je šest ráno.“

Stařena naklonila hlavu – A co má být?

„Měl bys ležet v posteli,“ napomenula ho a dodala, „s ženskou. Ale ne s jednou z těch kurev, co ti posílá don Orsati. S opravdovou ženou, která ti dá děti, vypere a uvaří.“

„Ženy od dona Orsatiho jsou jediné, které jsou ochotné se mnou spát.“

„Myslíš si, že slušná ženská by tě nechtěla, protože jsi taddunaghiu?“

Angličan složil ruce na prsou.

„Ráda bych ti vyprávěla jeden příběh.“

Angličan se nadechl k námitce, ale než se zmohl na slovo, stařena hbitě vyskočila, odběhla ke kredenci a vytáhla tmavě zelenou láhev bez viněty. Roztřesenýma rukama nalila do dvou skleniček víno.

„Můj manžel měl velice šikovné ruce,“ začala signadora. „Byl zedník a švec. Někdy pracoval pro dona Tomasiho ve vedlejším údolí. Slyšel jsi někdy o klanu Tomasiů?“

Angličan přikývl a napil se. Tomasiovi byli notoricky známí potížisté.

„Don Tomasi zaměstnal mého manžela, aby mu postavil novou zídku kolem zahrady. Podařilo se mu to moc pěkně, věř mi, ale don Tomasi prohlásil, že je zídka křivá, a odmítl manželovi za práci zaplatit. Zuřivě se pohádali a potom don Tomasi přikázal dvěma svým střelcům, aby manžela vyhodili z jeho pozemku. Mimochodem, pořád tam stojí.“

„Ta zídka kolem zahrady?“

„Jistě!“ Stařena se napila a sebrala sílu k dokončení příběhu. „Manžel byl dříč, ale jemný člověk. Angelo. Znáte to slovo?“

„Beránek.“

Signadora přikývla. „Nepatřil k mužům, kteří se umí bít pěstmi nebo nožem. Po vesnici se rychle rozšířilo, jak se k němu don Tomasi zachoval, a manžel byl každému pro smích. Dva dny po incidentu se nechal vlákat do rvačky na návsi. Utrpěl bodnou ránu do žaludku a zemřel.“

Stařeně temně zablesklo v očích. Zlost. Nenávist.

„Jeho smrt samozřejmě vyžadovala krevní mstu,“ pokračovala klidně. „Ale na kom se mstít? Na tom ničemovi, který ho bodl a zabil? Ten za manželovu vraždu skutečně odpovědný nebyl. Jeho krev lpěla na rukou dona Tomasiho. Jenže jak jsem já mohla vůbec pomyslet na zabití tak mocného muže? Žil ve velkém domě na vrcholku kopce, obklopen divokými psy a ozbrojenými strážci. Neměla jsem šanci se mu ani přiblížit, natož ho zabít! No a tak jsem zašla za otcem Antona Orsatiho a pronajala jsem si jednoho z jeho taddunaghiu, aby pomstu vykonal za mě. Zaplatila jsem za jeho služby všechny peníze, které jsem měla, ale stálo to za to. Taddunaghiu proklouzl obranou dona Tomasiho a ve spánku mu podřezal hrdlo – zabil ho jako prase, kterým Tomasi byl. Spravedlnosti bylo učiněno zadost.“

Angličan se natáhl přes stůl a položil dlaň na hřbet její ruky.

„Víš, Christophere, taddunaghiu může někdy udělat i dobrou věc. Jindy zase velice zlou. Může být poslem pomsty i spravedlnosti. Nezapomeň na moje slova.“

„Nezapomenu,“ slíbil.

Předal jí tlustou roličku bankovek.

„To je moc,“ řekla, aniž se na peníze podívala. „Pokaždé mi dáváš moc.“

„Vy mi dáváte klid a mír. Ty se nedají zaplatit penězi.“

Zvedl se k odchodu, ale stařena ho s překvapující silou chytila za ruku. „Zůstaň, než dopiju víno. Víš, pořád se mi stýská po manželovi. I když je to už tolik let.“

A tak zůstal sedět. Pozoroval, jak jí po vrásčitém obličeji poskakují odlesky od mihotavého plamínku svíčky, a čekal, až dopije poslední kapku. Pak zavřela oči a brada jí klesla k hrudi.

Angličan ji vynesl do patra a jemně ji uložil do postele. Na vteřinku se probrala. Zvedla ruku a dotkla se talismanu, který nosil na krku – červeného korálu ve tvaru lidské ruky. Pak ho pohladila po tváři a znovu usnula.

Seběhl dolů, vyšel z domu, nasedl do auta a nastartoval. Odjel do Calvi a nastoupil na první trajekt do Marseille. Na nábřeží bez potíží objevil automobil, který tam pro něj nechal don Orsati, a vyrazil na dlouhou cestu do Benátek.

36

BENÁTKY

Italská média ožila. Spustila se lavina spekulací, které skladby Anna Rolfeová zahraje. Zkusí svůj mistrovský kousek, démonickou sonátu Giuseppe Tartiniho Ďáblův trylek? O tak složité a technicky nesmírně náročné dílo, spekulovali hudební kritici, se určitě nepokusí, když jí úraz zabránil tak dlouhou dobu vystupovat.

Vyskytly se žádosti, aby byl recitál přemístěn do větší koncertní síně. Podle plánu se měl uskutečnit v horním sále Scuola Grande di San Rocco, který pojme pouze šest set sedících diváků, a snaha sehnat lístky vyvrcholila bitvou mezi benátskou smetánkou. Promotér koncertu Zaccaria Cordoni odmítl o přemístění byť jen uvažovat, ale aby mezi Benátčany neztratil dobré jméno, obratně svalil vinu na umělkyni. Slečna Rolfeová si vyžádala menší sál a on je pouhým otrokem jejích rozmarů. Levicově orientovaný magazín otiskl hysterický úvodník, v němž tepal bohatou buržoazii za to, že si uzurpovala hudbu pro sebe, a na večer, kdy se měl recitál konat, svolal před San Rocco demonstraci. Fiona Richardsonová, agentka a manažerka Anny Rolfeové, vydala v Londýně prohlášení, v němž slíbila, že houslistka věnuje astronomický honorář za své vystoupení na údržbu budovy scuoly a vynikajících uměleckých děl v jejích sbírkách. Benátky nad tímto šlechetným gestem vydechly úlevou a pozdvižení se pomalu uklidnilo jako večerní příboj.

Spekulovalo se rovněž o tom, kde bude Anna Rolfeová v Benátkách bydlet. Deník Gazzettino informoval o gigantickém souboji hotelů Monaco, Grand Canal a Gritti Palace o zlákání světoznámé houslistky pod svou střechu, zatímco Nuova Venezia tvrdila, že se slečna Rolfeová vyhne rozptylujícímu prostředí hotelů tím, že přijme pozvání k pobytu v soukromém paláci. Ukázalo se, že pravdu neměly ani jedny noviny, protože za deštivého pátečního poledne den před koncertem vystoupila Anna s Gabrielem z vodního taxíku na privátní molo hotelu Luna Baglioni, malého a tichého podniku na Calle dell’Ascencione nedaleko turistického chaosu na náměstí svatého Marka.

Anna se recepcí, kde čekal nablýskaný uvítací výbor složený z vedení hotelu, jen mihla. Gabriela, který vystupoval jako Monsieur Michel Dumont, představila jako svého přítele a osobního asistenta. Gabriel jako potvrzení své nové identity úslužně přinesl do haly dvě houslová pouzdra a angličtinou se silným francouzským přízvukem zopakoval požadavek slečny Rolfeové na zajištění maximálního soukromí. Ředitel hotelu, uhlazený Signore Brunetti, ho ujistil, že místo pobytu slečny Rolfeové bude nejpřísněji střeženým tajemstvím Benátek. Gabriel mu vřele poděkoval a podepsal hotelové přihlášky.

„Slečna Rolfeová bude bydlet v Giorgioneově apartmánu, našem nejlepším, v pátém patře. Váš pokoj se nachází hned vedle. Doufám, že vám toto uspořádání vyhovuje.“

„Ano, děkuji.“

„Dovolte, abych vás a slečnu Rolfeovou osobně doprovodil do vašich pokojů.“

„To nebude nutné.“

„Nechcete pomoct se zavazadly, Monsieur Dumont?“

„Ne, díky, zvládnu to sám.“

„Jak si přejete,“ řekl Signore Brunetti a se smutným výrazem předal Gabrielovi klíče.

V tichém závětří čtvrti San Marco sídlí v přízemí úzkého měšťanského domu nenápadné klenotnictví Rossetti & Rossetti, které se specializuje na starožitné a jedinečné šperky. Jako většina benátských obchodníků zavírá i Signore Rossetti svůj krámek v jednu hodinu po poledni a po přestávce na oběd a siestu znovu otevírá ve čtyři odpoledne, aby obsloužil večerní zákazníky. Vědom si této skutečnosti stiskl Angličan tlačítko bezpečnostního zvonku pět minut před jednou a čekal, až mu majitel otevře dveře.

Obchůdek byl vskutku malý, rozlohou odpovídal kuchyni v Angličanově domku v korsickém údolí. Jakmile překročil práh, málem narazil do prosklené patrové skříňky podkovovitého tvaru, v níž klenotník vystavoval nabízené zboží. Když se za ním přibouchly dveře a zaklaply západky, připadal si, jako by se náhle ocitl uvězněn v křišťálové kryptě. Rozepnul si plášť a diplomatický kufřík položil na prošlapanou podlahu.

Signore Aido Rossetti stál za pultem nepohnutě jako panský komorník. Na sobě měl vzorně vyžehlený dvouřadový oblek a střízlivou bankéřskou kravatu. Na špičce královského nosu trůnily brýle se zlatými obroučkami. Za ním se táhla do stropu vysoká skříňka z leštěného dřeva s mělkými zásuvkami opatřenými mosaznými držátky. Podle klenotníkova nekompromisního postoje by nezasvěcený soudil, že skříňka obsahuje přísně tajné dokumenty, za jejichž ochranu odpovídá svým životem. Hluboké ticho v místnosti narušovalo jen tikání starožitných hodin. Rossetti potřásl návštěvníkovi rukou a tvářil se u toho tak pohřebně, jako kdyby očekával, že se mu za chvíli začne zpovídat ze smrtelných hříchů.

„Už jsem chtěl odejít na oběd,“ oznámil Rossetti a v tom okamžiku starožitné nástěnné hodiny potvrdily jeho slova tím, že odbily jednu hodinu.

„Nebude to trvat dlouho. Přišel jsem vyzvednout pečetní prsten pro Signora Bulla.“

„Pečetní prsten?“

„Přesně tak.“

„Pro Signora Bulla?“

„Jistě vás informoval, že máte očekávat můj příchod.“

Klenotník naklonil hlavu a zadíval se na Angličana jako na šperk pochybné hodnoty a původu. Pak spokojeně přikývl, obešel pult a otočil cedulku na prosklených dveřích, aby oznámil případným zájemcům, že má zavřeno.

Vyšli po schodech do malé privátní kanceláře. Rossetti se posadil ke svému psacímu stolu a nabídl návštěvníkovi křesílko u okna.

„Před chvílí mi volal nosič z hotelu Luna Baglioni,“ začal klenotník. „Houslistka a její přítel se právě ubytovali. Znáte ten hotel?“

Angličan zavrtěl hlavou.

Rossetti měl jako většina Benátčanů vždy po ruce plán města – když už pro nikoho jiného tak pro turisty, kteří beznadějně zabloudili v nepřehledném labyrintu křivolakých uliček a kanálů. Rosettiho mapa ovšem vypadala, jako kdyby ji koupil za vlády posledního dóžete – otrhaná, s oslíma ušima, vybledlá věkem do neurčité šedi, přehyby přelepené izolepou, aby se nerozpadla. Klenotník ji rozložil na stůl a uhladil ji oběma rukama, jako kdyby označovala místo, kde je zakopaný poklad nesmírné ceny.

„Hotel Luna Baglioni je tady.“ Delikátní poklepání špičkou drobného ukazováku na plán města. „Na Calle dell’Ascencione, nedaleko zastávky parníčků San Marco. Je to úzká ulice, stejně jako tato.“ Bodl palcem k oknu. „Tady na Rio della Zecca má hotel privátní přístaviště. Pozorování budovy z přední i zadní strany sám nezvládnete. To je vyloučeno.“

Angličan se naklonil nad mapu a pozorně ji studoval. „Máte nějaký návrh?“

„Možná bych mohl využít své zdroje a pověřit je sledováním té houslistky. Mohl bych vás upozornit, kdyby se chystala k odchodu.“

„Máte někoho přímo v hotelu?“

Rossetti nadzvedl obočí a sklonil hlavu v neutrálním gestu, které neznamenalo ani souhlas, ani popření a naznačovalo, že si nepřeje o této věci mluvit.

„Předpokládám, že za tuto službu budete požadovat doplatek.“

„Pro dona Orsatiho? Bude mi ctí a potěšením.“

„Povězte mi, jak si to představujete.“

„V okolí hotelu jsou místa, kde můžete čekat, aniž by si vás někdo všiml. Na prvním místě samozřejmě Piazza San Marco. Pak kavárny kolem Calle Marzo. Fontamenta delle Farine nad kanálem.“ Každou lokalitu označil Rossetti něžným klepnutím na mapu. „Mobilní telefon určité máte, ne?“

Angličan si poplácal náprsní kapsu saka.

„Dejte mi číslo a nevzdalujte se od hotelu. Když se pohnou, někdo vám zavolá.“

Angličanovi se spojenectví s Rossettim příliš nezamlouvalo, jenže Ital měl bohužel pravdu. Sám by sledování hotelu rozhodně nezvládl. Odrecitoval telefonní číslo a klenotník si ho zapsal.

„Pochopitelně existuje možnost, že houslistka zůstane v hotelu až do vystoupení v San Rocco,“ řekl Rossetti. „V tom případě vám nezbude než splnit úkol tam.“

„Máte lístek?“

Klenotník vylovil vstupenku z horní zásuvky, opatrně ji položil na stůl a pak ji palcem a ukazovákem obou rukou jemně posunul k návštěvníkovi. Angličan ji bez okolků vzal a převracel v prstech. Rossetti se lhostejně díval z okna, přesvědčen, že zákazník shledá zboží v naprostém pořádku.

„Doufám, že je pravá, ne padělaná.“

„Ach jistě, zcela nefalšovaná. A mohu vás ujistit, že se sháněla mimořádně obtížně. Byl jsem v pokušení ponechat si ji pro sebe. Víte, já jsem nadšený obdivovatel slečny Rolfeové. Hraje s úžasnou vášní. Škoda, že musí…“ Rossetti se zarazil. „Znáte San Rocco?“

Angličan schoval vstupenku do kapsy a zavrtěl hlavou. Klenotník se znovu věnoval mapě. „Scuola Grande di San Rocco se nachází tady, na druhé straně Velkého kanálu na rozhraní čtvrti San Polo a Santa Croce, kousek na jih od kostela Frari. San Rocco, svatý Roch, je patronem těch, kdo onemocněli nakažlivou chorobou, a scuola původně sloužila jako charitativní nemocnice. Stavbu financovali bohatí Benátčané, kteří věřili, že díky peněžním darům neupadnou do spárů Černé smrti.“

Pokud tento střípek z dějin města kanálů nájemného vraha zajímal, nedal to sebeméně najevo. Drobný italský klenotník se však nenechal odradit. Sepjal špičky prstů do gotické klenby a nerušeně pokračoval v historickém výkladu.

„Scuola má dvě hlavní podlaží. V přízemí je velká hala a v prvním patře sál. Výzdobou stropu a stěn byl pověřen Tintoretto. Práci zahájil v roce 1564 a dokončil ji po sedmadvaceti letech.“ Rossetti se odmlčel, aby tato skutečnost dostatečně zapůsobila, a pak dodal: „Umíte si představit tu nekonečnou trpělivost? Nechtěl bych s takovým člověkem měřit svůj důvtip.“

„Kde se ten koncert koná? V přízemí, nebo v patře?“

„Pochopitelně v horním sále. Vede k němu mramorové schodiště, které navrhl a postavil Scarpagnio. Stěny jsou pomalovány výjevy z epidemie Černé smrti. Působivý pohled.“

„A když budu nucen splnit úkol v horním sále?“

Rossetti přitiskl gotickou klenbu ke rtům a zašeptal tichou modlitbu. „Pokud skutečně nebudete mít jinou možnost, únik by neměl být problém. Sejdete po schodech, opustíte budovu hlavním vchodem a ztratíte se v uličkách San Pola, kde vás nikdo nenajde.“ Po krátké odmlce klenotník ztišil hlas. „Ale jako Benátčan vás úpěnlivě žádám, abyste si k provedení svého záměru vybral jiné místo. Kdybyste zničil některou z Tintorettových fresek, byla by to obrovská tragédie a nenahraditelná ztráta.“

„Popište mi okolí San Rocca.“

„Kostel a scuola leží na malém náměstí. Za nimi protéká kanál Rio della Frescada, který umožňuje přístup k oběma budovám. Večer před koncertem se tam slečna Rolfeová může dostat jen dvěma způsoby. Pěšky, nebo po vodě. Jestli půjde pěšky, můžete si vybrat z mnoha míst, kde se bude pohybovat dlouhou dobu v otevřeném prostoru. Dříve či později bude také muset překročit Velký kanál, ať už gondolou, nebo parníčkem.“

„Nemůže ho přejít po mostě?“

Rossetti se nad otázkou dlouze zamyslel. „Mohla by použít most Rizoto, případně Academia, ale to by si hodně zašla. Kdybych byl sázkař, vsadil bych na to, že se slečna Rolfeová nechá převézt loďkou od hotelu přímo k San Rocco.“

„A když to udělá?“

„Rio della Frescada je velmi úzký kanál. Mezi ústím do Velkého kanálu a přístavištěm u San Rocco jej přehrazují čtyři mosty, které vám nabízejí dostatek možností. Jak říkají Američané, bude to jako střílet rybu v sudu.“

Angličan sjel Itala káravým pohledem, který říkal, že žádná práce by se neměla popisovat tak hrubými výrazy, zejména když cíl má profesionální ochranu.

„Don Orsati mě informoval, že budete potřebovat zbraň. Pistoli a možná i něco účinnějšího pro případ, že by se akce nevyvíjela podle plánu.“

Rossetti vstal a odšoural se k starobylému sejfu. Chvíli se potýkal se stavítky zámku a pak otevřel těžká dvířka. Vytáhl z trezoru diplomatický kufřík, položil ho na stůl a zase si sedl. Odklopil víko, vyňal z kufříku dvě zbraně zabalené v plsti a položil je na desku stolu. Rozbalil první a podal ji návštěvníkovi. Byla to devítimilimetrová automatická pistole Tanfolglio model S s uhlově černou hlavní a pažbou z ořechového dřeva. Voněla čistotou a puškovým olejem. Zabiják natáhl uzávěr, potěžkal zbraň v ruce a pak se podíval přes mířidla.

„Má zásobník na patnáct nábojů a díky prodloužené hlavni je velmi přesná,“ vysvětloval Rossetti. „Máte lístek do předposlední řady, lepší místo jsem bohužel nesehnal. Ale i na takovou vzdálenost by pro střelce vašich zkušeností neměl být žádný problém zasáhnout touto zbraní cíl.“

„Vezmu si ji. A ještě jeden zásobník.“

„Samozřejmě.“

„A ta druhá zbraň?“

Rossetti ji rozbalil a podal atentátníkovi. Byl to taktický samopal Steyr-Mannlicher rakouské výroby a Angličan si ho velmi pečlivě prohlédl. „Výslovně jsem žádal Heckler & Koch MP5,“ řekl nakonec.

„Ano, já vím, ale v tak krátkém čase jsem ho bohužel nesehnal. Ale věřím, že se vám tato zbraň zalíbí. Je lehká a snadno se schová. Mimo to ji použijete pouze jako poslední východisko.“

„Obávám se, že se s ní budu muset spokojit.“

„Máte ke značce Heckler & Koch osobní vztah?“ zajímal se Ital.

Kdyby se Angličan obtěžoval s pravdivou odpovědí, musel by přisvědčit – samopal tohoto typu tvoří standardní součást výzbroje příslušníků SAS –, ovšem o takové informace se s Rossettim nehodlal dělit. Zabalil obě zbraně do původního obalu a pečlivě je uložil do vlastního kufříku spolu s náhradními zásobníky a krabičkami s náboji.

„Potřebujete ještě něco?“

Když zabiják zavrtěl hlavou, klenotník vytáhl z kapsy tužku a malý notýsek a začal sčítat jednotlivé položky v tabulce: zbraně, vstupenka na koncert, osobní služby. Součet v italských lirách dvakrát podtrhl a ukázala Angličanovi. Vrah se podíval na stvrzenku a pak na Rossettiho.

„Vadilo by vám, kdybych zaplatil v dolarech?“

Klenotník se usmál a pohotově přepočítal italskou měnu na americkou s použitím aktuálního směnného kurzu. Angličan odpočítal sumu v nových padesátidolarových bankovkách a přidal pět set dolarů jako spropitné. Signore Rossetti pokrčil rameny, jako by chtěl naznačit, že to není nutné, ale zabiják trval na svém a Ital diskrétně vsunul peníze do náprsní kapsy.

Sešli po schodech do prodejny a společně vyšli před dům, kde Rossetti zamkl dveře. Přivítal je tropický liják. Mohutné vodopády, které bičovaly uličku, odtékaly ke kanálům jako rozvodněné horské bystřiny. Ital se preventivně přezul do gumových holínek, ovšem Angličan musel přeskakovat a brodit se mezi kalužemi v semišových mokasínech. Klenotníka to pobavilo.

„Jste v Benátkách poprvé?“

„Bohužel ano.“

„Takhle prší už týden, a turisté pořád přicházejí. Potřebujeme je – bůh je mi svědkem, bez turistů bych zbankrotoval –, ale někdy mě jejich přítomnost unavuje.“

Na zastávce vaporetta, převozního parníčku, si potřásli rukama.

„Přiznávám, že pokládám váš úkol za mimořádně nechutný, ale vím, že musíte dělat práci, za kterou jste placen. Houslistka…“ Klenotník zvedl ruce v typicky italském gestu. „Houslistka je nahraditelná. Ale Tintoretto… Jeho fresky nahradit nelze. Ještě jednou vás snažně prosím. Neodpustil bych si, kdybych se nějak podílel na jejich zničení.“

„Ujišťuji vás, Signore Rossetti, že udělám, co bude v mých silách, abych jim neublížil.“

Ital se usmál. „Věřím vám. Kromě toho, dovedete si představit prokletí, které by dopadlo na hlavu muže, jenž by zneuctil kulkou Spasitele nebo Svatou pannu?“

Malý klenotník se pokřižoval, otočil se a ztratil se v uličce.

