Moskevská pravidla

Daniel Silva

(2008)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Horory

Osmá kniha série Gabriel Allon.Násilná smrt ruského novináře zavedla bývalého špiona Gabriela Allona do Moskvy. Už to ovšem není ponurá Moskva jako za sovětských časů, nýbrž metropole koupající se v ropném bohatství, po jejíž bulvárech neslyšně kloužou neprůstřelné limuzíny. Žije zde ovšem i skupinka nových stalinistů, kteří z touhy po starých dobrých časech nešetří námahou ani prostředky na zničení odvěkého nepřítele, Spojených států.Jedním z těchto mužů je Ivan Charkov, bývalý agent KGB, který na troskách komunistického státu vystavěl celosvětové investiční impérium. Pod rouškou počestného obchodu se ovšem skrývá lukrativní a veskrze nebezpečný byznys. Charkov obchoduje se zbraněmi - a nyní se chystá prodat ty nejúčinnější přímo al-Kájdě.Allon pochopí, že pokud se mu nepodaří včas vypátrat místo a čas předávky zboží, ohrozí svět teroristický útok nevídaných rozměrů. Hrozba je děsivá, čas ubíhá neskutečně rychle a navíc se zde hraje podle Allonovi neznámých „moskevských pravidel"...

Daniel SILVA

Moskevská pravidla

Z anglického originálu Moscow Rules,

vydaného nakladatelstvím G. P. Putnam’s Son,

New York 2008,

přeložila Klára Míčková

Vydalo nakladatelství DOMINO,

Na Hradbách 3, Ostrava 1 v listopadu 2008

Vydání první

Copyright © 2008 by Daniel Silva

Translation © 2008 Klára Míčková

ISBN 978-80-7303-426-9

Tuto knihu věnuji Jeffu Zuckerovi, Ronu Meyerovi,

Lindě Rappaportové a Michaelu Gendlerovi za jejich přátelství,

moudrost a cenné rady.

A jako vždy své ženě Jamii a dětem Lily a Nicholasovi.

Neohlížej se. Nikdy nejsi úplně sám.

Moskevská pravidla

Část první:

VÝZVA

1

COURCHEVEL, FRANCIE

Invaze začala jako obvykle v posledních prosincových dnech. Po klikaté silnici se z údolí Rhôny přibližoval konvoj pancéřovaných vozů a na úzký pruh přistávací plochy na zrádném vrcholku hory dosedaly helikoptéry a soukromá letadla. Multimilionáři, bankéři, světoznámé modelky a rozmazlené děti – členové nejzámožnější vrstvy novodobé ruské společnosti proudili do luxusních pokojů hotelů Cheval Blanc a Byblos a zabírali nejhonosnější horské chaty rozestavěné podél rue de Bellecôte. Pro soukromé večírky rezervovali noční klub Les Caves a během dne plenili třpytivé obchody na promenádě Croisette. Vždy pro sebe urvali nejlepší lyžařské instruktory a místní vinárny rychle zbavili zásob nejlepšího šampaňského i koňaku. Osmadvacátého prosince už nebylo možné sehnat kadeřníka a věhlasná restaurace Le Chalet des Pierres trůnící na zasněženém svahu, proslulá svým na ohni opékaným hovězím, přestala přijímat rezervace až do poloviny ledna. Do Silvestra byl zábor dokonán. Exkluzivní lyžařské středisko Courchevel položené vysoko ve francouzských Alpách se opět ocitlo pod nadvládou ruských okupantů.

Náporu z dalekého východu odolal jediný Grand Courchevel. Oddané přívržence to nijak nepřekvapilo; Rusům, stejně jako rodinám s dětmi, zde bylo taktně naznačováno, aby se porozhlédli po ubytování v jiných zařízeních. V hotelu se nacházelo třicet střídmě zařízených pokojů běžné velikosti a jejich hosté měli zaručenu naprostou diskrétnost. Nejezdilo se sem za zlatými kohoutky či apartmány o rozloze fotbalového hřiště. Návštěvníci zde měli možnost zakusit atmosféru evropského kontinentu za starých časů; nenucené postávali ve společenské místnosti se sklenkou campari v ruce a vysedávali u svého stolku se šálkem kávy a deníkem Le Monde v ruce. Kultivovaní gentlemani se ve společnosti objevovali zásadně v saku a teprve po snídani se převlékali do lyžařského oblečení. Nehlasné hovory provázely téměř přehnané zdvořilostní fráze a gesta. Internet do hotelu Grand ještě nedorazil a telefonní přístroje fungovaly jen tehdy, uznaly-li to samy za vhodné. Hostům to očividně nijak nevadilo; stejně jako samotný Grand se noblesně a beze spěchu přibližovali pozdnímu věku a nenechali se snadno rozladit. Návštěvník jednoho z poněkud okázalejších zařízení v Jardin Alpin kdysi vtipně popsal klientelu Grandu jako „osoby pokročilého věku se svými rodiči“.

Jediným zdrojem tepla v nevelké vstupní hale byl krb, do něhož personál během dne přikládal masivní dřevěná polena. Napravo, poblíž vchodu do salonu, se vtěsnaná do výklenku ve zdi nacházela recepce. Na stěně za ní visela řada mosazných háčků na klíče a ke každému z nich byla přiřazena přihrádka na dopisy a vzkazy, lesně vedle recepce, nedaleko sípavého výtahu, stál pultík hotelového správce. Druhého ledna po poledni u něj seděl Philippe, bývalý výsadkář štíhlé postavy, na jehož nažehlené klopě se skvěly dva zkřížené zlaté klíče, znak International Concierge Institute, mezinárodního institutu recepčních a správců. Přestože neustále snil o dni, kdy nadobro opustí hotelnictví a usadí se na rodinné lanýžové farmě v Périgordu, upíral právě zamyšlený pohled tmavých očí na formulář se seznamem odjíždějících a nově příchozích hostí pro daný den. Jediný záznam uváděl: Lubin, Alex. Doprava vlastním vozem ze Ženevy. Zapsán na pokoj 237. Zajistit vypůjčení lyžařského vybavení.

Philippe klouzal po údaji zkušeným správcovským okem. Na jména měl talent – ostatně v jeho branži to byla nezbytná nutnost. Alex…, zkrácená verze jména Alexander, říkal si v duchu. Mohl to ale být také Aleksandr či Aleksej. Vzhlédl a nenápadně si odkašlal. Zpoza recepce vykoukla hlava s vlasy dokonale sčesanými dozadu. Patřila Ricardovi, jenž se staral o správný chod hotelu během odpoledne.

„Obávám se, že máme problém,“ poznamenal Philippe rozvážně.

Ricardo se zamračil. Pocházel ze španělského území Baskicka a problémy neměl rád.

„Co se děje?“

Philippe pozvedl papír se jménem budoucího hosta. „Alex Lubin.“

Ukazovákem s pěstěným nehtem naťukal Ricardo údaj do klávesnice.

„Dvanáct nocí? Zajistit vypůjčení lyžařského vybavení? Kdo tuhle objednávku vyřizoval?“

„Podle všeho Nadine.“

Nadine, nová posila personálu, zatím pracovala na nočních směnách. A vzhledem ke zločinu, jehož se dopustila poskytnutím pokoje člověku jménem Alex Lubin, aniž záležitost s Ricardem konzultovala, ji stejný osud nejspíš čeká až do skonání věků.

„Myslíte, že je to Rus?“ otázal se šeptem.

„Osobně bych ho v tomto bodě obžaloby shledal vinným,“ odvětil správce.

Ricardo proti jeho výroku nic nenamítal. Přestože byl oficiálně Philippův nadřízený, byl krom toho o dvacet let mladší a brzy se naučil spoléhat na mužův úsudek podpořený mnohaletou zkušeností.

„V tom případě bychom se měli pokusit zajistit mu ubytování jinde.“

„Nemožné. Odsud až do Albertvillu neseženete jediný pokoj.“

„Pak se obávám, že se s tím budeme muset nějak vypořádat – pokud se nám ovšem nepodaří hosta přesvědčit, aby se odhlásil sám.“

„Co máte na mysli?“

„Plán B, jak jistě tušíte.“

„Nezdá se vám takový postup přece jen trochu tvrdý?“

„Možná, ale jiná možnost nám nezbývá.“ Vysloužilý výsadkář přijal rozkaz krátkým pokývnutím hlavy a jal se plánovat operaci. Začala přesně v 16:42, kdy u schodů před vchodem zastavil šedý mercedes sedan s ženevskou poznávací značkou a hlasitě zatroubil. Philippe nevzrušeně vyčkával. Teprve za dlouhé dvě minuty si poklidně oblékl kabát a pomalu vyšel ven. To už nechtěný návštěvník Alex Lubin – dvanáct nocí, zajistit vypůjčení lyžařského vybavení – nakvašeně přešlapoval u otevřeného kufru naleštěného vozidla. Měl ostře řezané rysy a velmi světlé vlasy zastřižené na širokém temeni jako podle pravítka. Přivřenýma očima se zabodával do úložného prostoru, kde ležely dva objemné stříbřité skořepinové kufry. Správce se zadíval na zavazadla, jako by nikdy předtím nic podobného neviděl, a teprve poté hosta s ledovou úslužností přivítal.

„Mohu vám nějak pomoci, monsieur?“

Položil otázku v angličtině a dočkal se odpovědi ve stejném jazyce, jenž ovšem nesl stopy těžkého slovanského přízvuku.

„Hodlám se u vás ubytovat.“

„Opravdu? Nikdo mi o žádných nově příchozích hostech neřekl. Ale to bude určitě jen nějaké nedorozumění. Mohl byste se prosím informovat u kolegy na recepci? Jistě celou záležitost vyřeší k vaší spokojenosti.“

Lubin něco zamumlal pod vousy a s dusotem vystoupal po pár schůdcích ke vchodu. Philippe se shýbl pro jeho kufr, a když jej vytahoval ven, málem si vyhřezl ploténku. Ruský obchodní cestující, který se specializuje na kovadliny a přivezl si kufr vzorků. Těžce oddechuje se se zavazadly doplahočil do vestibulu právě ve chvíli, kdy Lubin pomalu odříkával číslo rezervace. Ricardovi, jemuž se na tváři podařilo vykouzlit dokonale zmatený výraz, se přes veškerou snahu nedařilo dohledat objednávku v rezervačním systému. Když nakonec problém přece jen vyřešil – „Omlouváme se, pane Lubine, chybu zapříčinila jedna z našich zaměstnankyň. V nejbližší době s ní promluvím, můžete se spolehnout.“ –, okamžitě se objevil další. Uklízeči četa přehlédla poznámku v rozpisu a pokoj ještě nepřipravila k nastěhování. „Nebude to trvat dlouho,“ pravil Ricardo sametovým hláskem. „Můj kolega vám prozatím uloží zavazadla do skladovací místnosti. Dovolte, zavedu vás do baru ve společenské místnosti, kde můžete počkat, než se vše vyřeší. Veškeré nápoje jsou pro vás v tuto chvíli samozřejmě zdarma.“ Vypité drinky se na hostově účtu – jenž bude mimochodem přemrštěný – nakonec stejně objeví, ale tento překvapivý tah si Ricardo schovával na moment, kdy bude obranyschopnost monsieur Lubina nejvíce oslabena.

Ricardův optimistický odhad se ukázal naprosto mylný. Úklid trval nesnesitelně dlouho a teprve po hodině a půl mohl Philippe uvést hosta do pokoje – bohužel bez zavazadel. Přesně podle plánu B chyběl v koupelně župan, který hosté využívali především pro návštěvy wellness centra, v minibaru nikdo nedoplnil zásoby vodky a televize se nedala zapnout, jelikož nebylo čím. Budík u postele byl nastaven na čtvrt na pět ráno a topné těleso bylo neměnitelně nastaveno na maximum. Philippe stačil ještě nenápadně sebrat z umyvadla poslední kostku mýdla, a když se po chvilce výmluvného postávání nedočkal spropitného, s příslibem brzkého doručení zavazadel vyklouzl z pokoje. Jakmile se výtah objevil ve vstupní hale, přistoupil k němu Ricardo.

„Kolik vodek zvládl v baru?“ otázal se správce.

„Sedm,“ odvětil Ricardo.

Philippe pohrdlivě sykl. Jedině Rus dokáže vypít sedm panáků vodky během hodiny a půl a pořád stát pevně na nohou.

„Co tipujete,“ prohodil Ricardo, „gangster, špion, nebo nájemný vrah?“

Na tom nezáleží, pomyslel si Philippe zasmušile. Hradby hotelu Grand prolomil občan ruské národnosti. Hlavním úkolem a heslem dne se stala rezistence.

Muži se stáhli na příslušná stanoviště – Ricardo do bezpečí zastrčené recepce, Philippe za přepážku poblíž výtahu. Deset minut nato přišel z pokoje 237 první telefonát. Ricardo přetrpěl stalinistickou tirádu a po chvilce zamumlal pár konejšivých slov. Zavěsil a s úsměvem pohlédl na spojence.

„Monsieur Lubin by rád věděl, kdy dorazí jeho zavazadla.“

„Hned se o to postarám,“ pravil Philippe a teatrálně potlačil zívnutí.

„Také se ptal, jestli by se nedalo něco udělat s topením. Tvrdí, že má v pokoji moc horko a termostat prý nefunguje.“

Philippe zvedl sluchátko telefonu a vytočil číslo údržby.

„Zesilte topení v pokoji dva tři sedm,“ přikázal. „Panu Lubinovi je u nás zima.“

Kdyby měli možnost sledovat Lubinovo počínání v prvních okamžicích jeho pobytu, jistě by se ve své domněnce, že je přijel navštívit zlotřilý bídák, jenom utvrdili. Jak jinak si vysvětlit, že ze všeho nejdřív vytáhl z prádelníku všechny zásuvky a z lamp a lustrů vyšrouboval žárovky? Nebo že bez skrupulí stáhl povlečení z luxusní postele královské velikosti a odklopil plastový kryt telefonu, aby se pošťoural v jeho vnitřnostech? Že obsah lahve minerálky, již dostal na uvítanou, vylil do záchodové mísy a dvě tabulky vysoce kvalitní čokolády klidně vyhodil na sněhem zavátý chodník přímo pod okny pokoje? A že jakmile s řáděním skončil, uklidil vše zase do původní podoby?

Odpověď byla nasnadě. Zaměstnání Aleksandra Viktoroviče Lubina vyžadovalo nadstandardní bezpečnostní opatření, ačkoliv nepatřil k žádnému gangu a neprováděl špionáž pro vládu ani vraždy na objednávku. Přesto působil v nejriskantnější branži nabubřelého novodobého Ruska – byl novinář. Jako by to nestačilo, rozhodl se vydat se nejodvážnějším směrem ve svém oboru – za nezávislou žurnalistikou. Magazín Moskovskaja gazeta, pro který pracoval, patřil k posledním investigativním týdeníkům v zemi a byl neustálým trnem v oku vysokým představitelům Kremlu. Reportéry a fotografy, kteří do týdeníku pravidelně přispívali, nepřetržitě pronásledovali agenti tajné policie a jejich práci ztěžovaly i soukromé bezpečnostní služby najímané mocnými oligarchy, o nichž pojednávala většina reportáží a jimiž se nyní hemžil celý Courchevel. Byli to muži, kterým nebylo zatěžko umístit do hotelového pokoje vysílačku či nasypat jed do lahve s vodou. Lidé, již se doposud řídili Stalinovým krédem: Všechny problémy vyřeší smrt. Není člověk, není problém.

Poté co se ujistil, že v pokoji nikdo s ničím nemanipuloval, vytočil Lubin znovu číslo hotelové služby a zajímal se, kdy dorazí jeho zavazadla. „Bezprostředně,“ zaznělo v odpověď. Otevřel tedy balkónové dveře, aby dovnitř pustil trochu chladného podvečerního vzduchu, a z ošuntělé kožené diplomatky vylovil složku dokumentů, kterou mu předchozího dne předal šéfredaktor Gazety Boris Ostrovskij. Jelikož se všeobecně předpokládalo, že budova deníku je do posledního koutku prolezlá odposlouchávacími štěnicemi, sešli se na lavičce ve stanici metra Arbatskaja.

Neřeknu ti úplně všechno, poznamenal Ostrovskij s naučenou lhostejností v hlase, když mu dokumenty předával. Je to pro tvé vlastní bezpečí. Rozumíš tomu, Aleksandře? Lubinovi nemusel nic vysvětlovat. Ostrovskij mu právě zadával úkol, kvůli kterému může novinář skončit mrtvý.

Otevřel složku a zevrubně prozkoumal fotografii, jež ležela na hromádce papírů. Zachycovala elegantně oděného muže s nakrátko ostříhanými tmavými vlasy a drsným výrazem v boxerském obličeji, jak stojí vedle ruského prezidenta na recepci v Kremlu. Ke snímku byl svorkou připevněn stručný výtah z jeho životopisu; uváděné údaje však neříkaly nic nového. Stejně jako každý jiný novinář v Moskvě znal Aleksandr Lubin detaily pozoruhodné kariéry Ivana Borisoviče Charkova zpaměti. Syn vysokého důstojníka KGB…, absolvent prestižní Moskevské státní univerzity…, zázračné dítě Páté správy KGB… Když se gigantický svaz republik začal rozpadat, Charkov KGB neprodleně opustil a začal podnikat v bankovním sektoru. V nepřehledné anarchii počátečních let novodobé ruské demokracie chytře investoval do energetického průmyslu, nerostných surovin a nemovitostí a na přelomu tisíciletí už se řadil ke stále početnější skupině čerstvých moskevských multimilionářů. Mimo jiné držel podíl v námořní a letecké dopravní společnosti, jež působila i na Středním východě, v Africe a v Asii. Nezasvěcení se mohli o skutečné velikosti jeho finančního impéria jen dohadovat. Přestože byl v kapitalistickém podnikání relativně nový, dokázal se Charkov rychle zorientovat a dokonale ovládl umění nastrčených a rámcových společností.

Lubin odložil fotografii jeho obličeje a zadíval se na snímek na křídovém papíře – „Château Charkov“, mužův zimní palác na rue de Nogentil v Courchevelu.

Jezdí tam pravidelně každou zimu, pravil Ostrovskij, stejně jako ostatní slavní a bohatí Rusové. Až tam přijedeš, dávej na sebe pozor. Všechny Jvanovy gorily jsou bývalí členové speciálních jednotek Specnaz a OMON. Chápeš, co ti říkám? Nerad bych, abys dopadl jako Mna Černovová.

Proslulá novinářka největšího konkurenta Gazety Irina Černovová odhalila a zveřejnila detaily jedné z Charkovových pochybných investicí. Dva dny poté, co se článek objevil v novinách, ji dvojice najatých zabijáků zastřelila ve výtahu činžovního domu, kde bydlela. Z důvodů, které znal jen on sám, přiřadil Ostrovskij k Lubinovým materiálům fotografii mrtvého těla provrtaného kulkami jako řešeto. Stejně jako tu předchozí ji nyní novinář rychle obrátil lícem dolů.

Ivan obvykle operuje zpoza pevně zavřených dveří, ale Courchevel je jedno z mála míst, kde se odváží i na veřejnost. Chceme, abys ho sledoval. Potřebujeme vědět, s kým se stýká, s kým chodí lyžovat, koho zve na oběd. Pokud to půjde, pořiď co nejvíc fotografií, ale nikdy se k němu příliš nepřibližuj. A nikomu neříkej, pro koho pracuješ. Ivanova ochranka vycítí novináře na sto honů.

Nato předal Ostrovskij Lubinovi obálku s letenkami, potvrzením o pronájmu auta z půjčovny a číslem rezervace hotelového pokoje. Podávej průběžné zprávy, nabádal ho Ostrovskij, a zkus si to tam taky trochu užít. Všichni kolegové ti závidí; jedeš si do Courchevelu užívat se smetánkou, zatímco my tady v Moskvě mužem tak akorát umrzat k smrti.

S těmito slovy se Ostrovskij zvedl a zamířil k okraji nástupiště. Lubin zastrčil složku do kufříku a okamžitě jej polil studený pot. Potil se ostatně i nyní. Zatracené vedro! Topné těleso žhavilo ostošest. Užuž se natahoval po telefonu, aby si znovu postěžoval, když se ozvalo ostré zaklepání. Dvěma dlouhými naštvanými kroky se přiblížil ke dveřím, a aniž se obtěžoval zeptat, kdo je za nimi, otevřel dokořán. To musí být nějaký omyl, blesklo mu hlavou, když v šeru hotelové chodby spatřil středně vysokého muže oblečeného v tmavé zimní bundě, s očima schovanýma za zrcadlovými skly lyžařských brýlí a s vlněnou čepicí na hlavě.

Zrovna přemítal, proč si příchozí nesundá brýle ani v budově, když ho zasáhla první rána; nečekaně prudký úder mu skoro rozdrtil průdušnici. Následovalo dobře mířené kopnutí do slabin, po němž Lubin jen bolestně zasténal a zlomil se v pase. Nedokázal nijak protestovat, když muž vklouzl do pokoje a potichu za sebou zavřel, ani když jej dotlačil na postel a obkročmo ho přišpendlil k matraci. Nůž, který útočník vylovil z vnitřní kapsy lyžařské bundy, odpovídal typu používanému elitními vojáky. Ostří zajelo do novinářova těla těsně pod žebry a prudce vystřelilo k srdci. Lubinova hrudní dutina se okamžitě začala plnit krví a novinář byl nucen nedůstojně sledovat poslední vteřiny svého života v odrazu zrcadlových skel mužových brýlí. Zabiják povolil sevření, nechal nůž vězet v Lubinově hrudi a nevzrušeně se natáhl pro složku s dokumenty. V okamžiku, kdy vrah překročil práh pokoje, se srdce Aleksandra Lubina zastavilo. To horko, byla jeho poslední myšlenka, to příšerné horko…

Krátce po sedmé hodině vytáhl Philippe konečně Lubinova zavazadla ze skladovací místnosti a naložil je do výtahu. Na dveřích pokoje 237 visela hotelová cedule s nápisem NERUŠIT. Ve shodě s plánem B Philippe třikrát rázně zabouchal. Přestože se zevnitř nikdo neozýval, vytáhl z kapsy univerzální klíč a vstoupil. Ze svého místa spatřil pouze typické ruské mokasíny velikosti dvanáct, které lehce přesahovaly konec postele. Nechal stát kufry u dveří a sjel zpět do vstupní haly, kde oznámil Ricardovi: „Zpitý, jak zákon káže. Vytuhl.“

Španěl mrkl na hodinky. „To je dost brzy i na Rusa. Co teď?“

„Počkáme, až se z toho vyspí, a ráno s pomocí jeho kocoviny zahájíme druhou fázi.“

Ricardovi se roztáhla ústa v širokém úsměvu. Druhou fázi ještě žádný host nepřekonal; měla vždy spolehlivě katastrofální následky.

2

UMBRIA, ITÁLIE

Pozemek Villa Dei Fiori o rozloze tisíc akrů, jenž se rozléhá ve zvlněné krajině mezi řekami Tiberou a Nerem, patřil rodině Gasparriů už od dob, kdy Umbria spadala pod nadvládu papežů. Fungovala na něm výnosná dobytčí farma a také jezdecká škola, z níž vycházeli jedni z nejlepších skokanů v celé Itálii. Na loukách se popásali pašíci, které nikdo nehodlal zabíjet, a čistě pro zábavu zde chovali také několik stád kozlů. Hnědozelená pole se využívala především na seno a na úbočích kopců rostly hlavně slunečnice, ale také olivové hájky, z nichž pocházel jeden z nejlepších umbrijských olejů, a jedna malá vinice, která místnímu družstvu ročně přispívala několika stovkami kilogramů čerstvých hroznů. V nejvyšší části pozemku se táhl široký pás přírodního lesa, kam ovšem nikdo nechodil na procházky, jelikož se v něm proháněli divoká prasata. Po celém pozemku byly rozesety kapličky zasvěcené Panně Marii a v místě, kde se křížily tři prašné štěrkové cesty, stál impozantní krucifix z vyřezávaného dřeva. A kamkoliv se člověk hnul, narazil na psy – po pastvinách se toulali čtyři lovečtí, kteří si k obědu sem tam ulovili lišku či králíka, a vedle nich se tu potulovali dva neurotičtí teriéři, kteří se zápalem hodným svatých bojovníků střežili koňské stáje.

Letní sídlo, k němuž vedla dlouhá štěrkopísková příjezdová cesta lemovaná majestátními piniemi, se nacházelo na jižním konci pozemku. Z jedenáctého století, kdy budova sloužila jako mužský klášter, se zachovala pouze malá kaple a zbytky kamen na vnitřním nádvoří obehnaném zdí, v nichž mniši připravovali své jednoduché pokrmy. Na nádvoří se vstupovalo těžkými dřevěnými vraty s kovovými pláty přibitými hřeby, která by jistojistě vydržela případnou zteč neznabohů. Přímo před domem stál otevřený bazén a vedle něj, ohrazená zídkou z etruského kamene a trelážemi, se rozléhala zahrada plná rozmarýnových keřů a trsů levandule.

Stárnoucí italský šlechtic hrabě Gasparri, jenž stále udržoval pevné vazby s Vatikánem, vilu nepronajímal a neposkytoval ji ani příbuzným či přátelům. Proto služebnictvo tolik překvapilo, když jim jednoho dne oznámil, že u nich bude dlouhodobě pobývat neznámý host. „Jmenuje se Alessio Vianelli,“ informoval hrabě hospodyni Margheritu při telefonickém rozhovoru ze své kanceláře v Římě. „Pracuje na jednom mimořádném projektu pro Svatého otce. Za žádných okolností ho nesmíte vyrušovat, vůbec na něj nemluvte. Ale hlavně – a tohle je ze všeho nejdůležitější – o něm nikomu neříkejte. O jeho pobytu se nesmí dozvědět živá duše. Co se vás týká, tento člověk jako by nebyl. Prostě neexistuje.“

„A kde mám tohoto ducha ubytovat?“ otázala se Margherita.

„V našem nejlepším apartmá s výhledem na bazén. A vystěhujte všechno ze salonu včetně obrazů a tapiserií. Hodlá místnost používat jako pracovnu.“

„Všechno?“

„Úplně všechno.“

„Mám požádat Annu, aby mu vařila?“

„Nabídl jsem mu její služby, ale dosud se nevyjádřil.“

„Bude mít pán nějaké hosty?“

„Není to zcela vyloučeno.“

„Kdy ho máme očekávat?“

„To mi odmítá sdělit. Informace signora Vianelliho jsou, obávám se, poněkud mlhavé.“

Signore Vianelli dorazil uprostřed noci – podle Margherity, která obývala pokoj nad kaplí a již vzbudil rachot přijíždějícího vozu, to bylo těsně po třetí hodině ráno. Tmavovlasého, nápadně hubeného muže s cestovním vakem přes rameno a baterkou v ruce pak letmo zahlédla, jak pomalu kráčí přes dvůr ke vchodu do budovy. V kuželu matného světla si přečetl vzkaz, který mu hospodyně připnula na dveře, a nenápadně vklouzl dovnitř jako zloděj, jenž se vkrádá do vlastního domu. Chvíli nato se rozsvítilo v hlavní ložnici a Margherita viděla, jak muž neklidně přechází po pokoji, jako by něco hledal. Pak se zničehonic objevil za oknem a několik napjatých vteřin na sebe přes otevřené prostranství upřeně zírali. Poté muž úsečně kývl jako generál, jenž přijímá hlášení, a s výmluvným gestem prudce zatáhl závěs.

Náležité seznámení proběhlo druhý den u snídaně. Chladně si vyměnili pár zdvořilostních frází, načež signore Vianelli oznámil, že do Villa dei Fiori jej přivádí důležitý úkol, a jakmile na něm začne pracovat, nepřeje si být rušen a od služebnictva očekává, že se bude chovat tiše a nebude zbytečně halasit. Co přesně bude dělat či jak se zaměstnanci dozvědí, že práci započal, nijak nespecifikoval. Margheritě zakázal vstup do jím obývaných pokojů a zdrcené Anně bez skrupulí sdělil, že jídla si bude připravovat sám. Když hospodyně převypravovala průběh setkání ostatním, popsala mužovo chování jako „odměřené“. Anna, která mu od první chvíle nemohla přijít na jméno, k němu zdaleka nebyla tak shovívavá. „Neomalený hrubián,“ ulevila si přede všemi. „Čím dřív odejde, tím líp.“

Muž dodržoval neměnný denní rytmus. Po spartánské snídani sestávající z šálku espresa a suchého toastu se vydal na procházku, tedy spíš pochod ostrou chůzí kolem sídla. Zpočátku se snažil odhánět psy, kteří jej na každém kroku pronásledovali, ale časem mu nezbylo než se s jejich neodbytnou přítomností smířit. Toulal se olivovými hájky a mezi slunečnicemi na stráních, a odvážil se dokonce i do lesů. Když na něj Carlos naléhal, aby s sebou nosil brokovnici pro případ, že by narazil na divočáka, muž mu nevzrušeně sdělil, že se o sebe dokáže postarat sám.

Po ranní vycházce chvilku uklízel v místnostech, v nichž se pohyboval, a pak si připravil lehký oběd – obvykle kousek chleba se sýrem dodávaným místními farmáři, a měl-li chuť trochu riskovat, zvolil těstoviny s tomatovou omáčkou z plechovky. Po obědě několikrát rázně přeplaval bazén a poté se usadil na zahradě s lahví orvieta a hromádkou knih, jež pojednávaly o italských malířích, při ruce. Na jeho potlučeném Volkswagenu Passat se pomalu usazovala vysoká vrstva prachu, neboť za celou dobu nevystrčil paty ze sídla. Nákupy na tržišti pro něj obstarávala Anna; otráveně plnila košík produkty, které si muž vyžádal, a tvářila se u toho jako virtuos, jenž je nucen přehrávat prostoduchou dětskou skladbu. Když jednoho dne propašovala do hostova opevnění pár místních delikates, našla druhý den ráno jídlo vyrovnané na kuchyňské lince s poznámkou, že tyto kusy omylem vyložila do mužovy lednice. Rukopis měl ovšem obdivuhodně krásný.