37

BENÁTKY

Odpoledne se v obývacím pokoji hotelového apartmánu Anny Rolfeové shromáždil Gabrielův tým. Jeho muži přicestovali do Benátek různými trasami, s doklady občanů různých zemí a s různými krycími legendami. V souladu s doktrínou Ústavu vystupovali jako dvojice. Operace byla naplánována a odstartována v takovém spěchu, že ani nedostala náležité kódové označení. Anna bydlela v Giorgioneově apartmánu a Gabrielova skupina prostě a jednoduše přijala jméno renesančního malíře za vlastní.

Patřili do ní Šimon a Ilana, kteří vystupovali jako francouzští novomanželé a přijeli do Benátek z Azurového pobřeží. Oba měli tmavé oči a olivovou pleť, byli stejně vysocí a téměř stejně fyzicky krásní. Společně absolvovali výcvik na Akademii Mossadu a jejich vztah byl podroben náročné zkoušce, když Ilana dosáhla na střelnici lepších výsledků než Šimon a pak mu v tělocvičně při nácviku boje beze zbraně zlomila klíční kost.

Jitzak a Moše hráli v souladu s realitou partnerských vztahů moderního světa roli homosexuálního páru z Notting Hillu, přestože jejich orientace byla jiná, a Jitzak si dokonce získal pověst nenapravitelného sukničkáře.

Přijela i Debora z kanadské rezidentury. Gabriel s ní spolupracoval na Tárikově operaci a její výkon na něj tak zapůsobil, že si ji teď vyžádal do benátského týmu. Shamron se zprvu cukal, avšak když Gabriel trval na svém, posadil ji na první letadlo z Ottawy a vymyslel si přijatelné vysvětlení pro jejího šéfa.

Na pohovce vedle ní seděl s nohou svůdně přehozenou přes loketní opěrku Jonathan. Zamlklý a unuděný mladík působil dojmem člověka, který sedí půl dne v čekárně u lékaře a čeká na vyšetření, jež vůbec nepotřebuje. Vypadal jako mladší verze Gabriela Allona – Gabriela před Vídní. „Bere zabíjení vážně,“ pro hlásil o něm Shamron, „ale není to žádný pistolník. Má svědomí. Jako ty. Když je po všem a všichni v bezpečí, najde si tichou opuštěnou toaletu a zvrací vnitřnosti.“ Gabriel – jak starý pán dobře věděl – pokládal tento povahový rys za významnou přednost.

Porada trvala přesně hodinu a patnáct minut; Gabriel nevěděl, proč mu právě tato skutečnost utkvěla v paměti. Pro tento den naplánoval vycházku do čtvrti Castello, která leží na východ od baziliky svatého Marka a Dóžecího paláce. V Castellu bydlel za svých učňovských let a tamější bludiště ulic a kanálů dobře znal. Hotelovou tužkou jako ukazovátkem naznačil svou trasu a určil choreografii týmu.

Aby jeho instrukce nevyslechlo nepovolané ucho, pustil jako kulisu Mozartovy Německé tance. Hudba pokazila Jonathanovi náladu. Bytostně nesnášel vše německé, a pokud vůbec někoho nenáviděl víc než Němce, byli to Švýcaři. Za války se jeho dědeček pokusil zachránit peníze a rodinné dědictví tak, že je svěřil švýcarskému bankéři. Když se o padesát let později pokusil získat přístup k účtu, komisní byrokrat v bance po něm nejprve požadoval doklad, že jeho předek je skutečně mrtvý. Jonathan vysvětlil, že dědeček byl zavražděn v Treblince – odolal pokušení dodat, že ho zabil plyn vyrobený v chemické továrně ve Švýcarsku – a že nacisté, kteří si jinak potrpěli na pedantické papírování, v jeho případě jaksi opomněli vystavit úmrtní list. Úředník prohlásil, že je mu líto, ale bez úmrtního listu nebudou peníze.

Když Gabriel dokončil instruktáž, otevřel velký kufr z nerezavějící oceli a rozdal členům týmu mobilní telefony a devítimi-limetrové beretty. Jakmile zbraně zmizely za opasky a v kapsách, zašel do koupelny pro Annu a představil ji skupině Giorgione. Šimon a Ilana vstali a tiše zatleskali. Jitzak a Moše se natolik vžili do svých postav, že pochvalně ocenili její módní kožené boty. Debora si ji přeměřila žárlivým pohledem. Pouze Jonathan jako by o houslistku nejevil zájem, ale budiž mu odpuštěno – jeho pozornost se soustřeďovala výhradně na nájemného vraha, známého pod krycím jménem Angličan.

■ ■ ■

O deset minut později již Gabriel s Annou kráčeli po Calle dell‘ Ascencione. Ostatní členové týmu odešli před nimi a zaujali určené pozice. Jonathan stál na zastávce parníčků San Marco, Šimon s Ilanou si prohlíželi výkladní skříň obuvnictví na Calle Frezzeria, Jitzak a Moše seděli v kavárně Quadri na Piazza San Marco. Debora, benjamínek skupiny, dostala nevyhnutelný úkol krmit holuby praženou kukuřicí na lavičce ve stínu vysoké věže zvonice a s obdivuhodnou snášenlivostí dovolila ptákům usedat jí na ramena a popelit se ve vlasech. Dokonce požádala pohledného policistu, aby ji vyfotografoval kamerou na jedno použití, kterou si koupila u stánku uprostřed piazzy.

Ve chvíli, kdy se na náměstí objevil Gabriel s Annou, drobně mžilo – jako pára z pokojového odpařovače. Předpověd hlásila na příští dva dny vydatné srážky a Benátčanům se svírala srdce strachem z další povodně. Dělníci usilovně budovali síť vyvýšených lávek pro pěší, aby se turistický průmysl nezastavil, ani když přílivová vlna změní náměstí svatého Marka v jezero.

Anna si oblékla polodlouhou lehkou prošívanou bundu, dost volnou, aby se pod ni vměstnala kevlarová neprůstřelná vesta. Přes hlavu si natáhla kapuci a i v zamračeném odpoledni měla na očích tmavé sluneční brýle. Gabriel občas zahlédl Jonathana, který je sledoval s otevřeným turistickým průvodcem v ruce a jeho oči neustále těkaly po náměstí. Když se ohlédl doleva, spatřil Šimona a Ilanu, kteří se procházeli pod arkádou. Stovky kavárenských stolků, seřazených jako vojáci na přehlídce, se táhly v mnoha řadách a mizely v mlze. Bazilika před nimi jako by se vznášela, její majestátní kopule jako vytesaná na pozadí olověné oblohy.

Anna se zavěsila do Gabriela. Bylo to přirozené gesto, ani příliš intimní, ani odtažité. Mohli být přátelé nebo kolegové z práce, ale také mohli před chvílí vstát z mileneckého lože. Podle způsobu, jakým se ho dotýkala, by nikdo její pocity neodhalil. Pouze Gabriel, a to podle chvění jejího těla a podle síly, s níž mu zatínala prsty do paže.

Posadili se ke stolku pod podloubím v Caffé Florian. Smyčcové kvarteto hrálo Vivaldiho tak mizerně, až Anně naskakovala husí kůže. Šimon s Ilanou prošli náměstím a předstírali zaujetí pohledem na sochy lvů na Piazzetta dei Leoncini. Jitzak a Moše zůstali u svého stolku na protější straně piazzy, zatímco Debora se dál nechávala trápit holuby. Jonathan seděl dva metry od Gabriela.

Anna objednala pro oba kávu. Gabriel vytáhl mobilní telefon a postupně se spojil se všemi členy týmu počínaje Jitzakem a konče poškrábanou Deborou. Pak telefon schoval, zachytil Jonathanův pohled a nenápadně zakroutil hlavou.

Setrvali na místě, dokud Anna nedopila kávu. Potom Gabriel požádal o účet, čímž vyslal skupině signál, že začíná druhé jednání. Jonathan rovněž požádal o zaplacení, a přestože mu Shamron hradil všechny výdaje, protáhl obličej znechucením nad pobuřující sumou, kterou mu naúčtovali za šálek cappuccina a sklenku minerálky.

O pět minut později se již tým Giorgione přesunoval v určené formaci přes most Ponte della Pallia do sestiere Castello – v čele Šimon a Ilana, pak Jitzak a Moše a za nimi Gabriel s Annou. Jonathan se držel pár metrů za Gabrielovými zády, ale teď již nedržel turistického průvodce – jeho dlaň svírala pažbu pistole.

A necelých čtyřicet metrů za nimi postupoval Angličan. Hlavou se mu honily dvě otázky. Proč dívka, která na náměstí svatého Marka krmila holuby, teď kráčí deset kroků za Gabrielem Allonem? A proč muž, který seděl vedle Allona v kavárně Florian, teď jde pět kroků před ní?

Angličan se dobře vyznal v umění kontrasledování a poznal, že Annu Rolfeovou střeží profesionálové. Pochopitelně, když je u toho Allon. Angličan měl možnost poznat jeho metody a způsob uvažování, vždyť se u něj učil. A Gabriel Allon, kterého Angličan poznal v Tel Avivu, by si nevyšel jen tak na procházku, aniž by tím nesledoval nějaký účel. Allonův dnešní cíl byl ovšem jasný – snažil se protivníka přimět k akci a odhalit ho.

Angličan si ve stánku se suvenýry na Riva degli Schiavoni koupil pohlednici a díval se, jak Gabriel Allon s Annou Rolfeovou mizí v uličkách Castella. Pak se otočil a vrátil se pěšky do hotelu. Cesta mu trvala dvě hodiny.

V Benátkách zaběhaná pravidla sledování a kontrasledování neplatí. Město je jako náročná hudební skladba, která vyžaduje pevnou ruku virtuosa. Nejezdí v něm auta ani motocykly, autobusy ani tramvaje. Jen málo míst je vhodných ke zřízení pevného pozorovacího stanoviště. Mnohé ulice nevedou nikam a ústí do kanálu nebo na uzavřený dvorek bez možnosti úniku. V Benátkách drží všechny trumfy sledovaný.

Byli opravdu dobří, tým Giorgione. Vycvičili je instruktoři Ústavu, kteří v oboru sledování patří k absolutní světové špičce, a agenti své schopnosti dále zdokonalili v nesčetných městech Evropy a Středního východu. Komunikovali beze slov a kroužili kolem Gabriela, mizeli a zase se z různých směrů objevovali. Pouze Jonathan zachovával neměnnou pozici za jeho zády jako družice na geostacionární dráze.

Postupovali na sever přes náměstíčka s kostely, až nakonec dorazili do malé kavárny na okraji širokého Campo Santa Maria della Formosa. Gabriel s Annou se usadili ke stolku, zatímco Jonathan se postavil ke skupince mužů u barového pultu. Gabriel občas oknem zahlédl ostatní členy týmu. Šimon a Ilana si kupovali u pouličního prodavače zmrzlinu, Jitzak a Moše obdivovali prostou fasádu kostela Panny Marie Formoské. A Debora, věčný uličník, hrála s partou italských školáků fotbal.

Tentokrát se s příslušníky skupiny spojil kódovaným mobilním telefonem Jonathan. Když skončil, otočil se ke Gabrielovi a pohybem rtů němě vyřkl dvě slova: Je čistá.

Pozdě večer, když tým Giorgione vyhodnotil akci a jeho členové se uchýlili do svých pokojů, seděl Gabriel v zšeřelém apartmánu a hleděl na podobenky Christophera Kellera. V ložnici umlkly housle a Gabriel slyšel, jak je Anna ukládá do pouzdra a zacvakává západky. Pak vešla do pokoje a neuniklo jí, že Gabriel sbalil fotografie rozložené na stolku a schoval je do obálky. Posadila se naproti němu a zapálila si cigaretu.

„Zkusíš to?“ zeptal se jí Gabriel.

„Ďáblův trylek?“

„Ano.“

„Ještě jsem se nerozhodla.“

„A co uděláš, když usoudíš, že bys tu skladbu nezvládla?“

„Zahraju místo ní několik Bachových houslových sonát pro sólový nástroj. Jsou krásné, ale Trylek to není. Kritikové si budou lámat hlavu, proč jsem rozhodla ho nepředvést. Jistě se objeví spekulace, že jsem se vrátila příliš brzy. Už se těším, jak se pobavím.“

„Ať už se rozhodneš zahrát cokoliv, bude to nádherné.“ Anna sklopila zrak k obálce na stolku. „Proč jsi to udělal?“

„Co?“

„Proč jsi přede mnou schoval ty fotky? Proč nechceš, abych je viděla?“

„Ty se starej o Ďáblův trylek a starosti o muže s pistolí přenechej mně.“

„Řekni mi o něm něco.“

„Nemusíš všechno vědět.“

„Zítra večer se mě s největší pravděpodobností pokusí zabít. Mám právo se o něm alespoň něco dozvědět.“

Proti tomu nemohl Gabriel nic namítat, a tak ji seznámil se vším, co mu bylo známo.

„Opravdu je někde tady?“

„Musíme vycházet z předpokladu, že je.“

„Nepřipadá ti to zajímavé?“

„Co jako?“

„Dokáže libovolně měnit vzhled i hlas a zmizel v ohni a krvi uprostřed irácké pouště. Tak nějak si představuju ďábla.“

„On je ďábel.“

„Dobře. Tak já mu zahraju jeho sonátu a ty ho potom pošleš do pekla.“

38

BENÁTKY

V sobotu pozdě odpoledne Angličan procházel po Calle della Passion. Nad hlavou se mu zvedala štíhlá gotická věž kostela Frari. Protáhl se hloučkem turistů a šikovně uhýbal hlavou před jejich deštníky, které se houpaly nahoru a dolů jako medúzy unášené příbojovou vlnou. Zašel do restaurace, objednal si kávu a rozložil na stolku mapy a průvodce. Náhodný pozorovatel by ho považoval za dalšího turistu, což Angličanovi dokonale vyhovovalo.

Pracoval již od časného rána. Hned po snídani vyšel z hotelu v Santa Croce s plánem města a prospekty v ruce a zahájil něko-likahodinnou obchůzku čtvrtí San Marco a San Polo. Ukládal si do paměti ulice, náměstí a mosty – stejně jako to dělal v předchozím životě v západním Belfastu. Obzvláštní pozornost věnoval uličkám a kanálům v okolí chrámu Frari a Scuola Grande di San Rocco. Hrál sám se sebou takovou hru. Chodil v kruzích městským labyrintem, až záměrně zabloudil, a pak si ověřoval své navigační schopnosti. Vracel se ke kostelu a cestou se zkoušel ze znalosti názvů ulic. Potom vešel do budovy scuoly. V přízemí několik minut obdivoval ohromné Tintorettovy fresky, ovšem ve skutečnosti ho mnohem víc zajímala vzájemná poloha schodiště a hlavního vchodu. Vystoupil do patra a v sále určil přibližnou polohu, kde bude během vystoupení sedět. Rossetti měl pravdu. I ze zadní části hlediště dokáže profesionální střelec z pistole s dlouhou hlavní zasáhnout houslistku na jevišti.

Podíval se na hodinky. Několik minut po páté. Recitál začne podle programu o půl deváté. Do té doby musel vyřídit ještě jednu věc. Zaplatil kávu, zvedl se a houstnoucím soumrakem zamířil k Velkému kanálu. Cestou se zastavil v butiku s pánským oblečením a koupil si sportovní plášť z černého nylonu s manšestro vým límcem. Toho roku byl v Benátkách hodně módní; během dne potkal desítky mužů, kteří na sobě měli podobný.

Převozní pramicí se dostal na protější břeh kanálu a zamířil ke krámku Signora Rossettiho v San Marku. Malý klenotník stál za pultem a chystal se zavřít na noc. Angličan ho znovu následoval po vrzajících schodech do kanceláře.

„Potřebuju loďku.“

„To nebude problém. Na kdy ji mám připravit?“

„Hned teď.“

Ital se poškrabal na tváři. „Znám jednoho mladíka. Jmenuje se Angelo a jezdí s převozním člunem. Je velmi opatrný a spolehlivý.“

„Doufám, že neklade nepříjemné otázky.“

„Vůbec ne. S podobnými akcemi má již zkušenosti.“

„Byl by k dispozici bez předchozího upozornění?“

„Myslím, že ano. Co konkrétně potřebujete?“

„Chci, aby čekal na Rio di San Polo u muzea Goldoni.“

„Rozumím. To skutečně nebude problém, i když budu muset účtovat zvláštní přirážku za noční práci, jak je to v Benátkách běžné. Okamžik prosím. Zkusím se s ním hned spojit.“

Rossetti si vyhledal v notýsku telefonní číslo a vytočil je. Stačil krátký rozhovor a dohoda byla uzavřena. Angelo do patnácti minut zakotví u muzea Goldoni a počká tam.

„Asi by bylo jednodušší, kdybyste zaplatil mně,“ poznamenal Rossetti. „Já si to pak s chlapcem vyřídím. Neošidím ho, nebojte se.“

Transakce, kterou klenotník propočítal v notýsku, opět proběhla v dolarech. Angličan nečekal, že by ho tentokrát doprovodil. Odešel do restaurace na Calle della Verona, kde si dal prostou večeři: zeleninovou polévku a těstoviny se smetanou a žampiony. V uších mu neznělo veselé štěbetání hostů malého podniku, ale kazeta, kterou si odnesl z bytu Emila Jacobiho – rozhovor švýcarského profesora s Gabrielem Allonem o hříších muže jménem Augustus Rolfe. Otce ženy, kterou dostal za úkol zabít.

Když si o chvíli později objednával espreso, požádal číšníka o papír. Napsal na něj několik slov a složil ho do kapsy. Po večeři zašel k Velkému kanálu a nalodil se na traghetto, které ho odveze k San Rocco.

Strojený klid v hale hotelu Luna Baglioni narušilo zaburácení hromu. Světla zablikala, nabrala sílu a znovu se rozzářila. Signore Brunetti, ředitel hotelu, spráskl ruce a zamumlal děkovnou modlitbu.

Gabriel odvedl Annu vestibulem k přístavišti. Krok před nimi kráčel Jonathan, krok za nimi Debora se stradivárkami v jedné ruce a guarnerkami v druhé. Signore Brunetti jim zamával na rozloučenou a popřál Anně hodně štěstí. Ostatní personál vlažně zatleskal. Anna se usmála a nasadila si na hlavu kapuci.

U mola čekal vodní taxík, osobní člun s bublajícím motorem. Černě natřená příd se v dešti třpytila odleskem lamp. Jonathan šel v čele, Gabriel těsně za ním. Vpravo stáli Moše a Jitzak na dřevěném můstku u ústí Velkého kanálu. Moše se díval na opačnou stranu, oči upřené na zástup u zastávky parníčků San Marco.

Gabriel se obrátil a mávl na Annu, aby vyšla z hotelu. Předal ji řidiči druhého člunu a následoval ji do kabiny. Do prvního plavidla nasedli Jonathan a Debora. Moše s Jitzakem zůstali na můstku pro pěší, dokud ho obě motorové loďky nepodpluly. Pak sestoupili po schůdcích k vodě a nastoupili do třetího člunu.

Gabriel se podíval na hodinky. Půl osmé.

Grand Canal, Velký kanál, se líně kroutí srdcem Benátek a jako obrácené dětské S sleduje někdejší koryto řeky. Podle Gabrielových instrukcí se čluny držely uprostřed a opisovaly táhlý oblouk kolem okraje San Marka.

Gabriel seděl s Annou v kabině za zataženými závěsy a se zhasnutým osvětlením. Jonathan stál na přídi prvního člunu vedle řidiče, oči neustále v pohybu. Jitzak a Moše hlídali v posledním plavidle. Když o deset minut později motorové loďky vpluly do kanálu Rio della Frescada, byli všichni tři na kost promočení.

Tento úsek působil Gabrielovi největší starosti. Úzký kanál donutí čluny podstatně snížit rychlost a než přistanou u San Rocco, budou muset podplout čtyři mosty. Dokonalé místo pro atentát.

Vytáhl mobilní telefon a zavolal Jonathanovi. Anna mu stiskla ruku.

Zaccaria Cordoni přecházel sem a tam po hale v přízemí Scuola Grande di San Rocco, na sobě černý oblek a svůj charakteristický kaštanově hnědý hedvábný šátek, mezi prsty nezapálenou cigaretu. Fiona Richardsonová, Annina manažerka, se od něj na krok nehnula.

„Kde vězí?“ zeptal se Cordoni nervózně.

„Už je na cestě.“

„Víte to jistě?“

„Volala mi před odchodem z hotelu.“

„Doufám, že si to v poslední chvíli nerozmyslí.“

„Přijde,“ ujistila ho Fiona.

„Jestli mě podrazí, postarám se, aby už v Itálii v životě nevystoupila.“

„Bude tady.“

V tom okamžiku vstoupila Anna obklopena Gabrielovým týmem do haly.

„Anno! Drahoušku!“ vydechl Cordoni. „Vypadáte absolutně úžasně. Můžeme udělat ještě něco, aby dnešní večer skončil fantastickým úspěchem?“

„Chtěla bych si prohlédnout sál v patře, ještě než se začne scházet obecenstvo.“

Cordoni jí galantně nabídl rámě.

„Tudy.“

Anna v San Rocco vystupovala již dvakrát, ale její rituál před každým koncertem vyžadoval, aby si pomalu prošla sál a přesvědčila se, že uspořádání odpovídá jejím představám. Umístění stupínku a piana na jevišti, seřazení sedadel, osvětlení. I Gabriel si síň pozorně prohlížel, ovšem ze zcela jiného důvodu.

Po skončení inspekce odvedl Cordoni Annu dveřmi za pódiem do prostorné galerie s tmavou dřevěnou podlahou a tapiseriemi na stěnách. Vedle se nacházel salonek, který při koncertu poslouží Anně jako šatna. U dveří stál na stráži příslušník ochranky ve vínově červeném saku.

„Nechal jsem pro dnešní večer vytisknout dva programy,“ začal Cordoni váhavě. „Jeden s Ďáblovým trylkem, druhý bez něj. Sál se otevře za pět minut.“

Anna se podívala na Gabriela a pak na Fionu Richardsonovou. „Myslím, že koncert v Benátkách by bez Tartiniho nebyl úplný. Rozdejte programy s Ďáblovým trylkem.“

„Jsi si jistá, Anno?“ zeptala se Fiona.

„Naprosto.“

„Jak si přejete,“ řekl Zaccaria Cordoni.

Když Cordoni a Fiona Richardsonová odešli, Anna svlékla plášť, otevřela pouzdro s guarnerkami a s rukama na stehnech se přísně zadívala na Gabriela, který se usadil v křesle.

„Co to má znamenat?“

„Zůstanu tady s tebou.“

„Tak to ne. Před vystoupením musím být sama. Tvoje přítomnost by mě rozptylovala.“

„Obávám se, že dnes večer budeš muset učinit výjimku.“

„Podívej, Gabrieli, kdybys měl restaurovat třeba tady tuto Tintorettovu fresku, asi by se ti taky nelíbilo, kdybych ti hleděla přes rameno, ne?“

„Chápu, jak to myslíš.“

„Dobře – a teď vypadni.“

Anna měla vzácnou schopnost zcela se uzavřít před vnějším světem. Silou vůle jako by kolem sebe vytvořila neprostupnou bublinu a ukryla se do ní jako motýl v kukle. Tento dar v sobě objevila v den matčiny smrti. Jednoduchá stupnice – g-moll přes dvě oktávy, nahoru a dolů – stačila, aby prošla oknem do jiného času a prostoru. Umění vykouzlit dokonalý řád ticha naneštěstí nepřesahovalo housle, takže zbytek jejího života ovládal chaos.

Znala hudebníky, kteří si časem vypěstovali nenávist ke svému nástroji. Anna ho stále milovala. Její housle ji držely jako kotva loďku na rozbouřeném moři a chránily ji před rozbitím o skaliska, spoléhala na ně jako na lano, s jehož pomocí se vytáhla na bezpečný břeh, kdykoliv jí hrozilo utonutí. Když držela v rukou housle, děly se kolem ní jen příjemné a dobré věci. Ovšem jakmile nástroj odložila, vymkly se jí události zpod kontroly.

Kouzelná bublina ji neobklopila sama od sebe, musela ji přivolat. Pověsila plášť přes opěradlo barokního křesla a zadusila cigaretu. Sundala si náramkové hodinky a uložila je do kabelky. Čas pro ni ztratil význam – vytvoří si v jeho toku vlastní okamžik, jedinečný a neopakovatelný.

Pro dnešní koncert si zvolila housle od Guarneriho. Připadalo jí to příhodnější, protože nástroj vznikl před dvěma stoletími v houslařské dílně, která se nacházela nedaleko místa, kde nyní seděla. Otevřela pouzdro a špičkou ukazováku pohladila mistrovský nástroj od hlavice přes hmatník a kobylku k tělu. Anniny guarnerky byly jako velká dáma, důstojná a elegantní, žádné chyby nebo vady, žádné jizvy.

Vyňala housle z pouzdra a vložila si je pod bradu. Poduška dosedla na přesné místo na klíční kosti. Na dnešní večer si oblékla šaty bez ramínek; neměla ráda, když se mezi nástroj a její tělo něco pletlo. Zprvu ji housle na kůži studily, ale tělesné teplo se brzy přelilo do dřeva. Položila smyčec na G strunu a zatáhla. Nástroj vydal znělý, plný tón. Její tón. Tón Anny Rolfeové. Dveře do kouzelné komnaty se otevřely.

Dovolila si jeden pohled na zraněnou ruku. Jizvy jí připadaly ohavné a zalitovala, že je nemůže nijak zakrýt. Hned však tu myšlenku zapudila. Na housle nehraje rukou, ale hlavou. Prsty pouze poslouchají povely z mozku.

Zhasla světlo a zavřela oči. Pak znovu položila smyčec na struny a pomalým pohybem přiměla housle, aby se rozezněly. Nehrála stupnici, cvičnou etudu ani úryvek skladby, s níž chtěla vystoupit. Líp už by se připravit nemohla, i kdyby teď dělala cokoliv. Sekvence not se jí tak vryly do mozkových buněk, že je nebude hrát podle paměti, ale citem, instinktivně. Ne, nyní jen prostřednictvím nástroje vyluzovala zvuky a nechala si je prostoupit celým tělem. Jsme tu jen vy a já, housličky moje, pomyslela si. Jenom vy a já.

Přes zavřené dveře k ní doléhaly útržky rozhovorů. Cvakla v mysli vypínačem a zmizely. Stěnami prostupoval ruch ze sálu, který se pomalu zaplňoval. Další cvaknutí a hluk umlkl.

Jsme tu jen vy a já, housličky moje. Jenom vy a já…

Vzpomněla si na muže z Gabrielových fotografií, na bezejmenného nájemného vraha. Už dlouho nedokázala žádnému muži důvěřovat. Domnívala se, že otcova zrada – lži o důvodu matčiny sebevraždy – její vztah k mužům navždy poznamenala. Ale dnes večer vloží svůj život do rukou Gabriela Allona. Otec se krátce před smrtí rozhodl odčinit strašlivé hříchy, kterých se dopustil. Byl zavražděn dříve, než mohl dokončit, co si předsevzal. Gabriel bude muset převzít štafetu a dovést jeho plán do konce. A Anna mu pomůže jediným způsobem, který zná. Zahraje na housle. Krásně.

Bublina kolem ní se pomalu uzavírala a pohlcovala ji. Nebylo v ní místo pro nájemného vraha, který si říká Angličan, ani pro fotografii otce ve společnosti Adolfa Hitlera, ani pro Gabriela Allona. Jen pro ni a její housle.

Lehké zaklepání na dveře. Smyčec se okamžitě zastavil.

„Pět minut, slečno Rolfeová.“

„Děkuji.“

Smyčec se znovu rozběhl po strunách a zvukové vlny jí zaplavily tělo. Housle ji pálily na kůži. Bublina se již úplně uzavřela a Anna opustila tento svět. Za chvíli se dveře otevřely a cítila, jak odplouvá do sálu. Předpokládala, že její vstup doprovázel potlesk – soudila tak pouze na základě předchozích zkušeností, protože smysly jí žádné informace z vnějšího světa nezprostředkovávaly. Obecenstvo ani neviděla, ani neslyšela.

Uklonila se a několik vteřin počkala, než zvedla housle k rameni a přitiskla si je pod bradu. Pak položila smyčec na struny, okamžik zaváhala – a začala hrát.

Gabriel zaujal hlídkové stanoviště pod Tintorettovým Pokoušením Krista a očima pomalu přejížděl sál. Postava za postavou, obličej za obličejem pátral v hledišti po muži z fotografie. Ale jestli zde vrah byl, Gabriel ho neviděl.

Zkontroloval rozmístění týmu. Jitzak stál přímo naproti němu na opačném konci sálu. Moše pár metrů od něj u záhlaví schodiště. Šimon s Ilanou se pohybovali za zadními řadami sedadel a vpravo od Gabriela prohmatával Jonathan planoucím pohledem černých očí prostor, hlavu sklopenou, ruce založené na prsou.

Jen na několik okamžiků se Gabriel odvážil podívat na Annu. Hrála Ďáblův trylek bez doprovodu, jak Tartini zamýšlel. První věta v jejím podání byla doslova fascinující – úryvky prosté melodie jako by se vznášely prostorem, pouze náznaky okázalé barokní zdobnosti, do nichž opakovaně pronikaly disharmonické dvojhmaty tónů Es a G. Ďáblův akord.

Anna hrála se zavřenýma očima a tělo se jí lehce kývalo, jako kdyby zvuky z nástroje fyzicky dolovala. Stála sotva tři metry od něj, avšak Gabriel věděl, že v dané chvíli je pro něho absolutně nedosažitelná. Patřila pouze hudbě a každé pouto, které se mezi nimi snad vytvořilo, bylo zpřetrháno.

Díval se na ni jako obdivovatel a tak trochu i jako restaurátor. Pomohl jí odhalit pravdu o jejím otci a vyrovnat se s minulostí vlastní rodiny. Věděl, že rány se ještě úplně nezahojily, ale už se zacelily a prosté oko poškození nevidělo – jako na dokonale restaurovaném obraze.

Zahrála náročný půltónový sestup na konci první věty a po kratičké přestávce zahájila druhou, ještě zrádnější, plnou náročných přechodů v rychlém tempu. Skladba vyžadovala, aby se ruka neustále přesunovala z první polohy do páté a smyčec ze struny E na G. O osmnáct minut později, když třetí věta dozněla finálním arpeggiovým akordem v g-moll, hlediště vybuchlo nadšeným aplausem.

Anna sklonila housle, několikrát se zhluboka nadechla a teprve potom otevřela oči. Lehkou úklonou poděkovala za potlesk. Gabriel netušil, zda se na něj podívala, protože stál zády k ní, přejížděl pohledem sál a pátral po muži s pistolí.

39

BENÁTKY

Campo San Rocco skrápěl vytrvalý déšť. Nepříjemné počasí ovšem ani v nejmenším nekazilo náladu davu nadšených posluchačů, kteří se shromáždili v naději, že ještě naposled zahlédnou Annu Rolfeovou. Atmosféra byla nabitá elektřinou. Po Ďáblově trylku se k Anně na pódiu připojila její dlouholetá partnerka Nadine Rosenbergová a společně přednesly Brahmsovu Sonátu d-moll pro housle a klavír a Zigeunerweisen od Pabla Sarasateho. Závěrečná skladba večera, Paganiniho démonické Caprice, zvedla obecenstvo ze sedadel.

Anna Rolfeová o shromážděných obdivovatelích nevěděla. Stála v galerii za jevištěm a společnost jí dělali Zaccaria Cordoni a Fiona Richardsonová. Fiona s mobilním telefonem u ucha vedla živý rozhovor v němčině. Anna kouřila bohatě zaslouženou gitanku a snažila se setřást emotivní opojení z vystoupení. Housle stále držela v ruce. Guarnerky na ni dnes byly hodné a chtěla je mít ještě chvíli u sebe.

Gabriel stál opodál a pozorně ji sledoval. Anna zachytila jeho pohled a letmo se na něj usmála. Pak mu pohybem rtů poděkovala a poslala nenápadný vzdušný polibek. Fiona dokončila telefonát a schovala mobil do kabelky.

„Dobré zprávy se šíří jako stepní požár, má drahá. Čeká tě náročná zima. Paříž, Brusel, Stockholm a Berlín. A to je pouze první týden.“

„Nevím, Fiono, jestli už jsem připravená na návrat do toho kolotoče.“

Zaccaria Cordoni jí položil ruku na rameno. „Odpusťte mi mou troufalost, ale za sebe musím konstatovat, že připravená rozhodně jste. Váš dnešní výkon inspirovali bohové. Hrála jste jako posedlá.“

„Třeba jsem posedlá,“ opáčila škádlivě.

Fiona se usmála a zabloudila pohledem ke Gabrielovi. „Nechceš nám něco říct o tom svém záhadném Francouzi? Monsieur Dumont je velmi pohledný muž.“

„Ani ne. Právě teď bych nejvíc potřebovala promluvit si s ním v soukromí.“

Přistoupila ke Gabrielovi a vzala ho za ruku. Manažerka a promotér se dívali, jak ho odvádí chodbou do šatny. Fiona Richardsonová se zamračila.

„Netuším, kdo ten Monsieur Dumont je, jenom doufám, že jí nezlomí srdce jako ti před ním. Anna je jako křišťál. Krásná, ale snadno se rozbije. A jestli ji ten parchant rozbije, zabiju ho.“

Anna zavřela dveře šatny a zhroutila se Gabrielovi do náruče.

„Byla jsi úžasná.“

„Bez tebe bych to nedokázala.“

„Já jsem jenom dohlížel, aby ti nikdo neublížil. To kouzlo byla jen tvoje zásluha.“

„Škoda že nemůžeme oslavovat.“

„Tebe čeká letadlo a mě práce.“

„Byl tady?“

„Ten vrah?“

Přikývla a přitiskla mu hlavu na prsa. „Nevím, Anno.“

Posadila se, náhle k smrti vyčerpaná. Na stolku před ní leželo houslové pouzdro. Odklopila západky a zvedla víko. Uvnitř ležel vpůli přeložený list papíru, na horní straně jediné slovo: Anna.

Ohlédla se na Gabriela. „Ten vzkaz je od tebe?“

„Jaký vzkaz?“

„Tady ten v mém houslovém pouzdru. Když jsem odcházela na jeviště, ještě tam neležel.“

Sáhla pro papír a vytáhla ho. Přitom z něj cosi vypadlo. Kožená stužka a na ní zavěšený kousek červeného korálu ve tvaru lidské ruky.

Gabriel se srdcem bušícím jako zvon sáhl do pouzdra a vytáhl přívěsek. „Co je v tom dopisu?“

„Potřebujete to víc než já,“ četla Anna. „Řekněte Gabrielovi, že je mým dlužníkem. S úctou.“

Vytasil pistoli, přistoupil ke dveřím, otevřel je a vyhlédl do chodby. Zaccaria Cordoni ho spatřil a rozběhl se k němu, aby se zeptal, co se děje. Gabriel schoval berettu do kapsy.

„Kde je ten chlap, co stál před koncertem tady u těch dveří?“

„Jaký chlap?“

„Příslušník ochranky ve vínově červeném saku. Kam odešel?“

„Nemám ponětí. Proč?“

„Protože zatímco byla Anna na jevišti, někdo vstoupil do její šatny?“

„Poškodil něco nebo ukradl?“

„Nechal jí v pouzdru na housle vzkaz. A tohle.“ Gabriel ukázal šňůrku s korálovým přívěskem. „Můžu se podívat?“

Gabriel mu podal náhrdelník; Cordoni ho několikrát obrátil v ruce a usmál se. „Víte, co to je?“

„Myslím, že vím. Neškodná tretka.“

„Prosím konkrétně.“

„Víte, my Cordoniové jsme původem starobylý korsický klan. Můj pradědeček se přestěhoval do Itálie a založil benátskou větev rodiny, ale pořád mám na Korsice vzdálené příbuzné. Žijí v údolí na jižním konci ostrova.“

„Co to má společného s tím přívěskem?“

„Je to talisman, korsický amulet pro štěstí. Nosí ho muži. Věří, že je chrání před zlým okem. V místním dialektu mu Korsičané říkají occhju.“ Cordoni vrátil přívěsek. „Jak říkám, neškodná tretka. Někdo prostě dal slečně Rolfeové drobný dárek pro radost.“

„Tak jednoduché to bohužel není.“ Gabriel uložil talisman do kapsy k pistoli a ostře se zahleděl na Cordoniho. „Kde je ten chlap, co stál tady u těch dveří?“

Angličan spatřil převozní člun, který se houpal na hladině kanálu Rio di San Polo ukrytý pod pěší lávkou. U kormidla seděl Rossettiho člověk v silné bundě s kapuci. Zabiják skočil na palubu a vklouzl do kabiny.

Mladík okamžitě přidal plyn. Motor zabublal, loďka se otřásla a dala se do pohybu. Za chvíli již brázdili hladinu Velkého kanálu a nabírali rychlost. Angličan setřel zamlžené okénko a několik minut pozoroval ubíhající scenerii. Pak zatáhl závěsy.

Svlékl černý nylonový plášť s manšestrovým límcem i vínově červené sako pod ním a smotal ho do balíku, který o deset minut později vyhodil z okna do černých vod laguny.

Natáhl se na lavici a uvažoval, jakou výmluvu si vymyslí pro dona Orsatiho. Sáhl si na hrdlo, kde nosíval talisman. Bez něj se cítil jako nahý. Až se ráno vrátí na Korsiku, zajde za signadorou a požádá ji o nový.

40

CURYCH

Kancelář Gerhardta Petersona tonula ve tmě, jen malá halogenová lampička vrhala světelný disk na desku psacího stolu. Zdržel se dlouho do noci, protože očekával telefonní hovor. Netušil, kdo mu bude volat – možná benátská městská policie, možná carabinieri –, ale byl si jistý, že ten telefonát přijde. Promiňte, že vás obtěžujeme tak pozdě, Herr Peterson, ale bohužel vám musíme sdělit špatnou zprávu. Dnes večer došlo v Benátkách k hrozné tragédii, jejíž obětí se stala houslistka Anna Rolfeová…

Vzhlédl od spisů k televizoru, který neslyšně blikal na protější stěně. Večerní zpravodajská relace na celostátním okruhu se chýlila ke konci. Nejdůležitější informace o událostech v Curychu a Bernu podal hlasatel hned v úvodu a bezvýznamné reportáže, které následovaly, či dění v kultuře Peterson obvykle ignoroval. Dnes však zesílil zvuk. Podle očekávání se mluvilo o triumfálním návratu Anny Rolfeové na koncertní podia a o jejím večerním vystoupení v Benátkách.

Zprávy skončily. Peterson vypnul televizor a zamkl spisy do osobního sejfu. Atentátník vyslaný Antonem Orsatim možná nesplnil úkol proto, že Anna Rolfeová měla kolem sebe příliš důkladnou ochranu. Třeba dostal strach. Ale možná jsou mrtví, jenom se jejich těla ještě nenašla. Ale instinkt mu napovídal, že si dělá marné naděje a že akce v Benátkách prostě selhala. Ráno se obvyklými kanály spojí s Orsatim a zeptá se, co se stalo.

Vložil do diplomatického kufříku nějaké papíry, zhasl stolní lampu a vyšel z kanceláře. Nadřízené postavení mu umožňovalo parkovat s mercedesem na dlážděném dvoře a nemusel ho nechávat na vzdáleném parkovišti u železničního depa. Požádal ochranku budovy, aby mu vozidlo zvlášť pečlivě hlídala, ovšem důvody nesdělil.

Vyjel na jih podél řeky Sihl. Ulice byly téměř liduprázdné: tu a tam projel taxík, na zastávce čekala trojice arabských dělníků na tramvaj, která je odveze do přeplněných ubytoven v Aussersihlu nebo jiné průmyslové čtvrti. Petersonovi podřízení byli mimo jiné odpovědní za to, že tito lidé nebudou ve Švýcarsku působit potíže. Žádné pikle proti despotovi, který si uzurpoval jejich vlast, žádné protesty proti vládě konfederace. Pracujte a inkasujte výplatní šeky, ale jinak držte hubu a krok. Peterson pokládal gastarbeitery za nutné zlo. Ekonomika by bez nich nepřežila, ale někdy to vypadalo, že v Curychu pomalu žije víc zatracených Pakistánců a Portugalců než Švýcarů.

Opakovaně se díval do zpětného zrcátka. Zdálo se mu, že ho nikdo nesleduje, ačkoliv stoprocentně jistý si být nemohl. Věděl, jak se na někoho pověsit, ovšem pokud se týká rozpoznání a setřesení vlastního stínu, absolvoval pouze elementární výcvik.

Dvacet minut projížděl ulicemi Wiedikonu, než odbočil k jezeru a na příjezdovou cestu k domu, kde bydlel. Projel ocelovou bezpečnostní bránou a těsně za ní zastavil, aby se ujistil, že za ním někdo nejde pěšky. Teprve pak zajel do podzemní garáže, kde měl vyhrazené parkovací místo označené na zdi 6C, číslem jeho bytu. Zhasl světla, vypnul zapalování a zůstal sedět s rukama na volantu. Pevně ho svíral a srdce mu bilo poněkud rychle na muže jeho věku. Potřeboval pořádný drink.

Pomalu se ploužil garáží, tělo ochromené únavou, která na něj dosedla jakoby odnikud. Vešel do vestibulu a zamířil k výtahu, který ho vyveze k jeho přepychovému bytu. Před lesklými ocelovými dveřmi stála s lehce zakloněnou hlavou, jak hleděla na panel s čísly pater, neznámá žena.

Několikrát stiskla přivolávači tlačítko a nahlas zaklela. Pak zaslechla kroky. Otočila se k Petersonovi a provinile se usmála. „Omlouvám se, ale čekám tady na výtah už dobrých pět minut. Ten zatracený krám má určitě poruchu.“

Perfektní Züridütsch, takže není cizinka, pomyslel si Peterson a rychle ji ohodnotil trénovaným okem. Tmavovlasá, bledá pleť, kombinace, která ho vždycky přitahovala. Modré džínsy zdůrazňovaly dlouhé štíhlé nohy. Pod koženou bundou černá halenka, rozepnuté horní knoflíčky odhalovaly krajkový lem podprsenky.

Svůdná postava. Atraktivní žena, ovšem nikoli nápadná kráska, která by přitahovala obdivné pohledy na Bahnhofstrasse. Mladá, ale už zralá. Přes třicet, ale ne moc. Nejspíš poznala, že ji v duchu hodnotí, protože mu oplatila upřený pohled a v šedých očích jí zablikaly uličnické ohníčky. Poslední poměr ukončil před šesti měsíci a byl nejvyšší čas opatřit si novou milenku. Ta předchozí, manželka kolegy z oddělení hospodářské kriminality, mu poskytla hodně příjemných zážitků, a když si vzájemně zevšedněli, rozešli se bez hořkosti a výčitek.

Navzdory únavě roztáhl rty do širokého úsměvu. „Jistě za chvilku přijede.“

„To si nemyslím. Obávám se, že tady uvízneme až do rána.“

Dvojsmyslnost té poznámky nemohla Petersonovi uniknout a rozhodl se přistoupit na její hru, aby zjistil, jak daleko je ochotna zajít. „Vy tady bydlíte?“

„Já ne. Můj přítel.“

„Přítel vám nakonec nějak pomůže, nemyslíte?“

„Těžko. Odjel do Ženevy. Měla jsem mu pohlídat byt.“

Peterson uvažoval, kdo to asi je a v kterém čísle bydlí. V duchu si představil krátký a uspěchaný sex, ale pak ho přemohla únava a zahnala chuť na milostné výboje. Tentokrát to byl on kdo stiskl přivolávači tlačítko a polohlasně zaklel.

„Výtah dnes prostě nejezdí.“ Vytáhla z kapsy bundy krabičku cigaret. Jednu vytáhla, vložila mezi rty a cvakla zapalovačem. Fungoval stejně jako výtah a ani opakované pokusy ho nepřiměly vydat plamínek. „Do prdele. Tohle není moje noc.“

„Zkusíme můj.“ Z Petersonova zapalovače vyšlehl žlutomodrý jazyk. Podržel ho a nechal ji, ať se k němu skloní. Tmavovláska přiložila konec cigarety k plameni a lehce mu přitom pohladila hřbet ruky v promyšleně intimním gestu, které mu k rameni vyslalo výboj elektrického proudu.