Jak dny líně ubíhaly, začínali být zaměstnanci sídla Villa dei Fiori duchem jménem Alessio Vianelli a jeho tajemným úkolem pro Svatého otce čím dál víc posedlí. Svérázná Margherita považovala muže za misionáře, jenž se právě vrátil z cest po nepřátelském území. Podle Anny to byl padlý kněz, kterého vykázali do umbrijského exilu – její slova se však nedala brát vážně, neboť v něm viděla jen to nejhorší. Éterická Isabella, jejíž původ sahal až do dalekého Švédska a zde se starala o jízdárnu, v něm viděla samotářského teologa, jenž pracoval na nějakém důležitém církevním dokumentu. Divoký argentinský kovboj Carlos, který měl na starosti dobytek, zastával názor, že jde o agenta vatikánské tajné služby. Svou teorii podepíral tvrzením, že ačkoliv host mluví plynule italsky, v jeho řeči je stále patrný slabý přízvuk, jenž ukazoval na mnoho let strávených v různých koutech země. A pak ty mužovy oči se skličujícím odstínem smaragdově zelené. „Jen se do nich chvíli dívejte, jestli si na to troufnete,“ pobízel spolupracovníky Carlos. „Tyhle oči znají smrt, a hodně zblízka.“

V průběhu druhého týdne Vianelliho pobytu došlo k několika událostem, které záhadu ještě více zamlžily. Nejprve nečekaně přijela vysoká mladá žena s hřívou kaštanových vlasů a karamelově hnědýma očima. Představila se jako Francesca a mluvila s těžkým benátským přízvukem. V dusné atmosféře uplynulých dní působila jako vánek tolik potřebného čerstvého vzduchu. Nejenže ráda jezdila na koni – „A dost dobře,“ podotkla Isabella při hovoru s ostatními – a organizovala zábavné hry, jejichž hlavními aktéry byli kozlíci a psi, ale také dovolila Margheritě, aby tajně poklidila v pánově pokoji, a požádala Annu, zda by jim nevařila. Nikdo netušil, zda jsou se signorem Vianellim sezdáni, nicméně hospodyně věděla najisto dvě věci: za prvé oba hosté sdíleli společnou postel a za druhé – mužova nálada se od příjezdu Francesky znatelně zlepšila.

Kromě ženy dorazilo také několik dodávkových vozů. První z nich přivezl dlouhý bílý stůl podobný těm, jaké stávají v odborných laboratořích, ze druhého doručovatelé vyložili velký mikroskop se zasouvacím stativem. Za ním následovaly dvě lampy, které dokázaly celé sídlo prosvětlit nezvykle silnou bílou září, a kufřík s chemikáliemi, jejichž omračující puch přiváděl Margheritu do mdlob. Z Benátek doručili dva obrovské stojany z nalakovaného dubového dřeva, nezvyklé zvětšovací sklo a krabice plné vaty, tesařského nářadí, kolíků, štětců, speciálních lepidel a několika desítek lahviček s barvivy.

A nakonec, tři týdny poté, co se signore Vianelli objevil v Umbrii, přifuněl po příjezdové cestě lemované stromy tmavozelený nákladní vůz, který doprovázela oficiálně vyhlížející lancia sedan. Auta sice nenesla žádná zvláštní označení, avšak poznávací značky s písmeny SCV prozrazovaly spojitost se Svatou stolicí. Přepravní prostor nákladního vozu skrýval rozměrný obraz s děsivým námětem – nějakému muži zaživa kuchali vnitřnosti. Zřízenci postavili dílo na stojany z dubového dřeva umístěné v salonu hraběte Gasparriho.

Isabella, která před tím, než zasvětila život koním, studovala dějiny umění, malbu okamžitě identifikovala jako Utrpení svatého Erasma od význačného francouzského umělce Nicolase Poussina. Obraz, jejž malíř vytvořil ve stylu Caravaggia na objednávku Vatikánu v roce 1628, nyní visel v obrazárně Pinacoteca Vaticana. Toho večera oznámila Isabella personálu Villa dei Fiori, že záhadu vyřešila. Signore Alessio Vianelli je slavný restaurátor a Vatikán jej povolal proto, aby zachránil poškozený obraz.

#

Žil-li signore Vianelli před dodávkou obrazu střídmě, pak nyní nabraly jeho dny vyloženě řeholní rytmus. Vstával za rozbřesku a pracoval bez přestávky až do poledne. V horkém odpoledni si na chvíli zdříml a poté pokračoval v úmorné dřině až do večeře. Nejprve položil obraz na dlouhý stůl a týden s pomocí mikroskopu zkoumal jeho povrch, pořizoval detailní fotografie a upravoval plátno v napínacím rámu. Teprve pak ho přesunul na stojany a začal z malby stírat špínu a zažloutlý lak; únavný postup zahrnoval mnoho zdlouhavých kroků. Nejdřív restaurátor z dřevěného kolíku a chomáče vaty vyrobil čisticí tampon, který posléze namáčel v rozpouštědle a jemně – velejemně, zdůrazňovala Isabella, když osazenstvu vily vysvětlovala techniku práce – kroužil po přesně vytyčeném kousku povrchu. Jeden tampon očistil plošku o rozměru zhruba jednoho čtverečního palce, a když dosloužil, odhodil jej muž na zem a postup opakoval. Margherita jeho činnost přirovnala k cídění domu zubním kartáčkem a dodala: „Není divu, že je to takový podivín. Z téhle práce musí šílet!“

Jakmile dokončil čištění, překryl poškozenou část vrstvou izolačního laku a pustil se do poslední fáze – retušování míst, která nevydržela nápor času a okolních vlivů. Dokázal Poussina napodobit tak dokonale, že by nikdo nedokázal určit hranici mezi původní a opravenou malbou. Přidal dokonce i faux craquelure, falešné povrchové trhlinky, takže nová barva zcela nenásilně splynula se starou. Isabella věděla o elitě italských umělců dost na to, aby poznala, že signore Vianelli není žádný průměrný mazal. Výjimečný restaurátor, obdivovala jej v duchu, není divu, že Vatikán svěřil jeden ze svých mistrovských kusů právě jemu.

Proč se ale uchýlil sem, na odříznutou usedlost v umbrijských kopcích daleko od okolního světa, místo aby využil nejmodernějších konzervačních laboratoří ve Vatikánu? Právě když nad tím jednoho nádherného červnového odpoledne přemýšlela, spatřila Vianelliho volkswagen uhánět po štěrkové silnici mezi stromy k bráně. Když míjel stáje, krátce na ni mávl – spíš jako by zasalutoval – a zmizel v oblaku popelavě šedého kouře. Isabella tak po zbytek dne řešila další záhadu: co přimělo muže poprvé po pěti týdnech takto zbrkle opustit bezpečí Villa dei Fiori? Neměla se jak dozvědět, že na restaurátora čekají další úkoly – poněkud odlišného rázu než restaurování. Co se Poussina týká, na toho už nesáhl.

3

ASSISI, ITÁLIE

Málokteré italské město zvládá letní nápor turistů s takovou grácií jako Assisi. Novodobí poutníci přijíždějí namačkaní v autobusech v rámci organizovaných zájezdů kolem desáté a poté kultivovaně procházejí posvátnými uličkami až do soumraku, kdy se znovu natlačí do přistavených klimatizovaných autokarů a nechají se rychle dopravit zpět do diskontních hotelů v Římě. Opřen o ochranný val na západní straně města pozoroval restaurátor skupinku dobře živených německých loudalů, kteří se unaveně plahočili pod klenutou kamennou bránou Porta Nuova. Po chvíli zamířil k novinovému stánku a pořídil si den starý výtisk deníku International Herald Tribune. Stejně jako samotná návštěva Assisi měla i koupě novin ryze profesní motiv – Herald Tribune zasvěceným oznamoval, že jej nikdo nesleduje. Kdyby byl sáhl po deníku La Repubblica či jakékoliv jiné tiskovině v italském jazyce, znamenalo by to, že má v patách agenty italské tajné služby, a setkání by bylo automaticky odvoláno.

Zastrčil noviny pod paži tak, aby byla vidět titulní strana s palcovým titulkem, a vydal se po Corso Mazzini k Piazza del Commune. Na okraji malebné fontánky seděla dívka ve vybledlých modrých džínách a tenké bavlněné halence. Vysunula sluneční brýle na čelo a zamžourala směrem k Via Portica. Restaurátor vyhodil noviny do odpadkového koše a vykročil do úzké uličky.

Restaurace, kam měl podle instrukcí dorazit, se nacházela asi sto metrů od baziliky di San Francesco. Oznámil hostesce, že zde má schůzku s jistým monsieur Laffontem, a ta jej promptně uvedla na uzavřenou terásku s nádherným výhledem na údolí řeky Tibery. Na konci terasy se nacházelo oddělené patio, k němuž musel vystoupat po několika kamenných schůdcích, a v něm jediný, soukromý stůl. Podél sloupkového zábradlí stály hliněné květináče s pelargoniemi a nad hlavou se hostům vinula rozkvetlá vinná réva, jejíž propletené šlahouny tvořily příjemný přírodní baldachýn. U otevřené lahve bílého vína seděl muž s nakrátko ostříhanými zrzavými vlasy a širokými rameny zápasníka. Laffont byl jeho pracovní pseudoným – ve skutečnosti se jmenoval Uzi Navot a zastával jednu z vedoucích funkcí v tajné zpravodajské službě Státu Izrael. Patřil také k těm málo vyvoleným, kteří znali pravou totožnost italského restaurátora známého jako Alessio Vianelli – byl jím rodilý Izraelec z údolí Jezreel Gabriel Allon.

„Hezký stůl,“ poznamenal Gabriel a usadil se naproti Uzimu.

„Jedna z mála výhod našeho života. Známe ty nejlepší stoly nejvyhlášenějších restaurací po celé Evropě.“

Gabriel si nalil sklenku vína a mlčky pokýval hlavou. Vedle nejlepších míst proslulých podniků znali agenti dokonale také deprimující prostředí letištních hal, všechna zapáchající vlaková nádraží i ošuntělé tranzitní hotely. Život agenta izraelské tajné služby, jejž mnozí považovali za ohromně vzrušující, byl koláží nekonečných cest a otravné nudy přerušované nedlouhými okamžiky čirého děsu. Gabriel Allon zakusil těchto krátkých okamžiků víc než většina ostatních; Uzi Navot mu jako jeden z mála mohl konkurovat.

„Zrovna u tohohle jsem se vídal s jedním svým zdrojem,“ zavzpomínal Navot. „Byl to Syřan, dělal pro jednu státní farmaceutickou společnost. Měl za úkol obstarávat dodávky chemikálií a laboratorního vybavení od evropských výrobců. Což bylo samozřejmě jen vznešené krytí – ve skutečnosti se podílel na státem dotovaném programu vývoje chemických a biologických zbraní. Sešli jsme se tu dvakrát. Pokaždé jsem mu dal kufřík nacpaný penězi a tři lahve lahodného suchého bílého odsud z Umbrie. On mi za to vyklopil nejtemnější tajemství syrského režimu. Na ústředí si vždycky stěžovali na moje účty.“ Navot s úsměvem zakroutil hlavou, „ti blbci z finančního mi bez mrknutí oka zajistili kufřík se sto tisíci dolary, ale nedej bože, abych o jediný šekel překročil limit na diety, to pak padaly hromy a blesky. Jo jo, takový je život účetního z bulváru Krále Saula.“

V budově na bulváru Krále Saula sídlilo po mnoho let ústředí izraelské zahraniční zpravodajské služby. Předlouhý název měl už pramálo společného s pravou náplní její práce; když o ní hovořili lidé jako Gabriel nebo Uzi, používali výhradně označení „Ústav“. (Ústav pro rozvědku a zvláštní úkoly, hebrejsky Ha-Mosad le modt’in ule tafkidim mejuhadim, izraelská tajná služba Mossad. (Pozn. překl.).)

„A je pořád na naší výplatní listině?“

„Ten Syřan?“ Navot v roli monsieur Laffonta po francouzsku našpulil rty a se zamračeným výrazem ve tváři řekl: „Před pár lety ho bohužel stihla obrovská smůla.“

„Co se stalo?“ otázal se Gabriel polohlasně. Lidem, kteří měli co do činění s Ústavem, se „obrovská smůla“ stávala obvykle fatální.

„Tým syrské kontrarozvědky ho vyfotil, jak vchází do jedné banky v Ženevě. Den nato ho zatkli na letišti v Damašku a okamžitě ho deportovali na oddělení Palestina.“ Oddělení Palestina bylo syrské hlavní výslechové sídlo. „Měsíc ho brutálně mučili, a když z něj vymlátili poslední střípek informací, prohnali mu kulku hlavou a zakopali ho v bezejmenném hrobě.“

Gabriel shlédl do hlavního sálu restaurace. Dívka od fontány nyní seděla o samotě u stolku vedle vchodu. Držela před sebou otevřený jídelní lístek, ale očima těkala po ostatních zákaznících. U nohou měla odloženou kabelku – podle rozměrů tedy spíš kabelu – s otevřeným zipem. A uvnitř, jak Gabriel dobře věděl, nabitou zbraň v pohotovosti.

„Kdo je tahle bat levejha?“

„Tamara,“ odvětil Navot. „Nováček.“

„Půvabná ovečka.“

„Jo,“ přitakal Navot horlivě, jako by si toho dřív nevšiml.

„Mohl sis vybrat někoho, komu je aspoň přes třicet.“

„Nikoho jiného jsem takhle narychlo nesehnal.“

„Já jenom, abyste nedělal neplechu, vážený monsieur Laffonte.“

„Dny vášnivých románků s mým ženským doprovodem v akci jsou oficiálně u konce.“ Navot si sundal brýle a položil je na stůl. Byl to moderní model z nejnovější kolekce, příliš drobný na jeho široký obličej. „Bella rozhodla, že je načase, abychom se konečně vzali.“

„Což ovšem vysvětluje tyhle nové brýle. Uzi, děláš teď šéfa speciálních operací, takže takovou věc jako brýle by sis opravdu mohl vybírat sám, co říkáš?“

Oddělení speciálních operací bylo slovy legendárního šéfa špionáže Ariho Shamrona „temnou stránkou temné služby“. Ti, kdo pod ně spadali, plnili úkoly, o které nikdo jiný nestál nebo by se je bál přijmout. Byli to zabijáci a únosci, agenti, kteří rozmisťovali štěnice, vyděrači. Muži, jejichž vynalézavost a intelekt, stejně jako sklon k násilnému chování, předčily podobné vlastnosti i samotných zločinců. Polygloti a chameleóni, kteří lehce splynuli s prostředím nejpřepychovějších hotelů a nejvyšších kruhů Evropy, a stejně tak zapadli mezi nejchudší obyvatele bejrútských či bagdádských slumů.

„Já myslel, že jsi Bellu dávno omrzel,“ prohodil Gabriel. „Že už jenom dožíváte.“

„Tvoje svatba s Chiarou oživila její víru v lásku. Momentálně prožíváme období napjatého vyjednávání o místě a času.“ Navot se zamračil. „Ovšem vzhledem k vývoji situace to vypadá, že se dřív dohodne Izrael s Palestinci na definitivním statutu Jeruzaléma než my dva s Bellou na svatebních plánech.“

Gabriel pozvedl sklenici s vínem pár centimetrů nad bílý ubrus a zamumlal: „Mazl tov, Uzi.“

„To se ti lehce řekne,“ povzdechl si Navot. „Nastavil jsi nám ostatním laťku zatraceně vysoko. Když to v rychlosti shrnu: svatba naplánovaná jako překvapení a nadto dokonale provedená – šaty, jídlo, dokonce i prostírání přesně podle Chiařina přání. A líbánky trávíte v osamělé vile na konci světa v Umbrii, přičemž jako nadávek retušuješ obraz pro papežskou kancelář. Jak bych se já, obyčejný smrtelník, mohl něčemu takovému vyrovnat?“

„Ale já jsem na to přece nebyl sám.“ Gabriel se pousmál. „Speciální operace odvedly s přípravami vynikající práci, že jo?“

„Jestli naši nepřátelé kdy zjistí, že oddělení pomáhalo uskutečnit svatbu, bude naše skvělá pověst v tahu.“

Na schodech se objevil číšník a pozvolna mířil k jejich stolku. Navot jej lehkým mávnutím ruky zarazil a sám dolil Gabrielovi vína do sklenice.

„Pozdravuje tě starý pán.“

„Aby ne,“ odtušil Gabriel nevzrušeně. „Jak se mu vede?“

„Ále, začíná remcat.“

„A co ho štve tentokrát?“

„Bezpečnostní opatření ve vile. Podle něj jsou zcela nedostačující.“

„O mé přítomnosti v této zemi ví přesně pět lidí: italský premiér, šéfové kontrarozvědky a tajné služby, papež a papežův osobní tajemník.“

„Přesto má za to, že o tvé bezpečí není uspokojivě postaráno.“ Navot se odmlčel. „A vezmu-li v úvahu události posledních dní, pak mu, obávám se, musím dát za pravdu.“

„Jaké události?“

Navot se mohutnými předloktími opřel o stůl a naklonil se o pár centimetrů dopředu. „Donesly se nám zvěsti od zpravodajců z Egypta. Zdá se, že šejk Tajib ti nemůže odpustit, žes mu překazil jeho skvěle připravený plán na svržení Mubarakovy vlády. Všem operativcům Meče Alláhova v Evropě a na Středním východě nařídil, aby tě co nejrychleji našli. Minulý týden prošel jeden z agentů do pásma Gázy a požádal zástupce Hamasu, aby se k nim přidali.“

„A naši drazí přátelé z Hamasu samozřejmě souhlasili.“

„Bez váhání.“ Další slova Navot nepronesl francouzsky, ale téměř neslyšně hebrejsky. „Takže si to představ – na Shamrona se ze všech stran sypou zprávy o tom, jak ti někdo neustále usiluje o život, a jediné, co se mu v dané chvíli honí hlavou, je: Proč sedí Gabriel Allon, izraelský anděl pomsty a jeden z nejschopnějších agentů tajné služby, zavřený na kraví farmě někde v umbrijských kopcích a retušuje obraz pro Jeho Svatost papeže Pavla sedmého?“

Gabriel se zadíval na široké panoráma města. Slunce pomalu zapadalo za vzdálené vrcholky kopců a na dně údolí se rozsvěcely první pouliční lampy. Před očima mu probleskla vzpomínka – muž s pistolí v napřažené ruce, jenž pod severní věží Westminsterského opatství pálí kulky do obličeje padlého teroristy. Gabriel viděl ten výjev jako olej na plátně, téměř jako by jej maloval sám Caravaggio.

„Anděl odjel na svatební cestu,“ utrousil s pohledem stále upřeným do údolí. „A není schopen žádné aktivity.“

„V naší branži není na líbánky prostor, Gabrieli, to víš sám nejlíp – aspoň ne na ty v pravém smyslu slova. A co se tvé kondice týká, bůh ví, že sis v rukou Meče Alláhova prošel krutým peklem. Nikdo by ti nemohl vyčítat, kdyby ses tentokrát rozhodl odejít z Ústavu jednou provždy.“

„Kromě Shamrona ovšem.“

Navot žmoulal v rukou cíp ubrusu, ale nic neřekl. Od chvíle, kdy Shamron odešel z postu šéfa tajné služby, uplynulo už deset let, přesto stále zasahoval do dění Ústavu, jako by to bylo jeho soukromé lenní panství. Dlouho tak činil z Kaplanovy ulice v Jeruzalémě, kde působil jako premiérův zvláštní poradce pro otázky bezpečnosti a terorismu. S ohledem na pokročilý věk i na fakt, že se stále zotavoval z teroristického útoku na svůj služební vůz, se však před několika měsíci přestěhoval a v současné době tahal za nitky z vily připomínající spíš pevnost s kouzelným výhledem na Galilejské jezero.

„Ten by mě nejradši zavřel do klece v Jeruzalémě,“ pokračoval Gabriel. „Nejspíš si myslí, že když mi můj život dostatečně znepříjemní, nakonec mi nezbyde než převzít velení Ústavu.“

„Dokážu si představit i horší životní scénáře, když už jsme u toho. Stovky chlapů by daly cokoliv za to, kdyby mohli stát na tvém místě.“ Navot se zarazil a po chvilkové odmlce dodal: „Mě nevyjímaje.“

„Vol správné kroky, Uzi, a jednoho dne ti tenhle post spadne do klína.“

„Jak jsem se dostal do čela speciálních operací? Jen proto, že tys tu práci odmítl. Celou kariéru žiju v tvém stínu, Gabrieli, a to není žádná sranda. Připadám si jako ztělesněná cena útěchy.“

„Slabocha by nepovýšili, Uzi. Kdyby nebyli přesvědčení, že máš pro tu práci odpovídající schopnosti, nechali by tě plácat se v Evropě a našli by si někoho jiného.“

Navot už ale toužil změnit téma, a tak navrhl: „Co kdybychom si konečně objednali něco k jídlu? Jinak si ten číšník bude myslet, že jsme párek špionů, co si tu domlouvá kšefty.“

„A to je všechno, Uzi? Určitě ses až sem netáhl jenom proto, abys mi oznámil, že by mě někdo rád viděl pod drnem.“

„No, taky jsme tě chtěli poprosit o malou laskavost.“

„Laskavost? A jakou?“

Navot otevřel jídelní lístek a zamračil se. „Dobrý Bože, koukej na ty těstoviny, jsou snad na stovky způsobů.“

„Copak ty je nemáš rád?“

„Já těstoviny miluju, ale podle Belly po nich moc tloustnu.“

Promnul si kořen nosu a nasadil si své nové brýle.

„A kolik musíš před svatbou shodit?“

„Patnáct kilo,“ povzdychl Navot zkroušeně. „Patnáct kilo.“

4

ASSISI, ITÁLIE

Z restaurace odešli až za tmy a hned se připojili k procesí kapucínů oděných v jednoduchém hnědém rouchu, které se pomalu ubíralo úzkou uličkou k bazilice di San Francesco. Po rozlehlém nádvoří se proháněl vítr. Uzi Navot se sesunul na kamennou lavičku a začal vyprávět. O smrti.

„Jmenoval se Aleksandr Lubin a pracoval pro list Moskovskaja gazeta. Našli ho zavražděného v hotelovém pokoji v Courchevelu pár dní po vánočních svátcích. Zbytek světa to tehdy skoro nepostřehl, jelikož, jak si možná vzpomeneš, všichni upírali pozornost k Londýnu, kde se právě podařilo zachránit dceru amerického velvyslance ze spárů Meče Alláhova.“

Gabriel se usadil vedle Navota a pozoroval dva chlapce, kteří si kopali s míčem před vstupními schody do baziliky.

„Gazeta tvrdí, že Lubin odjel do Courchevelu na prázdniny, nicméně francouzská policie vyvodila trochu jiný závěr. Podle nich tam měl plnit nějaký úkol. V jeho pokoji se ale bohužel nenašlo nic, co by jim prozradilo, o co přesně se mělo jednat.“

„Jak zemřel?“

„Jedinou bodnou ranou do hrudi.“

„Což ovšem není nijak jednoduché.“

„A ještě líp – zabiják to zvládl tak, že nikdo nic neslyšel. Je to hotýlek s mizivou bezpečnostní ostrahou; nikdo si nevzpomíná ani na to, že by tam viděli někoho cizího.“

„Takže profesionál?“

„Vypadá to tak.“

„Ruští novináři poslední dobou padají jako mouchy, Uzi, co to má společného s námi?“

„Před třemi dny se na naši ambasádu v Římě dovolal jeden muž. Představil se jako šéfredaktor Gazety Boris Ostrovskij a tvrdil, že pro nás má důležitou zprávu, která se týká vážného ohrožení celého západu a hlavně Státu Izrael. Požádal o schůzku se členem izraelské rozvědky, pak teprve řekne víc.“

„A o co teda jde?“

„To právě ještě nevíme. Ostrovskij se chce totiž sejít s konkrétní osobou – agentem, jehož fotku už pravidelně otiskují v novinách, kdykoliv zachrání někoho důležitého.“

Náměstí v tu chvíli ozářil blesk fotoaparátu. Navot s Gabrielem okamžitě vstali a zamířili k bazilice. Pět minut nato, když sešli po dlouhém rovném schodišti, se usadili v přítmí dolního kostela před hrobkou svatého Františka. Navot šeptem pokračoval: „Pokoušeli jsme se mu vysvětlit, že zrovna teď nemáš na žádné schůzky čas ani náladu, ale vážený pan Ostrovskij bohužel nebere ‚ne‘ jako odpověď.“ Zadíval se na náhrobek. „Ten chlap je fakt pochovaný přímo tady?“

Gabriel zavrtěl hlavou. „Církev informace o místě, kde přechovává jeho ostatky, pečlivě střeží, aby se k nim nedostali vykrádači.“

Uzi Navot o jeho slovech chvíli beze slova rozvažoval a pak se vrátil k tématu hovoru. „Na bulváru Krále Saula potvrdili, že Ostrovskij je dostatečně věrohodná osoba, a hoří nedočkavostí, aby se dozvěděli, co nám chce říct.“

„A chtějí po mně, abych se s ním setkal?“

Navot krátce kývl.

„Ať tam jde někdo jiný, Uzi. Já jsem na svatební cestě, na to už se zapomnělo? Navíc tohle všechno zcela odporuje zásadám řemesla. Nepřistupujeme na požadavky každého, kdo se nám jen tak ozve, schůzky navrhujeme a plánujeme sami a zásadně se hraje podle našich pravidel.“

„Takže střelec teď poučuje šéfa, jak má vést tajnou službu?“

Z šera se zhmotnil muž v řeholním rouchu a mlčky ukázal na ceduli, podle které se v okolí hrobu nesmělo mluvit. Gabriel se omluvil a odvedl Navota do hlavní lodě, kde skupinka amerických turistů právě soustředěně naslouchala výkladu kněze oděného v jednoduché sutaně. Dva izraelské agenty, kteří tiše hovořili za stojanem s votivními svíčkami, nikdo nevnímal.

„Já vím, že tím porušujeme všechna pravidla,“ připustil Navot, „ale zajímá nás, co tak zásadního nám chce Ostrovskij sdělit.

A krom toho rozhodně se nevzdáváme kontroly nad situací. Zůstane na tobě, kdy a za jakých okolností se setkáte.“

„Kde bydlí?“

„Zabarikádovaný v hotelu Excelsior. Bude tam do pozítří a pak se vrací do Ruska. Dal nám jasně najevo, že v Moskvě se ho v žádném případě nemáme pokoušet kontaktovat.“

Navot vytáhl z náprsní kapsy saka obálku s fotografií a předal ji Gabrielovi. Byl na ní otylý muž ve věku mezi padesáti a pětapadesáti lety s ustupujícími vlasy a růžolícími tvářemi.

„Předali jsme mu instrukce ohledně zítřejší trasy, abychom mohli ověřit, jestli ho někdo nesleduje. Vyjde z hotelu přesně v půl druhé a navštíví čtyři turistické destinace – Španělské schody, fontánu di Trevi, Pantheon a Piazza Navona. V posledním bodě jednou obejde celé náměstí a pak se posadí ke stolku v kavárně Tre Scalini.“

„A tam se stane co?“

„Pokud ho někdo bude sledovat, stáhneme se.“

„A když bude čistý?“

„Řekneme mu, kam se má dostavit.“

„A to bude kam? Nějaký bezpečný byt?“

Navot zakroutil hlavou. „Nechci ho nikde kolem našich ověřených stanovišť. Byl bych rád, kdyby mohla schůzka proběhnout na nějakém veřejném místě – někde, kde to bude vypadat, že se dva neznámí turisti dali náhodně do řeči.“ Odmlčel se a po chvilce dodal: „Někde, kam se nedostane vrah s pistolí v ruce.“

„Už jsi někdy slyšel o moskevských pravidlech, Uzi?“

„Žiju podle nich.“

„Tak potom si jistě vybavíš bod číslo tři: Za všech okolností předpokládej, že kdokoliv může pracovat pro nepřítele. Je docela pravděpodobné, že se tu stavíme na hlavu jenom proto, aby nám tenhle chlápek nakydal hromadu ruského hnoje.“ Gabriel znovu sklopil zrak k fotografii. „Víme jistě, že tohle je skutečně Boris Ostrovskij?“

„Moskevská stanice to potvrdila.“

Gabriel zastrčil snímek zpět do obálky a rozhlédl se po kryptě. „Aby mě vůbec pustili na území státu, musel jsem se formálně zavázat Vatikánu i italské rozvědce, že na italské půdě nebudou probíhat žádné tajné operace.“

„Kdo tady mluví o operaci? Jenom si s někým promluvíš.“

„Budu mluvit s ruským šéfredaktorem, kterému profesionální vrah nedávno v Courchevelu odpravil novináře.“ Gabriel pomalu zakroutil hlavou. „Nevím jak tobě, Uzi, ale mně lhaní papeži nepřipadá zrovna jako ten nejlepší způsob, jak dosáhnout života věčného.“

„Naším papežem je Shamron. A ten chce, abys do toho šel.“

Muži vyšli z baziliky ven a s Navotovou bat levejha v těsném závěsu teď procházeli potemnělými uličkami. Ač nerad, musel si Gabriel připustit, že i jeho zajímá, co jim chce ruský reportér říct. A úkol měl navíc ještě jedno velké potenciální plus – mohl se konečně a jednou provždy zbavit Shamrona. Když s Uzim kráčeli po Piazza del Commune, nastínil své požadavky.

„Vyslechnu ho, sepíšu zprávu, a tím to končí.“

„To je všechno?“

„Vrátím se na statek v Umbrii a dokončím práci na obraze. Neuslyším žádné stížnosti od Shamrona, nikdo mi nebude mluvit do toho, jaká bezpečnostní opatření mám dodržovat, a nikdo mě nebude chodit varovat, že mi někdo usiluje o život.“

Navot okamžik váhal, ale nakonec přikývl.

„Nahlas, Uzi, chci to slyšet. Jen to pěkně řekni, tady ve svatém městě a před Bohem.“

„Můžeš se vrátit zpět do Umbrie a podle libosti restaurovat staré obrazy až do sytosti. Žádné stížnosti od Shamrona, žádné výstrahy ode mě či od kohokoliv jiného, že ti horda rozezlených teroristů usiluje o život.“

„Sledují Ostrovského lidi z římské stanice?“

„Nasadili jsme je na něho do hodiny od okamžiku, kdy nám poprvé zavolal.“

„Stáhněte je. Jinak totiž riskujeme, že nechtěně zalarmujeme italskou tajnou službu, popřípadě že naše zájmy prozradíme někomu, kdo ho možná taky sleduje.“

„Jako by se stalo.“

„Potřebuju sledovače, na kterého se můžu stoprocentně spolehnout.“

„Někoho jako Eli?“

„Správně, někoho jako Eli. Kde vězí?“

„Podílí se na archeologickém výzkumu někde kolem Mrtvého moře.“

„Posadte ho na ranní expres z Ben-Guriona a vyřiďte mu, že se sejdeme v Pipernu. Ať objedná láhev Frascati a talíř filetti di baccalà.“

„Mňam, smažené tresky miluju.“

„Piperno dělá nejlepší filetti v celém Římě. Můžeš si dát oběd s námi, co říkáš?“

„Bella říkala, že mám smažené na chvíli omezit,“ vzdechl Navot a poplácal se po kulatém bříšku. „Prej se po něm moc tloustne.“

5

VILLA DEI FIORI, ITÁLIE

Gabriel vždycky prohlašoval, že aby byl člověk dobrým restaurátorem, musí se tělem i duší odevzdat obrazu i mistrovi, který jej vytvořil. Opravovanému plátnu patřily jeho první myšlenky po probuzení a bylo také to poslední, na čem spočinul pohledem, než večer usnul. Ani ve snech své práci neunikl a stejně tak nedokázal projít kolem nedokončeného díla, aniž se alespoň na moment zastavil a přezkoumal výsledky svého úsilí.