Emocionální náboj jejího dotyku byl tak silný, že si Peterson nevšiml druhé ruky, která zvedla nefungující zapalovač těsně k jeho obličeji a znovu jím cvakla. Z trysky vyletěl obláček voňavého plynu a naplnil mu plíce. Ucukl hlavou a vytřeštěnýma očima nechápavě zíral na tmavovlásku. Ta hodila cigaretu na zem a vytasila pistoli.

Zbraň nepotřebovala, protože chemikálie měla očekávaný efekt. Petersonovi se podlomila kolena, hala se s ním roztočila a cítil, jak se řítí vstříc podlaze. Bál se, že si rozbije hlavu, ale než dopadl, přiskočil k němu muž a zachytil ho v náručí.

Peterson ještě zahlédl tvář svého zachránce, když ho dvojice vynášela z vestibulu a nakládala do dodávky bez oken. Rabínský obličej, dychtivý a podivně jemný. Chtěl tomu člověku poděkovat, ale než otevřel ústa, omdlel.

41

MALLES VENOSTA, ITÁLIE

Gerhardt Peterson měl pocit, že stoupá ode dna hlubokého alpského jezera. Proplouval jednotlivými vrstvami vědomí, kapsami teplejší a hned zase ledové vody, až konečně prorazil hlavou hladinu a naplnil zmučené plíce vzduchem.

Zjistil, že nepluje v horském jezeru ze svého snu, nýbrž sedí ve studeném sklepě s terakotovou podlahou a stěnami s obílenou hrubou omítkou. Ve výklenku nad hlavou si všiml okna, zasazeného v úrovni terénu, jímž pronikalo slabé světlo okrové barvy. Chvíli mu trvalo, než se zorientoval v čase a prostoru, a pak si vzpomněl na tmavovlasou krásku u výtahu, na trik s cigaretou, na dotyk ruky, když mu stříkla do obličeje Sedativum. Pocítil silné rozpaky. Jak mohl být tak slabý a neopatrný? Tak zranitelný? Jaké to vysílal signály, že na něj zaútočili prostřednictvím ženy?

Bolest tepající v hlavě byla jako nezmapované teritorium, něco mezi traumatem a kolosální kocovinou. Ústa jako by měl plná písku a trpěl nesnesitelnou žízní. Na sobě měl jen slipy, holými zády se opíral o zeď, zápěstí a kotníky spoutané širokou lepicí páskou. Pohled na křehkost vlastního těla ho šokoval. Bledé nohy bez chloupků natažené dopředu s palci stočenými dovnitř připomínaly končetiny umírajícího, nad gumou slipů se shrnul záhyb špeku. Byla mu ukrutná zima.

Ponechali mu hodinky, ale sklíčko se rozbilo a ručičky zastavily. Zadíval se k oknu a usoudil, že světlo barvy pálené sieny vrhá do místnosti zapadající slunce. Snažil se odhadnout časovou relaci, ovšem i tak jednoduchý duševní výkon mu způsobil zesílené bušení v hlavě. Zajali ho krátce před půlnocí a odhadoval, že je pět nebo šest odpoledne. Osmnáct hodin. Opravdu byl v bezvědomí osmnáct hodin? To by vysvětlovalo žízeň a strnulou ztuhlost kloubů a zad.

Uvažoval, kam ho asi odvezli. Podle světla a vzduchu soudil, že už není ve Švýcarsku. Zachvěl se obavou, zda ho nedopravili do Izraele, ale pak se uklidnil. V Izraeli by ho vsadili do řádné cely, ne do sklepa. Švýcarsko nebude daleko. Že by Francie? Nebo Itálie? Židé mají rádi jih Evropy. Snadno tam splynou s místním obyvatelstvem.

Jeho chřípí zachytilo slabou vůni, která ho přiměla k dalším úvahám. Kadidlo a santalové dřevo, sladký parfém. Potom si vzpomněl: Curych, hala, výtah, dotek ženy, která ho uspala. Proč však na sobě cítí její vůni. Sklopil pohled k hrudi – bílá kůže rozrytá čtyřmi rudými šrámy. Na slipech skvrny, v rozkroku podivná ztuhlost. Co s ním udělali? Osmnáct hodin, silná narkotika…

Peterson se svezl na bok, dolehl tváří na studenou podlahu a začal se dávit. Prázdný žaludek nic nezvrátil, ale zvedal se mu až do krku. Cítil se jako boháč, který se dostal do potíží v chudinském slumu. Jeho peníze, jeho výchova a vzdělání, nadřazenost – jeho „švýcarskost“ – najednou nic neznamenaly. Dostal se mimo ochranné zdi své alpské pevnosti. Upadl do rukou lidí, kteří hrají podle zcela jiných pravidel.

Zaslechl kroky na schodech. Vstoupil nevysoký drobný muž se snědou pokožkou a mrštnými pohyby, které naznačovaly značnou fyzickou sílu. Připomínal zlého gnóma a očividně se mu moc nezamlouvalo, že Peterson již nabyl vědomí. V ruce držel kovový kbelík. Zvedl ho a chrstl na zajatce ledovou vodu.

Peterson se neovládl a zaječel bolestí a ponížením. Žalářník poklekl vedle něho a vbodl mu do stehna injekci – hluboko, až se zdálo, že jehla zasáhla kost. Netrvalo dlouho a Gerhardt bez odporu klesl zpátky pod hladinu jezera.

Gerhardt Peterson ještě jako malý kluk náhodou vyslechl příběh o skupince Židů, kteří za války přišli do vesnice, kde s rodiči bydlel. Teď se mu v komatu navozeném drogou o těchto lidech zdálo. Z vyprávění si pamatoval, že šlo o židovskou rodinu. Dva dospělí a tři děti překročili hranice do Švýcarska z neobsazené Francie. Jeden farmář se nad nimi slitoval a poskytl jim úkryt v hospodářském stavení na svém statku. Příslušník kantonální policie se dozvěděl, že se ve vesnici skrývají Židé, ale souhlasil, že zachová tajemství. Jenže někdo z vesničanů to ohlásil státní policii, která hned druhý den farmu prohledala a uprchlíky odvedla. Vláda prosazovala politiku navracení ilegálních běženců do země, odkud přišli. Židovská rodina sice pocházela z neobsazeného jihu Francie, ale federální policisté ji odvedli na hranici s okupovanou Francií a předali čekající německé hlídce. Židé byli okamžitě zatčeni a zanedlouho již seděli v transportu do Osvětimi, kde skončili v plynové komoře.

Gerhardt Peterson zpočátku nevěřil, že se něco takového stalo. Ve škole se učil, že Švýcarsko jako neutrální země za druhé světové války otevřelo své hranice uprchlíkům a zraněným vojákům, že bylo jako milosrdná sestra Evropy, bezpečné mateřské lůno uprostřed kontinentu zachváceného chaosem. Zašel za otcem a zeptal se ho, zda je příběh židovské rodiny pravdivý. Otec zprvu odmítal o té věci diskutovat, ale když malý Gerhardt naléhal, nechal se zviklat a přiznal, že vypravěč nelhal.

„Proč o tom nikdo nemluví?“

„A proč bychom o tom měli mluvit? Je to minulost, a tu nelze změnit.“

„Ale vždyť ti lidé byli zavražděni. Zemřeli vinou někoho z naší vesnice.“

„Přišli sem ilegálně. Bez povolení úřadů. A uvědom si, Gerhardte, že my jsme je nezabili. Zavraždili je nacisté, ne my.“

„Ale tati…“

„To stačí, Gerhardte! Zeptal ses mě, jestli je to pravda, a já jsem ti odpověděl. Už o té věci nechci nikdy slyšet.“

„Proč, tati?“

Otec ho odbyl mlčením, ale Gerhardt Peterson odpověď znal. Nesměl o nešťastném osudu židovské rodiny mluvit, protože ve Švýcarsku se o nepříjemných stránkách národní minulosti nediskutuje.

Petersona probrala další dávka ledové vody. Otevřel oči a okamžitě je zase zavřel, oslepen pronikavým bílým světlem. Zamžikal a rozeznal dvě postavy, které nad ním stály. Drobný mužíček připomínající zlého skřeta s vědrem v ruce a laskavý zachránce, jenž ho v Curychu nesl do dodávky poté, co ho tmavovlasá žena omámila u výtahu. „Probuďte se!“

Trpaslík na něj chrstl zbytek obsahu kbelíku. Peterson prudce ucukl a narazil hlavou do zdi. Promočený se svalil na podlahu a třásl se zimou.

Skřet oddusal po schodech, přívětivější žalářník přidřepl a smutně se zadíval na vězně. Peterson sklouzával do bezvědomí a pletl si obluzené představy se skutečností. Drobného muže pokládal za Žida, jehož rodina byla odvezena z vesnice a vydána Němcům.

„Je mi to líto,“ zachrčel Peterson a zuby mu jektaly zimou.

„Ano, já vím,“ odvětil hlídač. „Vím, že je ti to líto.“

Zajatec se dávivě rozkašlal a plival hleny a žaludeční šťávy.

„Za chvíli se setkáš s velkým mužem, Gerhardte. Tohle trošku zabolí, ale pročistí ti to hlavu.“ Další injekce, tentokrát do ramene, vpíchnutá s klinickou zručností. „Při setkání s velkým mužem nesmíš mít zamlžené myšlenky, Gerhardte. Už se cítíš líp? Už se ti v hlavě projasňuje?“

„Ano, snad ano.“

„To je dobře. S velkým mužem musíš mluvit jasně a zřetelně. Chce slyšet všechno, co víš. Potřebuje, abys měl mozek ostrý jako břitva.“

„Mám žízeň.“

„O tom nepochybuju. V posledních dnech jsi byl velmi zaměstnaný chlapec. A taky velmi nemravný. Ale velký muž ti určitě dá napít, když s ním budeš spolupracovat. Jestli ne…“ Žalářník pokrčil rameny a ohrnul dolní ret. „Vrátíš se sem a můj přítel pro tebe bude mít nachytáno něco víc než trochu vody.“

„Je mi zima.“

„To si umím představit.“

„Je mi to líto.“

„Ano, vím, že je ti to líto. Jestli se omluvíš i velkému muži a řekneš mu všechno, co víš, dá ti napít a také něco teplého na sebe.“

„Chci s ním mluvit.“

„S kým chceš mluvit?“

„S velkým mužem.“

„Zajdeme tedy nahoru a vyhledáme ho?“

„Je mi to líto. Chci mluvit s velkým mužem.“

„Tak jdeme, Gerhardte. Ukaž, chyť se mě za ruku. Pomůžu ti.“

42

MALLES VENOSTA, ITÁLIE

Gabriel si oblékl dokonale vyžehlené khaki kalhoty a měkký béžový svetr, který mu přesně padl v pase a kolem ramen. Z jeho vzhledu vyzařovalo pohodlí a spokojenost a právě tento dojem si přál navodit. Eli Lavon uvedl Petersona do místnosti a posadil ho na tvrdou židli s rovným opěradlem. Švýcar si sedl jako odsouzenec k smrti tváří v tvář popravčí četě a upřel pohled na stěnu.

Lavon odešel a Gabriel zůstal sedět se sklopenýma očima za stolem. Nebyl z těch, kdo si potrpí na oslavy vítězství. Věděl lépe než většina ostatních, že ve zpravodajské práci jsou vítězství často jen přechodná a že po čase se mnohá z nich ukážou prohrami. Přesto si neodpustil chvilkovou radost nad obratem situace. Není to tak dlouho, kdy byl zatčen a Peterson kladl otázky, Peterson ve slušivém šedém obleku se svou uhlazenou švýcarskou arogancí. Teď před ním seděl ve spodním prádle a klepal se zimou.

Oddělovala je jen bílá umakartová deska stolu, až na lepenkovou složku a kouřící hrnek s kávou prázdná. Terakotová podlaha byla stejně jako ve sklepní cele holá, žaluzie zatažené. Dešťové kapky bušily vlezlým rytmem do okenních skel. Gabriel si zajatce znechuceně přeměřil a upadl do zadumaného mlčení.

Ticho prolomil Peterson.

„Tohle vám neprojde,“ řekl anglicky a Gabriel okamžitě přešel do němčiny, precizně vyslovované a gramaticky správné spisovné němčiny své matky. Chtěl tak zdůraznit nedbalost a jistou plebejskost Petersonovy Schwyzerdütsch, obnažit jeho švýcarskost. Izolovat ho.

„Co nám neprojde, Gerhardte?“

„Můj únos, vy všiví parchanti!“

„Ale vždyť už nám prošel.“

„V garáži a hale mého domu jsou instalovány bezpečnostní kamery. Trik, který se mnou ta vaše děvka sehrála, je zaznamenán na videu. Curyšská policie už ten pásek nejspíš má.“

Gabriel se klidně usmál. „O bezpečnostní kamery jsme se postarali. Stejně jako jste se vy postarali o kamery v Rolfeově vile tu noc, kdy jste ho zastřelili a ukradli jeho obrazy.“

„Co to tady kvákáte?“

„Obrazy z Rolfeovy tajné sbírky. Obrazy, které získal za války jako odměnu za služby prokázané esesácké elitě. Obrazy, které chtěl vrátit.“

„Nevím, o čem mluvíte. Nevím vůbec nic o žádné tajné sbírce a rozhodně nevím nic o vraždě Augusta Rolfea! Tomu, že bych mohl mít něco společného s jeho smrtí, nikdo na světě neuvěří.“

„Zabili jste Augusta Rolfea. Potom jste v Paříži zabili Wernera Müllera. Po něm Emila Jacobiho v Lyonu. V Curychu jste se pokusili zabít mě. Vyslali jste nájemného vraha do Benátek, aby zabil Annu Rolfeovou. A tím jste mě naštvali, Gerhardte.“

„Vy jste se zbláznil!“

Gabriel viděl, že Petersonova strojená hradba odporu se pomalu začíná drolit.

„Nadřízení od vás jistě budou požadovat vysvětlení vaší dlouhé nepřítomnosti v práci. Marně vás shánějí. Nemusím snad dodávat, že i vaše žena bude chtít vědět, kde jste takovou dobu byl. Dělá si o vás velké starosti.“

„Proboha svatého, co jste mi to provedli? Co jste mi provedli?“

Peterson nedokázal klidně sedět. Houpal se na židli a třásl se zimou. Gabriel se napil kávy a sykl, jako by byla příliš horká. Pak otevřel papírovou složku a začal z ní vytahovat fotografie. Bral je jednu po druhé, krátce se na ně podíval a posunul je na stolku k Petersonovi, aby na ně viděl.

„Vypadáte na těch fotkách moc dobře, co říkáte, Gerhardte? Aj aj, tady jste se skutečně vyvedl. Umíte si užívat, jen co je pravda. A podívejte se na tuhle. Nechtěl bych být ve vaší kůži, až budete ty obrázky vysvětlovat paní Petersonové. A ministrovi vnitra v Bernu.“

„Jste obyčejný vyděrač! Nikdo neuvěří, že ty snímky nejsou sprostá fotomontáž. Budou je pokládat za to, co ve skutečnosti jsou – za laciný trik laciného vyděrače. Ale čemu se divím? Vražda a vydírání jsou běžné pracovní nástroje vaší organizace, že? V tom jste fakt dobří.“

Gabriel nechal fotografie ležet na stole a Peterson se udatně snažil na ně nedívat.

„Takže tak zní výmluva, kterou vytáhnete na manželku a nadřízené? Že jste nevinná oběť vydírání? Že vás unesli izraelští agenti a omámili vás narkotiky? Uvědomujete si, na co se vás vaši šéfové zeptají? Bude jim vrtat hlavou, proč si Izraelci vybrali právě vás. Bude je zajímat, co jste udělal, že s vámi takto zacházeli. A vy jim budete muset odpovědět.“

„To nebude problém.“

„Já bych si tím tak jistý nebyl. Nebudete to mít lehké, když uvážíme, že přední světové tiskové agentury začnou denně zveřejňovat střípky dosud neznámých informací o vaší aféře. Bude to jako čínské mučení vodou, promiňte mi to srovnání. Můžete ho přežít, ale vaše kariéra se ocitne v troskách. Vaše sny o postu policejního prezidenta zůstanou jen těmi sny. Uzavře se vám cesta do světa politiky i obchodu. Myslíte si, že vám pomůžou vaši kamarádi bankéři? Pochybuju, protože jim nebudete mít co nabídnout. Jen si to představte – ocitnete se bez práce, bez příjmů, bez finanční podpory přátel.“

Gabriel se odmlčel a vytáhl ze složky další fotografie, tentokrát záběry ze sledování Petersonovy manželky a dětí, a záměrně je položil vedle snímků, na nichž si Švýcar užíval s černovlasou dívkou.

„Kdo se postará o vaši ženu? Kdo se postará o vaše děti? Kdo bude platit nájemné za ten váš krásný byt? Kdo uhradí splátky za váš velký mercedes? Není to příjemná představa, avšak máte ještě šanci svůj osud změnit. Já nesnáším vrahy, Gerhardte, zejména nájemné vrahy v žoldu bankéřů, ale přesto vám nabízím východisko. Radím vám, abyste se té šance chopil, dokud není pozdě.“

„Co ode mě chcete?“

„Od této chvíle budete pracovat pro mě.“

„Vyloučeno!“

„Pomůžete mi získat obrazy z Rolfeovy tajné sbírky.“ Gabriel se odmlčel, aby poskytl Petersonovi prostor k prohlášení, že o žádných obrazech neví, ale Švýcar se tentokrát neohradil. „Provedeme to ve vší tichosti, po švýcarsku. A pak mi pomůžete získat nazpět další věci. Pomůžete mi vyčistit ten nános špíny na švýcarské historii. My dva, Gerhardte, společně pohneme horou.“

„A když odmítnu?“

„Můžete se vrátit do sklepa a ve společnosti mého přítele chvíli přemýšlet. Potom si znovu promluvíme.“

„Ukliďte někam ty zatracené fotky!“

„Odpovězte mi a já je schovám.“

„Uvědomujete si, že jsem tak jako tak ztracený? Že musím volit mezi dvěma stejnými zly, mezi dvěma poháry s jedem?“ Peterson sklopil hlavu a zavřel oči. „Mám žízeň.“

„Odpovězte mi a dostanete napít.“

Na podlaze před výslechovou místností seděl Eli Lavon. Opíral se zády o zeď, měl zavřené oči a jeho emoce prozrazoval pouze pohyb pravé ruky, která mačkala zapalovač. Přestože žil ve Vídni, když slyšel zlostnou němčinu pronášenou zvýšeným hlasem, ježily se mu vlasy na hlavě.

Objevily se první trhliny, avšak Peterson se ještě definitivně nezlomil. Lavon ovšem poznal, že už k tomu nemá daleko. Narkotika, zima, ledová voda, kompromitující fotografie. Obava, co ho čeká za nejbližší zatáčkou jeho životní cesty. Bobtnalo to v něm a Eli jenom doufal, že se zlomí rychle.

Takto ještě Gabriela nezažil. Nikdy ho neviděl vzteklého. Nepamatoval si, že by kdy zvýšil hlas. Něco na tom případu mu otevřelo staré rány. Lea. Tárik. Shamron. Možná i jeho spolupracovníci. Gabriel neměl daleko k výbuchu.

Vzdej to, Petersone, pomyslel si Lavon. Řekni mu, co chce vědět. Udělej všechno, co po tobě chce. Protože když to neuděláš, můj nejlepší přítel Gabriel tě odveze do hor a zastřelí tě. A to nikomu neprospěje. Ani tobě, ani Gabrielovi. Tomu zejména. Elimu byl Peterson lhostejný, záleželo mu jen na Gabrielovi. Gabriela Allona miloval a nechtěl, aby mu na rukou ulpěla další krev.

Nikomu se tedy neulevilo více než Elimu Lavonovi, když vzteklý křik konečně ztichl. Pak se ozvalo zadunění, jak Gabriel zabušil zraněnou rukou do zdi. Lavon pořád vsedě pootevřel dveře. Gabriel na něj promluvil německy. Ještě nikdy nezněla tato řeč v Eliho uších tak sladce. Věděl ovšem, že na Gerhardta Petersona má zcela opačný účinek. „Přines mu nějaké šaty, Eli. A něco k jídlu. Pan Peterson má hlad a je mu zima. A chce nám něco říct.“

Modrá tepláková souprava měla – zcela záměrně – hodně daleko do poslední módy. Vytahaná bunda o pár čísel větší, nohavice naopak krátké. Gerhardt Peterson vypadal jako muž zmítaný krizí středního věku, který vyhrabal ze skříně starý cvičební úbor a vyrazil se proběhnout do parku, ačkoliv tuší, že tím riskuje infarkt. Jídlo nebylo o moc vábnější. Krajíček okoralého chleba, miska řídké čiré polévky. Oded přinesl džbánek studené vody a dal si záležet, aby mu část vyšplíchl na rukáv jako připomínku, co Petersona čeká, jestli nezačne mluvit. Gabriel nejedl, neměl v nejmenším úmyslu jíst společně s Gerhardtem Petersonem. Švýcar se krmil metodicky, ale pomalu, jako kdyby se snažil oddálit nevyhnutelné. Gabriel ho nechal, ať si dá načas. Peterson dojedl polévku a vytřel misku zbytkem chleba.

„Mimochodem, kde jsme?“

„V Tibetu.“

„Tibet jsem ještě nenavštívil.“ Peterson se zmohl na ublížený úsměv, který se rychle vytratil, když Gabriel odmítl přistoupit na hru. „Mohl bych dostat cigaretu?“

„Nemohl.“

„Proč?“

„Protože nesnáším kouř.“ Peterson odstrčil prázdnou misku.

Kdyby se Gabriel Allon nestal atentátníkem, mohl z něj být špičkový vyšetřovatel. Byl od přírody posluchač, člověk, který nepotřeboval slyšet vlastní hlas a mluvil jen tehdy, když to bylo nutné. Uměl také zachovávat až nepřirozený klid a nehybnost – jako lovec. Negestikuloval, nepoposedával na židli, nedotýkal se tváře ani vlasů. A právě jeho neměnná strnulost spolu s nemluvností a nekonečnou trpělivostí z něj dělaly u vyjednávacího stolu tak děsivého protivníka. Nutno ovšem přiznat, že i samotného Gabriela překvapila Petersonova náhlá ochota vyzpovídat se.