Zhasl halogenové lampy a po kamenném schodišti vystoupal do druhého patra. Chiara ležela na posteli opřená o loket a rozrušeně listovala tlustým módním časopisem. Kůže jí častým pobytem na slunci viditelně zhnědla a nezkrotné kaštanové vlasy lehce vlály v jemném vánku, který dovnitř pronikal pootevřeným oknem. Z radiobudíku na nočním stolku se linuly příšerné tóny popové písně a na televizní obrazovce spolu vášnivě diskutovaly dvě slavné italské hvězdy. Nebylo jim příliš rozumět, neboť Chiara ztišila zvuk na minimum. Gabriel sáhl po ovládači a přístroj vypnul.

„Měla jsem to rozkoukané,“ ohradila se žena, aniž vzhlédla od křídového papíru.

„Vážně? A o čem to bylo?“

„Šlo o něco mezi tím chlápkem a tou ženou.“ Naslinila ukazovák a velmi pomalu obrátila stránku. „Bavili jste se dobře, chlapci?“

„Kde máš zbraň?“

Chiara nadzvedla cíp prostěradla a ve světle stolní lampy se zaleskla oříškově hnědá rukojeť beretty ráže devět milimetrů. Gabriel by ji raději viděl uloženou na přístupnějším místě, ale odolal pokušení se s Chiarou dohadovat. Přestože do chvíle, než ji naverboval Ústav, nikdy nedržela zbraň v ruce, na střelnici v suterénu budovy na bulváru Krále Saula běžně dosahovala lepších výsledků než Gabriel. To byl na dívku, která se narodila v rodině vrchního rabína a dětství strávila skotačením v poklidných ulicích starého židovského ghetta v Benátkách, obdivuhodný výkon. Úředně byla stále občankou Italské republiky; její napojení na Ústav zůstávalo tajemstvím stejně jako manželství s Gabrielem Allonem. Teď pustila prostěradlo zpět na matraci a obrátila další list.

„Jak se má Uzi?“

„Chystají s Bellou svatbu.“

„A myslí to vážně, nebo jsou to jen plané řeči?“

„Měla bys vidět, jaké mu vybrala brýle.“

„Tak pokud už nechá muž ženu vybírat své brýle, je jen otázkou času, kdy bude stát pod chupou a podpatkem drtit skleničku.“ Chiara poprvé od Gabrielova příchodu vzhlédla a zkoumavě se na něj zadívala. „Možná by sis taky měl zajít na oční. Včera večer jsi mžoural na televizi.“

„Mžoural jsem, protože mě po celém dni nad obrazem bolí oči.“

„Ale dřív jsi nikdy nemžoural. Přece jen jsi ve věku, kdy většina chlapů…“

„Já brýle nepotřebuju, Chiaro. A buď bez obav, až ta chvíle nastane, nepořídím si je, dokud s tebou neproberu tvar obrouček.“

„S falešnými brýlemi v akci vypadáš ohromně elegantně.“ Chiara zavřela časopis a ztlumila hlasitost na radiobudíku. „A proto se za tebou Uzi trmácel až sem? Aby ti oznámil, že se bude ženit?“

„Meč Alláhův chce moji hlavu a Shamron si dělá obavy o naši bezpečnost.“

„To zní jako téma na minutový hovor po telefonu, zlato. Jen kvůli tomu sem Uzi určitě nepřijel.“

„Potřebuje, abych pro ně něco zařídil. V Římě.“

„Vážně? A copak?“

„To je tajná informace, Chiaro.“

„Což ale vůbec nevadí, protože my před sebou přece žádná tajemství nemáme, že? A já bych hrozně ráda věděla víc o úkolu, který tě přiměje odjet pryč, přestože jsme právě na svatební cestě.“

„Nejde o žádný úkol. Zítra večer budu zpátky.“

„O co jde, Gabrieli? A neschovávej se, prosím tě, za pitomé předpisy a nařízení Ústavu. Vždycky jsme si přece všechno říkali.“ Zarazila se. „Nebo ne?“

Gabriel se usadil na okraj postele a pověděl manželce o Borisi Ostrovském a jeho nezvyklé žádosti o přijetí.

„A na tohle tys přistoupil?“ Chiara smotala vlasy do drdolu a hledajíc sponu roztržitě plácala dlaní po prostěradle. „Jsem tady snad jediná, koho napadlo, že bys mohl nakráčet přímo do smrtelné pasti?“

„Něco takového mi myslím taky blesklo hlavou.“

„Proč jsi za sebe neposlal někoho jiného? Uzi by na svém oddělení určitě našel někoho, kdo se ti podobá natolik, aby oklamal ruského pisálka, který tě v reálu v životě neviděl.“ Povzbuzena Gabrielovým mlčením si Chiara sama odpověděla: „Protože jsi sám příliš zvědavý na to, co nám ten Rusák chce sdělit, viď?“

„A ty bys nebyla?“

„Ne natolik, abych kvůli tomu přerušovala líbánky.“ S povzdechem vzdala hledání spony a nechala vlasy ve volných kaskádách znovu spadnout na ramena. „Uzi se Shamronem si vždycky vymyslí něco, co tě přitáhne zpátky do Ústavu. Ale na svatební cestu jedeš jenom jednou jedinkrát.“

Gabriel přešel ke skříni a z horní police vytáhl malé kožené příruční zavazadlo. Chiara mlčky pozorovala, jak do něj balí nejnutnější věci na převlečení, a pochopila, že další debata by byla naprosto zbytečná.

„Měl s sebou Uzi nějakou bat levejha?“

„Jo, docela krasavici.“

„Všechny jsme krasavice,“ podotkla Chiara. „Protože vy stárnoucí esa z Ústavu se ohromně rádi ukazujete v akci s krásnýma holkama po boku.“

„Zvlášť když mají v kabelce velkou nabitou zbraň.“

„Kdo to byl?“

„Uzi říkal, že se jmenuje Tamara.“

„Jo, ta je fakt hezká. A taky nebezpečná. Bella by si na ni měla dát pozor.“ Chiara z Gabriela nespouštěla oči. „Opravdu se zítra večer zase uvidíme?“

„Pokud půjde všechno podle plánu…“

„Kdy naposled šla akce, do které tě nasadili, podle plánu?“ Vytáhla berettu a nabídla ji manželovi. „Nepotřebuješ tohle?“

„Mám jednu v autě, díky.“

„Kdo ti bude krýt záda? Doufám, že ne ti idioti z římské stanice.“

„Zítra za svítání přiletí Eli.“

„Vezmi mě s sebou.“

„Jednu ženu už jsem kvůli své práci ztratil. Nehodlám riskovat podruhé.“

„A co tady mám sama dělat?“

„Dohlídni na to, aby nikdo neukradl toho Poussina. Jeho Svatost by asi docela namíchlo, kdyby obraz zmizel, zrovna když jsem ho měl na starosti.“ Políbil ji a obrátil se k odchodu. „Dělej, co uznáš za vhodné, ale nepokoušej se mě sledovat. Uzi postavil k bráně zvláštní hlídku.“

„Ten mizera,“ sykla Chiara, když Gabriel vykročil dolů po schodech.

„Já jsem to slyšel, Chiaro.“

Žena se natáhla pro dálkový ovládač a namířila ho na televizi.

„Výborně.“

6

ŘÍM

Gabriel římské útočiště dávno nevnímal jen jako konspirační byt. Strávil v příjemném apartmánu nad Španělskými schody už tolik času, že magnáti z vnitřní správy – oddělení Ústavu, které mělo bezpečné byty na starosti – se o něm vyjadřovali jako o Gabrielově římském bydlišti. Agent měl k dispozici dvě ložnice, prostorný prosvětlený obývací pokoj a rozlehlou terasu s výhledem na Piazza di Spagna a baziliku svatého Petra. Přede dvěma lety stál Gabriel po boku Jeho Svatosti papeže Pavla VII. ve stínu Michelangelovy kupole, když na Vatikán zaútočili islámští teroristé. Toho říjnového odpoledne zemřelo přes sedm set lidí a kupole se málem celá rozpadla. Na rozkaz amerického prezidenta a CIA Gabriel dostihl a zabil dva muže, kteří operaci naplánovali a financovali. Papežův vlivný osobní tajemník monsignor Luigi Donati o Gabrielově účasti na odvetné akci věděl a tiše s ní souhlasil. A Allon se obával, že jeho názor sdílí i sám Svatý otec.

Byt byl opatřen zařízením, které se v případě nevítané návštěvy samo spustilo a zachytilo i délku pobytu nevítaného vetřelce. Přesto když Gabriel odcházel, zastrčil mezi dveře a zárubeň kousíček papíru, který by mu prozradil, kdyby se v době jeho nepřítomnosti v bytě někdo pohyboval. Ne že by nevěřil géniům z technické divize; v duchu byl zkrátka mužem šestnáctého století, a pokud se týkalo řemesla a bezpečnosti, tíhl ke staromódním metodám. Komputerizované přístroje byly vynikající vymoženost, ale úzký proužek papíru nikdy nezklamal a navíc nebylo zapotřebí inženýra z technické univerzity s doktorátem, aby tento bezpečnostní systém fungoval.

Celou noc pršelo a chodník na Via Gregoriana, na nějž Gabriel vyšel ze vstupní haly domu, byl stále mokrý. Obrátil se doprava ke kostelu Třinità dei Monti a sestoupil po Španělských schodech na náměstí, kde si dal první dvě kapučína toho dne. Když usoudil, že jeho nečekaný výlet do Říma unikl pozornosti italské zpravodajské služby, vyběhl po schodech zpátky nahoru a naskočil na skútr. Čtyřtaktní motor piaggia bzučel jako nějaký hmyz, když uháněl půvabně klikatou Via Veneto.

Hotel Excelsior stál téměř na konci ulice poblíž Villa Borghese. Gabriel zaparkoval na Corso d’ltalia a zamknul helmu do úložného prostoru pod sedadlem. Nasadil si brýle a baseballovou čapku a vydal se zpět po Via Veneto, tentokrát pěšky. Prošel jí téměř na konec až k náměstí Piazza Barberini, kde se obrátil a po druhé straně ulice vyrazil k Villa Borghese. Cestou si všiml čtyř mužů, kteří podle něj patřili k americkým agentům v civilu – v čísle 121 sídlila ambasáda Spojených států –, ale nespatřil nikoho, kdo by byť vzdáleně připomínal agenta ruské rozvědky.

Číšníci slavné restaurace Doney právě prostírali stolky na chodníku k obědu; Gabriel vešel dovnitř a objednal si třetí kapučíno. Vypil je vestoje u baru, vyšel ven a zamířil do sousedního vchodu – do hotelu Excelsior. Zvedl sluchátko domácího telefonu, který stál na pultíku poblíž výtahů, a požádal operátora, aby ho přepojil na pokoj hosta Borise Ostrovského. Spojovatel mu okamžitě vyhověl. Po třetím zazvonění se na druhé straně ozval muž, jenž mluvil anglicky se silným ruským přízvukem. Když se Gabriel dožadoval jistého „pana Donaldsona“, muž mu úsečně oznámil, že nikdo toho jména se tam nevyskytuje, a okamžitě zavěsil.

Gabriel přidržel sluchátko u ucha ještě dalších pár vteřin a naslouchal praskajícímu šumu. Nic podezřelého neslyšel, a tak konečně zavěsil a zamířil ke galerii Borghese. Hodinu se procházel mezi obrazy a kontroloval, zda ho nikdo nesleduje. Ve tři čtvrtě na dvanáct naskočil na piaggio a vyrazil směrem k tichému náměstí na hranici starého ghetta. Filetti i láhev Frascati už na něj čekaly, když přijel. A stejně tak Eli Lavon.

„Myslel jsem si, že si užíváš líbánky.“

„Taky jo, ale Shamron měl jiné plány.“

„Měl by ses naučit pevně stanovit hranice.“

„I kdybych postavil nový dělicí plot, Shamrona by to nezastavilo.“

Eli se pousmál a odhrnul si z čela pramen jemných vlasů. Navzdory horkému římskému odpoledni měl pod sežvatlaným tvídovým sakem oblečený propínací svetr a kolem krku širokou šálu uvázanou na uzel. Ani Gabriel, který ho znal už přes třicet let, někdy téměř nedokázal věřit tomu, že tento knihomol a vynikající archeolog je bezesporu tím nejlepším sledovačem, jakého kdy Ústav vychoval. Jeho spolupráce s tajnou službou byla stejně jako v případě Gabriela Allona úzkostlivě tajena. Přednášel sice o umění fyzického sledování na Akademii – a žádného nováčka nepustili do terénu, dokud s velikým Elim Lavonem nestrávil alespoň pár dní –, ale jeho primární pracovní adresa odkazovala na Hebrejskou univerzitu v Jeruzalémě, kde vyučoval biblickou archeologii. Často se také aktivně podílel na archeologických výzkumech po celém Izraeli.

Kořeny jejich přátelství sahaly do doby, kdy probíhala tajná operace izraelské rozvědky nazvaná Hněv boží. Jejím cílem bylo dostihnout a zlikvidovat strůjce masakru na olympijských hrách v Mnichově v roce 1972. V interním slovníku tajné služby založeném na písmenech hebrejské abecedy byl Gabriel znám jako alef, střelec. Ozbrojen dvaadvacítkou berettou osobně zabil šest členů teroristické skupiny Černé září, která se oficiálně hlásila k zodpovědnosti za mnichovský útok. Patřil k ní i jistý Wadal Abdel Zwaiter, jehož zavraždil ve vstupní hale činžovního domu pouhých pár kilometrů odsud. Lavon, označovaný písmenem ajin, působil jako stopař a specialista na techniky sledování. Tři roky sledovali své oběti po celé západní Evropě; zabíjeli pod rouškou noci i za bílého dne a neustále žili ve strachu, že se kdykoliv mohou octnout v rukou policie daného státu a čelit obvinění z trestného činu vraždy. Když se konečně vrátili domů, Gabriel měl na spáncích prošedivělé vlasy a vypadal o dvacet let starší. Lavona, jenž musel často a dlouho stopovat útočníky zcela sám bez jakéhokoliv krytí, sužovaly nesčetné projevy posttraumatického stresu včetně žaludečních potíží. Když jej Gabriel viděl, jak na vidličku napichuje obří kus ryby, v duchu zaúpěl. Věděl, že drobný sledovač toho bude později litovat.

„Uzi říkal, že děláš na něčem v Judské poušti. Doufám, že nešlo o nic zásadního.“

„Kdepak, je to jen jedna z nejvýznamnějších archeologických expedic v Izraeli za posledních dvacet let. Znovu jsme otevřeli jeskyně, kde byly nalezeny svitky od Mrtvého moře. Ovšem místo abych se s kolegy probíral pozůstatky pradávné historie, přiletěl jsem sem do Říma.“ Lavon přeletěl očima přes náměstí. „Ale tady zase vidím kousek naší vlastní minulosti. Tady to pro nás vlastně všechno začalo…“

„Začalo to v Mnichově, Eli, ne v Římě.“

„Pořád cítím tu zatracenou vůni fíkového vína, co nesl v náručí, když jsi ho střelil. Vzpomínáš?“

„Jak bych mohl zapomenout?“

„Ještě dneska se mi z fíků obrací žaludek.“ Lavon si uřízl další poctivý kus ryby. „Dneska nikoho zabíjet nebudeme, že ne?“

„Neboj, Eli. Dneska si jenom s někým popovídáme.“

„Máš fotku?“

Gabriel vytáhl z kapsy košile fotografii a položil ji na stůl. Lavon si nasadil upatlané srpkovité brýle na čtení a pozorně si snímek prohlédl.

„Tihleti Rusové mi připadají všichni stejní.“

„A oni mají určitě stejný pocit z tebe, Eli.“

„Jo, jejich pocity si umím naprosto přesně představit. Mým předkům znepříjemnili Rusáci život do té míry, že se rozhodli raději přemístit k palestinským bažinám plným malárie. Na začátku sice podporovali vytvoření Izraele, ale v šedesátých letech se dali dohromady se všema, kdo přísahali, že nás smetou z povrchu země. Ve válce proti terorismu se prezentují jako spojenci Západu, ale neměli bychom zapomínat, že mají lví podíl především na samotném vzniku terorismu a jeho rozšíření do celého světa. V sedmdesátých a osmdesátých letech podporovali levičácké skupiny v západní Evropě, a kdo jiný než oni by se samozřejmě ujal úlohy svatého patrona OOP? Arafatovi a jeho zabijácké flotile poskytli všechny zbraně a bomby, na jaké si Palestinci vzpomněli, a nadto jim garantovali volný pohyb za železnou oponou. Nezapomeň, že útok na naše sportovce v Mnichově byl řízen z východního Berlína.“

„Skončil jste, profesore?“

Lavon zastrčil fotku do náprsní kapsy saka. Gabriel objednal dvě porce spaghetti con carciofi, a zatímco dojídali zbytky smažené ryby, stručně Lavonovi vysvětlil plán.

„A pokud bude v Tre Scalini čistý, co pak?“ otázal se Lavon. „Jaký je náš další krok?“

„Jelikož ti tak krásně jde ruština, chci, aby sis s ním pěkně zhurta popovídal. Zažeň ho do kouta a uvidíme, jestli se ti nepodaří ho zlomit.“

„A když bude přesto trvat na tom, že chce mluvit jen s tebou?“

„Pak ho pošli prohlídnout si ještě jednu významnou turistickou atrakci.“

„A to?“

Když mu Gabriel prozradil, které místo má na mysli, Lavon chvíli jen mlčky mačkal svůj ubrousek. „Tohle sice dokonale splňuje tvůj požadavek na veřejné místo, Gabrieli, ale nemyslím, že by tvůj starý kámoš Svatý otec skákal radostí, jestli se kdy dozví, žes využil jeho kostel k tajné schůzce.“

„Zaprvé je to bazilika, Eli, a zadruhé Jeho Svatost se nikdy nic nedozví.“

„Pokud se ovšem něco nezvrtne.“

„Jsem přece na svatební cestě. Co by se mohlo zvrtnout?“

U stolu se objevil číšník se dvěma talíři po vrch naloženými těstovinami. Lavon mrkl na hodinky.

„Máme ještě vůbec čas na oběd?“

„Jen si to v klidu sněz, Eli. Čeká tě dlouhá procházka.“

7

ŘÍM

Dojedli v tempu, které by Říman nepřenesl přes srdce, a natěsnaní na sedadle skútru odjeli z ghetta. Gabriel vysadil Lavona poblíž Excelsioru a uháněl k Piazza di Spagna, kde se usadil u stolku za oknem v kavárně Greco. Vypadal, že je zcela zabrán do článku v La Repubblica, když po Via Condotti prošel Boris Ostrovskij následovaný s odstupem padesáti metrů Elim Lavonem. Ajin měl stále šálu kolem krku, což znamenalo, že novináře nikdo jiný nesleduje.

Gabriel dopil kávu po očku hlídaje Lavonovi záda, zaplatil a odjel k fontáně di Trevi. Stál poblíž sochy vzpínajícího se mořského koníka vládce moří Neptuna a pozoroval Ostrovského, jak si proráží cestu davem turistů k balustrádě, u níž se na okamžik zastavil. Vypadal dost starý na to, aby zažil utrpení „rozvinutého socialismu“, a zdál se upřímně pobouřen pohledem na zbohatlé obyvatele Západu, kterak doslova sypou peníze do díla objednaného Svatou stolicí. Namočil kapesník a otřel si jím pot z čela. Poté vyňal z kapsy jedinou minci a velmi neochotně ji hodil do vody, načež se obrátil a odešel. Gabriel koutkem oka postřehl Lavona, jak okamžitě vyrazil za sledovaným. Sálu měl stále uvázanou.

Ke třetímu bodu z itineráře musel tělnatý Rus dojít kousek pěšky; když se konečně dovlekl po schodech k Pantheonu, vypadal značně unaveně a viditelně ho bolely nohy. Gabriel postával u Rafaelovy hrobky. Podíval se, jak Ostrovskij jednou obešel interiér rotundy, a poté vyšel pod portikus. Eli Lavon čekal opřený o sloup.

„Tak co myslíš?“

„Už bychom ho měli nechat odpočinout, nebo tu omdlí.“

„Sleduje ho někdo?“

Lavon zavrtěl hlavou. „Čistý jako lilie.“

V tu chvíli se Ostrovskij vynořil z rotundy a zamířil po schodech dolů k Piazza Navona. Lavon mu dal velký náskok, a pak se vydal za ním. Gabriel nasedl na piaggio a rozjel se do Vatikánu.

Kdysi dávno náměstí sloužilo jako dostihová dráha – barokní stavby po elipsovitém obvodu vyrostly v podstatě na troskách starověkých tribun. Piazza Navona už sice žádné závody ani jiné sportovní události dávno nehostilo, přesto se nezbavilo věčně rozveselené, karnevalové atmosféry, jež z něj činila jedno z nejoblíbenějších a nejnavštěvovanějších míst v Římě. Za své pozorovací stanoviště zvolil Eli Lavon fontánu di Moro a předstíral, že sleduje cellistu, jenž právě zápasil s Bachovou sonátou č. 1G dur. Ve skutečnosti upíral zrak na stolek v Tre Scalini asi o padesát metrů dál, u něhož se právě usazoval Boris Ostrovskij. Novinář si objednal jen malou láhev minerálky, a číšníkovi ve sněhobílém saku trvalo celou věčnost, než ji donesl. Lavon se naposledy rozhlédl po náměstí a zamířil do kavárny. Uvelebil se na volné židli naproti Ostrovskému.

„Měl jste si objednat něco víc než jenom vodu, Borisi. To se nesluší.“

Lavon promluvil plynulou ruštinou a novinář odpověděl ve stejném jazyce.

„Jsem ruský novinář. Na veřejnosti si můžu dovolit dát jedině nápoj se zapečetěným víčkem.“

Podíval se úkosem na Lavona a zamračil se. Očividně se mu nezdálo, že by tenhle nevysoký muž v pomačkaném tvídovém saku mohl být legendární izraelský agent, o kterém četl v novinách.

„Kdo jste?“

„To vás nemusí zajímat.“

Další zachmuřený výraz. „Udělal jsem všechno, co jste mi řekli. Tak kde je?“

„Kdo?“

„Člověk, se kterým chci mluvit. Muž jménem Allon.“

„A podle čeho soudíte, že bychom vám dovolili se k němu přiblížit? Gabriela Allona si nikdo jen tak nepředvolává. Děje se tak zásadně a pouze naopak.“

Ke stolu se přicoural číšník a Lavon obstojnou italštinou objednal dvě kapučína a talíř tartufo. Zahleděl se na Ostrovského, z něhož přímo crčel pot a jenž se nervózně rozhlížel po náměstí. Přední stranu košile měl celou promočenou a v podpaždí se mu dělala vlhká tmavá kola.

„Máte nějaké starosti, Borisi?“

„Není vteřiny, kdy bych je neměl. Jedině tak taky zůstávám naživu.“

„Koho se bojíte?“

„Siloviki,“ odvětil Rus.

„Siloviki? Obávám se, že moje ruština není tak dobrá.“

„Vaše ruština je vynikající, příteli, a docela mě překvapuje, že jste to slovo nikdy neslyšel. Říkáme tak bývalým příslušníkům KGB, kteří dneska řídí naši zem. Disent samozřejmě nemají příliš v lásce, a to hodně zlehčuju. Jakmile se s nimi rozhádáte, jste mrtvý. Zabíjejí v Moskvě, zabíjejí v Londýně. A nerozpakovali by se zabít ani tady,“ Ostrovskij přeletěl pohledem po rušném náměstí, „přímo v historickém centru Říma.“

„Můžete být klidný, Borisi, cestou sem vás nikdo nesledoval.“

„Jak si můžete být tak jistý?“

„Prostě jen dobře odvádíme svou práci.“

„Oni jsou lepší, příteli, mají léta praxe. Začali už při Říjnové revoluci.“

„O důvod víc, proč vás nenecháme mluvit s mužem, kterého jste si vyžádal. Sdělte mi, co máte na srdci, a já vaši zprávu předám. Bude to tak pro všechny bezpečnější. Taková jsou naše pravidla.“

„Informace, které mu chci sdělit, jsou nanejvýš závažného charakteru. Nebudu o nich mluvit s nikým jiným než s Allonem osobně.“

U stolu se objevil číšník se dvěma šálky a talířem lanýžových bonbonů. Lavon počkal, až odejde, a teprve pak pokračoval.

„Jsem jeho blízký přítel, známe se už mnoho let. Zaručuju vám, že pokud mi ty informace předáte, dostanou se k němu.“

„Setkám se s Allonem osobně, anebo zítra ráno nasednu na letadlo do Moskvy a odjedu, aniž se kdo dozví, co jsem vám chtěl. Je to na vás.“ Když Lavon nereagoval, Rus zprudka odsunul židli od stolu a vstal. „Riskoval jsem život, abych se sem dostal. Spousta mých novinářů zemřela kvůli mnohem nicotnějším záležitostem.“

„Posadte se,“ vybídl ho Lavon chladně. „Nedělejte scénu.“

Ostrovskij zůstal stát.

„Řekl jsem posaďte se, Borisi.“

Tentokrát Ostrovskij uposlechl. Jako Rus byl zvyklý přijímat rozkazy.

„Jste v Římě poprvé?“

Muž pokýval hlavou.

„V tom případě vám vysvětlím, jak se dostat na další místo.“

Oba se lehce naklonili přes stůl. O dvě minuty později už Ostrovskij kráčel na východ přes náměstí směrem k Tibeře. Lavon vyřídil z Tre Scalini stručný hovor z mobilního telefonu, zaplatil účet a vydal se v jeho stopách.

V samém srdci Svatopetrského náměstí, chráněn Berniniho gigantickou sloupovou kolonádou, stojí egyptský obelisk. V roce 37 ho nechal převézt z mateřské země do Říma císař Caligula a roku 1586 jej Římané přemístili monumentální ukázkou technické zručnosti, která vyžadovala spolupráci sto čtyřiceti koní a sedmačtyřiceti zdvihadel. Na ochranu před teroristickými útoky a dalšími novodobými hrozbami je nyní obehnán kruhovou bariérou z nízkých silných kusů zpevněného betonu hnědé barvy. Na jednom z nich teď seděl Gabriel se slunečními brýlemi na očích a sledoval Borise Ostrovského, jenž se právě objevil na vnějším okraji náměstí. Když Rus zamířil k určené destinaci, agent se obrátil a vyrazil k řadě magnetometrů před průčelím baziliky. Po chvilce čekání prošel jedním z přístrojů bez jediného pípnutí a vystoupal po sluncem zalitých schodech k portiku.

Z pěti možných vchodů do baziliky byly otevřeny pouze bronzové Filaretovy dveře. Gabriel se nechal pohltit početnou skupinou veselých polských poutníků, kteří jej dostrkali až do atria. Tam se na okamžik zastavil, aby sluneční brýle vyměnil za dioptrické s rohovinovou obrubou, a poté se vydal ke středu široké hlavní lodi. Než dovnitř vkročil z portika Boris Ostrovskij, stál už Gabriel před papežským oltářem.

Rus přešel k Michelangelově Pietě a po sotva třiceti vteřinách předstíraného obdivu k umělcovu mistrovskému dílu pokračoval dál po pravé straně lodi. Podruhé se zastavil před pomníkem papeže Pia XII. Poloha sochy na okamžik znemožnila Gabrielovi výhled na novináře; otočil se tedy k protější straně hlavní lodi, kde poblíž vchodu do papežských komnat postával Eli Lavon. Krátce se setkali pohledem a Lavon jednou neznatelně kývl. Gabriel se naposled zahleděl na impozantní kupoli a vyrazil k místu, kde na něj Rus čekal.

Socha Pia XII. je poměrně nezvyklá. Papež válečného období má zvednutou pravou ruku v gestu typickém při požehnání, ale zároveň hlavu lehce natočenou doprava, jako by se chystal odvrátit hrozící úder. Ještě zvláštnější však byla scéna, jíž byl Gabriel svědkem, když se ocitl na odděleném ostrůvku u sochy. Boris Ostrovskij klečel před piedestalem s obličejem obráceným ke stropu a rukama třímal vlastní krk. O pár metrů dál si tiše francouzsky povídaly africké řádové sestry, jako by na pohledu na člověka vášnivě uctívajícího velikého muže církve nebylo pranic nezvyklého.

Gabriel proklouzl kolem nich a přiskočil k Ostrovskému. Novinář měl vyvalené oči a v nich zděšený, nevěřícný pohled. Rukama svíral hrdlo, jako by se snažil sám sebe uškrtit – což samozřejmě nechtěl. Naopak – pokoušel se nadechnout. Záchvat se u něj neobjevil přirozeně; Gabriel věděl téměř s jistotou, že ho někdo otrávil. Přes veškerá bezpečnostní opatření se k němu někde a nějak dostal úkladný vrah a odvedl dokonalou práci.

Agent opatrně položil Rusa na podlahu a něco mu šeptal do ucha, zatímco se snažil uvolnit jeho sevření. Jeptišky se shromáždily kolem nich a začaly se modlit k bohu; výjevu opodál přihlížel houf zvědavců. Do půl minuty přiběhli vyšetřit situaci první důstojníci vatikánského policejního sboru Vigilanza. Tou dobou už Gabriel kráčel zvolna dolů po schodech před bazilikou, na očích opět sluneční brýle. Eli Lavon se držel v těsném závěsu. „Byl čistý,“ opakoval ajin. „Říkám ti, Gabrieli, byl čistý.“

8

VATIKÁN

Netrvalo ani hodinu a smrt v bazilice svatého Petra se stala hlavní zprávou rádiových vln v celé Itálii. Za další hodinu se informace objevila v přehledu událostí z Evropy na stanici BBC. V osm hodin večer už byla známa mužova totožnost, v devět povolání.

V půl desáté římského času celosvětový zájem o smrt ruského novináře dramaticky vzrostl, když se stručným prohlášením vystoupil mluvčí vatikánské tiskové kanceláře a naznačil, že Ostrovskij se pravděpodobně stal obětí násilného trestného činu. Zpráva vyvolala v jinak docela poklidném dni horečné záchvaty aktivity v redakcích po celém světě a do půlnoci byla Via della Conciliazione od Tibery až k Svatopetrskému náměstí obsazena satelitními přenosovými vozy. Událost analyzovali ze všech možných úhlů experti na různé oblasti – na policejní sbor a bezpečnostní jednotky Vatikánu či na nebezpečí, která neustále hrozí zpravodajům z Ruska. Promluvili i odborníci na samotnou baziliku, jež byla momentálně jako místo činu neprodyšně uzavřena. Americký kabelový kanál dokonce odvysílal rozhovor s autorem biografické knihy o papeži Piovi XII., před jehož sochou Ostrovskij zemřel. Právě ve chvíli, kdy se učenec pustil do neopodstatněné spekulace o možné spojitosti mezi novinářovou smrtí a kontroverzní osobou papeže, zaparkoval Gabriel skútr v tiché ulici poblíž vatikánských zdí a zamířil k bráně sv. Anny.

Přímo v ní stál mladý kněz a povídal si s příslušníkem Švýcarské gardy v jednoduché modré uniformě. Duchovní přivítal Gabriela prostým pokývnutím hlavy a beze slova jej doprovodil po Via Belvedere k Apoštolskému paláci, do něhož vstoupili z nádvoří San Damaso. Pomalý výtah je zvolna vyvezl do třetího patra; v chodbě s freskovou výzdobou už netrpělivě čekal monsignor Luigi Donati, osobní tajemník Jeho Svatosti papeže Pavla VII. Štíhlý muž, jenž Gabriela o patnáct centimetrů převyšoval, vypadal díky atraktivním rysům v obličeji a tmavým vlasům spíš jako hvězda italského filmu než boží služebník. Na sobě měl dokonale padnoucí, ručně vyrobenou černou sutanu, a když gestem ruky poslal mladého kněze zpět k bráně, zaleskly se ve slabém světle zlaté náramkové hodinky.

„Prosím řekněte mi, že jste v mojí bazilice nikoho nezabil,“ zamumlal Donati, sotva jeho mladší kolega zmizel v temnotě budovy.

„Nikoho jsem nezabil, Luigi.“

Monsignor se zamračil a podal agentovi složku z konopného papíru s razítkem Vigilanzy. Gabriel ji otevřel a spatřil fotografii sebe sama, na níž pokládá umírajícího novináře na studenou zem. Následovaly snímky, jež ho zabíraly, jak kráčí pryč, zatímco kolem těla se shromažduje dav zvědavců; jak odchází Filareto-vými dveřmi a s Elim Lavonem po boku se spěšně vzdaluje přes Svatopetrské náměstí. Gabriel složku zavřel a obřadně ji podával zpět Donatimu, jako by to byl obětní dar.

„Ty jsou pro vás, Gabrieli. Pokládejte je za suvenýr z výletu do Vatikánu.“

„Předpokládám, že Vigilanza má kopie.“

Duchovní mlčky přikývl.

„Byl bych vám do smrti vděčný, kdybyste je pokud možno co nejdřív svěřil pontifikální skartovačce.“

„To milerád udělám,“ opáčil Donati chladně. „Ovšem až poté, co mi laskavě sdělíte vše, co o téhle události víte.“

„Po pravdě řečeno toho moc není.“

„V tom případě můžeme začít s něčím méně náročným. Například co jste tu, ve jménu božím, vůbec pohledával?“

Donati vytáhl z elegantní zlaté tabatěrky cigaretu, roztržitě jí poklepal o víčko a pak si zlatým zapalovačem připálil. Jeho chování v ničem neodpovídalo rigidním církevním nařízením a Gabriel si musel, jako již v minulosti několikrát, znovu připomenout, že vytáhlý muž v černém kněžském hábitu působí ve službách Svaté stolice. Luigi Donati se řadil k nejmocnějším osobním tajemníkům v dějinách římskokatolické církve, a přestože neblaze proslul svou výbušností, dokázal díky vynikajícím vyjednávacím schopnostem a nekompromisnímu přístupu řídit Vatikán jako úspěšný ministerský předseda zemi či výkonný ředitel prosperující společnost. Jeho manažerské nadání mu však za zdmi Vatikánu nevyneslo žádné sympatie. Tým vatikánských reportérů jej vykresloval jako církevního Rasputina, hybnou moc v pozadí papežského trůnu, a zástupy nepřátel z římské kurie mu přezdívaly „Černý papež“, čímž nelichotivě upozorňovaly na jeho jezuitskou minulost. V průběhu předešlého roku však ze své zášti notně slevily – koneckonců ne každý o sobě mohl prohlásit, že vlastním tělem zastavil kulku určenou pro papeže.

„Domnívám se, že je ve vašem vlastním zájmu, monsignore, abyste určitých faktů, které se týkají okolností smrti pana Ostrovského, zůstal ušetřen,“ pronesl Gabriel právnickým tónem. „Jinak byste se totiž, až začnou vyšetřovatelé pokládat nepříjemné otázky, mohl ocitnout v ožehavé situaci.“

„V ožehavých situacích už jsem se za svůj život nacházel mnohokrát.“ Donati vyfoukl kouř vysoko ke stropu a šlehl po Gabrielovi pohledem. „Stejně jako vy. Povězte mi hezky, co víte, a starosti o dotazy vyšetřovatelů přenechejte jim.“

„Už dlouho jsem nebyl u zpovědi, Luigi.“

„Jen to zkuste,“ pobídl jej Donati. „Vaše duše to ocení.“ O blahodárném vlivu zpovědi Gabriel sice silně pochyboval, ale Luigimu Donatimu, jako jednomu z mála lidí na světě, absolutně důvěřoval. Přátelství mezi dvěma muži stvrzovala diskrétnost i prolitá krev, zčásti jejich vlastní. Bývalý jezuita dokázal snadno udržet tajemství a stejně tak uměl v pravý čas použít neškodnou lež – pokud sloužila vznešenému cíli. Rozešli se tedy ztichlými chodbami Apoštolského paláce a Gabriel mu vyložil vše, co se ruského novináře týkalo – od svého povolání do Assisi po mužovu smrt.

„Předpokládám, že naši dohodu si stále pamatujete. Požádali jsme italské správní orgány, aby vám povolily přebývat v naší zemi pod falešnou identitou, a zařídili jsme vám práci i ubytování – velice příjemné ubytování, dodávám. Za to jsme od vás chtěli jediné – abyste se zdržel veškerých aktivit a případných akcí spojených s vaším bývalým zaměstnavatelem.“

Gabriel se uchýlil k nepříliš nápadité obhajobě à la Navot, a sice k vysvětlování, že vlastně ani nešlo o operaci, nýbrž o pouhý rozhovor. Donati však jeho chabý pokus zavrhl přezíravým mávnutím ruky.

„Dal jste nám slib, Gabrieli, a ten jste porušil.“

„Neměli jsme na výběr. Ostrovskij trval na tom, že bude mluvit jen a pouze se mnou osobně.“

„Pak jste si ke schůzce měl zvolit jiné místo, a ne moji baziliku. Vystavil jste nás obrovskému riziku potenciálního skandálu, a to je to poslední, co v dané chvíli potřebujeme.“

„Ty nejproblematičtější otázky ale budou směřovat do Moskvy, nikoliv do Vatikánu.“

„No doufejme, že se nemýlíte. Nejsem samozřejmě žádný expert, ale vypadá to, že Ostrovského někdo otrávil.“ Donati se zamyslel. „Někdo, komu velice záleželo na tom, aby právě s vámi nepromluvil.“

„S tím souhlasím.“

„Jelikož je to Rus a jelikož Rusové mají s podobnými záležitostmi veliké zkušenosti, nepochybně se objeví spekulace o možném spojení s představiteli Kremlu.“

„Už se stalo. U Svatopetrského náměstí se utábořila zhruba stovka reportérů a všichni poukazují na totéž.“

„A co vy? Čemu věříte?“

„Ostrovskij vyjádřil obavu před siloviki, což je termín, kterým Rusové označují skupinu bývalých pohlavárů KGB, kteří teď vesele řídí své podnikání přímo z Kremlu. Prozradil také, že informace, které mi chtěl sdělit, se týkají závažné hrozby bezpečnosti západního světa a Izraele.“

„Jaké hrozby?“

„To už říct nestihl.“

Donati sepjal ruce za zády a zamyšleně se zahleděl na mramorovou podlahu. „Celá záležitost prozatím zůstává v rukou vatikánské policie a bezpečnostních složek, ovšem obávám se, že ne nadlouho. Čekám, že na nás co nevidět budou tlačit italské odpovědné orgány, abychom vyšetřování Ostrovského smrti svěřili výhradně do jejich péče. K vraždám totiž ve Vatikánu naštěstí nedochází často – samozřejmě s výjimkou dní, kdy nám děláte tu radost a přijedete na návštěvu; od té poslední uběhlo už několik let. Chci říct, že zkrátka nemáme dostatečné technické vybavení

55

ani odbornou znalost, abychom mohli vést šetření takového rozsahu, jaký bude tento případ vyžadovat. Zvlášť pokud se jedná o rafinované použití jedů či toxinů.“

„Kolik máme času, než Italům věc předáte?“

„Tipuju, že nejpozději zítra najdu jejich žádost na svém stole. Pokud odmítneme, obviní nás ze zakrývání trestného činu a tisk se bude předhánět v nejdivočejších teoriích o temných silách, které působí za zdmi Vatikánu. Což nás mimochodem přivádí zpátky k vašim fotografiím z baziliky…“

„Co s nimi?“

„Hodit je do skartovačky by bylo jen dočasné řešení. Nepřekvapí vás, že snímky se uchovávají v paměti našeho počítače, kde zůstanou na věky věků. A ať vás ani nenapadne chtít po mně, abych je odtamtud vymazal. Ničení důkazů podporovat nehodlám – už vůbec ne v době, kdy se případ chystá přebrat italská policie.“

„Z těch snímků mě nikdo nepozná, Luigi. Existuje jen jediný způsob, jak by se Italové mohli dozvědět, že jsem tam byl.“

„Nebojte se, příteli, u nás bude vaše tajemství dobře střeženo. O tom, že jste do případu zapleten, ví všehovšudy tři lidé – Svatý otec, já a detektiv Vigilanzy, který momentálně vede vyšetřování. Zavázal se mi přísahou k mlčení a navíc je to, jak my Italové říkáme, uomo di fiducia – člověk, jemuž se dá věřit. Dřív pracoval pro státní policii.“

„Přesto, Luigi, pokud by vám to nevadilo, rád bych si s ním promluvil.“

„O čem?“

„Bezpečnostní kamery v bazilice možná kromě mě zachytily ještě někoho jiného.“

„Koho?“

„Muže, který Ostrovského zabil.“

9

VATIKÁN

Doprovod do hlavní kanceláře vatikánské bezpečnostní služby Gabriel nepotřeboval, cestu bohužel dobře znal. Právě tady krátce před útokem na baziliku svatého Petra horečně pátral po členovi al-Káidy, jenž infiltroval do nejužších vatikánských kruhů. Kdyby byl dostal možnost začít o několik minut dřív, mohl dost možná největšímu smrtícímu aktu islámského terorismu od jedenáctého září i zabránit.

Ve vstupní hale už na něj čekal ispettore Mateo Cassani, elegantní muž v dobře padnoucím tmavém obleku. Prohlédl si Gabriela unavenýma, krví podlitýma očima a napřáhl paži. „Vítejte zpátky, signore. Pojďte se mnou.“

Zamířili do úzké chodby a na okamžik se zastavili před otevřenými dveřmi. Dva uniformovaní důstojníci Vigilanzy seděli před stěnou videomonitorů a sledovali dění na různých místech Vatikánu. Gabriel přeletěl obrazovky pohledem – Svatoanenská brána, Oblouk zvonů, Svatopetrské náměstí, nádvoří San Damaso, vatikánské zahrady a interiér baziliky.

„Tohle je naše hlavní sledovací místnost. V případě krize slouží také jako velicí stanoviště, jako třeba ono dopoledne při útoku na baziliku. Každý moment se nahrává a digitálně uschovává. Zůstane uchován doslova na věčnost,“ dodal Cassani s chabým úsměvem. „Stejně jako církev svatá.“

„Toho jsem se bál.“

„Nemáte se čeho obávat, signore. Vím přesně, kdo jste, a také vím, co jste pro nás udělal, když na toto místo zaútočili teroristé. Během pár vteřin přišla církev o čtyři kardinály a osm biskupů. Nebýt vás, mohli jsme ztratit i papeže.“

Rozešli se dál chodbou a po chvilce vstoupili do stísněné kanceláře s výhledem na potemnělé nádvoří Belvedéru. Cassani se usadil před stolní počítač a přizval Gabriela, aby se mu díval přes rameno.

„Podle monsignora Donatiho jste vyjádřil přání prohlédnout si každičký záběr onoho mrtvého Rusa, který máme k dispozici.“

Gabriel přikývl. Inspektor kliknul myší a na obrazovce se objevil první snímek – širokoúhlý záběr Svatopetrského náměstí pořízený kamerou posazenou nahoře v levé části Kolonády. Obraz se proměňoval po vteřinách, a když se na měřiči času vlevo na spodní liště objevil údaj 15:47:23, najel Cassani na ikonku PAUSE a ukázal prstem k pravému hornímu rohu.

„Tady vidíme signora Ostrovského. Vstupuje na náměstí sám a kráčí přímo k bezpečnostní kontrole.“ Inspektor na Gabriela kradmo pohlédl. „Skoro to vypadá, že se měl uvnitř s někým setkat.“

„Mohl byste to spustit v pohybu?“ požádal jej Gabriel.

Detektiv zmáčkl tlačítko PLAY a Boris Ostrovskij se rozešel přes náměstí s Elim Lavonem v patách. Minutu a půl nato procházel novinář mezi obeliskem a levou fontánou; zmizel tak z dohledu kamery na Kolonádě a vynořil se na záběru aparátu umístěného poblíž Lodžie požehnání. O několik vteřin později jej obklopila skupinka turistů a o něco dál se zleva přibližovala osamělá postava muže. Nečekal, až chumel turistů přejde, ale ramenem si prorážel cestu přímo mezi nimi. V nastalé strkanici se ostře otřel o několik lidí včetně Ostrovského, načež klidně odkráčel zpět na náměstí.

Gabriel poté sledoval poslední tři minuty novinářova života – nedlouhé čekání před bezpečnostní kontrolou, průchod Filaretovými dveřmi, zastavení před Pietou a konečně poslední úsek cesty k soše Pia XII. Přesně šedesát sedm vteřin po svém příchodu padl na kolena a vystřelil pažemi ke krku. Gabriel se na scéně objevil o dvaadvacet vteřin později; jako duch postupoval přes obrazovku vteřinu po vteřině, až se nakonec sklonil k umírajícímu Rusovi a opatrně jej položil na zem. Zdálo se, že vyšetřovatele tento výjev dojal.

„Řekl vám něco?“ zajímal se.

„Vůbec nic, už nemohl mluvit.“

„A vy? Co jste mu to šeptal?“

„Že se nemusí bát smrti. Že odchází na lepší místo.“

„Vy jste věřící, signore Allone?“

„Vraťte to prosím na patnáct padesát.“

Vatikánský inspektor agentovi bez námitek vyhověl, a podruhé tak měli možnost detailně zkoumat každý krok Ostrovského k bazilice. Když se k němu zleva přiblížil osamělý chodec…

„Tady, zastavte to,“ vyhrkl Gabriel.

Cassani pohotově klikl na ikonu PAUSE.

„A teď to prosím posuňte o jeden obraz zpátky.“

Muž udělal, oč ho Gabriel žádal.

„Můžete to zvětšit?“

„To můžu,“ přitakal detektiv. „Ale počítejte s mizerným výsledkem.“

„Nevadí, zkuste to.“

Muž s pomocí myši ořezal náhled do požadovaných rozměrů a pak nechal nastavenou plochu zvětšit. Přesně jak Gabriela varoval, kvalita rozlišení byla přinejlepším ubohá. Přesto agent jasně rozpoznal pravou ruku osamělého chodce ovinutou kolem novinářovy pravé paže.

„Kde je tělo Ostrovského teď?“

„V naší márnici.“

„Už ho někdo zkoumal?“

„Pouze já sám. Zběžně jsem ho prohlédl, zda nenese známky nějakého zranění, ale nic jsem nenašel.“

„Podívejte se znovu. Podle mě najdete na kůži v horní části pravé paže drobný vpich. Vrah mu vstříkl jed, který během pár minut paralyzuje dýchací ústrojí. Vyvinula ho KGB za studené války.“

„Hned tam zajdu.“

„Nejdřív bych vás chtěl ale ještě o něco požádat.“ Gabriel poklepal prstem na obrazovku. „Potřebuju vědět, kdy přesně se tento muž na náměstí objevil a kterým směrem odešel. A taky budu chtít pět nejlepších snímků, jaké s ním najdete.“

Jako každý profesionál si byl útočník kamer dobře vědom. Ostražitost ztratil jen jedinkrát, a to v 15:47:33, přesně deset vteřin poté, co Borise Ostrovského zachytilo elektronické zařízení na okraji náměstí. Na snímku, jejž pořídila kamera umístěná poblíž Bronzové brány Apoštolského paláce, byl vidět muž s širokými lícními kostmi, masivní spodní čelistí, hustou kšticí blonďatých vlasů a širokými slunečními brýlemi na očích. Eli Lavon zkoumal fotografii ve světle pouliční lampy na vrcholu Španělských schodů. O padesát metrů dál bezpečnostní tým Ústavu chvatně prohledával Gabrielův konspirační byt a pátral po stopách toxinů či radioaktivních látek.

„Na hlavě má paruku, ale ty lícní kosti jsou podle všeho pravé. Bezpochyby Rus, a tohohle bych rozhodně nechtěl potkat v nějaké zapadlé uličce po setmění.“ Lavon se zahleděl na zabijákovu dlaň, jíž svíral novinářovu paži. „Chudák Boris se na toho chlapa sotva podíval, když do něj vrazil. Nejspíš vůbec netušil, co se ve skutečnosti stalo.“

„Neměl páru,“ souhlasil Gabriel. „Namířil si to přímo do baziliky a postupoval podle tvých instrukcí, jako by se nic nedělo. Ani v okamžiku, kdy umíral, vlastně nechápal proč.“

Lavon znovu sklopil zrak k fotografii útočníka. „Pořád ale stojím za tím, co jsem řekl, když jsme odtamtud odcházeli. Ostrovskij byl čistý, nikdo ho nesledoval. A někoho jako tenhle bych určitě nepřehlídl.“

„Ostrovskij možná čistý byl, ale my ne.“

„Naznačuješ, že sledovali sledovače?“

„Přesně tak.“

„Jak ale mohli vědět, že tam budeme?“

„V Moskvě nejspíš měli Ostrovského pod drobnohledem už dlouhé měsíce. Pak v Římě kontaktoval naši ambasádu přes nezabezpečenou linku, takže hovor pravděpodobně zachytil někdo z druhé strany buď přímo tady, nebo na odposlouchávací stanici v Moskvě. Ten vrah je opravdový profík, věděl, že se k Ostrovskému nepřiblížíme, dokud ho neproklepneme. A taky postupoval přesně tak, jak se od profesionála dá čekat – ignoroval cíl a namísto toho sledoval nás.“

„Jak se pak ale mohl dostat do Vatikánu deset minut před Ostrovským?“

„Musel sledovat mě. A já jsem si ho nevšiml, Eli. Je to moje vina, že Ostrovskij zemřel za takhle pitomých okolností někde na zemi v bazilice.“

„Smysl to dává, ale přece jen to nezní jako něco, čeho by byl schopen průměrný ruský zločinec.“

„Nebavíme se tu o obyčejných zločincích, Eli. Tohle jsou profesionálové.“

Lavon vrátil snímky Gabrielovi. „Ať ti chtěl Ostrovskij říct cokoliv, muselo to být zatraceně důležité. Někdo by měl zjistit, co je tenhle chlap zač a pro koho pracuje.“

„Ano, to by měl.“

„Možná se pletu, Gabrieli, ale mám dojem, že na bulváru Krále Saula už rozhodli o nejvhodnějším kandidátovi.“

Lavon mu předal úzký proužek papíru.

„Co je to?“

„Zpráva od Shamrona.“

„A co v ní stojí?“

„Že tvoje svatební cesta tímto okamžikem oficiálně skončila.“

10

BEN-GURIONOVO LETIŠTĚ, IZRAEL

O přijímací místnosti pro prominentní osoby na Ben-Gurionově letišti, do níž se vchází neoznačenými dveřmi vedle pasové kontroly, ví jen několik vyvolených, a ještě méně jich mělo možnost se tam osobně podívat. Stěny jsou obloženy růžovým jeruzalémským vápencem a veškerý nábytek tvoří sedací souprava z černé kůže. Vzduch je prosycen pachem přepálené kávy a napětím agentů nasazovaných do akce. Když Gabriel následujícího odpoledne vstoupil, čekal na něj jediný muž. Seděl na kraji křesla, nohy lehce rozkročené, mohutné ruce opřené o vycházkovou hůl z olivového dřeva. Vypadal jako cestující na nástupišti, jenž odevzdaně čeká na svůj vlak. Jako obvykle měl na sobě nažehlené khaki kalhoty a bílou košili s rukávy vyhrnutými k loktům. Kulatou hlavu až na mnišský proužek zbělelých vlasů pokrývala lesklá lysina. Ošklivé brýle s drátěnými obroučkami nepřirozeně zvětšovaly modré oči, které dávno ztratily dřívější jas.

„Jak dlouho už tu sedíš?“ otázal se Gabriel.

„Ode dne, kdys odjel do Itálie,“ odvětil Ari Shamron.

Gabriel se na něj pátravě zadíval.

„Co na mě tak koukáš?“

„Je mi divné, že nekouříš.“

„To Gila. Přikázala mi přestat, jinak že…“

„To na tebe přece nikdy neplatilo.“

„Jenže tentokrát to myslí vážně.“

Gabriel letmo políbil Shamrona na vrcholek plešaté hlavy. „Mohl jsi pro mě klidně poslat někoho z cestovního.“

„Jel jsem zrovna kolem.“

„Vždyť bydlíš v Tiberiadě! Ari, jsi přece v důchodu. Měl bys Gile vynahradit všechny ty roky, kdy si tě nemohla užívat.“

„Já do důchodu nikdy neodejdu!“ vyštěkl Shamron a na zdůraznění svých slov bouchl pěstí do opěrky. „A co se Gily týká, ona sama navrhla, abych tě vyzvedl. Prý se jí pletu pod nohama, tak abych na pár hodin vypadl.“

Shamron na moment zavřel oči a přes tvář mu přeletěl lehounký úsměv. Stejně jako jeho moc a vliv i jeho milovaní mu pomalu prokluzovali mezi prsty. Syn působil jako brigádní generál na severním velitelství Izraelských obranných sil a použil jakoukoliv výmluvu, jen aby se se svým slavným otcem nemusel stýkat; ani jeho dcera, která se po mnoha letech v zahraničí konečně vrátila do Izraele, o něj nejevila příliš zájem. Jediná Gila stála celá léta věrně po jeho boku; teď však, když už Shamron nezastával v organizační struktuře židovského státu žádnou formální roli, dokonce i jeho bezmezně trpělivou manželku Shamronova konstantní přítomnost zatěžovala. Skutečnou rodinu legendárního špiona tvořili lidé jako Gabriel, Navot či Lavon – muži, které sám najal a vycvičil. Muži, kteří prováděli operace podle jeho kréda a mluvili jeho jazykem. Byli to utajení strážci Státu Izrael a Ari Shamron jejich panovačným, despotickým otcem.

„Kdysi dávno jsem uzavřel bláznivou sázku,“ pravil Shamron. „Zasvětil jsem život budování a ochraně této země a domníval jsem se, že mi za to mé děti a manželka odpustí hříchy věčné nepřítomnosti a nedostatečné péče. Samozřejmě jsem se mýlil.“

„A vědomě teď připravuješ stejný osud i pro mě.“

„Narážíš na to, že jsem ti zkazil svatební cestu?“

„Ano.“

„Tvoje žena je pořád ještě na výplatní listině Ústavu a ze všech nejlíp chápe povahu tvé práce. Navíc jsi byl pryč už celý měsíc.“

„Dohodli jsme se přece na tom, že zůstanu v Itálii, dokud budu chtít.“

„My jsme se na ničem takovém nedohodli, Gabrieli. Tys vznesl požadavek a já jsem v dané chvíli neměl na výběr. Po tom, číms prošel v Londýně, jsem ti nemohl odmítnout.“ Hluboké vrásky v Shamronově tváři se ještě zvýraznily, když se zamračil. „Víš, jak jsem svou svatební cestu trávil já?“

„Jak by ne. Ví to celá země, takže by bylo zvláštní, kdyby to zrovna mně uniklo.“

Shamron se pousmál. Gabriel vlastně tolik nepřeháněl. Za zdmi chodeb a konferenčních sálů izraelských tajných a bezpečnostních služeb byl Ari Shamron vnímán jako živoucí legenda. V aktivní službě pronikal na dvory králů, lstivými manévry získával tajemství tyranů a zabil mnoho nepřátel Státu Izrael – často i holýma rukama. Vrchol jeho kariéry však nastal za deštivé noci v květnu roku 1960 na jednom špinavém předměstí severně od Buenos Aires. Vyskočil z projíždějícího auta na ulici a zadržel strůjce holocaustu Adolfa Eichmanna. Ještě dnes, objeví-li se Shamron v Izraeli na veřejnosti, k němu přistupují zestárlí přeživší, již se chtějí alespoň dotknout rukou, které před lety svíraly hrdlo zrůdného monstra.

„Brali jsme se s Gilou v dubnu sedmačtyřicátého, uprostřed zuřící války za nezávislost. Dupl jsem na skleničku, přátelé a rodina vykřikli ‚Mazl tov‘, políbil jsem manželku a běžel zpátky ke své jednotce Palmachu.“

„To byly jiné časy, Ari.“

„Zas tolik se nelišily. Bojovali jsme tehdy o přežití a o totéž bojujeme i dnes.“ Shamron si Gabriela dlouze prohlížel přes nevzhledné dioptrické brýle. „Což ty ale dobře víš, ne? Proto jsi můj vzkaz jen tak nezahodil a nevrátil ses do své vilky v Umbrii.“

„Měl jsem v prvé řadě ignorovat tvou první zprávu a nikam nejezdit. Pak bych nemusel ani sem.“ Gabriel teatrálně přejížděl očima bezútěšný nábytek. „A ušetřil bych se této místnosti.“

„Já jsem tě zpět nepovolal, Gabrieli, to Boris Ostrovskij. Jenže ten měl tu obrovskou smůlu, že nakonec zemřel v tvém náručí. Ty teď najdeš toho, kdo jeho smrt způsobil, a zjistíš proč. Za daných okolností je to to nejmenší, co pro něj můžeš udělat.“

Gabriel mrkl na hodinky. „Dorazil Eli v pořádku?“

Cestovali odděleně – různými letadly a odlišnou trasou. Zatímco Lavon letěl z Fiumicina přímo na Ben-Gurionovo letiště, Gabriel se nejprve dopravil do Frankfurtu, kde tři hodiny čekal na přípoj. Využil přestávku k několikakilometrové procházce nekonečnými terminály, při níž se snažil odhalit, zda jej nesledují najatí ruští zabijáci.

„Eli už sedí na bulváru Krále Saula a podává hlášení. Obávám se, že nejde o nic příjemného, a až skončí s ním, vrhnou se i na tebe. Jak si jistě dokážeš představit, Amos z vývoje v Římě neskáče nadšením. A s ohledem na své vratké postavení se chce ujistit, že vina za výsledek akce padne na tebe a on bude z obliga.“

Stejně jako celé vedení izraelských bezpečnostních a vojenských sil se i Amos Sharret, jenž stál v čele Ústavu, ocitl pod ostrou palbou kritiky za výkon při poslední válce s Libanonem. Otěže moci držel konečky prstů a nepomáhalo, že za ně z druhé strany tiše tahal Shamron a jeho spojenci z kanceláře ministerského předsedy.

„Někdo by měl Amosovi říct, že o jeho post nemám nejmenší zájem.“

„Neuvěří. Všude vidí nepřátele, to je profesní deformace.“ Shamron opatrně poposedl až na krajíček křesla a za pomoci hole se postavil na nohy. „Tak pojď,“ vybídl Gabriela. „Odvezu tě domů.“

Na zabezpečeném parkovišti vyhrazeném pro prominentní hosty čekala Shamronova pancéřovaná limuzína. Oba muži se vsoukali na zadní sedadlo a vůz vyrazil k Judským horám.

„Po tom, cos dneska odpoledne nasedl na letadlo, nabraly události v Římě rychlý spád. Italský ministr spravedlnosti odeslal Vatikánu dopis, v němž formálně zažádal o povolení převzít vyšetřování Ostrovského smrti do vlastních rukou. Nemusím ti říkat, jak zněla odpověď.“

„Donati okamžitě souhlasil.“

„Oficiální prohlášení vlastně vydal vatikánský tajemník pro styky se státy, ale do ouška mu ji nepochybně šeptal tvůj drahý přítel monsignor. Italská policie převzala novinářovo tělo a z pokoje v Excelsioru odklidila jeho zavazadla a osobní majetek. Týmy hazmat (Termín „hazmat“ vznikl spojením prvních slabik anglických slov „hazardous materials“, tj. nebezpečné materiály. Tzv. „týmy hazmat“ se nasazují v případech, kdy existuje podezření na použití nebezpečných (obzvláště jedovatých, výbušných, radioaktivních apod.) látek. (Pozn. překl.)) teď prohledávají hotel na přítomnost jedovatých látek a toxinů. Bazilika zůstala uzavřená jako místo činu, dokud se případ nevyřeší. Ministerstvo spravedlnosti vyzvalo všechny svědky novinářovy smrti, aby se okamžitě přihlásili. Předpokládám, že k nim patříš i ty.“ Shamron se obrátil na Gabriela a dlouze se na něj zadíval. „Sklánět se tváří v tvář k Ostrovskému bohužel nebylo nejšťastnější.“

„Donati mi slíbil, že moje jméno vynechá.“

„Bůh ví, že Vatikán umí držet tajemství. Ale určitě existuje víc lidí, kteří ví o tvém spojení s případem, a pokud se najde jediný, který by Donatiho – nebo i nás, když jsme u toho – rád znemožnil, stačí pěkně v tichosti zvednout telefon a vytočit číslo Polizia di Stato.“

„Borise Ostrovského zabil ruský profesionál a udělal to už na Svatopetrském náměstí.“ Gabriel vytáhl z boční kapsy cestovní tašky obálku z konopného papíru a podal ji Shamronovi. „Tyhle snímky to dokazují.“

Shamron se natáhl po tlačítku stropního světla a pozorně si fotografie prohlížel. „Je to teda dost drzý útok, i na ruské poměry. Ostrovskij musel vědět něco zatraceně důležitého, když se uchýlili k takovému aktu.“

„Čímž chceš nejspíš naznačit, že už máte svou teorii.“

„Bohužel ano.“ Shamron vložil snímky zpět do obálky a zhasl světlo. „Naši přátelé z Kremlu už nějakou chvíli zásobují ničemné režimy na Středním východě inteligentními zbraněmi, a to v nebývalém množství. K jejich nejvýznamnějším odběratelům patří íránští mulové, ale úspěch slaví i s protiletadlovými a protitankovými systémy u svých starých známých z Damašku. Zachytili jsme zprávy, podle kterých to vypadá, že se Sýrie chystá uzavřít s Moskvou zcela zásadní obchod, jehož předmětem má být mimo jiné moderní ruská balistická raketa Iskander. Lze ji přepravovat po silnici a má dostřel zhruba tři sta kilometrů – jinými slovy ze Sýrie s přehledem doletí do Tel Avivu. Důsledky ti samozřejmě nemusím vysvětlovat.“

„V podstatě přes noc by se narušila strategická rovnováha na Středním východě.“

Shamron pomalu pokýval hlavou. „A to je, s ohledem na dosavadní výkony Kremlu, bohužel jen jedna z mnoha znepokojujících možností. Zprávy o nějakém plánovaném obchodu kdesi hýbou celou oblastí a my na dané věci dřeme už celé měsíce, jenže až dosud jsme nezjistili nic, co bychom mohli předložit ministerskému předsedovi. Mám dojem, že ho to začíná docela štvát.“

„To patří k popisu jeho práce.“

„A mojí taky.“ Shamronovi přeletěl přes tvář neradostný úsměv. „Tohle všechno ti má objasnit, proč jsme v prvé řadě tolik stáli o to, aby ses s Borisem Ostrovským sešel. A proč bychom teď ocenili, kdybys jel do Ruska a zjistil tam, co ti to chtěl sdělit.“

„Já? V životě jsem v Rusku nebyl. Neznám terén a neumím ani jazyk.“

„Disponuješ ovšem něčím důležitějším, než je znalost místního prostředí a jazyka.“

„A to?“

„Jménem a tváří, kterou bezpochyby rozezná každý z momentálně na maximum vynervované redakce Moskevské gazety.“

„Což ovšem platí i o ruských bezpečnostních službách, ne?“

„Na to už máme plán,“ reagoval Shamron sebevědomě a pousmál se. Tenhle stařec měl plán pro každou situaci.