„Jak jsem se dozvěděl o Rolfeově sbírce?“ zopakoval Peterson Gabrielovu první otázku. „V Curychu se nestane nic, o čem bych nevěděl. Curych je sice největší město ve Švýcarsku, ale v podstatě je to vesnice. Máme své informátory všude – v bankách, v podnicích, mezi zahraničními dělníky, v médiích.“

Gabriel nechtěl, aby Peterson tlacháním o svých profesních úspěších získal sebevědomí, a břitce ho přerušil: „To je sice zajímavé, ale já chci vědět, jak jste se dozvěděl o Rolfeovi.“

„Rolfe byl nemocný stařec, všichni na Bahnhofstrasse a Paradeplatzu to věděli. Všichni věděli, že už nebude dlouho žít. A pak se objevily pověsti. Rolfe se zbláznil. Rolfe chce před setkáním s nejvyšším bankéřem na nebesích odčinit své hříchy. Augustus Rolfe byl desítky let curyšský bankéř. Když takový člověk začne mluvit, nemůže z toho vzejít nic dobrého.“

„A tak jste ho začali sledovat.“

Peterson přikývl.

„Od kdy je ve Švýcarsku považováno mluvení za zločin?“

„Mluvení není samozřejmě zločin, ale vyvolává nelibost, zejména když jde o odhalování méně lichotivých stránek naší minulosti před zraky světa. My Švýcaři neradi přetřásáme rodinné záležitosti před cizími lidmi.“

„Věděli vaši nadřízení, že jste na Rolfea nasadil hlídky? Věděl o tom ministr vnitra?“

„Rolfeová záležitost rozhodně nebyla oficiální případ.“

Gabriel si vzpomněl na bankéřův dopis. Ve Švýcarsku žije řada lidí, kteří si nepřejí nic než ponechat minulost tam, kde je – pohřbena v bankovních trezorech Bahnhofstrasse –, a nezastaví se před ničím, aby tohoto cíle dosáhli.

„Kdo vás tedy pověřil sledováním Rolfea, když to nebyl oficiální případ?“

Peterson na okamžik zaváhal, až se Gabriel ulekl, že přestane mluvit. Naštěstí se bál zbytečně.

„Říkají si Rada z Rütli.“

„Povězte mi o nich něco víc.“

„Dejte mi ještě trochu té odporné polévky a já vám povím, co budete chtít.“

Gabriel usoudil, že tohle malé vítězství může protivníkovi dopřát. Zvedl ruku a třikrát zabouchal dlaní na stěnu. Oded strčil hlavu do dveří, jako kdyby ucítil kouř. Gabriel k němu prohodil pár slov hebrejsky. Oded zareagoval vyčítavou grimasou.

„A chléb,“ vyhrkl Peterson za Odedovými zády. „Chci k polévce krajíc chleba.“

Oded se otočil a pohledem požádal Gabriela o instrukce.

„Přines mu ten podělanej žvanec.“

Tentokrát se přestávka na jídlo nekonala a Peterson musel přednést referát o Radě z Rütli se skývou v jedné ruce a lžičkou v druhé. Mluvil deset minut a přerušoval přednášku jen tehdy, když srkal polévku a lámal si další sousto chleba. Detailně popsal historii Rady, její cíle, moc, jíž vládne.

„Jste členem Rady?“ zeptal se ho Gabriel, když domluvil.

Otázka Petersona pobavila. „Já? Syn venkovského učitele z Oberlandu,“ ťukl se kůrkou chleba do prsou, aby zdůraznil absurditu takové představy, „členem Rady z Rütli? Kdepak. Nejsem členem Rady, jenom jeden z mnoha služebníků. To jsme ve Švýcarsku všichni – služebníci. Sloužíme cizincům, kteří si přicházejí uložit peníze do našich bank. Sloužíme vládnoucí oligarchii. Jsme sluhové. Lokaji.“

„Jaké služby poskytujete?“

„Ochranu a informace.“

„A co za ně dostáváte?“

„Peníze a služební postup.“

„Takže jste seznámil Radu s pověstmi, které se kolem Rolfea začaly šířit?“

„Přesně tak. A Rada mě informovala o jeho sbírce.“

„O sbírce obrazů, které dostal od nacistů jako honorář za bankovní služby, které jim za války poskytl.“

Peterson neznatelně přikývl. „Herr Rolfe se chystal odhalit vzácné poklady a kontroverzní minulost, které dosud skrýval, což byla z hlediska Rady nepřijatelná situace.“

„Jaké příkazy jste od Rady obdržel?“

„Měl jsem zesílit dozor a postarat se, aby v posledních dnech svého života neudělal něco ukvapeného. Ale vyskytly se znepokojující náznaky. Rolfeovou banku navštívil zástupce mezinárodní židovské agentury, který se aktivně zabývá problematikou spících kont obětí holocaustu.“

Gabriela zamrazilo z bezstarostné nenucenosti Petersonova tónu.

„Pak jsme zachytili sérii faxů. Zdálo se, že Rolfe chtěl najmout uměleckého restaurátora. Položil jsem si jednoduchou otázku: Proč člověk nad hrobem marní krátící se čas restaurováním svých obrazů? Podle mých zkušeností přenechávají umírající tyto starosti pozůstalým.“

„Pojal jste podezření, že Rolfe chce vrátit obrazy právoplatným majitelům?“

„Nebo něco horšího.“

„Co by mohlo být horší?“

„Veřejné přiznání ke stykům se špičkami nacistického režimu a německé zpravodajské služby. Umíte si představit, jaké pozdvižení by to vyvolalo? Zemí by se přehnala bouře tak silná, že sporná spící konta by vedle ní vypadala jako jarní vánek.“

„To je vše, čeho se Rada obávala?“

„Copak to nestačí?“

Gabriel však neposlouchal Gerhardta Petersona, nýbrž Augusta Rolfea: Kdysi jsem je pokládal za své přátele – další z mých mnoha chyb.

„Báli se, že Augustus Rolfe odhalí existenci Rady, o níž jako její člen pochopitelně věděl, že?“

„Rolfe nebyl jen obyčejný, ale zakládající člen Rady.“

„A tak jste ho navštívil.“

„Řekl jsem mu, že jsem se doslechl jisté věci – pozor, nic konkrétního, mluvil jsem v obecných náznacích. Rolfe byl sice starý, ale mozek mu pořád sloužil a přesně chápal, co se mu snažím sdělit. Bože můj, typický Švýcar! Věděl, jak vést dva rozhovory současně. Když jsem od něj odcházel, věděl jsem, že Rada stojí před závažným problémem.“

„Co jste udělal?“

„Uchýlil jsem se k plánu B.“

„Co to bylo za plán?“

„Ukrást ty zatracené obrazy. Bez obrazů by Rolfe neměl své přiznání čím doložit.“

■ ■ ■

Peterson odmítl pokračovat, aniž dostane cigaretu, a Gabriel neochotně souhlasil. Znovu přivolal Odeda zabušením na stěnu. Agent nabídl zajatci cigaretu z vlastního balíčku, a když cvakl zapalovačem, Peterson sebou škubl tak prudce, že málem spadl ze židle. Oded se celou cestu ke dveřím škodolibě smál. Peterson vtahoval kouř do plic opatrně, jako kdyby se bál, že mu cigareta vybuchne do obličeje. Gabriel občas zamával rukou, aby rozehnal dým.

„Povězte mi o Werneru Müllerovi,“ přikázal.

„Müller byl klíčem ke všemu. Bez jeho pomoci bychom se Rolfeovy sbírky nikdy nezmocnili. Navrhoval bezpečnostní systém. Dal jsem svým lidem za úkol vyhrabat na Müllera co nejvíc špíny. Pochopitelně neměl čisté ruce. Ty ostatně nemáme nikdo, že?“ Když Gabriel mlčel, Peterson pokračoval: „Odjel jsem do Paříže promluvit si s Müllerem a nemusím snad dodávat, že ochotně přistoupil na spolupráci.“

Peterson dokouřil cigaretu až k filtru a pak ji zasmušile udusil v prázdné misce od polévky.

„Akci jsme naplánovali hned na příští noc. Rolfe měl v plánu odjet do Ženevy a přespat tam. Umělecký restaurátor měl přijet druhý den ráno. Tým se vloupal do vily a Müller je odvedl do podzemního výstavního sálu.“

„Patřil jste k týmu?“

„Ne. Mým úkolem bylo zajistit, aby se uprostřed akce neobjevila curyšská policie, nic jiného.“

„Pokračujte.“

„Müller vyřadil bezpečnostní systém a vypnul kamery. Pak vstoupili do trezoru – a hádejte, koho tam našli.“

„Augusta Rolfea.“

„Z masa a kostí. Tři hodiny ráno a ten starý kozel tam sedí se svými podělanými obrazy. Müller zpanikařil. Rolfe ostatní neznal, ale s ním byl pravidelně ve styku. Věděl, že jestli Rolfe ohlásí vloupání policii, je vyřízený. Vzal jednomu z mužů vyslaných Radou pistoli, odvedl starce nahoru do salonu a prostřelil mu mozek.“

„A o šest hodin později jsem do vily vstoupil já.“

Peterson přikývl. „Rolfeova mrtvola nám umožnila otestovat si věrohodnost uměleckého restaurátora. Když najde tělo a zavolá na policii, je s největší pravděpodobností opravdu obyčejný restaurátor obrazů. Když najde tělo a pokusí se odjet z města…“

Peterson zvedl ruce, aby naznačil, že víc netřeba dodávat.

„Zařídil jste mé zatčení.“

„Samozřejmě.“

„Co ten první detektiv, který mě vyslýchal?“

„Baer? Ten nic nevěděl. Pro něho jste byl jenom normální podezřelý z vraždy švýcarského bankéře.“

„Proč jste si dal tu práci s mým zatčením? Proč jste mě prostě nenechal odejít?“

„Chtěl jsem vám nahnat strach, abyste si příště dvakrát rozmyslel, jestli se máte do Švýcarska vrátit.“

„Jenže jste mě nezastavil.“

Peterson zavrtěl hlavou. „Bohužel ne. Ukázalo se, že to byl teprve začátek.“

Zbytek již Gabriel z valné většiny znal, protože události prožil na vlastní kůži. Petersonův rychlopalný výklad posloužil pouze k doplnění posledních mezer a k potvrzení stávajících teorií.

Jak se Peterson obával, Anna Rolfeová krádež otcovy tajné sbírky neohlásila. Okamžitě ji nechal sledovat. Tímto úkolem pověřil příslušníky švýcarské bezpečnostní služby, kteří k němu byli loajální, a také tajné spolupracovníky Rady. Od nich se dozvěděl, že týden po bankéřově pohřbu přijel Gabriel do Portugalska a mluvil s Annou. A samozřejmě také to, že společně odjeli do Curychu a navštívili Rolfeovou vilu.

Od toho okamžiku měl Gabriela neustále pod dohledem: Řím, Paříž, Londýn, Lyon. Rada z Rütli si zajistila služby nájemného zabijáka, který zavraždil Wernera Müllera a zničil jeho galerii v Paříži a v Lyonu zlikvidoval Emila Jacobiho.

„Kdo byli ti muži, kteří na mě tehdy čekali v Rolfeově vile?“ zeptal se Gabriel.

„Pracovali pro Radu. Pro práci za hranicemi Švýcarska jsme si najali profesionála.“ Peterson se odmlčel. „Mimochodem, zabil jste je oba. Velice působivý výkon. A potom jsme vás na šestatřicet hodin ztratili.“

Vídeň, pomyslel si Gabriel. Setkání s Lavonem. Konfrontace s Annou ohledně minulosti jejího otce. Peterson potvrdil jeho podezření, že Anninu stopu zachytili druhý den na Bahnhofstrasse. Po objevení Annina opuštěného auta nedaleko německých hranic vyhlásila Rada všeobecný poplach. Po stopě Anny Rolfeové a Gabriela Allona vyslali profesionálního vraha s rozkazem najít je a při první příležitosti zlikvidovat. Mělo se to stát v Benátkách…

Účinek stimulačních prostředků vyprchal a Petersonovi spadla hlava. Potřeboval se vyspat – přirozeným spánkem, ne mdlobou navozenou narkotiky. Gabriel měl už jen jednu otázku, kterou musel položit, než zajatce odnesou do sklepa a připoutají k posteli. Než získal odpověď, Peterson položil hlavu čelem na předloktí a usnul na stole. „Ty obrazy,“ zopakoval tiše. „Kde jsou ty obrazy?“ Peterson utrousil dvě slova a upadl do bezvědomí.

Otto Gessler.

43

MALLES VENOSTA, ITÁLIE

Pouze Gerhardt Peterson mohl té noci spát. Ve dvě ráno probudil Eli Lavon svou asistentku ve Vídni a vyslal ji do kanceláře v Židovské čtvrti prohledat zaprášený archiv. Výsledek pátrání vyjel o hodinu později z faxu a byl tak hubený, že by se dal shrnout na zadní straně pohlednice. Informační správa v Tel Avivu přispěla vlastním štíhlým svazkem s nepoužitelnými údaji a Oded brouzdal pochybnými zákoutími internetu a sháněl kybernetické drby.

Otto Gessler byl duch. Fáma. Eli Lavon prohlásil, že hledat pravdu o něm je totéž jako chytat mlhu do láhve. Jeho věk mohl každý jen hádat – datum a místo narození neznámé. Neexistovaly žádné jeho fotografie. Žil všude a nikde, neměl rodiče, neměl děti. „Nejspíš nikdy nezemře,“ podotkl Lavon. „Až nadejde jeho čas, jednoho krásného dne prostě zmizí.“

Pokud se týká obchodních záležitostí Otto Gesslera, o co méně se o nich vědělo, o to více dohadů kolovalo. Mluvilo se o tom, že vlastní kontrolní podíl v mnoha soukromých a depozitních bankách a průmyslových korporacích. Nikdo však nevěděl, o jaké soukromé a depozitní banky a průmyslové korporace se jedná, protože Otto Gessler operoval výhradně prostřednictvím nastrčených společností a fiktivních osob. Při uzavírání obchodů po sobě nezanechal žádnou materiální stopu či důkaz v podobě otisků prstů či podrážek nebo vzorku DNA a jeho účetní knihy byly uzavřeny neprodyšněji než staroegyptský sarkofág.

V průběhu let se jeho jméno občas vynořilo ve spojení s nějakým obchodním skandálem nebo praním špinavých peněz. Povídalo se o něm, že uměle vyháněl ceny na komoditních burzách a pak ovládl trh, že navzdory mezinárodním sankcím prodával zbraně a potraviny diktátorským režimům, že pral peníze z drog investicemi do realit. Ale tvrdá ruka zákona na něj nikdy nedopadla. Díky legii právníků, rozložené od New Yorku přes Londýn po Curych, Otto Gessler nezaplatil jediný haléř pokuty a nestrávil ani minutu za mřížemi.

Oded vykutal zajímavou anekdotu, zahrabanou v silně spekulativním článku jistého amerického magazínu. Několik let po válce koupil Gessler továrnu, která vyráběla zbraně pro wehrmacht, a v jejím skladišti nedaleko Luzernu objevil pět tisíc polních děl, která ve Švýcarsku uvázla po zhroucení Třetí říše. Pochopitelně nechtěl, aby mu neprodané zboží zatěžovalo účetnictví, a začal shánět kupce. Našel ho v jedné asijské zemi zmítané válkou za nezávislost. Děla původně určená nacistům pomohla svrhnout koloniální panství a Otto Gessler dosáhl dvojnásobného zisku, než by za zbraně dostal z Berlína.

Jediný charakterový rys, který mluvil v Gesslerův prospěch, vyšťoural Lavon v době, kdy se již slunce vyhouplo nad cypřiše lemující zahradu. Podle nepotvrzených dohadů věnoval každoročně miliony dolarů na medicínský výzkum.

„Jaké choroby?“ zajímal se Gabriel.

„Chtivosti,“ ušklíbl se Oded, ale Eli užasle zavrtěl hlavou. „To se tady nepíše. Ten starý parchant dává ročně miliony na charitu, a i to tají. Otto Gessler je tajemství. Otto Gessler je ztělesněním Švýcarska.“

Gerhardt Peterson spal až do deseti. Gabriel mu dovolil se po libosti vykoupat a upravit a předal mu šaty, které měl na sobě v době únosu a které Eli Lavon vyčistil, vypral a vyžehlil. Usoudil, že horský vzduch prospěje Petersonovu vzhledu, a tak ho po snídani vzal na procházku. Švýcar byl o hlavu větší než jeho průvodci a mnohem lépe oblečený, takže vypadal jako statkář, jenž rozděluje práci nádeníkům.

Peterson se snažil vyplnit prázdná místa na portrétu Otto Gesslera, ale brzy bylo zřejmé, že ví jen o málo víc než Izraelci. Udal přesnou polohu jeho sídla spolu s detaily ostrahy a popsal, za jakých okolností probíhaly jejich rozhovory.

„Takže jeho obličej jste vlastně nikdy neviděl?“ zeptal se Oded.

Peterson zavrtěl hlavou a odvrátil se. Nezapomněl Odedovi ledové lázně ve sklepní cele a odmítal se na něho byť jen podívat.

„Zavedete mě k němu,“ prohlásil Gabriel. „Pomůžete mi získat ty obrazy.“

Peterson se usmál; stejný chladný bezkrevný úsměv, jaký Gabriel spatřil ve vazební cele v Curychu po svém zatčení. „Gessler říká svému domu zámek, ale je to spíš pevnost. Nemůžete tam jen tak přijít a vyhrožovat mu.“

„Já mu nehodlám vyhrožovat.“

„A jak to teda chcete provést?“

„Nabídnu mu obchodní dohodu. To je jediný jazyk, kterému rozumí. Dostane za ty obrazy vysoké nálezné a ujištění, že jeho role v této záležitosti nikdy nevyjde na světlo.“

„Otto Gessler jedná zásadně z pozice síly. Nedá se zastrašit a peníze jsou to poslední, co potřebuje. Jestli to zkusíte, odejdete odtamtud s prázdnýma rukama. Pokud vůbec odejdete.“

„Odejdu v každém případě.“

„Tím bych si nebyl tak jistý.“

„Odejdu odtamtud, protože bude vaším úkolem zajistit, aby se mi nic nestalo. Víme, kde bydlíte, víme, kam chodí vaše děti do školy, a vždycky si vás budeme umět najít.“

Petersonovi znovu přelétl přes rty arogantní úsměv.

„Nenapadlo by mě, že muž s vaší minulostí by chtěl ohrožovat rodinu jiného člověka. Ale jak se říká, zoufalá situace vyžaduje zoufalé prostředky. Víte co? Skončeme to, ano? Chci z tohoto podělaného místa co nejdřív vypadnout.“

Peterson se otočil na podpatku a vracel se do kopce k domu. Oded ho tiše následoval a Eli položil drobnou ruku Gabrielovi na rameno. „Možná má pravdu. Neměl bys tam chodit.“

„On mě odtamtud dostane. Kromě toho, Gessler by za dané situace mou vraždou nic nezískal.“

„Jak říká ten ničema, zoufalá situace vyžaduje zoufalé prostředky. Vraťme se domů.“

„Nedopustím, aby zvítězili, Eli.“

„Lidi jako Otto Gessler vždycky vítězí. Kromě toho, kde chceš sakra sehnat peníze na vykoupení těch obrazů? Od Shamrona?

Nemůžu se dočkat, jak se starý pán zatváří, až mu tu položku předložíš jako součást nákladů.“

„Ty peníze nedostanu od Shamrona. Dá mi je muž, který ty obrazy ukradl.“

„Augustus Rolfe?“

„Jistě. Kdo jiný?“

„Jako pokání, že?“

„Víš, Eli, za odpuštění je někdy nutno zaplatit vysokou cenu.“

Než odjeli, minulo poledne. Petersona očividně otrávilo, když spatřil svůj mercedes zaparkovaný na štěrkovém plácku vedle dodávky, v které ho únosci po akci odvezli. Posadil se dopředu na sedadlo spolujezdce a s těžkým srdcem a mnoha úšklebky nechal Odeda, aby mu připoutal zápěstí k loketní opěrce ve dveřích. Gabriel se posadil za volant a nastartoval – na Petersonův vkus šlapal na plyn moc agresivně. Oded se natáhl na zadní sedadlo, nohy na hnědé kůži, v klíně berettu.

Od švýcarských hranic je dělilo sotva pětadvacet kilometrů. Gabriel v mercedesu jel v čele, následován Elim v dodávce. Hraniční přechod byl málo frekventovaný. Znuděný policista zběžně prohlédl pasy a mávl, že můžou pokračovat. Gabriel samozřejmě před hranicí sundal Petersonovi želízka, ale kilometr za přechodem sjel ze silnice a znovu ho připoutal ke dveřím.

Zamířili na severozápad k Davosu, odtamtud na sever k Reichenau a pak přímo na západ do srdce vnitřního Švýcarska. V Grimselském průsmyku začalo sněžit. Gabriel snížil rychlost, aby s ním Lavon ve velké dodávce udržel krok.

S každým ujetým kilometrem vypadal Peterson neklidnější a navigoval Gabriela, jako by ho vedl k zakopané mrtvole. Když požádal, aby mu byla sundána pouta, Gabriel odmítl.

„Jste milenci?“ zeptal se Peterson.

„Oded je hezký chlap, ale bohužel není můj typ.“

„Myslel jsem Annu Rolfeovou.“

„Vím, koho jste myslel. Domníval jsem se, že trocha humoru utlumí napětí. Jinak bych vás totiž praštil pěstí do ksichtu.“

„Samozřejmě jste milenci. Proč byste se jinak do této záležitosti zapletl? Vystřídala spoustu chlapů a vy rozhodně nebudete poslední. Kdybyste chtěl nahlédnout do její složky, rád vám to umožním – jako profesionální laskavost.“

„Jste schopen udělat něco kvůli principu, nebo pouze za peníze, Gerhardte? Proč například pracujete pro Radu z Rütli? Děláte to jen pro peníze, nebo věříte jejich zásadám?“

„Obojí.“

„Neříkejte. A jaká morální zásada vás nutí pracovat pro Otto Gesslera?“

„Pracuju pro něho, protože se mi dělá špatně z toho, jak banda zatracených cizinců vláčí mou vlast bahnem kvůli něčemu, co se stalo předtím, než jsem se narodil.“

„Vaše vlast měnila poklady uloupené nacisty za tvrdou měnu. Měnila na tvrdou měnu zlato ze zubů a snubních prstýnků zavražděných Židů. Tisíce vyděšených Židů uložily své celoživotní úspory do vašich bank před cestou do plynových komor v Osvětimi a Sobiboru a po válce si tyto banky jejich peníze ponechaly, místo aby je vrátily oprávněným dědicům.“

„A co to má společného se mnou? Šedesát let! Stalo se to před šedesáti lety! Nemůžete už toho konečně nechat? Proč musí moje vlast stále trpět a být vyvrhelem lidstva kvůli činům několika nenasytných bankéřů před šesti desítkami let?“

„Protože musíte nejdřív přiznat, že jste se dopustili špatností. A pak je odčinit.“

„Penězi? Chcete peníze? Kritizujete Švýcary za údajnou nenasytnost, ale jediné, co po nás chcete, jsou peníze, jako kdyby pár dolarů mohlo napravit zlo minulosti.“

„Nejsou to vaše peníze. Pomohly tomuto zábavnímu parku uprostřed hor stát se jednou z nejbohatších zemí světa, ale nejsou to vaše peníze.“

Rozrušen hádkou sešlápl Gabriel plyn a Lavon za ním několik stovek metrů zaostal. Zpomalil, aby Eli mohl zkrátit rozestup. Zlobil se sám na sebe. Debata o morálce švýcarské minulosti s Gerhardtem Petersonem byla to poslední, po čem toužil.

„Než si promluvíme s Gesslerem, potřebuju vědět ještě jednu věc.“

„Zajímá vás, co vím o jeho spojení se zavražděním Hamidiho, že?“

„Ano.“

„Před několika lety – osmi, devíti, už si to přesně nepamatuju – požádal jistý Palestinec s pochybnou minulostí o pobytové vízum, jež by mu umožnilo usadit se na přechodnou dobu v Ženevě. Výměnou za povolení a za záruku, že se o jeho pobytu ve Švýcarsku nedozví izraelská bezpečnostní služba, Palestinec nabídl, že nám sdělí jméno izraelského agenta, který Hamidiho zabil.“

„Jak se ten Palestinec jmenoval?“ zeptal se Gabriel, přestože na Petersonovu odpověď nemusel čekat. Znal ji. Domníval se, že ji znal od samého počátku.

„Jmenoval se Tárik al-Hourani. Muž, který ve Vídni nastražil bombu do vašeho auta. Muž, který vám zničil rodinu.“

Deset kilometrů před Gesslerovým sídlem Gabriel zastavil na okraji hustého borového lesa a vystoupil z auta. Odpoledne se chýlilo k večeru, světla rychle ubývalo, rtuť teploměru klesla k nule. Nad nimi se tyčila hora, jejíž vrchol se ztrácel v mracích. Která to byla? Jungfrau? Eiger? Mönch? Bylo mu to srdečně jedno. Chtěl mít tuhle záležitost co nejrychleji za sebou, vypadnout z této prožluklé země a už se sem nikdy nevrátit. Jak obcházel auto v patnácticentimetrové vrstvě rozbředlého sněhu, před duševním zrakem se mu zjevil živý obraz: Tárik líčí Petersonovi bombový atentát ve Vídni. Musel zmobilizovat veškerou vůli, aby nevytáhl Petersona z auta a nezmlátil ho do bezvědomí. V tom okamžiku si nebyl jistý, jestli víc nenávidí Tárika, nebo Petersona.

Odemkl zajatci pouta a přinutil ho přelézt přes řadicí páku za volant. Oded si přesedl k Lavonovi do dodávky. Gabriel vystřídal Petersona na sedadle spolujezdce a dloubnutím hlavní pistole do žeber ho vybídl k odjezdu.

Do údolí se snášela tma. Peterson řídil s oběma rukama na volantu a Gabriel držel pistoli tak, aby na ni viděl. Tři kilometry před zámkem Eli Lavon zpomalil a zastavil u krajnice. Gabriel se ohlédl a zadním sklem viděl, jak zhasl reflektory. Zůstal s Petersonem sám.

„Zopakujte mi to,“ přerušil ticho Gabriel.

„Už jsem to opakoval aspoň desetkrát,“ namítl Peterson.

„Nevadí. Chci to slyšet ještě jednou.“

„Jmenujete se Meyer.“

„Co dělám?“

„Pracujete pode mnou v divizi analýz a ochrany.“

„Proč jste mě k němu přivedl?“

„Protože jste získal důležité informace o aktivitách toho dotěrného Žida Gabriela Allona. Chci, aby Herr Gessler slyšel tu zprávu přímo od vás.“

„A co udělám, když se sebeméně odchýlíte od scénáře?“

„Tohle už opakovat nebudu.“

„Řekněte to!“

„Jděte do prdele!“

Gabriel na něho významně zamával berettou a pak ji zastrčil za opasek kalhot. „Vpálím vám kulku do mozku. A strážnému taky. To udělám.“

„Věřím vám,“ ušklíbl se Peterson. „To je jediné, co umíte.“

O kilometr dál odbočovala ze silnice soukromá cesta. Peterson podřadil a zkušeně vybral zatáčku ve vysoké rychlosti. Odstředivá síla přitiskla Gabriela ke dveřím. Projela jím chvilková obava, že se zajatec o něco pokusí, ale Peterson za okamžik zpomalil a klouzal po úzké cestě. Za oknem ubíhaly vysoké stromy.

Na konci přehrazovala cestu kamenná brána s ocelovými vraty, která vypadala, že by mohla odolat i útoku obrněného transportéru. Jak se k ní blížili, do světla reflektorů vystoupil strážný a zamával, ať zastaví. Měl na sobě objemnou modrou bundu, která však nedokázala zamaskovat skutečnost, že je po zuby ozbrojen. Na kapuci měl vrstvičku sněhu.

Peterson stáhl okénko. „Jsem Gerhardt Peterson. Přijel jsem za panem Gesslerem. Musím s ním naléhavě mluvit.“

„Gerhardt Peterson?“

„Ano.“

„A ten druhý pán?“

„Můj kolega. Jmenuje se Meyer. Mohu se za něho zaručit.“

Strážný zamumlal několik nesrozumitelných slov do mikrofonu vysílačky. Za chvíli se brána otevřela. Hlídač ustoupil z cesty a mávl, že mohou pokračovat.

Peterson jel krokem a Gabriel sledoval oknem uspořádání terénu a celkovou situaci. Mezi stromy obloukové lampy, další strážný v modré bundě s divokým německým ovčákem vzpínajícím se na vodítku. Panebože, pomyslel si. Tady to vypadá jako v Hitlerově doupěti. Stačí přidat ostnatý drát a minové pole a obrázek bude úplný.

Stromy se před nimi rozestoupily a objevila se světla domu, ztlumená nevěstiným závojem padajícího sněhu. Cestu jim zastoupil jiný strážný; vůbec se nesnažil skrývat samopal, který mu visel přes rameno. Peterson opět stáhl okénko a hlídač strčil mohutný obličej do kabiny.

„Dobrý večer, Herr Peterson. Herr Gessler je na cestě k bazénu. Doprovodím vás tam.“

„Výborně.“

„Jste ozbrojen, Herr Peterson?“

Tázaný zavrtěl hlavou. Strážný se podíval na Gabriela. „A co vy, Herr Meyer? Máte u sebe zbraň?“

„Nein.“

„Pojďte se mnou.“

Stezku vyznačovala řada svítidel umístěných ve výšce kolen. Sníh byl hlubší než v údolí, dobrých třicet centimetrů, a každá třetí či čtvrtá svítilna zmizela pod závějí.

Peterson kráčel vedle Gabriela. Strážný, který je doprovázel od auta, šel v čele a cestou se k němu připojil druhý, který zaujal postavení vzadu. Gabriel cítil na vnitřní straně kolen horký dech mohutného psa. Když ho zvíře drclo čenichem do ruky, strážný škubl vodítkem. Vlčákovi se to nelíbilo; vydal hluboké hrdelní zavrčení, které rozechvělo okolní vzduch. Hodný pejsek, ušklíbl se Gabriel v duchu. Hlavně pozor, abych tu podělanou bestii neznervóznil.

Před nimi se ze tmy vynořil krytý bazén, dlouhý nízký domek osvětlený kulovitými lampami, které jako by se vznášely ve stoupajícím oparu. Uvnitř byli další strážní. Gabriel je sotva rozeznal přes zamlžená okna. Zdálo se mu, že jeden z nich vede za ruku drobnou postavu v županu.

V tom okamžiku Gabriel ucítil pronikavou bolest v pravé ledvině. Prohnul záda, obrátil obličej k nebi a na zlomek vteřiny zahlédl jako dýka ostré vrcholky borovic vzpínající se k obloze. V agónii bolesti se mu nebe změnilo ve van Goghovu bouři barev, pohybu a světla. Pak přišel druhý úder, tentokrát do zátylku. Obloha zčernala a Gabriel se zřítil obličejem do sněhu.

44

KANTON NIDWALDEN, ŠVÝCARSKO

Gabriel otevřel jedno oko, pak pomalu a opatrně druhé. Zrovna tak je mohl nechat zavřené, protože ho obklopovala neproniknutelná tma. Absolutní čerň, blesklo mu hlavou. Teoretický fyzikální jev.

Zima mu pronikala do morku kostí. Ležel na holém drsném betonu a vdechoval vlhký vzduch páchnoucí sírou. Ruce měl spoutané za zády a otočené dlaněmi ven, takže ho ramenní svaly pálily nahromaděnou kyselinou mléčnou. V duchu si představil nepřirozenou polohu svého trupu a končetin. Pravá tvář a rameno se dotýkaly podlahy, levé rameno ve vzduchu, pánev zkroucená, nohy propletené. Vzpomněl si, že v umělecké škole učitelé nutili modely takto deformovat tělo, aby vynikla stavba a forma svalů a šlach. Možná skutečně slouží jako model nějakému švýcarskému impresionistickému plátnu. Zajatec v mučírně, autor neznámý.

Zavřel oči a zkusil se napřímit, ale i ten nejslabší stah zádového svalstva mu vyslal do pravé ledviny spalující záblesk. Se zaťatými zuby potlačil bolest a podařilo se mu vztyčit do sedu. Opřel se hlavou o zeď a zachvěl se. Po druhém úderu mu v zátylku naskočila boule velká jako vajíčko.

Přejel bříšky prstů po stěně. Holý kámen, nejspíš žula. Vlhký a kluzký, porostlý lišejníkem. Díra ve skále? Jeskyně? Nebo prostě další trezor? Švýcaři a jejich proklaté trezory. Uvažoval, jestli zde zůstane zavřený celou věčnost jako zlatý prut nebo vzácné starožitné křeslo.

Ticho, které ho obklopovalo, bylo stejně absolutní jako tma. Žádné hlasy, žádní štěkající psi, žádné šumění větru, jen ticho, které mu znělo v uších jako cinknutí ladičky.

Uvažoval, jak se to Petersonovi podařilo. Jakým způsoben naznačil strážným, že Gabriel je vetřelec? Domluvené kódové slovo u brány? Chybně vyslovené heslo? A co se stalo s Odedem a Elim Lavonem? Pořád sedí v dodávce, nebo se nacházejí ve stejné – ne-li horší – situaci? Vzpomněl si na Lavonovo varování na zahradě italské vily: Lidi jako Otto Gessler vždycky vítězí.

Někde se pootevřely zvukotěsné dveře a ke Gabrielovým uším dolehly zvuky kroků několika lidí. Tmu prozářila dvojice světelných kuželů z baterek; poskakovaly po místnosti, dokud nevyhmátly jeho obličej. Gabriel pevně přivřel víčka a chtěl se odvrátit od oslepujících paprsků, ale zranění v zátylku se mu divoce rozbušilo.

„Zvedněte ho.“

Petersonův hlas, pevný, autoritativní. Gerhardt Peterson ve svém živlu.

Dva páry rukou ho popadly za paže a škubly. Nesnesitelná bolest – bál se, že mu ramenní klouby vyskočí z jamek. Peterson se rozmáchl a zabořil mu pěst do žaludku. Gabrielovi poklesly nohy a bolest ho zlomila v pase. Do obličeje mu narazilo Petersonovo koleno. Strážní ho pustili; spadl do stejně zkroucené podoby, v jaké se probral.

Zajatec v mučírně, namaloval Otto Gessler.

Pracovali jako sehraný tým. Jeden ho držel, druhý mlátil. Zpracovávali ho vytrvale a efektivně, ale bez radosti a bez nadšení. Dostali rozkaz nenechat jediný sval bez modřiny a jediné místo na obličeji bez krvácející rány a plnili ho v čistě byrokratickém a chladně profesionálním duchu. Každých pár minut si odcházeli zakouřit, jak Gabriel poznal z pachu tabákového kouře při jejich návratu. Chtěl je nenávidět, ty modře oděné žoldáky ve službách Gesslerovy banky, ale nedokázal se k tomu přimět. Jeho nenávist patřila Petersonovi.

Gerhardt Peterson se vrátil asi za hodinu.

„Kde jsou obrazy, které jste vzal z Rolfeovy depozitní schránky v Curychu?“

„Jaké obrazy?“

„Kde je Anna Rolfeová?“

„Kdo?“

„Přidejte mu. Uvidíme, jestli mu to osvěží paměť.“

Bití pokračovalo. Jak dlouho? Gabriel netušil. Nevěděl, zda je noc či den, jestli je v mučírně hodinu či týden. Čas mu plynul v rytmu úderů a s ustálenou pravidelností Petersonových návratů.

„Kde jsou obrazy, které jste vzal z Rolfeovy depozitní schránky v Curychu?“

„Jaké obrazy?“

„Kde je Anna Rolfeová?“

„Kdo?“

„Dobře. Zkusme, kolik ještě snese. Ale nezabijte ho.“

Další bití. Připadlo mu kratší, ale nemohl si být jistý, protože střídavě ztrácel vědomí.

„Kde jsou obrazy?“

„Jaké… obrazy?“

„Kde je Anna Rolfeová?“

„Kdo?“

„Pokračujte.“

Další úder jako rána nožem do ledvin. Další železná pěst do obličeje. Další kopanec okovanou botou do rozkroku.

„Kde jsou ty obrazy?“

Ticho…

„Kde je Anna Rolfeová?“

Ticho…

„Myslím, že má dost. Nechte ho ležet.“

Hledal v komnatách své paměti místo, kde by si mohl odpočinout. Za mnoha dveřmi narazil na krev a oheň – tam klid nenašel. Držel v náručí syna, miloval se s manželkou. Místnost, kde našel její nahé tělo, byla jejich ložnice ve Vídni, milování, které prožil, jejich poslední. Procházel se mezi obrazy, které restauroval, mezi olejem a barvami a prázdnými plátny pustými jako poušť, až došel na terasu, na terasu nad mořem zlatých listů a meruněk, zalitým okrovým světlem soumraku a ponořeným do tekutých tónů houslí.

Do cely vstoupili dva strážní. Gabriel předpokládal, že nastal čas na další bití. Místo toho mu opatrně odemkli pouta a příštích deset minut mu čistili a obvazovali rány. Pracovali s jemností pohřebních zřízenců, kteří oblékají mrtvolu do rakve. Oteklýma očima pozoroval, jak se voda v umývadle barví jeho krví do růžové a pak karmínové.

„Polkněte ty tablety.“

„Kyanid?“

„Od bolesti. Budete se cítit trochu líp. Věřte nám.“

Gabriel poslechl a s jistými obtížemi polkl prášky. Nechali ho chvíli sedět a zakrátko škubání v ranách a dunění v hlavě polevilo. Věděl, že bolest nezmizela, jen byla na krátký čas potlačena.

„Udržíte se na nohou?“

„Záleží na tom, kam mě povedete.“

„Tak vstaňte. Ukažte, pomůžeme vám.“

Uchopili ho za paže a – tentokrát s velkou opatrností, téměř nesměle – zvedli na nohy.

Přesunul pravé chodidlo, ale svaly ztuhlé hlubokými pohmožděninami nečekaně povolily a noha se podlomila. Zachytili ho, než dopadl na podlahu, a bůhvíproč je to nesmírně pobavilo.

„Pomalu. Malí lidé musí dělat malé krůčky.“

„Kam jdeme?“

„To je překvapení. Ale nebude to bolet, nebojte se. Slibujeme.“

Vyvedli ho dveřmi na chodbu, která se táhla jako dlouhý bílý tunel s mramorovou podlahou a klenutým stropem. Vzduch páchl chlorem. Jistě nebudou daleko od Gesslerova bazénu.

Postupovali pomalu. Na prvních metrech musel Gabriel zcela spoléhat na oporu svých hlídačů, ale jak mu anestetikum pronikalo do krevního oběhu a postupně si zvykal na vzpřímenou polohu, stále více se osamostatňoval a ploužil se kupředu bez cizí pomoci – pacient na první procházce po náročné operaci.

Na konci uzavíraly chodbu dvojité dveře a před nimi se nacházel šest metrů široký kruhový prostor s kopulovitým stropem. Uprostřed stál drobný starý mužíček v bílém županu, oči zakryté tmavými brýlemi s velkými skly. Když se trojice přiblížila, natáhl pavoučí ruku protkanou fialovými žílami; Gabriel ji bez povšimnutí nechal viset ve vzduchu.

„Dobrý den, pane Allone. Jsem rád, že se konečně setkáváme. Jsem Otto Gessler. Pojďte prosím za mnou. Chtěl bych vám něco ukázat. Věřím, že se vám to bude líbit.“

Za ním se otevřely další dvojité dveře, pomalu a tiše jako dobře naolejovaný automat. Jak Gabriel vykročil, Gessler se natáhl a položil mu kostnatou ruku na předloktí.

Tehdy si Gabriel uvědomil, že Otto Gessler je slepý.

45

KANTON NIDWALDEN, ŠVÝCARSKO

Rozkládala se před nimi prostorná hala plná soch. Od průhledného klenutého stropu, který připomínal Musée d’Orsay, se linula záplava umělého světla. Na obou stranách vedlo dvanáct průchodů do sálů, na jejichž stěnách visely desítky a stovky obrazů. Nebyly opatřeny štítky, ale Gabrielovo zkušené oko poznalo, že každá síň je zasvěcena určitému období a lokalitě: Itálie patnáctého století, holandské a vlámské umění sedmnáctého století, francouzští malíři století devatenáctého. A tak dále, galerie za galerií, soukromé muzeum naplněné uloupenými uměleckými poklady Evropy. Dojem byl ohromující, i když pochopitelně ne pro Gesslera – Otto Gessler nic z toho neviděl.

„Omlouvám se za špatné zacházení, které jste musel od mých mužů vytrpět, ale vinu můžete dávat jen sám sobě. Přijít sem byl velmi pošetilý nápad.“

Měl pisklavý hlas, suchý a tenký jako pergamen. Ruka na Gabrielově předloktí jako by nic nevážila, závan horkého větru.

„Už chápu, proč jste museli umlčet Augusta Rolfea. Kolik toho tady máte?“

„Mám-li být upřímný, sám už ani nevím.“

Prošli do dalšího sálu: španělští malíři patnáctého století. Strážný v modré uniformě líně přecházel sem a tam jako kustod v obrazárně.

„A nic z toho nevidíte.“

„Ne, bohužel nevidím.“

„Proč na nich tak lpíte?“

„V tomto směru jsem jako impotentní muž. To, že už nemohu spát se svou ženou, ještě neznamená, že přenechám její tělo milenci.“

„Takže jste ženatý?“

„Obdivuhodná snaha, pane Allone, ale my Švýcaři pokládáme své soukromí za posvátné. Mohl byste říct, že já jsem to své dovedl do extrémů, ale pro takovou životní dráhu jsem se prostě rozhodl.“

„Jste slepý od narození?“

„Kladete příliš mnoho otázek.“

„Přišel jsem vám navrhnout slušný způsob, jak tuto záležitost sprovodit ze světa, ale teď vidím, že byste na můj návrh nikdy nepřistoupil. Jste Hermann Göring jedenadvacátého století. Vaše lačnost nezná hranic.“

„Ano, jenže na rozdíl od Göringa, kterého jsem mimochodem dobře znal, nejsem zloděj a lupič.“

„A jak byste nazval tohle?“

„Jsem sběratel. Mám velmi speciální sbírku, velmi soukromou, ale je to sbírka, ne válečná kořist.“

„Nejsem jediný, kdo o ní ví. Ví o ní Anna Rolfeová a také moje organizace. Můžete mě zabít, ale nakonec někdo odkryje, co jste tady zakopal.“

Gessler se zasmál; byl to suchý smích beze stopy humoru.