11

JERUZALÉM

Muži z ochranky stáli na obou stranách Narkissovy ulice, tiché zelené oázy v srdci Jeruzaléma, a další hlídkovali přímo před ošumělým činžovním domem z vápencového zdiva s číslem 16. Když Gabriel s Shamronem v patách procházel nevelkou vstupní halou, ani ho nenapadlo kontrolovat poštu. Žádné dopisy mu nechodily a jméno na schránce bylo falešné. Co se administrativního systému Státu Izrael týká, Gabriel Allon neexistoval. Osoba tohoto jména nikde nežila. Tak jako bludný Žid byl Gabriel odsouzen k věčnému putování.

Uzi Navot seděl na gauči v Gabrielově obývacím pokoji, nohy opřené o nízký stolek, mezi ukazovákem a prostředníkem pravé ruky vklíněný izraelský diplomatický pas. S netečným, znuděným výrazem ve tváři podal doklad Gabrielovi, který jej otevřel a zadíval se na fotografii. Zobrazovala muže se stříbřitými vlasy, upraveným prošedivělým plnovousem a dioptrickými brýlemi s kulatými obroučkami. Barva vlasů byla výsledkem vynikající práce kadeřníka z divize krycích totožností. Vousy však falešné nebyly.

„Kdo je Natan Golani?“

„Funkcionář střední úrovně z ministerstva kultury. Specializuje se na budování kulturních mostů mezi Izraelem a zbytkem světa. Síření míru skrze umění, tanec, hudbu a další bezúčelné počiny. Sám to prý docela umí s malířským štětcem.“

„Už byl někdy v Rusku?“

„Ne, ale chystá se.“ Navot sundal nohy ze stolku a napřímil se. „Ode dneška za šest dní má náměstek ministra odletět z Jeruzaléma na plánovanou oficiální návštěvu Ruska. Přesvědčili jsme ho, aby na poslední chvíli náhle onemocněl.“

„A Natan Golani ho zastoupí.“

„Za předpokladu, že mu Rusové vystaví vízum. Podle ministerstva by to neměl být problém.“

„Jaký je účel téhle cesty?“

Navot otevřel kufřík z nerezavějící oceli a vytáhl brožuru z lesklého papíru. Podržel publikaci tak, aby si ji Gabriel mohl řádně prohlédnout, a pak ji pohodil na stolek. Agent upřel zrak na jediný výraz: UNESCO.

„Možná ti to uniklo, ale Organizace OSN pro výchovu, vědu a kulturu (Anglicky United Nations Educational, Scientific and Cultural Organization. (Pozn. překl.)), známější pod zkratkou UNESCO, vyhlásila tuto dekádu mezinárodním desetiletím kultury, míru a nenásilí pro děti na celém světě.“

„Máš pravdu, Uzi. To jsem nějak zasklil.“

„Na podporu tohoto vznešeného cíle se každoročně koná konference, na níž se hodnotí dosavadní vývoj a projednávají se nové návrhy a možnosti. Letos se uskuteční v Mramorovém paláci v Petrohradě.“

„Kolik dní se toho nesmyslu budu muset účastnit?“

„Tři,“ oznámil mu Navot. „Podle rozpisu má profesor Golani promluvit druhého dne. Tvůj příspěvek se bude týkat nového, průkopnického programu, který jsme zahájili za účelem posílení kulturních vazeb mezi Izraelci a našimi arabskými sousedy z Palestinské samosprávy, Egypta a Jordánská. Dočkáš se nemilosrdné kritiky a s největší pravděpodobností tě odsoudí jako utiskovatele a okupanta. Spousta účastníků tě ovšem ani neuslyší, jelikož, jak je zvykem, jakmile přistoupíš k řečnickému pultu, hromadně opustí sál.“

„Bude to tak lepší, Uzi, pronášet řeč k davu lidí mě stejně nikdy moc nebavilo. A co potom?“

„Po ukončení konference tě náš velvyslanec v Rusku, což je shodou okolností odteď také tvůj starý známý, pozve na prohlídku Moskvy. Pokud budeš mít to štěstí a přežiješ přesun s Aeroflotem, ubytuješ se v hotelu Savoy a půjdeš obdivovat kulturní památky hlavního města. Pravým účelem tvé cesty však bude navázat kontakt s jistou Olgou Suchovovou. Tahle žena patří k nejznámějším a nejkontroverznějším investigativním novinářům v Rusku a v dané chvíli také zastupuje ve funkci šéfredaktorky Moskevské gazety. A pokud někdo z Gazety tuší, proč se Ostrovskij vydal do Říma, tak ona.“

„Což nejspíš znamená, že ji čtyřiadvacet hodin denně sleduje FSB. A jakožto hostujícího izraelského diplomata mě čeká totéž.“

Zkratka FSB označuje ruskou Federální bezpečnostní službu (Rusky „Federalnaja služba bezopasnosti“. (Pozn. překl.)),“ která v podstatě převzala roli KGB na poli vnitřní bezpečnosti státu a spojuje civilní i vojenskou kontrarozvědku. Přestože se vnějšímu světu ráda ukazuje jako moderní evropská bezpečnostní služba, vysoké funkce zastávají vysloužilci z KGB a své sídlo má na náměstí Lubjanka, neblaze proslulé adrese bývalého ústředí Výboru státní bezpečnosti. Mnoho občanů Ruska se nové jméno bezpečnostní služby ani neobtěžuje používat; v jejich očích je to stále táž KGB.

„To ano,“ připustil Navot. „Museli jsme trochu zaimprovizovat.“

„Jak moc?“ zajímal se Gabriel opatrně.

„Nic riskantního, obyčejný banket. Náš velvyslanec souhlasil s uspořádáním malého večírku v sídle velvyslanectví, zrovna když budeš ve městě. Právě teď se připravuje seznam hostů – sejde se zajímavá směsice ruských novinářů, umělců a zástupců opozice. A velvyslanec samozřejmě udělá vše, co bude v jeho silách, aby Olga Suchovová nechyběla.“

„A podle čeho soudíte, že přijde? Po pozvánce na večírek izraelského velvyslance sotvakdo prahne, Moskvu nevyjímaje.“

„Pokud ovšem nepřijde s příslibem exkluzivního sólokapra. Pak se takové pozvání stane rázem neodolatelným.“

„Jakého sólokapra?“

„To už nechej na nás.“

„A pokud tedy přijde?“

„Odvedeš si ji stranou a pěkně v bezpečí rezidence si popovídáte. Způsob, jakým prozradíš svoji identitu a do jaké míry, necháváme zcela na tobě. Musíš ji ale bezpodmínečně přesvědčit, aby ti řekla všechno, co ví o tom, proč s tebou chtěl Ostrovskij mluvit.“

„A co když nic neví? Nebo se bude bát mluvit?“

„Pak budeme muset spoléhat na tvé osobní kouzlo, které, jak všichni víme, většinou dobře funguje. A krom toho, Gabrieli, skutečně existují i horší způsoby, jak strávit večer.“

Navot vytáhl z kufříku další složku. Gabriel ji rozevřel a vyňal fotografii Olgy Suchovové, atraktivní ženy kolem pětačtyřiceti s uhlazenými slovanskými rysy, ledově modrýma očima a lesklými blond vlasy shrnutými na jedno rameno. Pak složku zase zavřel a zadíval se na Shamrona, jenž stál před otevřenými francouzskými dveřmi a pohrával si se svým starým zapalovačem. Plánování operace bylo pro slib, který dal manželce, tvrdou zatěžkávací zkouškou.

„Vypravíš se do Moskvy, Gabrieli, strávíš příjemný večer na ambasádě v družném hovoru s Olgou Suchovovou, a kdyby nic jiného, dozvíš se alespoň něco o tom, proč jsou všichni novináři z Gazety tak vděčným terčem. A pak se můžeš vrátit do vily v Umbrii – ke své manželce a k obrazu.“

„A co když se FSB nenechá tak snadno nachytat?“

„Budeš pod ochranou svého diplomatického pasu.“

„Diplomatický protokol je to poslední, co ruskou mafii a zabijáky z FSB zajímá. Nejdřív mačkají spoušť a teprve pak se starají o politické důsledky.“

„Od chvíle, kdy přistaneš v Petrohradě, ti bude krýt záda moskevská stanice,“ informoval Navot. „Nikdy se neoctneš mimo náš dosah, a kdyby šlo náhodou do tuhého, vždycky můžeme zajistit oficiální osobní ochranku.“

„A jak můžeš spoléhat na to, že si tým z moskevské stanice něčeho všimne, Uzi? Včera odpoledne se v Římě někdo otřel Borisi Ostrovskému o rameno, a než jsme stačili zjistit, co se vůbec děje, ležel mrtvý na kamenné zemi v bazilice.“

„Tak dej pozor, ať se tě nikdo nedotýká. A za žádných okolností nepij čaj.“

„Vynikající rada, Uzi.“

„Diplomatický pas ti ochranu neposkytne,“ poznamenal Shamron. „Ale pověst Ústavu ano. Rusové si dobře uvědomují, že pokud ti někdo jen zkřiví vlásek, vyhlásíme jim otevřenou válku. Žádný jejich agent nikde na světě už nebude v bezpečí.“

„Válka s ruskými službami je to poslední, co v dané chvíli potřebujeme.“

„Prodávají moderní zbraně teroristickým skupinám a zemím, jejichž cílem je smést nás z povrchu zemského. Boje už dávno vypukly.“ Shamron strčil zapalovač do kapsy. „Čeká tě spousta práce, Gabrieli. Máš šest dní na to, aby ses naučil mluvit a vystupovat jako vyslanec ministerstva kultury. Zítra v deset tě ve své kanceláři očekává náměstek ministra a bude tě podrobně informovat o tvém druhém poslání v Rusku. Chci, aby ses na té konferenci choval slušně. Nerad bych, abychom se v rámci Spojených národů dostali do ještě horší pozice, než v jaké jsme teď.“

Gabriel sklopil zrak k fotografii v cestovním pasu a roztržitě si přejížděl dlaní po bradě; naposledy se holil před čtyřmi dny. Docela slušný základ na plnovous.

„Musím poslat vzkaz Chiaře. Aby věděla, že se v Umbrii v nejbližší době neobjevím.“

To už jsme zařídili,“ oznámil mu Shamron. „Jestli chceš, můžeme ji dopravit sem do Jeruzaléma.“

Gabriel zavřel doklad a zakroutil hlavou. „Někdo by měl dávat pozor na toho Poussina. Ať na mě počká v Itálii.“

Když vzhlédl, všiml si, že na něj zpoza svých úzkých, super-moderních brýlí Navot pochybovačně zírá.

„Co máš za problém, Uzi?“

„Že by se velký Gabriel Allon bál ukázat svojí krásné mladé ženušce s šedivým plnovousem na bradě?“

„Patnáct kilo, Uzi,“ rýpl si Gabriel. „Patnáct kilo.“

12

PETROHRAD

Stárnoucí petrohradské letiště Pulkovo 2 se moderním technickým vymoženostem úspěšně vyhýbalo. Rozpraskaný dehtový makadam byl poset opuštěnými letadly z dob sovětské éry, která už nejspíš nebyla schopna ani vzlétnout, a komplex svým vzezřením připomínal spíš továrnu nebo vězení než novodobé centrum letecké dopravy. Gabriel vstoupil do letištní budovy pronásledován skelným pohledem mladinkého milicionáře a stevardka, kterou jeho přítomnost evidentně obtěžovala, jej poslala dál k pasové kontrole. Poté, co mu byl jen s malým zpožděním úředně povolen vstup na ruské území, zamířil Gabriel k výdejně zavazadel, kde strávil povinných šedesát minut čekáním na svou tašku. Když ji konečně zvedl z rachotícího pásu, všiml si, že zip je do poloviny otevřený. Bez jediného slova vytáhl vysouvací rukojeť a vydal se na pánskou toaletu, kde jej málem porazil oblak cigaretového dýmu. Ačkoliv bylo kouření ve všech prostorách odbavovací budovy striktně zakázáno, ruští občané se zřejmě domnívali, že záchodky jsou z nařízení vyňaty.

Když Gabriel opět vyšel, stál u dveří hlídač a doprovodil ho do příletové haly, kde jej svěřil rozložité Rusce v zářivě rudém triku s nápisem UNESCO přes bujné poprsí. Žena přicvakla Gabrielovi na klopu jmenovku a nasměrovala jej k velkému autobusu zaparkovanému na kruhovém objezdu, kde už se tlačil houf delegátů z celého světa. Připadalo mu, že se během vteřiny octil v miniaturní verzi Valného shromáždění. Vystoupal po schůdcích a pokynul hlavou dvěma vyslancům ze Saudské Arábie, kteří mu na oplátku věnovali jen prázdný pohled. Usadil se na jednom z posledních volných míst v zadní části autokaru vedle rozmrzelého Nora, jenž neztrácel čas a během pár vteřin se pustil do tiché tirády o nelidském zacházení Izraelců se svými palestinskými sousedy. Gabriel diplomata trpělivě vyslechl a poté obratně kontroval pečlivě promyšlenými argumenty. Ve chvíli, kdy autobus vyrazil po věčně ucpaném Moskevském prospektu k srdci města, norský vyslanec připustil, že nyní už lépe chápe svízelnou pozici židovského státu, vyměnil si s Gabrielem navštívenku a přislíbil, že mohou v zajímavé diskuzi pokračovat třeba u večeře, až se profesor Golani ukáže v Oslu.

Náboženského fanatika z Kuby, jenž se z místa přes uličku pokoušel debatu dál rozvíjet, naštěstí přerušila žena v červeném triku, která nyní stála v čele autobusu s mikrofonem v ruce a ujala se role průvodkyně. Bez náznaku ironie v zesíleném hlase upozorňovala cestující na významné pamětihodnosti v okolí širokého bulváru: velkolepou sochu V. I. Lenina s napřaženou paží, jako by do nekonečna mával na taxík, ohromné pomníky Velké vlastenecké války a impozantní svatyně sovětského centrálního řízení a plánování. Zchátralé kancelářské budovy, sídliště pocházející z dob Brežněvovy vlády, jež se propadala pod vlastní vahou, a výkladní skříně obchodů nadité spotřebním zbožím, které by sovětský stát zákazníkům nikdy nemohl nabídnout, okázale ignorovala. Nebylo třeba zmiňovat pozůstatky čirého bláznovství, které se Sověti snažili vnutit zbytku světa. Hrdelní zločiny bolševiků byly v očích novodobých ruských občanů jen zastávkou mimo trať na cestě k éře velikého Ruska. Fakta o gulagu a krutovládě, která miliony lidí nechala zemřít hlady či přinejmenším „omezila jejich práva“, tvořila jen nepříjemnou součást minulosti. Za své činy se nikdo z vládních představitelů nikdy nezodpovídal; za své hříchy nikdo z nich nikdy nepykal.

Zdlouhavou ohyzdnost Moskevského prospektu konečně vystřídala importovaná evropská elegance srdce města. První zastávka patřila hotelu Astoria, kde byli ubytováni delegáti vyspělých států. S kufrem v ruce vpochodoval profesor Golani s novými druhy v oblasti kultury do vstupní haly a zařadil se do dlouhé fronty u recepce. Ačkoliv se v Rusku rychle rozmohl kapitalismus nejhrubšího zrna, koncept poskytování služeb jím zůstal nepoznamenán. Gabriel se dostal na řadu po dvaceti minutách čekání, aby jeho věci s typicky sovětskou laskavostí chladně vyřídila plavovlasá žena, jež se nijak nesnažila zakrýt odpor, který k němu pociťovala. Zdvořile odmítl vlažnou nabídku hotelového sluhy a odnesl si zavazadla sám. Svůj pokoj se ani nenamáhal prohledávat – od této chvíle hrál podle moskevských pravidel. Za všech okolností předpokládej, že každá místnost je plná štěnic a každý telefonní hovor je nahráván. Předpokládej, že kdokoliv může pracovat pro nepřítele. A neohlížej se. Nikdy nejsi úplně sám.

Profesor Natan Golani připojil svůj laptop k bezplatně poskytovanému vysokorychlostnímu datovému vstupnímu kanálu a četl své e-maily s plným vědomím, že totéž právě dělají i agenti FSB. Zavolal falešné manželce do Tel Avivu a poslušně naslouchal jejímu lamentování nad svou falešnou matkou s plným vědomím, že kromě něj tento monolog útrpně snášejí i agenti FSB. Poté, co vyřídil jak pracovní, tak soukromé záležitosti, převlékl se do vycházkových šatů a vyrazil na průzkum podvečerního Petrohradu. Překvapivě dobře povečeřel v italské restauraci vedle hotelu Angleterre, a když se šel následně v nekonečném šeru bílé noci projít podél břehu Něvy, pověsili se mu na paty dva sledovací FSB, které si pracovně pojmenoval Igor a Nataša. Na Palácovém náměstí se na okamžik zastavil a se zájmem sledoval skupinku svatebních hostů, jak se opíjejí šampaňským u paty Alexandrova sloupu. Blesklo mu hlavou, že by možná bylo přece jen lepší zapomenout na minulost. Pak se obrátil a s Igorem a Natašou v patách se vydal zpět k Astorii.

Následujícího dopoledne se profesor Natan Golani vrhl na dění konference s odhodláním člověka, jenž toho musí hodně dosáhnout v příliš krátkém čase. Usadil se na vyhrazeném místě ve velkém sále Mramorového paláce těsně před začátkem a zůstal na svém místě, sluchátka se simultánním překladem stále na uších, dlouho poté, co mnoho jiných delegátů moudře usoudilo, že opravdové záležitosti, kvůli kterým se zde sešli, se ve skutečnosti řeší v barech hotelů západního stylu. Účastnil se pracovních obědů a povinně obcházel odpolední koktejlové recepce. Absolvoval nekonečné večírky a nikdy se nevykrucoval z organizované večerní zábavy. S Francouzi hovořil francouzsky, s Němci německy, s Italy italsky a s početnými zástupci Latinské Ameriky mluvil obstojnou španělštinou. Několikrát se sešel i s vyslanci Saudské Arábie a Sýrie, a dokonce zvládl zdvořilou konverzaci se zástupcem Iránu o nepochopitelném šílenství novodobých popíračů holocaustu. V zásadě se mu podařilo dohodnout turné izraelského komorního orchestru po subsaharské Africe a opačně návštěvu maorských bubeníků z Nového Zélandu v Izraeli. V rozpětí pouhých pár vteřin uměl proměnit svou umírněnou tvář v bojovný, neústupný postoj. Mluvil o nutnosti objevovat nová řešení starých problémů a deklaroval, že Izrael je odhodlán budovat mosty mnohem víc než ploty. Jediné, co je k tomu třeba, říkal každému, kdo byl ochoten naslouchat, je člověk s notnou dávkou odvahy na druhé straně.

Když na konci druhého dne přistupoval ve velkém sále Mramorového paláce k řečnickému stupínku, zvedl se přesně podle Navotovy předpovědi houf delegátů a ostentativně opustil místnost. Ti, kteří zůstali, byli upřímně překvapeni; podle vlastních slov shledali projev profesora Golaniho naprosto neočekávaným a odlišným od čehokoliv, co kdy dřív z úst izraelských vyslanců zaznělo. Generální ředitel UNESCO označil jeho řeč za „jasnou výzvu k hledání nového směru vývoje na Středním východě“ a zástupce Francie nazval profesora Golaniho „skutečným mužem kultury a umění“. Všichni přítomní se shodli na tom, že z Judských hor začíná vát čerstvý vítr.

Z ústředí FSB však přicházel stále stejný vyčpělý vzduch. Jejich odborníci na násilná vniknutí prohledávali Gabrielův pokoj pokaždé, když se na moment vzdálil, a sledovači se ho drželi jako klíště, kamkoliv se hnul. V průběhu závěrečné slavnosti v Martinském divadle s ním jedna atraktivní agentka bezostyšně flirtovala a zvala ho do svého bytu k nezávazným sexuálním hrátkám. Profesor Golani zdvořile odmítl a odešel z divadla pouze ve společnosti Igora a Nataši, kteří už touto dobou byli natolik znudění, že se ani nenamáhali skrývat svou přítomnost.

Jelikož trávil v Petrohradě poslední noc, rozhodl se vystoupat po točitém schodišti katedrály svatého Izáka až na vrchol pod zlatou kopuli. U balustrády na cimbuří stály dvě německy hovořící dívky a užívaly si výhled na široké panoráma města. Jedna z nich podala Gabrielovi fotoaparát a zaujala afektovanou pózu. Když ji vyfotil, nastokrát mu děkovala a oznámila mu, že Olga Suchovová přijala pozvání na večírek. Gabriel se vrátil do hotelového pokoje; na telefonu blikalo světýlko upozorňující na vzkaz na záznamníku. Pustil jej a ze sluchátka se ozval hlas izraelského velvyslance, jenž trval na tom, aby ho přijel navštívit do Moskvy. „Tohle místo musíš vidět, abys uvěřil, Natane! Miliardáři, špinaví bankéři a gangsteři, všichni se tu ráchají v moři nafty, kaviáru a vodky! Ve čtvrtek pořádám malý banket – jen pro pár odvážlivců, co mají tu chucpe, aby trochu poškádlili režim. A ať tě ani nenapadne se z toho vymlouvat, protože s tvým ministrem už jsem všechno dojednal.“

Gabriel zprávu vymazal a vytočil číslo do Tel Avivu, aby informoval svou falešnou manželku, že se v Rusku zdrží o něco déle, než původně plánoval. Žena jej nejprve zahrnula výčitkami a poté zhnuseně praštila sluchátkem. Gabriel přidržel sluchátko u ucha ještě pár vteřin a představoval si, jak se na jeho účet baví nezvaní posluchači z FSB.

13

MOSKVA

V moskevské Tverské ulici soupeřily o místo k parkování nablýskané nóbl vozy novodobých zbohatlíků s krabicovitými lada-mi a žigulíky přežívajících chudáků. Spasitelova věž Kremlu se ztrácela v mlžném závoji výfukových plynů, kterým smutně probleskovala jen proslulá rudá hvězda na špici jako další reklama na importované luxusní zboží. Ostří hoši, na něž dávali pozor jejich osobní strážci, namísto vodky popíjeli v baru hotelu Savoy vychlazené dovozové pivo. Přímo před vchodem na ně čekaly soukromé černé bentleye a range rovery s řidiči a běžícími motory pro případ rychlého úniku. Šetřit benzinem by v Rusku nikoho ani nenapadlo – jako téměř všeho ostatního ho zde byly bohaté zásoby.

V půl osmé večer sešel Gabriel do vestibulu, na sobě tmavý oblek, u krku úřednicky fádní stříbrnou kravatu. Před vchodem si zběžně prohlédl obličeje za volantem zaparkovaných aut a pak teprve zamířil na Teatralnyj prospekt. Na vršku nízkého kopce se tyčila mohutná žlutá pevnost Lubjanka, ústředí FSB, a v jejím stínu se táhla řada exkluzivních značkových butiků, které by se nemusely stydět ani v sousedství obchodů na Rodeo Dříve či Madison Avenue. Gabriel nepřestával opravdově žasnout nad touto do očí bijící podobností, přestože zčásti také předváděl trochu pantomimy pro dvojici sledovačů, kteří se vzdali pohodlí klimatizovaného vozu a vláčeli se za ním pěšky.

Nahlédl do mapy města – bezdůvodně, protože trasu měl do detailu naplánovanou – a vydal se k rozlehlému prostranství před kremelskými zdmi. Minul několik stánků, u nichž se dalo koupit vše od hokejových dresů sovětského týmu po busty vrahů Lenina a Stalina, a potom odbočil k Rudému náměstí. Před Leninovým mauzoleem postávali poslední poutníci toho dne; popíjeli kolu a ovívali se turistickými brožurami a průvodci moskevským nočním životem. Gabriel přemítal, co je tam přivádí. Ztracená víra? Nostalgie po dobách, kdy se všechno zdálo snazší? Anebo lidé prostě přicházeli, protože je fascinoval morbidní nádech místa? Chtěli se snad na vlastní oči přesvědčit, zda je postava za skleněnou vitrínou pravá, nebo zda by si spíš zasloužila převézt do muzea voskových figurín?

Odebral se napříč náměstím k pohádkovým šlehačkovým kopulím chrámu Vasilije Blaženého a pak kráčel dál podél východní zdi Kremlu k řece Moskvě. Na protějším břehu stál v Serafimovičově ulici číslo 2 nechvalně proslulý Dům na nábřeží, rozsáhlý činžovní blok kolosálních rozměrů vystavěný Stalinem v roce 1931 jako exkluzivní rezidence pro elitní členy nomenklatury. Ve vrcholném období Velkého teroru bylo 776 jeho obyvatel – což představovalo plnou třetinu celkového počtu – zavražděno a ti „šťastnější“, kterým nebylo odepřeno „privilegium“ v domě zůstat, žili v neustálém strachu, že jednoho dne se ozve ono osudové zaklepání na dveře. Navzdory krvavé historii zde však stále žili vysoce postavení občané státu i jejich děti s rodinami a byty se prodávaly za ceny v řádech milionů dolarů. Na exteriéru se toho – vyjma otočnou hvězdu Mercedes Benz, jež by si v ničem nezadala s mamutími sochami Stalina – mnoho nezměnilo. Nacistům se Moskvu možná dobýt nepodařilo, ale dnes, šedesát let po válce a na jedné z nejvěhlasnějších pamětihodností města, tu konečně vlála vlajka průmyslové moci hrdého německého státu.

Gabriel znovu bezúčelně sklopil oči k mapě a vykročil na Moskvorecký most. Na sloupech pouličního osvětlení se v teplém vánku třepetaly červeno-černé transparenty vládnoucí strany Jednotné Rusko a z opačného konce mostu se z billboardu čnícího do výše tří poschodí nepříjemně uculoval ruský prezident, jenž na konci léta bude počtvrté čelit ruskému „elektorátu“, třebaže o svobodné vůli voličů se mluvit nedalo. O výsledku nikdo nepochyboval – prezidentovi se už dávno podařilo očistit Rusko od nebezpečných demokratických tendencí a členové oficiálně povolených opozičních stran zastávali úlohu veřejně prospěšných pitomců. Usměvavý muž na plakátu byl novodobým carem se vším všudy, až na toto označení; a nechyběla mu samozřejmě ani touha po imperiální moci.

Na protějším břehu se rozléhala přívětivá čtvrť Zamoskvorečje. Jako jedna z mála unikla stalinistickému teroru při přestavbách a dokázala si zčásti zachovat atmosféru staré Moskvy devatenáctého století. Gabriel kráčel kolem kostelů s cibulovitými báněmi a monumentálních staveb, z nichž se odlupovala omítka, až dorazil k uzavřenému areálu na ulici Boľšaja Ordynka číslo 56. Na plaketě připevněné k bráně stálo anglicky, rusky a hebrejsky napsáno Velvyslanectví Státu Izrael. Gabriel nastavil pověřovací listiny před kameru se širokoúhlým objektivem a během okamžiku se ozvalo cvaknutí otevíraných elektronických zámků. Vstoupil na ohraničený pozemek a vrhl letmý pohled přes rameno; na protější straně ulice parkoval vůz, jehož řidič nyní bezostyšně pozvedl fotoaparát a okatě pořizoval jeho snímky. FSB se tedy, jak vidno, o banketu izraelského velvyslance včas dozvěděla a později hodlala zastrašovat hosty fotografiemi pořízenými při jejich příchodu a odchodu.

Hlavní nádvoří stísněného, ponurého areálu lemovaly nevýrazné šedé budovy. Mladistvý člen ochranky – jenž byl ve skutečnosti terénním agentem Ústavu a spadal pod moskevskou stanici – srdečně pozdravil Gabriela krycím jménem a doprovodil ho do vestibulu menšího činžovního domu, kde bydlela většina zaměstnanců ambasády. Velvyslanec čekal v nejvyšším patře, a sotva Gabriel vystoupil z výtahu, uhlazený kariérní diplomat, jehož znal pouze z fotografií, jej objal a poplácal ho mezi lopatkami tak silně, že to musely zachytit všechny mikrofony nastrčené FSB. „Natane!“ zvolal velvyslanec, jako by vítal nahluchlého strýčka. „Probůh, jsi to opravdu ty? Jako bys cestoval v čase, a ne jenom po Rusku! Petrohrad přece nebyl tak špatný, nebo ano?“ Vrazil mu do dlaně skleničku teplého šampaňského a poslal ho mezi hosty. „Přišel jsi jako obvykle poslední, takže vpluj do davu a my dva si popovídáme, až se se všemi pozdravíš. Chci slyšet všechny detaily o té hrozné konferenci.“

Gabriel nasadil co možná nejvlídnější zdvořilý úsměv a vplul do salonu zahaleného oblakem cigaretového dýmu.

Setkal se se slavným houslistou, jenž nyní vedl chatrnou opoziční stranu zvanou Koalice za svobodné Rusko.

Potřásl si rukou s dramatikem, který ve svých dílech, jež opatrně kritizovala nově nastolený režim, oživil osvědčené ruské umění alegorie.

Pozdravil se s filmařem, kterému byla v jedné ze západních zemí nedávno udělena významná cena za lidská práva za dokument o gulagu.

Seznámil se se ženou, již zavřeli do ústavu pro duševně choré jenom proto, že se odvážila přejít přes Rudé náměstí s transparentem, který volal po demokratickém zřízení státu.

Poznal i zatvrzelého bolševika, podle něhož jediný způsob, jak zachránit Rusko, spočíval v obnovení diktatury, nastolení prolétaná tu a upálení oligarchů na hranici.

Jeho pozornosti neunikl zkostnatělý disident z období Brežněvovy vlády, jehož vzkřísili téměř z mrtvých, aby vedl poslední marnou kampaň za ruskou svobodu.

Prohodil pár slov s odvážným esejistou, kterého skupina mladých příznivců strany Jednotné Rusko málem umlátila k smrti.

A deset minut po svém příchodu konečně dostal příležitost představit se reportérce týdeníku Moskovskaja gazeta, jež byla v důsledku vražd dvou kolegů nucena dočasně přijmout funkci šéfredaktorky. Měla na sobě černé šaty bez rukávů a kolem krku jí visel stříbrný medailon. Když napřáhla ruku, jako zvonkohra zacinkaly náramky na jejím zápěstí. „Profesor Golani? Těší mě,“ představila se škrobenou angličtinou se smutným úsměvem na rtech. „Já jsem Olga Suchovová.“

Fotografie, kterou mu Navot ukázal před týdnem v Jeruzalémě, skutečnou krásu Olgy Suchovové zdaleka nevystihovala. Zářivýma očima a jemnými rysy připomínala Gabrielovi postavy z pravoslavných ikon. Přestože jí u večeře seděl po pravici, vyměnili si jen pár konverzačních frází; veškerou pozornost novinářky uzurpoval producent, který záběr po záběru popisoval natáčení svého posledního dokumentu. Jelikož se neměl kde skrýt, ocitl se Gabriel ve spárech stařičkého disidenta, jenž mu věnoval soukromou přednášku na téma dějinného vývoje ruské opozice od časů carismu. Když číšníci začali ze stolu sklízet dezertní talíře, věnovala Olga Suchovová Gabrielovi soucitný úsměv. „Přepadla mě chuť na cigaretu,“ oznámila. „Nepůjdete se mnou?“

Zvedli se od stolu a doprovázeni zklamaným pohledem filmaře vyšli na nevelikou terasu. Venku panovalo šero a klid, na balkoně stáli sami. V dálce se rýsovala jedna ze „Sedmi sester“, monstrózních věží vybudovaných na příkaz Stalina, jež stále dominovaly moskevskému panoramatu. „Nejvyšší činžák v Evropě,“ poznamenala Suchovová suše. „Všechno v Rusku musí nést přídomek největší, nejvyšší, nejrychlejší, popřípadě nejcennější. My prostě nemůžeme žít normálně.“ Reportérčinu tvář na okamžik oslnilo světlo plamínku ze zapalovače. „Jste tu poprvé?“

„Ano,“ odpověděl Gabriel po pravdě.

„A co vás do naší země přivádí?“ zajímala se dál.

Vy, odvětil Gabriel znovu pravdivě, ale pouze v duchu. Nahlas řekl, že byl na poslední chvíli vyslán na konferenci UNESCO v Petrohradě. Dalších deset minut nadšeně hovořil o svých úspěších, dokud neviděl, že se Olga začíná nudit. Pak se nenápadně ohlédl k velvyslancovu salonu, a když se ujistil, že se je nikdo nechystá vyrušovat, odvážil se změnit téma.

„Máme jednoho společného známého,“ utrousil. „Respektive… měli jsme společného známého. Bohužel už není mezi živými.“

Olga Suchovová pozvedla cigaretu a přidržela ji u úst, jako by to byl štít, jímž se chtěla chránit. „A o kohopak se jedná?“ otázala se.

„O Borise Ostrovského,“ pronesl Gabriel tiše.

Olze se v očích usadil prázdný pohled a řeřavý uhlík na špičce cigarety se neznatelně roztřásl. „Jak dobře jste se s ním znal?“ zeptala se obezřetně.

„Byl jsem v bazilice, když ho zavraždili.“

Gabriel upíral pohled přímo do jejího obličeje a přemýšlel, zda jsou obavy, jež se v něm zračí, opravdové, či zda strach pouze předstírá. Když usoudil, že nic nehraje, rozhodl se přitlačit.

„To kvůli mně se vydal do Říma. Držel jsem ho v náručí, když umíral.“

Olga Suchovová založila ruce na hrudi v obranné póze. „Omlouvám se, pane Golani, ale mám z vás velice špatný pocit.“

„Boris mi chtěl něco sdělit, paní Suchovová, jenže dřív, než to stihl, ho někdo zavraždil. Musím se dozvědět, co mi chtěl. A domnívám se, že právě vy byste mi mohla pomoci.“

„To se bohužel domníváte špatně. Nikdo z redakce netuší, proč jel Boris do Říma.“

„My víme, že pro nás měl nějaké důležité informace, které byly příliš citlivé na to, aby je zveřejnil tady v Rusku. Týkají se jisté hrozby. Nebezpečí, kterému má být vystavena západní civilizace – a zejména Stát Izrael.“

Žena mrkla otevřenými dveřmi do salonu. „Předpokládám, že celý tenhle podnik jste zorganizovali kvůli mně. Chtěl jste se se mnou setkat někde, kde nebude špiclovat FSB, a tak jste na mou počest uspořádali večírek a nalákali mě pod příslibem exkluzivní reportáže.“ Položila mu koketně dlaň na předloktí a naklonila se blíž. Když znovu promluvila, musel Gabriel napínat sluch, aby rozeznal šeptem pronášená slova. „Měl byste vědět, že FSB je všude, pane Golani. Na její výplatní listině figurují i jména dvou hostů, které jste si dnes pozval.“

Pustila se jeho paže a odvrátila se. Tvář se jí během chvilky rozzářila, jako když ztracené dítě zase spatří mámu. Gabriel vrhl letmý pohled přes rameno a viděl, jak se k nim blíží filmový producent následovaný dvěma dalšími hosty. Připálili si cigarety, rozdali sklenice s pitím a ve vteřině hovořili nesrozumitelnou ruštinou, jako by tam „profesor Golani“ ani nebyl. Přesvědčen, že zašel příliš daleko a Olgu Suchovovou nenávratně ztratil, obrátil se Gabriel k odchodu. V tu chvíli však znovu ucítil její ruku na své.

„Odpověď zní ano,“ pravila.

„Prosím?“

„Ptal jste se, jestli bych vás zítra neprovedla městem. A já říkám ano. Kde bydlíte?“

„V Savoyi.“

„Nejprošpikovanější hotel v Moskvě.“ Pousmála se. „Dopoledne vám zavolám.“

14

HŘBITOV NOVODĚVIČÍ, MOSKVA

Vzala ho na hřbitov. Abyste pochopil dnešní Rusko, říkala, musíte nejprve porozumět jeho historii. A abyste porozuměl historii, musíte se projít mezi jeho kostrami.

Poprvé do hotelu zavolala v deset hodin a navrhla schůzku ve dvanáct. Chvíli nato telefonovala podruhé; kvůli nenadálým potížím se zdrží v kanceláři a nejdřív to stihne až kolem třetí. Gabriel v roli profesora Natana Golaniho strávil většinu dne prohlídkou Kremlu a Treťjakovské galerie. Ve tři čtvrtě na tři se postavil na eskalátor ve stanici metra Lubjanka a nechal se svézt do rozpáleného moskevského podzemí. Vlaková souprava právě zastavila v mlhavém světle nástupiště. Sotva Gabriel naskočil do vagónu, zavřely se s rachotem dveře a agent se musel rychle chytit madla nad hlavou, aby při drsném rozjezdu neupadl. Dozorce z FSB pro sebe ukořistil poslední volné místo a hrál si se svým iPodem, symbolem nového ruského muže. Jeho počínání v naprostém úžasu sledovala bábuška s černým šátkem na hlavě.

Ujeli šest zastávek až ke stanici Sportivnaja. Sledovač vystoupil z nitra země do zastřeného slunečního světla jako první a zamířil doleva. Gabriel se obrátil doprava a vyšel na tržiště pod širým nebem s chaoticky uspořádanými rozviklanými stánky a pracovními stoly zaskládanými levným zbožím z bývalých republik ve Střední Asii. Na jeho vzdálenějším konci postával kroužek mladých příznivců Jednotného Ruska a za pokřikování sloganů rozdával volební letáky. Jeden z nich, postarší muž kolem třicítky, se ve chvíli, kdy je Gabriel míjel, od skupiny odloučil a ve vzdálenosti několika kroků ho následoval až k bráně hřbitova Novoděvičí.

Za ní stál malý kamenný obchod s květinami, u jehož dveří čekala Olga Suchovová s kyticí karafiátů v náručí. „Přesný jako hodinky,“ konstatovala s úsměvem a formálně políbila Gabriela na obě tváře. „Pojďte. Určitě se vám tu bude líbit.“

Vedla jej pěšinou schovanou ve stínu vysokých jilmů a smrků. Po obou stranách ležely hroby – nevelká políčka obehnaná nízkými železnými plůtky, vysoké tesané pomníky, zídky z červených cihel s výklenky pokryté světlým mechem. Poklidná atmosféra uzavřeného parku nabízela alespoň dočasné útočiště před shonem velkoměsta a Gabriel na moment téměř zapomněl, že je neustále pronásledují.

„Hřbitov se dřív nacházel přímo v klášteře Novoděvičí, ale na přelomu minulého století církev usoudila, že se za jeho zdmi koná příliš mnoho pohřbů, a tak se rozhodla vytvořit tohle místo.“ Mluvila anglicky a dost nahlas na to, aby ji kdokoliv, kdo je poslouchal, velmi dobře slyšel. „Dalo by se považovat za náš národní hřbitov – samozřejmě odmyslím-li Kremelskou zeď. Dramatici, básníci, zrůdy i vrahové…, všichni tu svorně leží pospolu. Člověk radši ani nechce pomyslet, o čem si asi povídají, když se navečer zavřou brány a odejde poslední návštěvník.“ Zastavila se před velkým šedým náhrobkem s pugétem uvadlých rudých růží na podstavci. „Máte rád Čechova, pane Golani?“

„Kdo by neměl?“

„Byl tu pohřben mezi prvními.“ Chytila jej za loket. „Pojďte, ještě je tady toho spousta k vidění.“

Pomalu se ubírali bok po boku po pěšině zasypané opadanými listy. Sledovač, jenž na tržišti rozdával letáky, nyní na rovnoběžné cestě předstíral ohromný zájem o hrobku proslulého ruského matematika. Pár metrů od něj stála žena v bezovém kabátku s řemínkem kolem pasu a v pravé ruce držela digitální fotoaparát namířený přímo na Gabriela s Olgou.

„Sledovali vás až sem.“ Po očku se na něj podívala. „Ale to nejspíš víte sám, viďte, pane Golani? Nebo bych vám měla říkat pane Allone?“

„Jmenuju se Natan Golani a pracuju pro izraelské ministerstvo kultury.“

„Odpusťte, pane Golani.“

Nuceně se usmála. Měla na sobě přiléhavý černý svetřík a modré džíny, vlasy stažené z čela sepnuté sponou v týle. V semišových kozačkách se zdála vyšší než předchozího večera; podpatky rytmicky klapaly o dlážděný chodník, jenž je vedl kolem hrobů.

Hudebníci Rostropovič a Rubinštejn…

Spisovatelé Gogol a Bulgakov…

Straničtí velikáni Chruščov a Kosy gin…

Kaganovič, stalinistická stvůra zodpovědná za smrt milionů lidí v rámci šílenství kolektivizace…

Molotov, který podpisem tajné smlouvy odsoudil Evropu k letům válečných bojů a polské Židy k zániku…

„Nikde jinde nespatříte tolik ohromujících protikladů z naší historie. Veliká krása vedle nepochopitelného, líto lidé obětovali státu všechno, jenže když odešli na onen svět, nic po nich vlastně nezůstalo. Továrny, jež vyráběly zboží, které si nikdo nekupoval. Přežité, znavené a neúspěšné ideologie. To vše ztvárněno v nádherných slovech a skvostných hudebních skladbách.“

Gabriel se zadíval na obrovskou kytici, kterou držela v náručí. „Pro koho jsou?“

Stanuli před dílcem s nízkým nezdobeným kamenným náhrobkem. „Pro Dimitrije Suchova, mého dědečka. Psal divadelní hry a taky se zabýval filmovou tvorbou. Kdyby žil v jiné době a za jiného režimu, mohl to dotáhnout daleko. Takhle ho akorát strana najala, aby vyráběl levné propagační materiály. Přesvědčoval lid o mýtu sovětské slávy a velikosti. A za odměnu jej pohřbili sem, mezi opravdové ruské génie.“

Přidřepla a shrábla vrstvu jehličí z plakety se jménem.

„Máte stejné příjmení,“ podotkl Gabriel. „Nejste vdaná?“

Olga Suchovová zavrtěla hlavou a obřadně položila květiny na hrob. „Bohužel jsem ještě nenašla krajana, se kterým bych se chtěla usadit a plodit děti. Pokud mají jen trochu peněz, první, co udělají, je, že si koupí milenku. Zajděte si do kterékoliv módní sushi restaurace a uvidíte bar plný pohledných slečinek, které čekají na svého kouzelného prince. Nesmí to být ovšem jen tak někdo; chtějí nového ruského muže – s tučným kontem a důležitými konexemi. Takového, který tráví zimy ve švýcarském Zermattu, popřípadě v Courchevelu, a léta na jihu Francie. Někoho, kdo je zasype šperky a pořídí jim drahý zahraniční vůz. Zato já trávím léta na dači svého dědečka a pěstuju si tam ředkvičky a mrkve. Ještě jsem neztratila víru ve svou zemi. Nepotřebuju jezdit na dovolenou do snobských středisek v západní Evropě, abych si dokázala, že jsem spokojená nová ruská žena schopná seberealizace.“

Celou dobu mluvila ke hrobu. Teď otočila hlavu a mrkla přes rameno na Gabriela.

„Nejspíš si teď myslíte, že jsem hrozně staromódní.“

„Naopak. Podle mě jste jedna z nejpozoruhodnějších žen, jaké jsem kdy poznal.“

„Myslíte jedna z nejpošetilejších?“

„Proč pošetilá?“

„Protože se snažím hrát si na novinářku v zemi, kde už ve skutečnosti opravdová žurnalistika neexistuje. Protože si přeju demokratické zřízení v zemi, která demokracii nikdy nepoznala – a pravděpodobně nikdy nepozná.“

„Proč myslíte, že ne?“

„Protože naši lidé ji vlastně nechtějí.“ Postavila se a otřela si hlínu z dlaní. „Abyste chápal dnešní Rusko, musíte pochopit, jaké trauma představovala pro obyvatele devadesátá léta. Vše, co jsme měli, co nám roky vtloukali do hlavy, se najednou vytratilo. Doslova přes noc se ze supervelmoci stal Kocourkov. Lidé přišli o celoživotní úspory, a to nikoliv jednou, ale několikrát. Rusové jsou národ, jenž potřebuje vzhlížet k autoritám. Věří v pravoslavnou církev, stát a svého cara. Demokracii si ve svých představách spojují s chaosem. Současný prezident a siloviki jsou si toho dobře vědomi. Používají termíny jako ‚řízená demokracie‘ či ‚státní kapitalismus‘, ale to jsou ve skutečnosti jen umírněné názvy pro něco mnohem zlověstnějšího – obyčejný fašismus. Během jedné dekády jsme se odvrátili od ideologie Leninovy, jenom abychom se přiklonili k myšlenkám Mussoliniho. Vlastně by nás to nemělo překvapovat. Rozhlédněte se kolem sebe, pane Golani. Ruské dějiny nejsou nic jiného než série politických bouří. My prostě nemůžeme žít normálně – a nikdy nebudeme.“

Pohlédla někam za něj do potemnělého kouta hřbitova. „Sledují nás teď hodně zblízka. Chytněte mě za paži, pane Golani, aby si to FSB mohla vyložit tak, že vás přitahuju.“

Gabriel uposlechl. „Fašismus je možná příliš silné slovo,“ poznamenal.

„A jak byste tedy náš vládní systém nazval vy?“

„Korporativní stát,“ odpověděl Gabriel nepřesvědčivě.

„To by byl eufemismus hodný Kremlu, obávám se. Ano, lidé dnes mohou svobodně vydělávat peníze a taky je utrácet, ale pořád je to stát, kdo určuje vítěze a poražené. Čelní představitelé hovoří o nutnosti obnovit rozpadlé impérium a používají naši ropu a plyn, aby zastrašovali a tyranizovali sousední státy. Podařilo se jim téměř dokonale zničit opozici a nezávislý tisk, a kdo si dovolí protestovat, toho bez okolků zmlátí přímo na ulici. Nutí děti, aby se staly členy mládežnických organizací napojených na stranu, a vykládají jim, že Amerika a Židé chtějí ovládnout svět – že Amerika a Židé chtějí ukrást ruské bohatství a zdroje. Nevím, jak vám, pane Golani, ale mně osobně běhá mráz po zádech, když si pomyslím, že učí lidi už od útlého dětství nenávidět. A paralela s jiným místem a jinou dobou, která se nevyhnutelně nabízí, je mi přinejmenším nepříjemná.“

Zastavila se pod majestátním smrkem a otočila se k němu. „Vy jste aškenázský Žid?“

Mlčky přikývl.

„A vaše rodina pochází z Ruska?“

„Z Německa,“ opravil ji. „Prarodiče žili v Berlíně.“

„Přežili válku?“

Zavrtěl hlavou a opět po pravdě odpověděl: „Zavraždili je v Osvětimi. Matka byla mladá a mohla pracovat, podařilo se jí přežít. Zemřela před pár lety.“

„Zajímalo by mě, co by řekla na to, že novodobý vůdce strany živí mladé hlavy paranoidními výmysly o tom, že se jiný národ chystá ukrást jim něco, co jim oprávněně náleží. Podle vás by to nazvala ideologií korporativního státu? Nebo by volila o něco hrozivější termín?“

„Chápu, kam míříte, paní Suchovová.“

„Odpusťte mi můj tón, pane Golani. Jsem zkrátka staromódní Ruska, která s oblibou pěstuje ředkvičky a mrkve na zahrádce polorozpadlé dači svého nebožtíka dědečka. Věřím ve svou vlast a nepřeju si nic jiného, než aby už v mém jménu nedocházelo k žádným zločinům. Po tomtéž toužil i Boris Ostrovskij, a proto s vámi chtěl mluvit. A proto ho zavraždili.“

„Proč tedy přijel do Říma? Co mi chtěl říct?“

Olga Suchovová natáhla paži a přejela mu zlehka prstem po tváři. „Možná byste mě teď měl políbit, pane Golani. Nejlepší bude, když si FBI bude myslet, že se z nás stávají milenci.“

15

MOSKVA

Na Starý Arbat jeli v její stařičké hráškově zelené ladě s uvolněným předním nárazníkem. Věděla o místě, kde si budou moci v klidu popovídat – gruzínská restaurace s umělými kamennými jeskyněmi a falešnými prameny, kde obsluhovali číšníci v typických národních krojích. Panuje tam obrovský hluk, ujišťovala ho. Hotový blázinec. „Majitel svým vzhledem některým příliš připomíná Stalina.“ Mezi řečí ukázala na další ze Sedmi sester. „Hotel Ukrajina.“

„Největší na světě?“

„Nemůžeme žít normálně.“

Zaparkovala na výrazně označeném zákazu stání poblíž Arbatského náměstí a za slábnoucího podvečerního světla se vydali k restauraci. Olga Suchovová se nemýlila. Majitel skutečně vypadal jako obživlá vosková figurína Stalina a hluk se místy nedal překřičet. Gabriel se musel naklánět přes stůl, aby jí vůbec rozuměl. Vyprávěla o anonymním tipu, který dostala Gazeta těsně před Novým rokem. Pocházel od zdroje, jehož jméno neprozradí, co bude živa…

„Podle tohoto zdroje se jistý obchodník se zbraněmi s úzkými vazbami na Kreml chystá spolu s naším prezidentem uzavřít významný obchod, v jehož důsledku se do rukou velmi nebezpečných lidí dostanou velmi nebezpečné zbraně.“

„Kdo jsou ti lidé?“

„Ti, proti nimž jste celý život bojovali, pane Golani. Ti, kteří slíbili, že vaši zemi vyhladí z povrchu zemského a zničí západní civilizaci. A kvůli tomuto slibu narážejí dopravními letadly do kancelářských budov a odpalují nálože na přeplněných tržištích.“

„Al-Káida?“

„Případně přidružená organizace.“

„O jaký typ zbraní se jedná?“

„To nevíme.“

„Konvenční?“

„Nevíme.“

„Chemické nebo biologické?“

„Nemáme ponětí.“

„Takže vyloučit to nemůžete.“

„Vyloučit nemůžeme zhola nic, pane Golani. Pokud je nám známo, mohlo by se klidně jednat i o zbraně radiologické nebo přímo nukleární.“ Na okamžik se odmlčela a poté vykouzlila na tváři nervózní úsměv, jako by ji nastalé ticho přivádělo do rozpaků. „Možná bude lepší, když vám prostě povím, co vím.“

Upírala pohled do jeho očí. Vlevo za sebou zaslechl Gabriel nějaký zmatek a ohlédl se. Stalin právě usazoval hosty u vedlejšího stolu – dvě stárnoucí gorily s luxusními profesionálními společnicemi. Také Olga vzala jejich přítomnost na zřetel, ale pokračovala ve vyprávění.

„Zdroj, který nám poskytl prvotní tip, je naprosto bezúhonný a ujistil nás, že jde o ověřenou informaci. Jenže jsme nemohli otisknout článek na základě jediného pramene. Víte, na rozdíl od spousty konkurentů má Gazeta pověst listu, který vše důkladně zkoumá z několika hledisek. Spousta lidí, kterým se nelíbilo, co jsme o nich napsali, už nás žalovala. Ale my jsme nikdy neprohráli. Dokonce ani v ruské parodii na nezávislé soudní řízení.“

„Takže jste se začali vyptávat?“

„Jsme reportéři, pane Golani, to už patří k naší práci. Naše vlastní vyšetřování odhalilo několik zajímavých detailů, ale nic určitého, co by nás zavedlo dál nebo co bychom mohli publikovat. Rozhodli jsme se vyslat jednoho z našich reportérů do Courchevelu, aby sledoval zmíněného obchodníka, který tam vlastní horskou chatu. Vlastně docela slušné sídlo.“

„Onen reportér se jmenoval Aleksandr Lubin, je to tak?“

Suchovová rozvážně pokývala hlavou. „Předpokládám, že detaily znáte ze zpravodajských relací. Aleksandra zavraždili pár hodin po příjezdu. Měl to být jasný signál reportérům z Gazety, aby se do ničeho nepletli, jenže dosáhli přesně opačného efektu. Aleksandrova vražda v našich očích potvrzovala, že naše informace jsou pravdivé.“

„Takže jste do toho ryli dál.“

„Se vší opatrností, ale ano, šťourali jsme se v tom dál. Dozvěděli jsme se spoustu obecných faktů, které se týkaly obchodníkových transakcí, ale nic, co by přesně ukazovalo na jeden určitý, plánovaný obchod. A nakonec jsme celou záležitost museli pustit. Majitel Gazety se zničehonic rozhodl noviny prodat – já jsem tedy přesvědčená, že ho k tomu donutili pohlaváři z Kremlu nebo z FSB – a na jeho místo nastoupil člověk, který nemá s novinařinou pranic společného. V prvním tahu jmenoval nového vydavatele – který má zkušeností ještě méně než on. A ten oznámil, že nadále nehodlá otiskovat žádné kontroverzní zprávy ani investigativní články a že Gazeta se od nynějška bude soustředit na známé osobnosti, kulturní dění a společenský život v novém Rusku. Pozval si na kobereček Borise Ostrovského a probíral s ním připravované reportáže. Hádejte, kterou vyškrtl jako první.“

„Investigativní kousek na téma možné obchodní dohody mezi ruským překupníkem zbraní a al-Káidou.“

„Trefa.“

„Předpokládám, že prodej Gazety nebyl načasován náhodně.“

„Rozhodně ne. Náš nový majitel je blízký přítel milého překupníka – který taky nejspíš celý obchod financoval. Pozoruhodný vývoj, co, pane Golani? Něco takového zažijete jenom v Rusku.“

Vytáhla z kabelky krabičku cigaret a zapalovač. „Nevadí?“

Gabriel zavrtěl hlavou a zběžně se porozhlédl po osazenstvu restaurace. Gorila u vedlejšího stolu klouzala mohutnou prackou po odhaleném stehně společnice, ale nikde nespatřil známky po sledovačích. Olga si připálila cigaretu a krabičku se zapalovačem položila na stůl.

„Prodej novin nás postavil před hrozné dilema. Byli jsme přesvědčeni, že zprávy o prodeji raket se zakládají na pravdě, ale najednou jsme je neměli kde otisknout. A na území Ruska jsme ani nemohli pokračovat v pátrání. Rozhodli jsme se tedy pro jiné řešení – předáme naše závěry Západu prostřednictvím věrohodné osoby z řad izraelských tajných agentů.“

„Proč já? Proč jste prostě nevpochodovali na americkou ambasádu a nepromluvili si se šéfem rezidentury CIA?“

„Kontaktovat americké státní úředníky už členové opozice ani novináři nepovažují za rozumné, zvlášť pokud tito lidé pracují pro CIA. Boris nadto práci izraelských tajných služeb vždycky obdivoval. A zvlášť v oblibě měl agenta, jehož fotografii nedávno otiskli v novinách, když zachránil život dcery londýnského velvyslance.“

„Takže se rozhodl odjet ze země a zkontaktovat nás v Římě?“

„V souladu s nově vytčeným posláním Gazety oznámil vydavateli, že chce sepsat reportáž na téma Rusové ve věčném městě. Jakmile dorazil, zkontaktoval vaši ambasádu a požádal o setkání s vámi. Náš drahý obchodník a jeho bezpečnostní služba jej ovšem nespustili z očí. A předpokládám, že se dívají i teď.“

„Co je to za člověka? Kdo je onen obchodník?“

Olga Suchovová utrousila mužské jméno a natáhla se pro vinný lístek.

„Dáte si něco k pití, pane Golani? Máte raději červené, nebo bílé?“

Stalin přinesl láhev gruzínského vína krvavě rudého odstínu a trpké chuti. Gabriel se nedokázal soustředit na nic jiného než na jméno, které právě zaznělo z úst Olgy Suchovové. Jako všichni z branže je samozřejmě znal. Ivan Charkov.

„Co o tom muži víte, pane Golani?“

„Jen to základní. Bývalý příslušník KGB, který se rychle proměnil v ruského oligarchu. Rád se prezentuje jako legitimní investor a podnikatel v mezinárodním měřítku. Pobývá převážně v Londýně a ve Francii.“

„To jsou skutečně jen všeobecně známé informace. Mohu nabídnout detailnější popis?“

Gabriel pokýval hlavou. Olga se opřela o lokty, nadechla se a pozvedla číši ke rtům. Uprostřed stolu se třepetal plamínek svíčky v červeném kalíšku a vrhal jemně červený odstín na Olžiny bledé tváře.

„Náš Ivánek pochází z privilegované sovětské rodiny. Jeho otec zastával vysokou funkci v KGB – opravdu velmi vysokou. Do důchodu odcházel z postu šéfa první hlavní správy, která má na starosti zahraniční zpravodajskou činnost. Ivan strávil značnou část dětství v zahraničí. Na rozdíl od běžných občanů, které věznili ve vlastní zemi, mohl svobodně cestovat. Kluky v jeho věku masírovala komunistická propaganda a víkendy trávili s Komsomolem, zatímco on nosil modré džíny a pouštěl si doma Rolling Stones. V dobách, kdy země neměla ani dostatek potravin a dělníci si museli vystačit s chaluhami a velrybím masem, si jeho rodina dopřávala čerstvé telecí s kaviárem.“

Upila ze sklenice. Stalin stál u vchodu a dohadoval se se dvěma novými zákazníky, kam je usadit. Jeden z mužů se odpoledne procházel po hřbitově. Zdálo se, že Olga tento fakt nepostřehla.

„Stejně jako všechny děti stranické elity měl i Ivan předem zaručené místo na vybrané univerzitě – v jeho případě šlo o Moskevskou státní. Po absolvování ho okamžitě přijali do KGB, ale přestože plynně ovládal angličtinu a ruštinu, nejevil se jako vhodný kandidát na zahraničního agenta, a tak jej přiřadili k páté správě. Víte něco o tom, čím se pátá správa zabývala, pane Golani?“

„Zodpovídala tuším za vnitřní bezpečnostní funkce – takže měla na starosti hraniční kontroly, disidenty, umělce, spisovatele…“

„A nezapomínejte na refuseniky, pane Golani. Pátá správa rovněž pronásledovala židovské obyvatelstvo. Povídá se, že zejména v této oblasti mladý Ivan vynikal svou přičinlivostí.“

Stalin právě uvedl muže ke stolku téměř uprostřed restaurace; dostatečně daleko, aby nic neslyšeli.

„Ivan značně profitoval z kouzelné hůlky, kterou mávala ruka jeho otce, a rychle stoupal po kariérním žebříčku. Pak ovšem nastoupil Gorbačov se svou politikou glasnosti a perestrojkou a doslova přes noc se všechno změnilo. Strana povolila otěže centrálního plánování a povolila mladým podnikavcům – v mnoha případech právě těm disidentům, které sledovala pátá správa – zakládat družstva a soukromé banky. Navzdory očekávání jich spousta začala vydělávat slušné peníze, což se našim utajeným vládcům z Lubjanky samozřejmě pranic nelíbilo. To oni přece určovali, koho nechají vyhrát a kdo skončí v poli poražených. Hrozilo, že otevřený trh smete starý řád, a navíc – pokud se někde daly vydělat peníze, žádali, co jim právem náleželo. Usoudili tedy, že nezbývá nic jiného, než aby se na podnikání vrhli sami. Potřebovali jediné – rázného mladého člověka ze svých řad, který se vyzná ve fungování kapitalismu po západním vzoru. Někoho, kdo měl povoleno číst všechny ty zakázané knihy.“

„Ivana Charkova.“

Pozvedla sklenici s blahopřejným gestem ke správné odpovědi. „Pánové z KGB souhlasili s jeho propuštěním a s jejich požehnáním si pak Ivan založil banku. Dostal jedinou plesnivou místnost ve staré kancelářské budově, telefon a osobní počítač americké výroby – věc, kterou většina lidí do té doby nikdy neviděla. A znovu se ukázala moc oné kouzelné hůlky, která Ivanovi poklepala na rameno. Během pár měsíců se banka topila v milionech dolarů čistého zisku, a to z valné části díky státnímu obchodu. Vzápětí se rozpadl Sovětský svaz a země vstoupila do bouřlivých devadesátých let, období zločineckého kapitalismu, šokové terapie a bezprostřední privatizace. Státní podniky Sovětského svazu se odprodávaly v dražbě tomu, kdo nabídl nejvíc, a Ivan tak schlamstl jedny z nejlukrativnějších aktiv i továren. Když se za babku prodávaly nemovitosti v Moskvě, Ivan samozřejmě neváhal a shrábl pár klenotů pro sebe. V průběhu hyperinflace zbohatl spolu se svými ochránci z náměstí Lubjanka spekulacemi na peněžních trzích – a jeho zisky nevyhnutelně putovaly na tajná bankovní konta v Curychu a v Ženevě. Nutno dodat, že Ivan si nikdy nedělal žádné iluze. Věděl, že mu pomáhá mocná ruka KGB, a dobře se staral, aby za to pokaždé shrábla tučné provize.“

Ke stolu se přitočil číšník a postavil před ně talířky s gruzínskými specialitami jako předkrm. Olga vysvětlila Gabrielovi, co vlastně jedí, a jakmile číšník zmizel z doslechu, pokračovala v přednášce.