„Pane Allone, poklady v těchto sálech nikdy nikdo neodhalí. My Švýcaři bereme ochranu soukromí velice vážně. Bez mého svolení tyto dveře nikdo neotevře. Ale abych se pojistil, učinil jsem další krok. S využitím málo známé mezery ve švýcarských zákonech jsem prohlásil tento dům i s pozemkem za soukromou banku. Tyto sály jsou součástí oné banky – její trezory, chcete-li. Budova, v níž jsou umístěny, tedy spadá pod švýcarské zákony na ochranu bankovního tajemství a za žádných okolností mě nikdo nemůže donutit tyto sály otevřít a odhalit jejich obsah.“

„A vás to těší?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Gessler bez váhání. „A i kdybych musel své poklady otevřít, nemohl bych být obžalován z žádného trestného činu. Pochopte, každý předmět ve své sbírce jsem získal v souladu se švýcarskými zákony – a z morálního hlediska v souladu se zákony božími a přírodními. I kdyby se někomu podařilo nade vši pochybnost prokázat, že některé dílo v mé sbírce kdysi Němci ukradli jeho předkům, musel by mi vyplatit náhradu odpovídající poctivé tržní ceně daného díla. Je zřejmé, že náklady na navrácení by dosáhly astronomických výšek. Vy a vaši přátelé v Tel Avivu můžete křičet, jak se vám zlíbí, ale mě nikdo nedonutí otevřít ocelové dveře, které vedou k těmto sálům.“

„Jste obyčejný hajzl, Gesslere.“

„Aha, tak teď pro změnu saháte k urážkám a vulgaritě. Obviňujete ze vzniklé situace Švýcary, ale vina nepadá na naše hlavy. Válku rozpoutali Němci. My jsme projevili zdravý rozum a zůstali stranou, a vy nás teď za to chcete potrestat.“

„Jenže vy jste nezůstali stranou. Kolaborovali jste s Adolfem Hitlerem! Dodávali jste mu zbraně a peníze! Byli jste jeho služebníci. Všichni jste byli jeho lokajové.“

„Ano, sklízeli jsme finanční ovoce své neutrality, ale proč o tom začínáte až nyní? Po válce jsme se dohodli se Spojenci a vše nám bylo odpuštěno, protože Západ potřeboval naše peníze, aby mohl znovu vybudovat zničenou Evropu. Pak přišla studená válka a Západ nás znovu potřeboval. A jakmile studená válka skončila, obě strany železné opony zabušily na švýcarské dveře s čepicemi v rukou. Všichni se dožadují omluv, všichni se dožadují peněz. Ale jednoho dne nás zase budete potřebovat. Vždycky to tak bylo. Němečtí princové a francouzští králové, arabští šejkové a američtí daňoví podvodníci, narkobaroni a obchodníci se zbraněmi. Bože můj, vždyť i vaše zpravodajská organizace využívá našich služeb, když se jí to hodí. Vy sám jste dlouhé roky častým klientem Credit Suisse. A tak vás prosím, pane Allone, moc vás prosím, sestupte na chvíli z toho vysokého mravního piedestalu a buďte rozumný.“

„Jste zloděj, Gesslere. Obyčejný kriminálník.“

„Zloděj? Ne, pane Allone. Já jsem nic neukradl. Pořídil jsem si pomocí chytrých obchodních praktik nádhernou soukromou uměleckou sbírku a získal ohromné osobní bohatství. Ale zloděj nejsem. Ale co vy a vaši lidé? Fňukáte nad údajnými švýcarskými zločiny, avšak svůj stát jste založili na území ukradeném jiným. Obrazy, nábytek, šperky – to jsou movité předměty, které se dají nahradit. Ale země, půda, to je něco zcela jiného. Půda je věčná. Ne, pane Allone, já nejsem zloděj. Jsem vítěz, stejně jako vy a váš národ.“

„Jděte k čertu, Gesslere.“

„Jsem kalvinista, pane Allone. My kalvinisté věříme, že bohatství na zemi se dostane těm, kdo budou přijati do Království nebeského. Můžeme-li soudit na základě bohatství shromážděného v těchto sálech, čeká mě cesta opačným směrem, než leží peklo. Ale obávám se, že vaše místo pobytu v příštím životě je poněkud méně jisté. Můžete si čas, který vám ještě zbývá na tomto světě, zpříjemnit, když mi odpovíte na prostou otázku. Kde jsou obrazy, které jste vzal z depozitní schránky Augusta Rolfea?“

„Jaké obrazy?“

„Ty obrazy patří mně. Mohu vám předložit dokument, který dokazuje, že Rolfe mi tato díla krátce před svou smrtí věnoval. Jsem právoplatným majitelem těchto obrazů a chci, abyste mi je vrátil.“

„Mohl bych ten dokument vidět?“

„Kde jsou ty obrazy?“

„Nevím, o čem mluvíte.“

Gessler pustil Gabrielovo předloktí. „Odveďte ho někdo prosím.“

46

KANTON NIDWALDEN, ŠVÝCARSKO

Účinek analgetika pominul, jak Gabriel s jistotou předpokládal, a bolest se vrátila s ještě větší intenzitou, jako kdyby využila přestávky a nabrala síly k závěrečnému útoku. Jako by každý nerv v těle vysílal náboj bolesti současně s ostatními. Mozek začínal podléhat a Gabrielovo tělo se nekontrolované roztřáslo, což vedlo k dalšímu zintenzívnění bolesti. Chtělo se mu zvracet, ale modlil se, aby udržel žaludek v klidu – věděl, že by si tím připravil dosud nepoznaná muka.

Znovu hledal v mysli bezpečné útočiště, ale tentokrát se mu do myšlenek vtíraly vzpomínky na Gesslera a jeho sbírku. Otto Gessler v županu a tmavých brýlích, sál za sálem plné obrazů a dalších uměleckých pokladů z nacistického drancování. Uvažoval, jestli to skutečně viděl, nebo šlo jen o halucinace vyvolané podanými narkotiky. Ne, pomyslel si, je to pravda. Ty obrazy tam jsou, shromážděny na jednom místě, jenže nedostupné. Mimo dosah celého světa.

Dveře se otevřely a Gabriel ztuhl. Kdo to je? Gesslerovi kati, kteří ho přišli zlikvidovat? Samotný Gessler, aby ho odvedl do dalšího sálu plného ztracených vzácných obrazů? Ale pak se v kobce rozsvítilo a poznal, že nevstoupil ani bankéř, ani jeho gorily.

Navštívil ho Gerhardt Peterson.

„Můžete vstát?“

„Ne.“

Peterson se k němu sklonil, zapálil si cigaretu a dlouho mu hleděl do obličeje. Zdálo se, že jej to, co v něm viděl, rozesmutnilo.

„Je dost důležité, abyste se aspoň pokusil vstát.“

„Proč?“

„Protože vás za chvíli přijdou zabít.“

„Na co čekají?“

„Na tmu.“

„K čemu potřebují tmu?“

„Odnesou vaši mrtvolu na ledovcové pole a hodí ji do trhliny.“

„To mě uklidňuje. Bál jsem se, že mě nacpou do depozitní schránky a uloží na jedno z Gesslerových číselných kont.“

„Uvažovali o tom.“ Nelítostné uchechtnutí. „Varoval jsem vás, abyste sem nechodil. Říkal jsem vám, že ho nemůžete porazit. Měl jste mě poslechnout.“

„Vy máte vždycky pravdu, Gerhardte. Vždycky a ve všem naprostou pravdu.“

„Ne, ve všem ne.“

Sáhl do kapsy a vytáhl Gabrielovu berettu. Položil si ji na dlaň a nabídl ji zajatci jako obětní dar. „Co to má znamenat?“

„Vezměte si ji.“ Lehce pistoli pohoupal. „No tak, vezměte si ji.“

„Proč?“

„Protože ji budete potřebovat. Bez ní nemáte absolutně žádnou naději vyváznout odsud živý. Se zbraní, když uvážím, v jakém jste stavu, odhaduji vaše šance pouze na jedna ku třem. Ale za pokus to stojí, nemyslíte? Vezměte si tu zbraň, Gabrieli.“

Pistole si podržela teplo Petersonovy ruky. Pažba z ořechového dřeva, spoušť, hlaveň – první příjemný objekt, kterého se od svého příchodu na toto proklaté místo dotkl.

„Je mi líto, že jste dostal takovou nakládačku. Neměl jsem na vybranou. Agent v terénu se někdy musí dopouštět politováníhodných skutků, aby si získal a upevnil důvěru těch, které zrazuje.“

„Pokud mě neklame paměť, první dvě rány jsem dostal od vás.“

„Nikdy předtím jsem žádného člověka neudeřil. Možná mě to bolelo víc než vás. Kromě toho jsem bojoval o čas.“

„Čas na co?“

„Na přípravu vašeho útěku.“

Gabriel si vysunul zásobník do dlaně a přesvědčil se, že je zbraň nabitá a že to není jen další Petersonův trik. „Řekl bych, že Gessler vlastní impozantní sbírku.“

„Vy jste ji nikdy neviděl?“

„Nikdy mě nepozval.“

„Je to pravda? Je tohle místo skutečně banka, do které se nikdo nedostane?“

„Milý Gabrieli, celá tahle země je banka.“ Peterson znovu sáhl do kapsy a tentokrát vylovil hrst tablet. „Tu máte, vezměte si je. Něco na bolest a stimulanty. Budete je potřebovat.“

Gabriel polkl všechny prášky najednou a zacvakl zásobník do pažby. „Tak co jste připravil?“

„Vyhledal jsem vaše dva společníky. Ukrývali se v penzionu ve vesnici. Počkají na vás na úpatí hory na okraji Gesslerova pozemku nedaleko místa, kde jsme se s nimi včera rozloučili.“

Včera? Trvalo to jenom jeden den? Gabrielovi se zdálo, že zde strávil rok. Celý život.

„Za těmito dveřmi hlídá jediný strážný. Toho musíte vyřídit jako prvního. Hlavně tiše. Máte na to? Jste dost silný?“

„Zvládnu to.“

„Jděte chodbou doprava až ke schodišti. Nahoře jsou dveře, kterými se dostanete před dům. Potom se už jen musíte dostat dolů ke svým společníkům.“

Mezi strážemi a vlčáky, pomyslel si Gabriel.

„Opusťte zemi stejně, jako jste do ní včera přijel. Zajistím, že na přechodu nebudete mít žádné problémy.“

„A co bude s vámi?“

„Řeknu jim, že jsem za vámi ještě naposled zašel a pokusil se vás přesvědčit, abyste mi řekl, kde jsou ty obrazy. Vymyslím si, že jste mě přemohl a utekl.“

„Uvěří vám?“

„Možná. A možná mě hodí do té trhliny v ledu, kterou původně určili vám.“

„Pojďte se mnou.“

„Mám ženu a děti.“ Po chvíli dodal. „A mám svou vlast.“

„Proč to děláte? Proč je nenecháte, aby mě zabili a nemávnete nad tím rukou?“

A pak mu Peterson řekl o tom, co se v jeho vesnici stalo za války. Vyprávěl mu příběh židovské rodiny, která utekla z Francie do Švýcarska, kde chtěla najít útočiště, ale policie ji vydala gestapu.

„Když otec zemřel, procházel jsem dokumenty v jeho pracovně, abych uvedl do pořádku některé záležitosti. Našel jsem dopis. Byl od federální policie. Pochvala. Víte, za co ho chválili? Byl to můj otec, kdo ohlásil přítomnost těch Židů ve vesnici. Vinou mého otce byli vráceni Němcům a zavražděni. Nechci, aby na rukou někoho z mé rodiny ulpěla další židovská krev. Chci, abyste se odsud dostal živý.“

„Až propukne bouřka, může to pro vás být dost nepříjemné.“

„V téhle zemi se bouřky rozbíjejí o horská úbočí. Povídá se, že na vrcholu Jungfrau mívají vichřice rychlost přes tři sta kilometrů v hodině. Ale než se bouře dostane do Curychu nebo Bernu, ztratí veškerou sílu. Tak vstávejte. Ukažte, pomůžu vám.“

Peterson chytil Gabriela za ruku a zvedl ho.

„Říkáte jedna ku třem?“

„Když budete mít štěstí.“

Gabriel si stoupl za dveře. Peterson na ně dvakrát bouchl pěstí. Za okamžik cvakl zámek, dveře se otevřely a vstoupil strážný. Gabriel se rozmáchl a vší silou, kterou dokázal posbírat, mu vrazil hlaveň pistole do levého spánku.

Peterson se sklonil a snažil se na krku nahmatat pulz. „Velmi působivé, Gabrieli. Oblečte si jeho bundu.“

„Je na ní krev.“

„Neodmlouvejte. Když ji stráže uvidí, na vteřinu zaváhají, než na vás vystřelí. A venku je pořádná zima. Vezměte si i jeho samopal – pro případ, že byste potřeboval mohutnější palebnou sílu.“

Peterson pomohl Gabrielovi svléct mrtvému bundu. Gabriel otřel krev do podlahy a oblékl si ji. Samopal si pověsil přes rameno a berettu držel v pravé ruce.

„A teď já,“ řekl Peterson. „Něco přesvědčivého, ale ne tak nezvratného.“

Než se Švýcar stačil obrnit proti bolesti, Gabriel ho udeřil pažbou pistole do lícní kosti. Z natržené kůže vytryskla krev a Peterson zavrávoral, ale udržel se na nohou. Dotkl se rány a zahleděl se na zkrvavené prsty.

„Krev pokání, že?“

„Tak něco.“

„Jděte.“

47

KANTON NIDWALDEN, ŠVÝCARSKO

Ledový chlad, který Gabriela přivítal, když prošel dveřmi na vrcholu schodiště, na něj zapůsobil jako další úder do obličeje. Bylo pozdní odpoledne, blížil se soumrak, v korunách borovic šuměl vítr. Mráz pálil do rukou a Gabriel litoval, že nevzal mrtvému i rukavice.

Zvedl hlavu a zadíval se vrchol Jungfrau. Hodně vysoko několik tahů štětcem, namočeným ve světle růžové barvě zapadajícího slunce, jinak nepřístupný modrošedý kamenný masiv. Povídá se, že na vrcholu Jungfrau mívají vichřice rychlost přes tři sta kilometrů v hodině.

Ocelové dveře zasazené do betonové zdi jako vchod do vojenského bunkru. Gabriel uvažoval, kolik jich je na pozemku kolem Gesslerova zámku rozmístěno a jaké poklady by v nich asi objevil, kdyby si do nich získal přístup. Prozatím však musel podobné myšlenky zapudit a soustředit se, aby se zorientoval. Stál asi padesát metrů daleko od zadní stěny krytého bazénu, pár kroků od okraje lesa.

… musíte se dostat dolů…

Po kolena vysokým sněhem přebrodil otevřené prostranství a vstoupil do lesa. Nedaleko se rozštěkal pes. Kolik času zbývá, než do cely přijde další strážný a najde mrtvolu? A jak dlouho odolá Petersonova smyšlenka, že ho napadl a přemohl zajatec, který se po dlouhém bití sotva udržel na nohou?

Razil si cestu šerem mezi stromy a vzpomínal na noc, kdy se vkradl do Rolfeovy vily a objevil fotografie ukryté ve falešném dnu zásuvky.

Mein Führer, rád bych vám představil pana Rolfea. Herr Rolfe souhlasil, že pro nás bude příležitostně pracovat. Herr Rolfe je sběratel jako vy, mein Führer.

Mráz měl jednu výhodu – Gabriel po několika minutách necítil obličej. Sníh nebyl v lese tak hluboký, ale každý krok přinášel nové dobrodružství: vyčnívající kámen, zlomená větev, díra, která vedla do zvířecí nory. Čtyřikrát ztratil rovnováhu a spadl, a pokaždé vstával s většími obtížemi. Ale vstal a kráčel dál, dolů po spádnici, k místu, kde čeká Eli s Odedem.

Stromy se rozestoupily, na mýtině stál na hlídce strážný. Asi dvacet metrů daleko a lehce natočený, takže ho Gabriel viděl z polovičního profilu. Nevěřil si, že by ho po tolika ranách, s oteklýma očima a zmrzlýma rukama na takovou vzdálenost zasáhl, a tak postupoval dál a doufal, že jeho potlučený obličej unikne co nejdéle pozornosti.

Po několika krocích mu pod botou praskla větvička. Strážný se k němu obrátil a hleděl na něho, nejistý, jak se zachovat. Gabriel klidně pokračoval vyrovnaným krokem, jako kdyby přišel vystřídat svého kolegu. Ze vzdálenosti jednoho metru vytasil berettu a namířil strážnému na prsa. Kulka vylétla zády ve spršce krve, úlomků tkání a útržků tkaniny.

Výstřel se rozlehl údolím a ozvěna ho vracela odrazem od okolních hor. Okamžitě se rozštěkal pes, po něm další, pak třetí. Nahoře u vily se rozzářila světla. Za mýtinou pokračovala polní cesta, široká sotva pro jedno menší vozidlo. Gabriel se chtěl rozběhnout, ale musel se vzdát. Svaly postrádaly sílu i koordinaci nutnou pro sbíhání zasněženého úbočí. Sestupoval krokem a byl rád, že může aspoň to.

V šeru rozeznal, jak se vpředu obrys terénu mění – sklon svahu se začal vyrovnávat, jako by Gesslerova hora podávala na úpatí ruku údolí. A pak spatřil světla dodávky a dvě postavy, pouhé stíny. Lavon a Oded podupávali v mrazu.

Nezastavuj se. Jdi dál.

Kdesi za ním zaštěkal pes a vykřikl mužský hlas: „Stůj! Stůj, nebo střelím!“

Podle síly zvuku odhadl vzdálenost na nejvýš třicet metrů. Podíval se pod sebe. Oba společníci výstrahu rovněž zaslechli, protože mu vyrazili po cestě vstříc.

Gabriel šel dál.

„Říkám ti, stůj! Stůj, nebo střelím!“

Zaslechl zavrčení a otočil se právě včas. Německý ovčák puštěný z vodítka se na něj řítil jako lavina. Za ním klusal strážný se samopalem v rukou.

Gabriel na zlomek vteřiny zaváhal. Koho dřív? Psa? Člověka? Člověk má střelnou zbraň, pes čelisti, kterými prokousne vaz. Vlčák se odrazil k mohutnému skoku a letěl vzduchem. Gabriel zvedl jednou rukou berettu a vystřelil podél zvířete na jeho pána. Kulka ho zasáhla do hrudníku a strážný se svalil do sněhu.

Vlčák nabral Gabriela čenichem do prsou a srazil ho k zemi. Pravá ruka narazila na tvrdý uježděný povrch a neudržela zbraň.

Pes mu šel okamžitě po krku. Gabriel bleskurychle zvedl levačku a zuby se zahryzly do předloktí. Zaječel bolestí, jak tesáky pronikly rukávem bundy a zaryly se mu do masa. Vlčák hrdelně vrčel, házel mohutnou hlavou a snažil se odtáhnout paži stranou, aby si uvolnil přístup k měkkému hrdlu. Gabriel horečně šmátral pravou rukou po zmrzlém sněhu a hledal berettu.

Pes zesílil tlak čelistí; zapraskala zlomená kost.

Gabriel nelidsky zařval; bolest byla stonásobně horší než utrpení, které mu způsobili Gesslerovi katani. V zoufalém pokusu znovu hrábl rukou po zemi a konečně nahmátl pažbu pistole.

Vlčák divokým škubnutím hlavy odhodil Gabrielovu paži stranou a vrhl se na nechráněný krk. Gabriel přiložil zvířeti hlaveň k žebrům a vpálil mu tři kulky do srdce.

Odvalil ze sebe mrtvou bestii, zvedl se do kleku a vstal. Od Gesslerova domu se rozléhaly výkřiky a zuřivý štěkot. Gabriel vrávoravě pokračoval do údolí. Levý rukáv bundy byl na cáry, z ruky crčela krev. Za několik vteřin k němu doběhl Eli a Gabriel se mu zhroutil do náruče.

„Nezastavuj se, Gabrieli. Můžeš jít?“

„Můžu.“

„Odede! Podrž ho. Bože můj, co ti udělali, Gabrieli? Co ti udělali?“

„Pusť mě, Eli. Půjdu sám.“

Část čtvrtá

O TŘI MĚSÍCE POZDĚJI

48

PORT NAVAS, CORNWALL

Domek stál nad úzkým přílivovým potůčkem, nízký a robustní, pevný jako koráb, s masivními dvojitými dveřmi a solidními dřevěnými okenicemi. Gabriel přijel jednoho pondělí. Oltářní obraz – dílo holandského mistra ze čtrnáctého století z majetku Isherwoodovy výtvarné galerie se sídlem v londýnské čtvrti St. James – dorazil následující středu, pečlivě zabalený v přepravní bedně ze zpevněného borovicového dřeva. Dvojice drsných chlápků, které od poledního oběda doprovázel pivní opar, ho vynesla úzkým schodištěm až do Gabrielova ateliéru. Restaurátor se jejich nepříjemného zápachu zbavil s pomocí dokořán otevřených oken a osvěžovače vzduchu.

Velice opatrně začal sundávat kryt. Kvůli stáří a nepříliš dobrému stavu byl obraz zabalen nikoli v jedné, ale ve dvou bednách – vnitřní z nich chránila obraz samotný, vnější zajišťovala jeho ukotvení ve stabilní poloze po celou dobu přepravy. Nakonec Gabriel vyjmul pěnové vycpávky a ochranný plást silikonového papíru a umístil obraz na stojan.

Byla to prostřední ze tří částí, zhruba metr vysoká a půl metru široká olejomalba na dubovém podkladu spojeném ze tří desek se svislým žilkováním – téměř jistě se jednalo o baltský dub, oblíbený materiál vlámských mistrů. Gabriel si na kousek papíru zapsal několik hodnotících poznámek: vážná konvexní deformace, špatná soudržnost druhého a třetího dílu, malba poškozená a poškrábaná.

A kdyby tam místo obrazu stálo jeho tělo? Zlomená čelist, naprasklá pravá lícní kost, fraktura levého očního důlku, naštípnuté obratle, levá vřetenní kost zlomená následkem těžkého pokousání psem, což si žádá opakované preventivní injekce proti vzteklině. Stovka stehů, které drží pohromadě více než dvacet tržných ran a lacerací obličeje. Druhotné otekliny a zohavení.

Přál si být schopen udělat pro svůj obličej tolik jako pro obraz. Lékaři v Tel Avivu, jejichž péči se podroboval, mu sdělili, že jediným dostupným lékem, který mu vrátí dřívější vzhled, je v dané chvíli čas. Uplynuly tři měsíce a on stále jen stěží sbíral odvahu k tomu, aby se na sebe podíval do zrcadla. Krom toho věděl, že čas není zrovna nejvěrnějším přítelem padesátiletého obličeje.

Další týden a půl jen četl. Jeho osobní sbírka obsahovala několik vynikajících svazků pojednávajících o Rogierovi (Rogier van der Weyden (asi 1400-1464), holandský renesanční malíř. (Pozn. překl.) ) a Julian byl tak hodný, že mu poslal dvě vlastní výborné publikace, z nichž obě byly čirou náhodou psány německy. Položil si je na pracovní stůl a usadil se nad nimi na vysokou tvrdou dřevěnou stoličku, záda shrbená jako cyklista, pěsti zapřené do spánků. Čas od času zvedl oči a rozjímal nad obrazem upevněným ve stojanu nebo pozoroval pramínky deště stékající po skle střešního okna. Pak opět upřel pohled na stránky knih a vrátil se ke čtení.

Přečetl Martina Daviese a Lorne Campbella, Panofského a Winklera, Hulína a Dijkstru. A nevynechal samozřejmě Friedländerovo monstrózní pojednání o raném holandském malířství. Nemohl by přece restaurovat ani dílo na hony vzdálené Rogierovu, aniž by nejprve konzultoval učeného Friedländera.