„Ivan mimo jiné získal na počátku devadesátých let flotilu dopravních letadel a nákladních lodí. Nepřekvapí, že ho to moc nestálo; většina strojů tou dobou hnila rozstrkaná po letištích v celé zemi a plavidla vesele rezavěla v suchých docích. Ivan ale zaplatil také zařízení a personál nutný k tomu, aby flotilu zprovoznil, a během pár měsíců disponoval hodnotným majetkem, který je obzvlášť v Rusku téměř k nezaplacení – společností, která je schopná dopravovat zboží do země i exportovat, aniž se kdokoliv ptá na podrobnosti. Netrvalo dlouho a Ivanovy lodě a letadla rozvážely na svých palubách lukrativní náklad určený zahraničním zemím zmítaným nepokoji.“

„Ruské zbraně,“ doplnil Gabriel.

Olga přikývla. „A to nejenom AK sedmačtyřicítky nebo RPG sedmičky, ačkoliv právě tyhle tvoří podstatnou část jeho operací. Ivan se nezalekne ani velkých soust – tanky, protiletecké baterie, útočné helikoptéry, sem tam nějaká ta fregata či zastaralý MiG. Pravý účel podnikání maskuje nálepkou úctyhodného předního moskevského investora a projektanta na poli nemovitostí. Vlastní palác v Knightsbridge, luxusní vilu na jihu Francie a horskou chatu v Courchevelu. Skupuje obrazy a starožitný nábytek, drží dokonce i podíl v jednom anglickém fotbalovém týmu. Pravidelně se účastní večírků a slavností pořádaných v Kremlu a má velmi blízký vztah k prezidentovi, o silovikách nemluvě. Ale pod tím vším pozlátkem se skrývá prachobyčejný pašerák zbraní a gangster. Charkov zkrátka nabízí veškeré služby v jednom – disponuje jak zásobami, tak nákladními loděmi a přepravními letouny, a navíc kapacitou dovézt zboží na žádané místo. V určitých případech dokáže dokonce skrze své bankovní operace zajistit potřebné finance tam, kde právě chybí. Je známý svou schopností dopravit zbraně na místo určení rychle a bezodkladně, mnohdy i do druhého dne, zrovna jako DHL nebo Federal Express.“

„Pokud zjistíme, že Ivan skutečně uzavřel obchod s al-Káidou, bude nutné rozkrýt jeho síť. A k tomu potřebujeme znát jméno vašeho zdroje.“

„To v žádném případě. Dva lidé už jsou mrtví a já se obávám, že v dané chvíli je pro nás celá záležitost uzavřena,“ Sklopila zrak k jídelnímu lístku. „Měli bychom si dát něco k jídlu, pane Golani. Aby lidi z FSB věřili, že nás sem dohnal hlad.“

# # #

Po zbytek večera už se Olga Suchovová o Charkovovi ani jeho raketách nezmínila. Vyprávěla o knihách, které četla, o filmech, které viděla, a dotkla se i nadcházejících voleb. Když dostali účet, přátelsky se dohadovali, jestli zvítězí mužská galantnost, či ruská pohostinnost – galantnost nakonec vyhrála. Venku bylo stále světlo. Zavěšeni do sebe pro případ, že by je někdo sledoval, kráčeli přímo k Olžinu vozu. Stařičká lada zprvu nechtěla nastartovat, ale po chvíli se ji podařilo za burácivého rachotu a oblaku stříbřitě modrého kouře přivést k životu. „Vyrobena nejlepšími sovětskými řemeslníky v posledních letech rozvinutého socialismu,“ poznamenala Suchovová. „Aspoň že už nemusíme sundávat stěrače.“

Pustila nahlas rádio a chladně ho objala. „Doprovodil byste mě domů, pane Golani? V tom domě, kde bydlím, už bohužel není tak bezpečno jako dřív.“

„S radostí.“

„Není to daleko, maximálně tak deset minut odsud. Nedaleko je zastávka metra, můžete potom…“

Gabriel jí přiložil ukazovák ke rtům a pobídl ji, ať vyjede.

16

MOSKVA

O Moskvě se říká, že není městem v pravém slova smyslu, ale spíš seskupením několika vesnic. Kráčeje po boku Olgy Suchovové v její čtvrti, musel dát Gabriel tomuto tvrzení za pravdu. A tato část se potýká s obzvlášť závažnými problémy, říkal si, když míjeli skupinu opilců, kteří prokládali hektolitry piva panáky vodky, narkomany, již sdíleli jedinou hadičku připojenou k tubě lepidla, a partu pankáčů se skateboardy, kteří otevřeně terorizovali tři bábušky, jež se odvážily jít vpodvečer na procházku. Tomu všemu vévodil portrét ruského prezidenta v nadživotní velikosti s rukou zvednutou po vzoru Lenina, nad jehož hlavou stálo rudými písmeny vyvedené všudypřítomné heslo strany: SPOLEČNĚ KUPŘEDU!

Olžina budova nesla označení K-9, ale místní vtipálci jí říkali Psí bouda. Dům s půdorysem ve tvaru písmene H měl dvaatřicet pater, šest vchodů a na střeše obří anténu s neustále blikajícími červenými výstražnými světly. V těsné blízkosti stálo identické dvojče stavby a opodál ošklivá nevlastní sestra. Tomuhle se nedá říkat domov, blesklo Gabrielovi hlavou. To je prostě odkladiště lidských bytostí.

„Který vchod vede k vám?“

„Céčko.“

„Půjdeme jinudy.“

„Ale já vždycky chodím céčkem.“

„Právě proto dnes půjdeme jinudy.“

Vstoupili do budovy dveřmi s velkým písmenem B a pustili se dlouhou chodbou s popraskaným linoleem na zemi. Každá druhá žárovka byla rozbitá a zpoza zavřených domovních dveří se nesl puch příliš mnoha lidí žijících na příliš malém prostoru. Konečně došli k výtahům; Olga zmáčkla tlačítko přivolávače a obrátila oči ke stropu. Uběhla minuta, pak další.

„Nefunguje.“

„Jak často se to stává?“

„Tak jednou, někdy dvakrát do týdne.“

„Které patro?“

„Jedenácté.“

„Kde je schodiště?“

Olga Suchovová naznačila pohledem někam za roh. Gabriel se jako první vydal k chabě osvětlené schodišťové šachtě, jež páchla po zvětralém pivu, moči a vzdáleně také po desinfekčním prostředku. „Schody se v Rusku modernizují hlemýždím tempem,“ pravila omluvně. „Ale věřte nevěřte, bývalo to mnohem horší.“

Gabriel stoupl na první stupínek a vyrazil ostře nahoru, Olga Suchovová za ním. Až do čtvrtého patra na nikoho nenarazili. V pátém prošli kolem dvojice dívek, jež kouřily společnou cigaretu, a v sedmém minuli dva kluky, kteří se dělili o injekční stříkačku. Na osmém poschodí musel Gabriel na okamžik zpomalit, aby z podrážky seškrábl použitý kondom, a na desátém nechtěně šlápl do hromádky střepin.

V jedenáctém patře už Olga Suchovová ztěžka oddechovala. Gabriel se natáhl po klice jejího bytu, ale než se jí vůbec stačil dotknout, rozletěly se dveře dokořán, jako by je vyrazila tlaková vlna. Agent zatlačil ženu do rohu chodby a sám uskočil od prahu ve chvíli, kdy vzduchem proletěla první salva kulek. Gabriel sotva vnímal, že Olga Suchovová vyděšeně křičí z plných plic. Stál nyní přilepen zády ke stěně schodišťové šachty; necítil strach, jen hluboké zklamání. Někdo dnes večer zemře. A on to nebude.

Výstřely pocházely z pistole Gurza typu P-9 s tlumičem přišroubovaným k hlavni. Jednalo se o profesionální zbraň, což se však nedalo říct o moulovi, jenž ji třímal v ruce.

Možná za to mohla vrahova přehnaná sebedůvěra, napadlo Gabriela, když o události zpětně přemýšlel, anebo mu lidé, kteří ho najali, zapomněli zdůraznit, že se ocitne tváří v tvář jinému profesionálovi. Tak či onak, střelec se dopustil osudové chyby a překročil práh bytu, pistoli v natažených pažích. Gabriel jej popadl za ruce, obrátil hlaveň bezpečně ke stropu a smýkl s útočníkem o zeď. Pistole dvakrát neškodně vypálila, než agent zasadil muži dvě kruté rány kolenem do slabin následované zdrcujícím úderem loktem do spánku. Přestože byl jeho útok téměř jistě smrtelný, Gabriel neponechával nic náhodě. Vytrhl zabijákovi zbraň z bezvládné dlaně a poslal mu dvě kulky do týla; v jeho profesi neexistovalo větší urážky.

Ze zkušenosti věděl, že amatéři rádi vyrážejí do akce ve dvou, což také vysvětlovalo jeho klidnou reakci, když zaslechl, jak někomu o pár pater níž zapraskaly pod nohama rozsypané střepiny. Odtáhl Olgu z palebné linie a sám se postavil na nejvyšší schod. Jakmile se zpoza rohu vynořil druhý zabiják, Gabriel do něj začal pálit, jako by to byl pouhý terč na cvičné střelnici. Tři rány seskupené těsně u sebe přímo doprostřed hrudníku a jedna do hlavy jako extra ukázka vražedného stylu.

Okamžik zůstal bez hnutí, aby se ujistil, že se u nich neobjeví další, nečekaní střelci, a pak se obrátil. Olga Suchovová se choulila na zemi vedle Gabrielovy první oběti. Stejně jako druhý střelec i on měl přes hlavu přetaženou černou kuklu s otvory pro oči a ústa. Gabriel ji strhl a odhalil mrtvou tvář zarostlou tmavými vousy.

„To je nějaký Čečenec,“ vydechla Olga.

„Jste si jistá?“

Žena se místo odpovědi naklonila přes okraj schodiště a prudce zvracela. V šoku se celá třásla a Gabriel ji chytil za ruku. Z dálky k nim doléhalo houkání sirén.

„Budou tu každým okamžikem, Olgo. My dva už se nikdy neuvidíme. Potřebuju od vás slyšet to jméno. Musíte mi prozradit váš zdroj dřív, než bude pozdě.“

17

MOSKVA

Jako první dorazili příslušníci jednotky veřejné bezpečnosti moskevské milice, dělnické vrstvy rozsáhlé sítě městské policie a špionážního aparátu. Velící důstojník, mladý, zarostlý seržant, jenž mluvil pouze rusky, krátce vyslechl Olgu Suchovovou, kterou podle všeho znal z doslechu, a poté obrátil pozornost k zavražděným. „Čečenští zloději,“ odfrkl si zhnuseně. Poznamenal si ještě pár detailů včetně jména a národnosti cizince, jenž Olgu doprovázel, a vysílačkou předal informace centrále. Ke konci telefonátu křikl na podřízené, aby se ničeho nedotýkali, a zabavil Gabrielovi diplomatický pas, což se jen těžko dalo vykládat jako vstřícné gesto.

Dále se na místě činu objevili blíže neurčení důstojníci, které Gabriel odhadoval na členy speciální jednotky GUOP, jež měla na starosti případy spojené s organizovaným zločinem a vraždami na objednávku, tedy s jedním z nejvýnosnějších odvětví v Rusku. Vedoucí týmu měl na sobě modré džíny a černou koženou bundu a na vyholené hlavě posazené tmavé sluneční brýle. Představil se jako Markov. Žádná hodnost, žádné křestní jméno, prostě Markov. Gabriel ihned pochopil, o koho se jedná. Markov patřil k lidem, kteří dovedně oscilují na tenké hranici mezi zločinem a právem. Mohl se podle potřeby přiklánět na kteroukoliv stranu a v průběhu kariéry to také nejspíš několikrát udělal.

Markov si prohlédl těla a stejně jako prve seržant usoudil, že jde o čečenské nájemné vrahy. Na rozdíl od mladšího kolegy však mluvil i trochu anglicky a první otázky kladl nikoliv slavné reportérce Gazety, ale přímo Gabrielovi. Zdálo se, že ze všeho nejvíc ho zajímá, jak dokázal izraelský diplomat středního věku vyslaný ministerstvem kultury odzbrojit profesionálního zabijáka, střelit ho dvakrát do hlavy, a pak ještě odpravit jeho společníka. Když Gabriel vyprávěl svou verzi událostí, prohlížel si ho pohledem plným neskrývané nedůvěry. Podrobně prozkoumal Gabrielův pas, načež jej strčil do kapsy bundy a oznámil mu, že pokračovat budou na ústředí.

„Proti tomu ale protestuji ohradil se Gabriel.

„To chápu,“ reagoval Markov nevzrušeně.

Z důvodů, které Gabrielovi nikdy nikdo nevysvětlil, jej spoutali a odvezli neoznačeným vozem na ústředí milice. Tam jej posadili na dřevěnou lavici v hlavní hale vedle ošlehaného šedesátníka, jehož zřídila a okradla parta pouličních chuligánů. Po hodině čekání Gabriela konečně přijal důstojník ve službě a agent požádal o svolení zavolat na svou ambasádu. Úředník jeho přání přetlumočil kolegům a všichni propukli v hurónský smích. „Chtějí peníze,“ poznamenal starší muž, když se Gabriel vrátil na lavičku. „Nedostanete se odsud, dokud jim nezaplatíte.“ Gabriel se zmohl jen na letmý úsměv. Kdyby to bylo tak jednoduché…

Krátce po jedné hodině v noci se znovu objevil Markov, přikázal Gabrielovi, aby se postavil, sundal mu želízka a zavedl ho do výslechové místnosti. V řadě na stole ležely jeho osobní věci: peněženka, diplomatický pas, náramkové hodinky a mobilní telefon. Markov sáhl po telefonu a předvedl malé divadýlko, když z paměti vyvolal seznam posledních volaných čísel.

„Volal jste na ambasádu ještě před příchodem milice.“

„To je pravda.“

„Co jste jim řekl?“

„Že jsem byl napaden a že na místo jede policie.“

„To jste mi ale neoznámil, když jsem s vámi mluvil ještě v tom domě.“

„Kontaktovat neprodleně velvyslanectví je v situacích jako tato zcela standardní postup.“

„Dostáváte se do takových situací často?“

Gabriel otázku ignoroval. „Jsem vyslanec Státu Izrael a ze svého titulu požívám diplomatické imunity a veškerého práva na ochranu. Předpokládám, že důstojník vaší hodnosti a postavení chápe, že je mou povinností neodkladně informovat ambasádu o tom, co se stalo.“

„A informoval jste je taky o tom, že jste zabil dva muže?“

„Ne.“

„Že by vám tento nepatrný detail vypadl z hlavy? Anebo jste na něj zapomněl schválně, třeba z nějakého jiného důvodu?“

„Podle pokynů máme za všech okolností hovořit co nejstručněji a telefonické spojení s velvyslanectvím zbytečně neprodlužovat. Jsem si jist, že důvodům rozumíte.“

„A kdo je to my, pane Golani?“

„Pracovníci ministerstva.“

„Aha.“

Gabrielovi se zdálo, že muži přeletěl přes tvář neznatelný úsměv.

„Chci mluvit se zástupcem našeho velvyslanectví. Okamžitě.“

„To bohužel nepůjde. Kvůli poněkud nezvyklým okolnostem vašeho případu jsme nuceni zadržet vás na trochu delší dobu.“

Gabrielovi znělo v hlavě jediné slovo: zadržet.

„Co je to za okolnosti? Jak nezvyklé?“

Markov odvedl Gabriela z místnosti, aniž se k jeho otázce vyjádřil. Tentokrát jej zamkli v zapáchající cele předběžného zadržení spolu s dvojicí zakrvácených opilců a třemi vychrtlými prostitutkami, z nichž jedna se mu začala okamžitě nabízet. Gabriel našel relativně čisté místo u jedné ze stěn a opatrně se sesunul na betonovou zem. „Musíte jim zaplatit,“ vysvětlovala žena. „A to si ještě můžete blahopřát. Já jim budu muset dát něco jiného.“

Uběhlo několik hodin – kolik přesně, Gabriel nevěděl, jelikož náramkové hodinky mu zabavili a z cely nebyly vidět žádné nástěnné hodiny –, aniž se Markov znovu ukázal. Pijani zapáleně diskutovali o Puškinovi a prostitutky spaly u protější stěny opřené jedna o druhou jako vyšňořené panenky na poličce v dívčím pokojíku. Gabriel seděl s pažemi ovinutými kolem holení a čelem opřeným o kolena. Nevnímal žádné zvuky – práskání dveří, hulákání rozkazů, křik muže, jehož brutálně mlátili – a v myšlenkách se soustředil pouze na Olgu Suchovovou. Byla tu také někde zavřena, nebo ji kvůli „nezvyklým okolnostem“ případu odvezli úplně jinam? Byla vůbec ještě naživu, nebo ji potkal stejný osud jako kolegy Lubina a Ostrovského? Co se týkalo jména, které mu prozradila na schodišti svého domu, vryl si je Gabriel do paměti a utajil vrstvou sádrového podkladu a základové barvy.

„To Elena…, Elena mi řekla o té transakci.“

Elena? Jaká Elena? přemítal nyní Gabriel. A kde je? Elena bez identity…

V tu chvíli jeho smysly přece jen pronikl jeden zvuk – přibližující se kroky agenta Markova. Chmurný výraz v jeho tváři naznačoval zlověstný obrat událostí.

„Odpovědnost za váš případ převzalo jiné oddělení.“

„A to?“

„Vstaňte, tváří ke stěně, ruce za záda.“

„Přece mě tady nezastřelíte, Markové, přede všemi těmi svědky, nebo snad ano?“

„Neprovokujte. Abyste se nedivil.“

Gabriel vyhověl jeho příkazu; do cely vešli dva uniformovaní strážníci, znovu mu nasadili pouta a vyvedli ho ven k přistavenému vozu. Projížděli bludištěm neznámých vedlejších uliček, až nakonec odbočili na široký prázdný prospekt. Naskytl se jim tak přímý výhled na cíl Gabrielova přesunu – osvětlenou pevnost ze žlutého kamene, jež se tyčila na nedalekém nízkém kopečku. Jaká Elena? běželo mu hlavou. A kde je? Elena bez identity…

18

ÚSTŘEDÍ FSB, MOSKVA

Železná vrata Lubjanky se pomalu otevřela a přivítala je na rozlehlém vnitřním nádvoří, kde haleni tmou mlčky stáli čtyři znudění důstojníci. Vytáhli Gabriela ze zadního sedadla s umem, který prozrazoval hluboké zkušenosti s danou činností, a hbitě ho postrkovali přes dlažební kostky do budovy. Vchod do schodišťové šachty se nacházel příhodně pár kroků od vstupní haly. Sotva Gabriel sestoupil na první stupínek, ucítil prudkou ránu mezi lopatky a řítil se bezmocně dolů. Udělal v pádu kotrmelec a zastavil se o podestu, kde jej někdo ostře dloubl do žeber. Tělem mu projela oslepující bolest, kterou ještě prohloubilo dobře mířené kopnutí do břicha. Nemohl mluvit a téměř ani nedýchal.

Podepřeli ho, aby se mohl postavit, avšak okamžitě jej jako hadrového panáka shodili z dalšího ramene. Tentokrát samotný pád napáchal dostatečné množství škody, takže nebylo zapotřebí plýtvat dalšími ranami či výpady. Důstojníci zvedli Gabriela ze země a vláčeli jej někam temnou chodbou. Připadalo mu to jako věčnost. Skončím někde v gulagu na Sibiři, pomyslel si, nebo na popravišti za městem, kde Stalin s oblibou odsuzoval své oběti k „sedmi gramům oceli“, nejčastějšímu trestu za zradu – ať skutečnou, či domnělou.

Čekal, že jej zavřou do izolované cely nasáklé krvavou historií Lubjanky, aby pomalu zlomila jeho odpor, ale místo toho jej odvedli přímo do výslechové místnosti a mrštili jím do židle před obdélníkový stůl ze světlého dřeva. Naproti němu seděl muž v šedém obleku, k němuž ideálně ladila jeho sinalá pleť. Nechával si růst malou bradku a na očích měl dioptrické brýle s kulatými drátěnými obroučkami. Ať to byl mužův záměr nebo ne, nápadná podoba s Leninem se nedala přehlédnout. Byl o několik let mladší než Gabriel – mohlo mu být kolem pětačtyřiceti – a soudě podle otlačeniny na pravém prsteníku se nedávno rozvedl. Vzdělaný a inteligentní, důstojný protivník. V jiném životě působil jako právník; nedalo se však s jistotou určit, zda se věnuje obhajobám, nebo žalobám. Muž, který používal raději slova než násilí. Gabriel si v duchu blahopřál – s ohledem na toto místo a dostupné možnosti mohl skončit mnohem hůř.

„Jste zraněn?“ otázal se muž anglicky; jeho tón dával jasně najevo, jak málo mu záleží na odpovědi.

„Jsem diplomatický zástupce Státu Izrael.“

„To už vím. Možná tomu nebudete věřit, ale já jsem tu proto, abych vám pomohl. Můžete mi říkat Sergej – nepřekvapí vás, že jde o pseudonym. Ostatně stejně jako jméno, které máte napsané v pase.“

„Nemáte žádné právo mě tu zadržovat.“

„To se bohužel mýlíte. Včera večer jste zabil dva ruské občany.“

„To proto, že se pokoušeli zabít oni mé. Chci mluvit s představitelem naší ambasády.“

„Ke všemu se dostaneme, pane…“ Rus předvedl další okázalou show oné noci, když si podrobně prohlížel jeho cestovní doklad. „A, tady to máme – pane Golani,“ ucedil a pohodil pas na stůl. „Tak, pane Golani, oba jsme přece profesionálové. Jistě se nám podaří vyřešit tuto poněkud trapnou záležitost způsobem profesionálů hodným, co říkáte?“

„Všechno už jsem řekl důstojníkům milice.“

„Vaše výpověď však vyvolává víc otázek, než nabízí odpovědí.“

„Co ještě potřebujete vědět?“

Muž odněkud vykouzlil tlustý svazek dokumentů a z něj vytáhl fotografii Gabriela, jak o pět dní dřív kráčí terminálem Pulkova 2 v Petrohradě.

„Ještě bych se rád dozvěděl, pane Golani, co přesně v Rusku pohledáváte. A nesnažte se mě oblafnout. To bych se pak hrozně naštval – a to je to poslední, co byste chtěl.“

Prošli vše jednou a pak podruhé. Náhlé onemocnění ministrova náměstka, narychlo povolaný Natan Golani, jenž se měl ujmout jeho role, jednání a projevy, recepce a formální večeře. Muž řádně zaprotokoloval nacionále každého, s kým se Gabriel setkal, včetně ženy, jež se jej během závěrečné slavnosti v Mariinském divadle pokoušela svést. Přestože byla místnost bezpochyby vybavena odposlouchávacím a nahrávacím zařízením, vyšetřovatel všechny odpovědi pečlivě zapisoval. Gabriel jeho postup v duchu obdivoval. Kdyby byl stál na jeho místě on, počínal by si úplně stejně.

„Podle původního plánu jste se měl vrátit do Tel Avivu hned následujícího rána po skončení konference UNESCO.“

„Ano.“

„Ale namísto toho jste se náhle rozhodl prodloužit svůj pobyt v Rusku a odcestoval jste do Moskvy.“ Položil útlou dlaň na fascikl, jako by chtěl Gabrielovi připomenout existenci kompromitujících materiálů. „Proč?“

„Izraelský velvyslanec je můj starý přítel. Navrhl mi, abych se za ním přijel na pár dní podívat.“

„Za jakým účelem?“

„Abychom se sešli, samozřejmě – a taky abych si prohlédl město.“

„A co přesně vám váš přítel velvyslanec řekl?“

„Že musím vidět Moskvu na vlastní oči, abych uvěřil. Že prý je plná miliardářů, špinavých bankéřů a pravých ruských gangsterů. Že je to ale také město, které pořád vzkvétá. Povídal něco o moři nafty, kaviáru a vodky.“

„Zmínil se taky o svém večírku?“ Muž ostentativně poklepal ukazovákem na složku. „O tom banketu, který se konal předevčírem večer na izraelské ambasádě?“

„Domnívám se, že ano.“

„Zkuste si vzpomenout přesněji, pane Golani.“

„Jsem si jist, že se o tom večírku zmínil.“

„Co vám konkrétně řekl? Pokud možno slovo od slova.“

„Že se tam ukáže pár zástupců opozice.“

„Tak takhle popsal své hosty? Jako členy opozice?“

„No vlastně mám dojem, že použil výraz ‚odvážlivci‘, kteří mají tu chucpe poškádlit režim.“

„A proč se váš velvyslanec rozhodl takový večírek vůbec pořádat? Měl snad v úmyslu vměšovat se do vnitřních záležitostí Ruské federace?“

„Ujišťuju vás, že nic takového neměl v plánu. Byl to prostě obyčejný banket provázený příjemnými debatami na různá témata.“

„Kdo všechno se ho účastnil?“

„Proč se nezeptáte těch agentů, kteří dům celý večer sledovali? Každého, kdo vstoupil na půdu velvyslanectví, poctivě vyfotili včetně mě samotného. Podívejte se do své složky, určitě to tam najdete.“

Vyšetřovatel se pousmál. „Kdo se večírku účastnil, pane Golani?“

Gabriel vyjmenoval všechny osoby, na které si dokázal vzpomenout. Jako poslední uvedl Olgu Suchovovou.

„Setkal jste se tam se slečnou Suchovovou poprvé?“

„Ano.“

„Věděl jste o ní něco? Znal jste ji z doslechu?“

„Ne, předtím jsem o ní v životě neslyšel.“

„Jste si tím jistý?“

„Naprosto.“

„Zdá se, že jste si docela padli do oka.“

„Seděli jsme vedle sebe při jídle. Hezky se s ní povídalo.“

„Povídali jste si také o jejích spolupracovnících, které nedávno zavraždili?“

„Možná jsme to téma taky nakousli, nevzpomínám si.“

„A na co si tedy vzpomenete, pane Golani?“

„Mluvili jsme o Palestině, Středním východě, o válce v Iráku i o Rusku.“

„O čem konkrétně?“

„Samozřejmě o politice – především o nadcházejících volbách.“

„Co o nich paní Suchovová míní?“

„Říkala, že celá ruská politika není nic jiného než profesionální wrestling. Vítězové i poražení jsou podle ní vybraní dávno dopředu a kampaň sama o sobě je jenom velká barnumská reklama, co vůbec nic neznamená. Prezident a strana Jednotné Rusko vyhrají na celé čáře a nastane další období jeho absolutistické vlády. Jedinou nezodpovězenou otázkou zůstává, kolik hlasů bude nucen ukrást, aby dosáhl svého cíle.“

„Ruská federace je demokratický stát. Politický komentář slečny Suchovové, byť zábavný i provokativní zároveň, se samozřejmě nezakládá na pravdě a lze jej pokládat za nactiutrhačný.“

Muž obrátil popsaný list v zápisníku na čistou stranu.

„Strávili jste se slečnou Suchovovou v průběhu večera nějaký čas o samotě?“

„Olga měla chuť na cigaretu a přizvala mě.“

„My jsme u vás ale žádné cigarety nenašli.“

„To není až tak překvapivé vzhledem k faktu, že nekouřím.“

„Přesto jste se k ní přidal?“

„Ano.“

„Protože jste s ní chtěl mluvit někde, kde vás nikdo neuslyší?“

„Protože mě přitahovala – a ano, protože jsem s ní chtěl mluvit o samotě a nestál jsem o to, aby nás někdo vyrušoval.“

„Jak dlouho jste byli sami?“

„Minutu dvě, víc ne.“

„O čem jste diskutovali?“

„Požádal jsem Olgu, zda by mě neprovedla Moskvou.“

„A prozradil jste jí taky, že jste ženatý?“

„Na to přišla řeč už předtím.“

„U večeře?“

„Ano.“

„Čí to byl nápad, jet na Novoděvičí?“

„Její.“

„Proč vybrala právě tohle místo?“

„Tvrdila, že abyste pochopil dnešní Rusko, musíte poznat jeho minulost.“

„Jeli jste tam spolu?“

„Ne, sešli jsme se u brány.“

„Jak jste se tam dostal? Vzal jste si taxi?“

„Jel jsem metrem.“

„Kdo přišel první?“

„Když jsem dorazil, Olga už tam čekala.“

„Dál na hřbitov už jste ale pokračovali spolu.“

„Samozřejmě.“

„Který hrob vám ukázala jako první?“

„Čechovův.“

„Jste si tím jist?“

„Ano.“

„Popište mi ho.“

Gabriel zavřel oči a pokoušel se vybavit si dramatikův náhrobní kámen. V uších mu však zněl tichý šepot Olgy Suchovové. To jméno nesmíte nikomu prozradit, varovala ho. Jestli se Ivan dozví, že ho Elena zradila, zabije ji.

19

ÚSTŘEDÍ FSB, MOSKVA

Jak dlouho jim trvalo, než se společně propracovali na konec, nedokázal Gabriel spolehlivě odhadnout. Místy zabloudili na neprozkoumaná teritoria, odkud se po čase vraceli zpět na známou půdu. Banální nesrovnalosti sloužily jako záminka pro hlasité obviňování ze zrady, drobné výpadky paměti byly vykládány jako důkaz podvodného jednání. Jakýkoliv výslech provází zvláštní paradox: mnohdy poskytne více informací předvolanému jedinci než důstojníkovi, který klade otázky. Gabriel došel k závěru, že jeho protivník je jen nepříliš významným kolečkem v mnohem větším stroji. Podobně jako volební kampaň v Rusku vyvolávaly jeho otázky pouze zbytečný humbuk, který ve svém důsledku nic neznamenal. Gabrielovi opravdoví nepřátelé se skrývali jinde. A jelikož touto dobou už měl být dávno mrtvý, působila jim jeho samotná přítomnost v Lubjance značné nepříjemnosti. Pouze jediný faktor rozhodoval o tom, zda se dožije rána – sahá jejich moc až do suterénu Lubjanky?

Muž své poslední otázky pokládal stejně znuděně, jako když dopravní policista zapisuje detaily bezvýznamné nehody. Odpovědi si jako vždy poznamenal do notesu, který následně s plesknutím zavřel, a zadíval se na Gabriela zpoza nevelkých skel dioptrických brýlí.

„Nejde mi moc do hlavy, že jste jen tak zabil dva čečenské zločince a ani se vám z toho neudělalo špatně. Předpokládám, že to nebylo poprvé.“

„Jako každý Izraelec jsem absolvoval povinnou vojenskou službu v IDF. V třiasedmdesátém jsem bojoval na Sinaji a ve dvaaosmdesátém v Libanonu. (V říjnu 1973 vypukla na Den smíření (Jom kipur), tj. nejvýznamnější židovský svátek, tzv. jomkipurská válka, resp. pátá arabsko-izraelská válka, která zastihla izraelské obranné síly zcela nepřipravené. Na straně arabského světa se mj. angažoval i Sovětský svaz a na straně Izraele USA. V roce 1982 proběhla tzv. první libanonská válka, kdy Izrael v odpověď na pokus o vraždu izraelského velvyslance v Británii a na vraždu izraelského důstojníka, který působil v Libanonu, napadl jižní Libanon. Území okupoval do roku 2000, kdy válku oficiálně ukončil generální tajemník OSN. (Pozn. překl.))“

„Takže jste zabil spoustu nevinných Arabů, je to tak?“

„Ano.“

„A jste také stoupencem sionismu a utiskovatelem nevinných Palestinců, předpokládám.“

„Přesně tak, a nadto zatvrzelý.“

„Nejste ten, za koho se vydáváte, pane Golani. Váš diplomatický pas je falešný a stejně tak vaše jméno. Čím dřív se přiznáte ke svým zločinům, tím lépe.“

Vyšetřovatel nasadil na pero násadku a pomalu ji zašrouboval. Musel to být domluvený signál, neboť přesně v tu chvíli se rozletěly dveře a dovnitř se nahrnuli čtyři známí dozorci. Svedli Gabriela po dalším schodišti dál do hlubin země a zavřeli ho do cely sotva tak velké jako úklidová komora, jež páchla po plísni a výkalech. Gabriel netušil, zda se někde poblíž nacházejí další vězňové, neboť ve chvíli, kdy se za ním zavřely masivní dveře bez okénka, ocitl se v neproniknutelné tmě a dokonalé zvukové izolaci.

Ulehl na studenou betonovou podlahu a zavřel oči. V mysli se mu zjevila Olga Suchovová s hlavou nakloněnou na stranu jako ikona z obrazů, ruce složené v tiché modlitbě. Pokud vůbec budete mít to štěstí a dostanete se z Ruska živý, ať vás ani nenapadne ji hledat. Neustále ji hlídají osobní strážci, každou vteřinu dne. Ivan všechno vidí, všechno slyší. Je to zrůda.

Chvíli z něj crčel pot a hned nato se zase divoce třásl. Ledvina mu pulzovala bolestí a kvůli zhmožděným žebrům se nemohl pořádně nadechnout. Při dalším zimničném záchvatu tápavě šmátral kolem sebe a hledal nějakou deku. Nahmatal však jen čtyři slizké stěny.

Zavřel oči a poddal se spánku. Ve snech procházel ulicemi minulosti a setkával se s mnoha z těch, které zabil. V mrtvolně bledých tvářích a na místech, kde mívali srdce, se zračily díry po kulkách. Zjevila se mu i Chiara oblečená ve svatebních šatech a fantaskním hlasem mu oznamovala, že nastal čas vrátit se do Umbrie. Poté mu Olga setřela pot z čela a položila kytici uvadlých karafiátů na hrob v Novoděvičí. Rytina na náhrobku oznamovala hebrejsky kolemjdoucím, kdo zde leží: GABRIEL ALLON…

S trhnutím se vzbudil a uvědomil si, že se dívá do kuželů ostrého světla z kapesních svítilen. Muži, již s nimi mávali, mu pomohli vstát a s pažemi za zády jej vedli po schodech nahoru. Gabriel se snažil stupně počítat, ale brzy to vzdal. Pět? Deset? Dvacet? Nedokázal se soustředit. S pomocí jeho hlavy jako beranidla prorazili muži bránu, jež vedla do studené noci. Náhlá tma Gabriela na okamžik oslepila; bál se, že jej budou chtít shodit ze střechy – v dějinách Lubjanky je takových nehod zapsáno nepočítané – pak však jeho oči přivykly temnotě a on si uvědomil, že stojí uprostřed nádvoří.

Sergej vyšetřovatel stál vedle černé dodávky, na sobě čistý šedý oblek. Otevřel zadní dveře a rusky vydal dozorcům úsečný rozkaz, aby Gabriela strčili dovnitř. Okamžik radosti, když mu sundali pouta, rychle pominul, když jej ve voze opět přivázali k ocelovému oku, které viselo ze stropu. Dveře zapadly s ohlušujícím bouchnutím a dodávka se škubnutím vyrazila vpřed po kočičích hlavách.

Kam teď? tázal se Gabriel v duchu sám sebe. Do vyhnanství, nebo na onen svět?

Znovu se ocitl o samotě. Soudil, že ještě neodbila půlnoc, jelikož doprava v moskevských ulicích nepolevovala. Neslyšel žádné sirény, které by naznačovaly, že jej převážejí za policejního doprovodu, a řidič podle všeho dodržoval všechny dopravní předpisy. Při jednom obzvlášť dlouhém čekání na semaforu se z kabiny vpředu ozval smích a Gabrielovi se vybavila díla slavného Solženicyna. Dodávky…, tak přece přepravovali vězně v Souostroví Gulag – za nocí a v docela nenápadných vozech. Duše, které ostatní neviděli. Duše, které žily v paralelním světě zatracených.

V severní části města se nachází letiště Šeremeťjevo 2, kam cesta autem z centra trvá při rušném provozu asi tři čtvrtě hodiny. Když už Gabriel strávil v nákladovém prostoru déle než hodinu, naděje, že by mohli směřovat právě tam, se rozplynula. Kvalita silnic byla ostudná i v samotném městě, ale čím víc se vzdalovali Lubjance, tím neklidněji dodávka na nerovném povrchu nadskakovala. Při každém výmolu projela Gabrielovým tělem vlna nesnesitelné bolesti a musel se pevně držet ocelového oka, aby nespadl z lavice. Nedalo se ani odhadnout, kterým směrem vlastně jedou. Nedokázal určit, jestli směřují na západ, blíž osvícené civilizaci, či na východ, do srdce krutého ruského vnitrozemí. Dvakrát vůz s trhnutím zastavil a dvakrát ke Gabrielovi doléhaly rozlícené mužské hlasy. I neoznačená dodávka FSB se musela na venkově potýkat s nájezdy banditov a dopravních policistů, kteří si nenechali ujít jedinou příležitost, kdy mohli nezákonně vybrat pár úplatků.

Když dodávka zastavila potřetí, rozletěly se dveře a dovnitř vyskočil jeden z dozorců. Rozepnul Gabrielovi pouta a pokynul mu, aby vystoupil, lesně za nimi stál osobní automobil; Sergej vyšetřovatel nyní přecházel v matné záři parkovacích světel, jako by se rozhodoval, které místo bude nejvhodnější na popravu. Pak však Gabriel koutkem oka zachytil v kaluži bláta svůj kufřík a o kus dál cestovní tašku se svými věcmi. Rus postrčil kabelu špičkou boty ke Gabrielovi a ukázal prstem ke žlutému světlu na horizontu.

„Hranice s Ukrajinou. Už vás čekají.“

„Kde je Olga?“

„Doporučuju vám zmizet dřív, než si to rozmyslíme, pane Allone. A nevracejte se do Ruska. Pokud se tady objevíte, zabijeme vás. A už se nebudeme spoléhat na párek čečenských blbů, aby tu špinavou práci odvedli za nás.“

Gabriel popadl kufřík a vyrazil pěšky naznačeným směrem. Každou chvíli čekal cvaknutí pistole a kulku v zádech, ale slyšel jen charakteristický zvuk couvání, jak se vozy otáčely a vyrážely zpět k Moskvě. Jakmile se reflektory obrátily opačným směrem, pohltila jej hustá tma. Nespouštěl z očí žlutou šmouhu na obzoru a odhodlaně kráčel dál. Na malou chvíli se k němu přidala Olga Suchovová. Její život je ve vašich rukou, připomínala mu. Ivan zabije každého, kdo se mu připlete do cesty. A jestli kdy zjistí, že ho zradila vlastní žena, bez váhání ji zabije taky.

Část druhá:

NÁBOR

20

BEN-GURIONOVO LETIŠTĚ, IZRAEL

„Vzbuďte se, pane Golani, už jste skoro doma.“

Gabriel pomalu otevřel oči a vyhlédl z okénka kabiny první třídy. Pod sebou spatřil oblouk zářících světel, která lemovala Pobřežní planinu podél Středozemního moře; připomínal mu řetízek drahokamů namalovaný rukou Van Dycka.

Obrátil se k muži, jenž ho probudil. Byl o dvacet let mladší, měl bledý obličej s jemnými rysy a jasné oči barvy žuly. V diplomatickém pase, který schovával v kapse saka, měl uvedeno jméno Baruch Goldstein, zmocněnec izraelského ministerstva zahraničních věcí. Ve skutečnosti se jmenoval Michail Abramov. Dělat osobního strážce nepatřilo mezi jeho silné stránky; bývalý člen speciálních průzkumných jednotek Sajeret Matkal se připojil k Ústavu poté, co zavraždil vůdčí osobnosti teroristických skupin Hamas a Islámský džihád. Rozhodujícím důvodem, který z něj dělal ideálního kandidáta na doprovod Gabriela Allona z východní Evropy zpět do Izraele, byl fakt, že se narodil v Moskvě v rodině disidentních vědců a mluvil plynně rusky.

Nehnul se od něj většinu dne. Jakmile Gabriel překročil hranice, dobrovolně se vydal týmu ukrajinské bezpečnostní služby SBU. Agenti jej dopravili do Kyjeva a předali ho Michailovi a dvěma dalším mužům z Ústavu. Z Kyjeva urazili dlouhou cestu automobilem do Varšavy, kde nasedli do letadla společnosti El Al. Ani na palubě letadla nechtěl Shamron ponechat nic náhodě; polovinu osazenstva první třídy tvořili agenti Ústavu, kteří dohlíželi na Gabrielovu bezpečnost, a než stroj vyjel na odletovou dráhu, prošel důkladnou kontrolou na přítomnost radioaktivních látek a jiných toxinů. Gabrielovo jídlo – jež připravovala Shamronova manželka Gila – se přechovávalo ve speciálních zapečetěných kontejnerech. „Ústavní pojetí glat košer,“ poznamenal Michail. „Posvěceno židovskými zákony a zaručeně sterilizováno od ruských jedů.“

Gabriel se pokusil napřímit, ale ledvinou mu projela taková bolest, že se raději znovu opřel, zavřel oči a čekal, až křeč povolí. Michail, jenž nesnášel létání nejlépe, nervózně poklepával ukazovákem o plastový tácek.

„Bolí mě z tebe hlava, Michaile.“

Bubnování okamžitě ustalo. „Odpočinul sis aspoň trochu?“

„Nic moc.“

„Měl sis na těch schodech v KGB dávat většího bacha.“

„Dneska se jim ovšem říká FSB. Nečteš noviny? KGB už dávno neexistuje.“

„Kdes to vzal? KGB řídila Rusko v době, kdy jsem v Moskvě vyrůstal, a jinak tomu není ani dnes.“ Mrkl na hodinky. „Za pár minut přistáváme. Přímo na dráze na tebe bude čekat přijímací tým, a jakmile sepíšete hlášení, můžeš spát třeba měsíc v kuse.“

„Pokud mi to ovšem zrovna ono hlášení neznemožní.“

„Špatné zprávy?“

„Něco mi říká, že se to brzo dozvíš sám.“

Z kabinového reproduktoru zaznělo elektronické pípnutí. Michail vzhlédl k blikajícímu symbolu, který pasažéry upozorňoval, aby si zapnuli bezpečnostní pás, a poklepal Gabrielovi na předloktí. „Radši se připásej, ať nenaštveš letušku.“

Gabriel se zadíval směrem, jímž upíral zrak jeho společník, a spatřil Chiaru, která pomalu procházela uličkou. Oblečena v modré uniformě společnosti El Al, jež zdůrazňovala ladné křivky jejího těla, stroze připomínala cestujícím, aby se pořádně připoutali a zaklapli stolek. Michail narychlo dopil poslední hlt piva a bezmyšlenkovitě jí podal prázdnou láhev.

„Teda ale servis byl na tomhle letu fakt příšerný, co říkáš?“

„Horší než běžný standard El Al, a to už je co říct,“ souhlasil Gabriel.

„Měli bychom pro ně okamžitě zařídit nějaké školení.“

„No teda. S takovýmhle způsobem myšlení se na bulváru Krále Saula rychle dostaneš mezi pár vyvolených.“

„Možná bych se mohl dobrovolně přihlásit, že ten výcvik sám povedu.“

„Snažit se o něco s našimi holkami? To bych se na tvém místě radši odstěhoval do Gázy a honil teroristy. Rozhodně bys tam byl ve větším bezpečí.“

Gabriel si položil hlavu do opěrky a zavřel oči.

„Určitě ti nic není, Gabrieli?“

„Ale ne, dobrý. Akorát na Lubjanku tak rychle nezapomenu.“

„No jo, to se není co divit.“ Michail se na chvilku odmlčel. „Mého otce držela KGB na stejném místě šest měsíců. Říkal jsem ti to?“

Neříkal. Gabriel však četl Michailův osobní spis.

„Po půl roce v Lubjance ho prohlásili za duševně chorého a poslali ho do psychiatrické léčebny. To byla samozřejmě úplná blbost. V žádném sovětském ústavu se nikdy nikdo nevyléčil, naopak – nemocnice sloužily jako prodloužená ruka gulagů. Můj otec měl ale štěstí. Nakonec se dostal ven a povedlo se nám odjet do Izraele. Jenže co ho propustili, už nikdy nebyl jako dřív.“

V tu chvíli dosedlo letadlo s lehkým zaduněním na přistávací dráhu. Z hlubin turistické třídy dolehla ozvěna nesmělého potlesku. Poděkovat pilotovi za zdařilé přistání patřilo k izraelské tradici a Gabriel měl po mnoha letech chuť se připojit. Zůstal však klidně sedět, dokud letadlo rolovalo k terminálu, a na rozdíl od většiny krajanů se neodpoutal dřív, než zhasl symbol pásu. Teprve poté se zvedl a z přihrádky nad hlavou vytáhl svou tašku.

Chiara nyní stála u dveří. Stejně jako ostatním popřála Gabrielovi hezký večer a nabádala ho, aby si dával pozor při sestupu po přistavených pojízdných schodech, když spolu s Michailem a dalšími dvěma agenty sestupoval na dráhu. Tři muži na zemi zamířili doprava a jako všichni ostatní se nahrnuli do přistavených vozidel, zatímco Gabriel se vydal opačným směrem k opancéřované limuzíně a vsoukal se na zadní sedadlo. Shamron se zadíval na modrofialovou modřinu na jeho tváři.

„Na někoho, kdo přežil Lubjanku, nevypadáš až tak špatně. Jaké to bylo?“

„Pokoje trochu malé, ale bezvadně zařízené.“

„Možná bys byl udělal líp, kdyby ses těch Čečenců zbavil jinak a nezabíjel je.“

„Blesklo mi hlavou, že jim vystřelím zbraň z ruky, Ari, jenže něco takového funguje fakt jenom ve filmu.“

„Rád slyším, žes v tom pekle neztratil svůj cynický smysl pro humor. Na bulváru Krále Saula už se třesou na tvoje hlášení. Obávám se, že tě čeká další dlouhá noc.“

„To bych se radši vrátil do Lubjanky, než abych teď musel vyprávět zážitky z výletu.“

Shamron jej otcovsky poplácal po rameni.

„Odvezu tě domů. Všechno si povíme cestou.“

21

JERUZALÉM

Když dorazili do Narkissovy ulice, stále ještě zbývalo probrat spoustu záležitostí. Přestože už bylo po půlnoci, pozval se Shamron nahoru na kávu. Gabriel vystoupal po schodech k bytu, ale přede dveřmi se zarazil.

„Jen otevři,“ pobídl jej Shamron. „Už jsme to tu prohledali.“

„Bojovat s arabskými teroristy se mi přece jen zamlouvá o něco víc než stát proti Rusům.“

„Bohužel si nemůžeme vždycky dovolit luxus vybírat si nepřátele podle svého gusta.“

Gabriel vešel do bytu jako první a rozsvítil. Vše bylo tak, jak to o týden dřív zanechal, včetně hrnku nedopité kávy na kuchyňské lince. Vylil zplesnivělý zbytek do dřezu, nasypal několik lžic čerstvé kávy do konvice s pístem a dal vařit vodu. Přešel do obývacího pokoje a nachytal Shamrona s cigaretou v ústech a otevřeným zapalovačem těsně u jejího konce. „To, že mě zavřeli v Lubjance, přece není důvod, abys zase začal kouřit. A kromě toho, jestli to tu bude cítit, až se vrátí Chiara, budu nadosmrti poslouchat její výčitky.“

„Tak to sved na mě.“

„To dělám vždycky, takže už to nemá takový efekt.“

Shamron zaklapl zapalovač a odložil cigaretu na stolek tak, aby ji mohl nečekaným útočným manévrem rychle sebrat, jakmile se k němu Gabriel otočí zády.

„Měl jsem tě nechat v Rusku,“ zamumlal.

„Jak jsi mě odtamtud vůbec dostal?“

„Když už bylo našemu velvyslanci a šéfovi moskevské stanice jasné, že FSB nehodlá respektovat tvůj diplomatický pas, rozhodli jsme se přejít do útoku. Šin Bet pravidelně monitoruje pohyb zaměstnanců ruské ambasády – a ukázalo se, že čtyři z nich se zrovna nalívali v baru hotelu Sheraton.“

„Velké překvapení.“

„Zhruba kilometr od hotelu je nechali zajet ke krajnici a tvářili se jako běžná silniční hlídka. Nakonec z toho samozřejmě vylezlo něco trochu jiného.“

„Takže jste unesli čtyři ruské diplomaty a drželi je jako rukojmí, dokud jste nedonutili FSB, aby mě propustila.“

„To my Izraelci jsme původně přišli s politikou oko za oko, zub za zub. A kromě toho to nebyli jenom diplomati; dva z nich jsou známí agenti SVR.“

Po rozpadu KGB se ze správy, jež řídila špionážní operace v zahraničí, stala samostatná Služba zahraniční rozvědky. Stejně jako u FSB se však i v případě SVR jednalo stále o tutéž organizaci, jen s jiným jménem a v krásném novém pláštíku.“ (Rusky Služba vnešnej razvedky. (Pozn. překl.))

„Jakmile nám Ukrajinci potvrdili, že ses dostal přes hranice, propustili jsme je. Byli pak okamžitě a ve vší tichosti povoláni zpět do Moskvy k poradě. Při troše štěstí už tam zůstanou.“

Z hovoru je vyrušilo hvízdání konvice s vroucí vodou. Gabriel se vrátil do kuchyně a sundal ji ze sporáku, a zatímco připravoval kávový odvar, pustil si k tomu televizi. Šedovlasý reportér stanice BBC stál před chrámem Vasilije Blaženého a halasně rozebíral důvody, které mohly stát za atentátem na Olgu Suchovovou. Žádná z jeho teorií se ani vzdáleně nepřibližovala pravdě, přesto je pronášel s tak přesvědčivým tónem v hlase, jaký může jazyku propůjčit jenom britský přízvuk. Shamron, jenž nyní sledoval pořad zpoza Gabrielových zad, se reportáži mírně usmíval. Sdělovací prostředky vnímal jako zdroj zábavy, v lepším případě jako potenciální zbraň namířenou proti nepříteli.

„Jak vidíš, Rusové se k tomu, co se odehrálo v tom činžáku, vyjadřují velice opatrně. Připustili sice, že se Olga stala terčem plánovaného útoku, ale žádné další detaily neupřesnili. Neřekli nic o totožnosti střelců, nic o muži, který novinářce zachránil život.“

„Kde je Olga teď?“

„Zpátky ve svém bytě obklopená členy soukromé ochranky a odvážnými reportéry ze Západu, jako je třeba tady ten chlápek z BBC. Na ruské poměry se může cítit v bezpečí, což v reálu znamená, že jí stále hrozí poměrně velké nebezpečí. Nakonec možná začne přemýšlet o novém životě na západ od hranic.“ Očima spočinul na Gabrielovi. „Je skutečně tak dobrá, jak vypadá, anebo se za touhle maskou skrývá někdo úplně jiný?“

„Ptáš se, jestli ji náhodou nepřetáhla FSB a nepokoušela se mě napálit?“

„Přesně tak.“

„Kdepak, Ari. Olga je dar zpravodajských bohů, je jedinečná.“

„Jenom mě napadlo, proč tě žádala o doprovod. Jestli tě náhodou nenavedla na to schodiště schválně, přímo do oprátky.“

„Anebo to možná vůbec nebyla ona. Možná to byl Ivan Charkov v dokonalém převleku.“

„Platí mě za to, abych vždycky myslel na nejhorší, Gabrieli. A tebe ostatně taky.“

„Viděl jsem, jak na tu střelbu reagovala. Nehrála to. A navíc souhlasila, že nám pomůže, přestože tak sama sebe vystavila nebezpečí. Já jsem se dostal ven, nezapomeň, ale ona pořád sedí v Rusku. Pokud ji chce Kreml mrtvou, zabije ji. A ani ta její slavná ochranka, ani udatní reportéři s tím nic nezmůžou.“

Usadili se u kuchyňského stolu. Záběry se nyní přesunuly z Ruska do Bagdádu a ukazovaly následky bombového útoku na tržišti. Gabriel namířil dálkový ovládač na obrazovku a zachmuřeně vypnul zvuk. Shamron se drahnou chvíli marně pokoušel nalít kávu ze sofistikované konvice, než poraženě požádal Gabriela o pomoc. Starý pán ve volném čase rád opravoval vysloužilé radiopřijímače a starožitné hodiny, ale na běžné kuchyňské přístroje zkrátka nestačil. Kávovary, mixéry, opékače topinek – to vše pro něj představovalo jednu velkou záhadu. Gila s oblibou vtipkovala, že kdyby nechali jejího muže bez pomoci, i v domě plném jídla by vyhladověl k smrti.

„Kolik toho máme na Charkova?“ zajímal se Gabriel.

„Spoustu,“ odvětil Shamron. „V Libanonu se angažuje už léta. Pravidelně posílá dodávky Hizballáhu, ovšem ani radikálnější palestinské a islamistické skupiny, které působí v uprchlických táborech, nepřicházejí zkrátka a získávají od něj bohaté zásoby zbraní.“

„Jakých?“

„Nejde o nic neobvyklého. Granáty, minomety, pancéřovky, kalašnikovy – a samozřejmě kulky. Spousty kulek. Během naší války s Libanonem jim ovšem Charkovova síť zajistila i speciální dodávku protitankových průbojných zbraní, kvůli kterým jsme přišli o několik posádek. Vyslali jsme do Moskvy našeho ministra zahraničí, aby proti takovému postupu rozhodně protestoval. Samozřejmě úplně zbytečně.“

„Což jinými slovy potvrzuje, že souhrn dosavadních výkonů Ivana Charkova se odvíjí především od prodeje zbraní přímo teroristickým organizacím.“

„To bez debaty. S pancéřovkami a kalašnikovy se ještě umíme vypořádat. Jenže Ivánek má díky svým kontaktům momentálně na dosah nejmocnější zbraně na světě – chemické, biologické, dokonce nemůžeme vyloučit ani nukleární. Víme, že špioni al-Káidy pročesávají zbytky Sovětského svazu už roky ve snaze najít jaderný materiál – a nejlíp plně funkční atomovou zbraň k tomu. Možná konečně narazili na někoho, kdo jim to všechno s radostí prodá.“

Shamron si do hrnku nasypal cukr a pomalu jej rozmíchával lžičkou. „Američani mají o situaci možná lepší přehled. Sledují Ivana už několik let.“ Ironicky se pousmál. „Jo, Američani žerou, když můžou problémy monitorovat. Ale dál s nimi nic nedělají.“

„Tak teď už budou muset.“

Shamron souhlasně pokýval hlavou. „Doporučuju hodit jim co nejdřív celou záležitost na krk a pořádně si nad tím umýt ruce. Chci, abys jel do Washingtonu a promluvil si se svým drahým přítelem Adrianem Carterem. Pověz mu všechno, co ses v Moskvě dozvěděl. Řekni mu o Eleně Charkovové. Pak sedni na první letadlo do Umbrie a užij si zbytek svatební cesty. A už nikdy se mě nepokoušej nařknout z toho, že nedržím svoje slovo.“

Gabriel mlčky zíral na tiché obrazy v televizi.

„Máš snad na moje doporučení jiný názor?“ otázal se Shamron.

„A co podle tebe Carter a Američani s danou informací udělají?“

„Mám za to, že se připlazí s prosíkem do Kremlu a budou poníženě škemrat u ruského prezidenta, aby obchodu zamezil.“

„A ten jim řekne, že Ivánek je legitimní podnikatel, který s nezákonným obchodováním se zbraněmi nemá vůbec nic společného – na mezinárodní úrovni už vůbec ne. Nebude brát tuhle zprávu vůbec v úvahu s tím, že se jedná o mrzké osočování Ruska ze strany židovských provokatérů, kteří nemají na práci nic jiného než osnovat rozsáhlé spiknutí s účelem oslabit ruský stát a zabránit mu v dalšímu rozvoji.“ Gabriel zvolna zavrtěl hlavou. „Obracet se na Rusy je to poslední, co bychom v dané chvíli měli dělat. Ruského prezidenta a stejně tak jeho rozvědku musíme považovat za nepřátele, a podle toho k nim taky přistupovat.“

„Takže co navrhuješ?“

„Promluvíme si pěkně v klidu s Elenou Charkovovou a zjistíme, jestli toho náhodou neví víc, než sdělila Olze.“

„Že se jednou svěřila Suchovové, ještě neznamená, že bude věřit tajné službě cizího státu. A nezapomeň, že kvůli krokům, které podnikla, přišli o život dva ruští novináři. Podle mě nebude našim pokusům o kontakt příliš nakloněná ani přístupná.“

„Tráví většinu času v Londýně, Ari. Přece jsme schopní se k ní dostat.“

„Ivan ji drží pod neviditelným zámkem. Jeho gorily ji hlídají dnem i nocí, navíc jsou všichni bývalí členové Alfy nebo OMONu. Podle mě vědí o každém, na koho se jenom podívá, a taky o všem, co někomu řekne. Co máš v plánu? Pozvat ji na čaj o páté? Zavolat jí na mobil? Poslat jí e-mail?“

„Tuhle část musím ještě domyslet.“

„Tak jenom ber v úvahu, že Ivan je pořád o tři kroky napřed. Ví, že odněkud z jeho neprodyšné sítě unikají informace, a jeho ochranka bude mnohem ostražitější než kdy jindy. Jakýkoliv pokus přiblížit se k jeho ženě spustí poplach. Jediný chybný krok a můžeš mít na svědomí její smrt.“

„Tak to budeme muset provést nenápadně.“

„My?“

„Tohle sami nezvládneme, Ari, potřebujeme pomoc Američanů.“

Shamron se zamračil. Neměl společné operace v lásce a Gabrielovy úzké vazby na CIA jej přinejmenším znepokojovaly. Jeho generace žila podle jednoduchého axiomu kachol lavan, tedy „modrá a bílá“ (Národní barvy Izraele, viz izraelská státní vlajka. (Pozn. překl.)). V praxi to znamenalo, že dělali, co bylo nutné, především s ohledem na vlastní potřeby, a zároveň od nikoho neočekávali pomoc s vlastními problémy. Tento postoj se zrodil po zkušenostech z holocaustu, kdy většina světa jen mlčky přihlížela, zatímco Židé končili v plamenech. A v mužích jako Shamron vypěstoval nechuť – a do jisté míry i strach – spolupracovat s kýmkoliv jiným.

„Vzpomínám si na rozhovor, při kterém jsi mi nadával za to, že jsem ti zkazil svatební cestu. A teď chceš rozjet časově neohraničenou operaci proti Ivanu Charkovovi?“

„Řekněme prostě, že mám na jejím výsledku určitý osobní zájem.“

Shamron usrkl kávy. „A mně něco říká, že tvá nová manželka nebude s tímto rozhodnutím spokojená.“

„Patří k Ústavu. Pochopí to.“

„Jenom ji nepouštěj blízko k Ivanovi,“ poznamenal Shamron. „Ten rád ničí to hezké, co na světě zbylo.“

22

JERUZALÉM

„To je nějaká tvoje skrytá úchylka, Gabrieli? Pozorovat stevardku, jak se svlíká?“

„Holky v uniformě mě nikdy nijak zvlášť nepřitahovaly. A dneska už se jim říká letušky, Chiaro, to bys při svém oboru taky mohla vědět.“

„Mohl jsi se mnou aspoň trochu flirtovat. Všichni chlapi přece flirtují s letuškami, nebo ne?“

„Nechtěl jsem ohrozit tvoje krytí, nadto to vypadalo, že máš dost potíží sama se sebou.“

„Nechápu, jak něco takového vůbec můžou nosit. Pomoz mi tady s tím zipem, prosím tě.“

„S radostí.“

Otočila se k němu zády a odhrnula vlasy stranou. Gabriel stáhl zip a vtiskl jí polibek na šíji.

„Ty vousy lechtají,“ usmála se.

„Oholím se.“

Obrátila se a políbila ho na ústa. „To zatím nebude nutné. Vypadáš ohromně elegantně.“

„Připadám si spíš jako Abrahám.“ Usadil se na kraj postele a sledoval, jak se Chiara ztěžka souká ze stejnokroje. „Tohle je o moc lepší než další noc v Lubjance.“

„To bych prosila.“

„Mělas dohlížet na Poussina. Řekni mi prosím, že tam nezůstal bez dozoru.“

„Monsignor Donati si ho odvezl zpátky do Vatikánu.“

„Toho jsem se bál. Kolik času zbývá, než ho zadá nějakému břídilovi z jejich restaurátorského oddělení?“

„Do konce září.“ Zkroutila ruku za zády a rozepnula si podprsenku. „Je v tomhle bytě něco k jídlu? Mám hrozný hlad.“

„Ty ses nenajedla v letadle?“

„Měly jsme moc práce. Jaké bylo to Gilino kuře?“

„Vynikající.“

„Vypadalo o moc líp než to, co jsme servírovaly ostatním.“

„Tak o to ses tam pokoušela, aha.“

„To jsem byla tak strašná?“

„Řekněme prostě, že cestující první třídy byli s úrovní služeb méně než spokojeni. Kdyby ten let trval ještě další hodinu, měla bys na svědomí další intifádu.“

„Nedostaly jsme na takovou misi dostatečnou instruktáž. A kromě toho židovské holky nemají co pracovat jako letušky.“

„Izrael přece vede ve snahách o rovnoprávnost všech a všude, Chiaro. Není vůbec od věci, aby Židé pracovali jako farmáři a popeláři – anebo jako letušky.“

„Příště řeknu Uzimu, aby na to myslel, až nás zase bude rozřazovat do akce.“

Posbírala poházené kusy oblečení. „Musím skočit do sprchy. Páchnu po zkaženém jídle a směsi cizích voňavek.“

„Vítej v okouzlujícím světě letecké dopravy.“

Sehnula se a znovu jej políbila. „Možná by ses přece jen měl oholit, Gabrieli. Nemůžu se milovat s mužem, který vypadá jako Abrahám.“

„Náhodou, ten ještě v pokročilém věku zplodil Izáka.“

„Jo, s pomocí boží. Jenže ty na to budeš dneska v noci sám.“ Opatrně se dotkla modřiny na jeho tváři. „Ublížili ti moc?“

„Ani ne. Většinu noci jsme hráli žolíky a povídali si o starých dobrých časech před pádem berlínské zdi.“

„Něco tě trápí, vždycky to na tobě poznám. Snažíš se to potom maskovat příšernými vtípky.“

„Trápí mě, že jeden ruský překupník jménem Ivan Charkov má v plánu prodat velice nebezpečné zbraně al-Káidě. A že ženě, která riskovala život, když nám tuhle informaci poskytla, pořád hrozí velké nebezpečí.“ Odmlčel se a po chvilce dodal: „A taky že ještě chvíli potrvá, než si budeme moct