Zatímco pracoval, z faxu se s hrkáním sunuly kopie novinových ústřižků – nejméně jednou, někdy dvakrát i třikrát denně. Zpočátku se události říkalo „aféra Rolfe“, ale pak se z ní nevyhnutelně stala Rolfegate. První článek se objevil v Neue Züricher Zeitung, následovaly bernské a luzernské deníky a nakonec začaly zprávy zveřejňovat i noviny v Ženevě. Zanedlouho se reportáž rozšířila do Francie a Německa. První zprávu v anglickém jazyce uveřejnil londýnský list, o dva dny později významný americký týdeník. Nejasné důkazy dávaly vzniknout spekulativním závěrům – bylo to dobré čtení, ale už horší zpravodajství. Objevovaly se domněnky, že Rolfe ukrýval tajnou sbírku uměleckých předmětů a že byl zavražděn kvůli ní. Nejasné dohady naznačovaly spojitost s tajnůstkářským Otto Gesslerem, švýcarským finančníkem, jehož mluvčí všechna nařčení vehementně popíral jako zlovolné lži a pomluvy. Když Gesslerovi právníci začali hrozit poněkud ostřejšími soudními řízeními, po neověřených historkách se rychle slehla zem.

Švýcarská levice požadovala zřízení parlamentní komise a zahájení podrobného a kvalifikovaného vyšetřování. Chvíli to vypadalo, že vláda v Bernu bude nucena zarýt hodně hluboko. Budou zveřejněna jména! Spousta lidí ztratí dobrou pověst. Brzy se však skandální témata vyčerpala. Zametání pod stůl! křičela švýcarská levice. Hanba Švýcarsku! volaly židovské organizace. Další skandál zmizel ve stokách Bahnhofstrasse. Alpy zadržely hlavní nápor bouře, Bern a Curych zůstaly ušetřeny.

Zanedlouho se k příběhu objevil podivný dodatek. V ledovcové rozsedlině vysoko v Bernských Alpách bylo nalezeno tělo Gerhardta Petersona, vysoce postaveného policejního důstojníka. Na první pohled prostá nehoda dalšího pěšího turisty. Gabriel, zavřen ve svém cornwallském ateliéru, však dobře věděl, že nešlo o žádnou náhodu. Gerhardt Peterson byl prostě jednou z mnoha účetních položek Gesslerovy banky.

Anna Rolfeová se dokázala udržet mimo vír událostí kolem smrti jejího otce. Po triumfálním úspěchu v Benátkách se vydala na dlouhé koncertní turné po Evropě, které sestávalo ze sólových recitálů a vystoupení s významnými evropskými orchestry. Podle kritiků předváděla stejně vynikající výkony se stejným zápalem jako před nehodou, ačkoli někteří novináři si stěžovali na to, že odmítá poskytovat interview. Co se nových otázek ohledně smrti jejího otce týkalo, vydala oficiální písemné prohlášení, v němž odkazovala na nějakého curyšského právníka. A ten neochvějně odmítal celou záležitost rozebírat s odvoláním na respektování soukromí a pokračující vyšetřování. Tak to šlo dál, dokud zájem zcela neutichl.

Gabriel zaklonil hlavu a zamžoural světlíkem na oblohu. Nevšiml si toho, ale teď si uvědomil, že déšť konečně ustal. Zatímco poklízel v ateliéru, poslouchal zprávy místního rádia: do večera žádný déšť, občas vysvitne slunce a na únor na cornwallském pobřeží hlásili docela příjemné teploty. Paže se mu zahojila teprve nedávno, ale rozhodl se, že pár hodin na vodě mu jenom prospěje.

Oblékl si žlutý nepromokavý plášť, v kuchyni si připravil svačinu a naplnil termosku kávou. Za několik minut už odvazoval od mola jolu a se zapnutým motorem ji řídil zátokou Port Navas k řece Helford. Od severozápadu vanul klidný vítr, a na vlnkách a zelených kopcích nad Helfordským kanálem se odrážely paprsky odpoledního slunce. Gabriel zajistil kormidlo, napnul hlavní plachtu i kosatku, vypnul motor a nechal loď unášet větrem.

Zanedlouho se docela zklidnil. Věděl, že je to jen dočasné – že pohoda vydrží, jen dokud bude mít zavřené oči a nezapojí mysl –, ale pro tuto chvíli se dokázal soustředit jen na kymácející se plachetnici a zapomenout na rány, které utrpěl, či věci, které viděl. Někdy v noci, když ležel sám na té zatracené posteli pro jednoho, přemýšlel, jak vůbec bude schopen žít s tím, co se dozvěděl – co mu tak krutě naservíroval Otto Gessler. Ve slabých chvilkách uvažoval, že se světovému tisku ozve sám, vypoví svůj příběh, napíše knihu. Věděl však, že Gessler by se schoval za zákonnou povinnost bankéře zachovávat mlčenlivost a chránit bankovní tajemství, a nakonec by on sám vypadal jako další uprchlík z tajného světa, co se snaží prorazit s nedomyšlenou teorií o konspiraci.

Jak se přibližoval k Augustově skále, pohlédl k západu a spatřil na obloze něco, co se mu vůbec nelíbilo – mraky se začaly nepříjemně kupit. Seběhl po kajutních schůdcích a zapnul vysílačku. Blížila se bouřka – hustý déšť, vlny od šesti do osmi stop. Vrátil se ke kormidlu, obrátil loď a spustil plachtu na zádi. Jola se okamžitě vrhla kupředu mnohem rychleji.

Když připlul k ústí Helfordu, na vodu už se snášel hustý lijavec. Nasadil si kapuci a přesunul se k plachtám. Nejprve smotal zádovou, pak kosatku a nakonec stáhl hlavní otěž. Zapnul motor a vedl jolu proti proudu. Nad hlavou mu přeletělo hejno racků dožadujících se jídla. Gabriel roztrhal svůj poslední sendvič na kousky a rozházel je po hladině.

Projel kolem staré ústřicové líhně, obeplul mys a mířil dál do tiché přílivové zátoky. Stromy se rozestoupily a před ním se objevila střecha domku. Jak pomalu připlouval, rozpoznával v přístavišti mužskou postavu s rukama v kapsách a límcem vytaženým proti dešti. Sestoupil po schůdcích do kajuty a popadl dalekohled Zeiss, jenž visel na skobě hned vedle kuchyňky. Zvedl ho k očím a zaostřil na mužův obličej. Další zkoumání nepotřeboval.

Zatímco Gabriel připravoval čerstvou kávu, Ari Shamron se usadil za malým kuchyňským stolem.

„Začínáš se zase podobat svému starému já.“

„Bývával jsi dobrým lhářem.“

„Otok nakonec ustoupí. Pamatuješ na Barucha? Na tu příšernou nakládačku, co dostal od Hizballáhu, než jsme ho odtamtud vytáhli? Za několik měsíců vypadal jako dřív.“

„Tak především, Baruch byl vždycky šereda.“

„To je pravda. Tys býval krasavec. To já bych výprask docela snesl. Mé vizáži by možná prospěl.“

„Docela jistě bych ti sehnal pár nažhavených dobrovolníků.“

Na Shamronově obličeji se objevil ironický úšklebek. Chvíli vypadal méně stařecky vyčerpaně a víc jako udatný sabra, jenž před třiceti lety vyvlekl Gabriela z umělecké školy Bezalel.

„Až bych s nimi skončil, vypadali by mnohem hůř než ty.“

Gabriel se posadil a nalil oběma kávu.

„Povedlo se nám všechno uchovat v tajnosti?“

„Bulvárem Krále Saula se neslo pár zvěstí – o neobjasněném přesouvání personálu a podivných vydáních v Benátkách a Curychu. Nějakým způsobem se dostaly až do kanceláře ministerského předsedy.“

„Ví, oč jde?“

„Něco tuší, a to něco ho těší. Říká, že pokud je to pravda, pak o tom nechce vědět.“

„A ty obrazy?“

„Pracovali jsme tiše s několika agenturami, které se zabývají navracením uměleckých předmětů, a s americkým ministerstvem spravedlnosti. Ze šestnácti pláten, která jsi v Rolfeové tajné schránce objevil, se devět vrátilo dědicům zákonných majitelů, včetně toho, který patřil Julianovu otci.“

„A zbytek?“

„Zůstane v Izraelském muzeu, jak si Rolfe přál, než se najdou jejich majitelé. A pokud se vůbec nenajdou, budou tam ta plátna viset navěky.“

„Jak se daří Anně?“

„Pořád ji hlídá jeden z našich týmů. Rami už pomalu přichází o rozum. Tvrdí, že udělá cokoli, aby se od ní dostal pryč. Je odhodlán dobrovolně nastoupit hlídku v pásmu Gazy.“

„Nějaké výhrůžky?“

„Ještě ne.“

„Jak dlouho ji ještě budeme hlídat?“

„Jak dlouho budeš chtít. Byla to tvá operace. Tohle rozhodnutí nechávám na tobě.“

„Alespoň rok.“

„Máš ho mít.“

Shamron si dolil kávu a zapálil další ďábelskou tureckou cigaretu. „Víš, že příští týden přijede do Anglie? Vystupuje v Royal Albert Hall. Je to poslední zastávka na jejím turné.“

„Já vím, Ari. Dokonce i já čtu noviny.“

„Požádala mě, abych ti předal tohle.“ Posunul po stole malou obálku. „Je to vstupenka na koncert. Prosí tě, abys ji po vystoupení přišel pozdravit do zákulisí.“

„Jsem uprostřed restaurování.“

„Sebe, nebo obrazu?“

„Obrazu.“

„Vezmi si chvíli volna.“

„Na cestu do Londýna teď nemám čas.“

„Princ z Walesu si čas najde, ale ty jsi příliš zaneprázdněný.“

„Správně.“

„Nikdy nepochopím, proč si necháváš nádherné, talentované ženy proklouzávat mezi prsty.“

„Kdo tvrdí, že to hodlám udělat?“

„Myslíš, že bude čekat věčně?“

„Ne, jen dokud nesplaskne ten otok.“

Shamron pohrdavě mávl silnou rukou. „Využíváš svého obličeje jako pohodlné výmluvy, aby ses s ní nemusel setkat. Ale já znám pravý důvod. Život se musí žít, Gabrieli, a tohle příjemné vězeníčko, do kterého ses uchýlil, žádný život není. Je načase, aby sis přestal dávat za vinu to, co se stalo ve Vídni. Když už musíš někoho obviňovat, pak obviňuj mě.“

„Já takhle do Londýna nepojedu.“

„Pokud nepojedeš, dovolíš mi jeden návrh?“

Gabriel si dlouze a ztěžka povzdechl. Už neměl sílu odporovat.

„Poslouchám,“ hlesl.

49

KORSIKA

Téhož dne odpoledne pozval Angličan Antona Orsatiho do svého domku v údolí na oběd. Foukal příliš silný a studený vítr, aby mohli sedět na terase, a tak jedli u kuchyňského stolu a diskutovali o nepříliš důležitých záležitostech, které se týkaly firmy. Don Orsati právě získal kontrakt na dodávky olivového oleje řetězci pětadvaceti restaurací od Nice po Normandii a jistá americká dovozní a vývozní společnost chce uvést jeho olej do specializovaných lahůdkářství ve Spojených státech. Poptávka začínala převyšovat nabídku. Orsati potřeboval další půdu a více olivovníků. Jenže budou plody natolik kvalitní, aby dokázal udržet dosavadní vysoký standard? Neutrpí kvalita na úkor kvantity? Právě tyto závažné otázky během jídla řešili.

Po obědě se usadili u krbu v obývacím pokoji a pili víno nalévané z kameninového džbánu. A u skleničky se Angličan přiznal, že v Rolfeově záležitosti ostudně zklamal vlastní vinou.

Orsati si dolil víno a usmál se. „Když mi signadora řekla, že ses z Benátek vrátil bez svého talismanu, věděl jsem, že se stalo něco mimořádného. Mimochodem, kde jsi ho ztratil?“

„Dal jsem ho Anně Rolfeové.“

„Jak?“

Angličan mu to řekl.

Na Orsatiho to hluboce zapůsobilo. „Řekl bych, že jsi z toho střetnutí vyšel vítězně na body. Jak se ti podařilo sehnat to sako?“

„Půjčil jsem si ho od hlídače ve scuole.“

„Co se s ním stalo?“ Angličan mlčky hleděl do ohně. „Chudák,“ zamumlal Orsati.

„Nejdřív jsem ho slušně požádal.“

„Otázka zní proč. Proč jsi mě zradil, Christophere? Copak jsem se k tobě někdy zachoval špatně?“

Angličan přehrál Orsatimu pásku, kterou přinesl z lyonského bytu Emila Jacobiho. Pak donovi předal složku s materiály, které připravil na základě vlastního šetření, a odešel do kuchyně umýt nádobí po obědě. Korsičan byl notoricky známý jako velmi pomalý čtenář.

Když se vrátil do pokoje, Orsati právě končil. Zavřel složku a upřel tmavé oči na Angličana. „Profesor Jacobi byl velice dobrý člověk, jenže my jsme placeni za zabíjení lidí. Jestli se budeme pořád potýkat s otázkami dobra a zla, k vlastní práci se nikdy nedostaneme.“

„Takto vedl podnik váš otec? A jeho otec? A jeho děd?“

Orsati namířil silný ukazovák jako pistoli do Angličanova obličeje. „Do mé rodiny ti nic není. Pracuješ pro mě. Na to nikdy nezapomínej.“

Vůbec poprvé promluvil Orsati na Angličana v hněvu.

„Nechtěl jsem vás urazit, done Orsati.“

Korsičan spustil ruku. „Neurazil jsi mě.“

„Víte, co se stalo manželovi signadory? Znáte ten příběh?“

„O historii tohoto údolí vím hodně, ale ne všechno. Jak myslíš, že si signadora dokáže udržet střechu nad hlavou? Myslíš, že by přežila jen s těmi penězi, které dostává za odhánění zlých duchů pomocí kouzelného oleje a svěcené vody?“

„Pomáháte jí?“

Orsati pomalu přikývl.

„Řekla mi, že taddunaghiu může být poslem pomsty i spravedlnosti.“

„To je pravda. Don Tomasi si rozhodně zasloužil zemřít.“

„Znám jiného muže, který si také zaslouží zemřít.“

„Muže z té složky?“

„Ano.“

„Vypadá to, že má dokonalou ochranu.“

„Jsem lepší než jeho hlídači.“

Orsati podržel sklenku proti plamenům a pozoroval tanec světla v rubínově rudé tekutině. „Jsi opravdu velice dobrý, ale zabít toho muže nebude snadné. Budeš potřebovat mou pomoc.“

„Vaši pomoc?“

Orsati dopil zbytek vína. „A kdo se podle tebe tehdy vyšplhal na kopec dona Tomasiho a prořízl mu to jeho proradné hrdlo?“

50

COSTA DE PRATA, PORTUGALSKO

Jako první si jeho příjezdu všiml správce vinice Carlos. Když automobil vjel na štěrkovou příjezdovou cestu, vzhlédl od práce a díval se, jak muž jménem Rami vítá uměleckého restaurátora, který si říkal Gabriel Allon. Prohodili spolu pár slov a Rami se špičkami prstů dotkl jizev na restaurátorově tváři. Carlos scénu pozoroval ze svého stanoviště na úpatí vinice. Nebyl voják, ale poznal výměnu stráží, když už ji měl před nosem. Rami odchází. Však byl také nejvyšší čas. Jak Carlos předpokládal, Madoniny šaškárny Ramiho nakonec udolaly. Madona k sobě potřebuje muže obdařeného nekonečnou trpělivostí. Madona potřebuje restaurátora.

Díval se, jak Gabriel přešel příjezdovou cestu a zmizel ve vile. Madona jako obvykle cvičila v pokoji v patře. Snad ji restaurátor nechce vyrušit! Carlos se už už chtěl rozběhnout k terase a zadržet ho, ale pak si to rozmyslel. Nebude přece restaurátora poučovat. Někdy je lepší se spálit, lekce pak utkví v paměti navždy.

A tak Carlos odložil zahradnické nůžky a sáhl do kapsy pro placatku pálenky. Pak si dřepl za révový keř, zapálil si cigaretu, díval se, jak slunce klesá k obzoru, a čekal, až začne představení.

Domem se nesly tóny houslí a celý ho vyplňovaly. Gabriel vystoupal po schodech a do místnosti vešel bez zaklepání. Anna zahrála ještě několik not a náhle přestala. „Do prdele!“ zařvala, aniž se otočila. „Rami, ty parchante! Kolikrát jsem ti říkala, že mě…“

Pak se obrátila a uviděla ho. Poklesla jí brada a guarnerky jí vyklouzly z ruky. Gabriel se vrhl kupředu a zachytil housle, ještě než dopadly na podlahu. Anna ho objala a přitiskla k sobě.

„Už jsem nedoufala, že tě ještě někdy uvidím, Gabrieli. Co tady děláš?“

„Byl jsem přidělen do tvého ochranného oddílu.“

„Díky bohu! S Ramim to už zašlo tak daleko, že bychom brzy jeden druhého zabili.“

„Taky jsem slyšel.“

„Kolik agentů má můj nový tým?“

„Myslel jsem si, že rozhodnutí ponechám na tobě.“

„Řekla bych, že jeden by snad stačil. Tedy pokud s tím budeš souhlasit.“

„Nemám námitek,“ prohlásil Gabriel. „To bude přímo vynikající.“

51

KANTON NIDWALDEN, ŠVÝCARSKO

Otto Gessler brázdil hedvábnou masu vody a klouzal mokrým živlem ve věčné temnotě. Dnes si dobře zaplaval – o dvě délky bazénu víc než obvykle, celkem sto padesát metrů, na muže jeho věku docela slušný výkon. Vzhledem ke své slepotě musel starostlivě počítat tempa, aby nenarazil hlavou do stěny. Není to tak dávno, co překonal bazén dvaadvaceti mohutnými záběry. Dnes jich potřeboval čtyřicet.

Blížil se ke konci posledního úseku. Třicet sedm… třicet osm… třicet devět… Natáhl ruku a očekával sklovitě hladký povrch italského mramoru. Místo toho jej však někdo uchopil za zápěstí a vytáhl z vody. Několik vteřin visel bezmocně ve vzduchu jako ryba na háčku, břicho obnažené, hrudní koš roztažený.

A potom se mu do srdce zabořila čepel nože. Ucítil spalující bolest a slepé oči na kratičký okamžik prohlédly. Spatřily záblesk oslňujícího bílého světla, kdesi v dálce. Pak ho silná ruka pustila a Otto Gessler spadl po zádech do vody. Zpátky do věčné tmy.

Doslov

Během okupace Francie se nacistické Německo zmocnilo stovek tisíc obrazů, soch, tapiserií a dalších objets d’art. Osud desítek tisíc těchto uměleckých děl zůstává dodnes zahalen tajemstvím. V roce 1996 ustavil švýcarský parlament tak zvanou nezávislou komisi expertů a uložil jí objasnit jednání a činy Švýcarska za druhé světové války. V závěrečné zprávě vydané v srpnu 2001 komise potvrdila, že jejich země sloužila jako „obchodní centrum“ uloupeného umění a že se na jejím území za války shromáždilo obrovské množství obrazů. Kolik těchto děl se dosud nachází v trezorech švýcarských bank a občanů konfederace, to si nikdo netroufá ani odhadnout.

PODĚKOVÁNÍ

Dočetli jste z hlediska dějové linie druhý román, jehož hlavním hrdinou je Gabriel Allon. Stejně jako ostatní díla série by nemohl být napsán bez pomoci, podpory a přátelství Davida Bulla. Na rozdíl od fiktivní postavy Gabriela Allona je David Bull skutečně jedním z nejlepších uměleckých restaurátorů na světě a já jsem vděčen osudu za privilegium, že jej mohu nazývat svým přítelem. Jeho bohaté zkušenosti z restaurátorské práce, detailní přehled o historii drancování evropských uměleckých pokladů nacisty a hluboké znalosti benátských památek pro mě byly neocenitelně inspirující.

Hodně dlužím Sadie deWallové, první houslistce Charlestonského symfonického orchestru, která mě seznámila s úžasnou Tartiniho sonátou a pomohla mi lépe pochopit duši skutečně nadané hudebnice. Zodpověděla všechny mé otázky – bez ohledu na to, jak byly hloupé – a věnovala mi spoustu svého času.

MUDr. Benjamin Shaffer, špičkový washingtonský ortoped, mi popsal komplikace spojené s léčením rukou poraněných nárazem. Zvláštní dík patří švýcarským úředníkům, kteří mi pomohli demystifikovat policejní a bezpečnostní služby své země; z pochopitelných důvodů je zde nemohu jmenovat. Děkuji rovněž důstojníkům Ústřední zpravodajské služby, kteří mi přispěli poučením a radou. Nemusím dodávat, že odborné znalosti jsou jejich, zatímco omyly a dramatická licence moje.

Při práci na této knize jsem čerpal poznatky z desítek odborných pramenů, z nichž některé mi poskytly neocenitelné informace. Patří mezi ně The Rape of Europa (Znásilnění Evropy), významné dílo Lynn Nicholasové pojednávající o nacistických loupežích uměleckých děl, The Lost Museum (Ztracené muzeum) Hectora Feliciana a The Lost Masters (Ztracení mistři) autorů Petera Haclerodea a Brendana Pittawaye. Cenným zdrojem byla i výmluvná historie švýcarského bankovnictví Safety in Numbers (Bezpečnost v číslech) z pera Nicholase Faithe. Inspirovala mě i odvážná práce Jeana Zieglera The Swiss, the Gold, and the Dead (Švýcaři, zlato a mrtví).

Díky personálu hotelů Dolder Grand v Curychu a Luna Bag-lioni v Benátkách mi průzkumné cesty připadaly spíše jako příjemná dovolená než práce. Můj drahý přítel Louis Toscano dvakrát přečetl můj rukopis a svou jistou rukou přispěl k jeho vylepšení. Greg Craig mi věnoval svou košili, a to doslova. Přátelství a podpora mé literární agentky Esther Newbergové ze společnosti International Creative Management pro mne nikdy neznamenaly více než při psaní této knihy.

Všichni spisovatelé by si zasloužili to štěstí spolupracovat s redaktory jako Neil Nyren a Stacy Cramerová. Přispěli skvělými návrhy a nabídli pevné rámě, o něž jsem se mohl vždy opřít. Rád přiznávám, že mnohdy porozuměli postavám a příběhu lépe než já. Velmi srdečný dík patří i Stuartu Calderwoodovi, jehož úzkostlivě pečlivá korektura mi ušetřila mnohé pozdější rozpaky.

Nakonec bych chtěl vyjádřit svou hlubokou vděčnost Phyllis Grannové. Je prostě nejlepší.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai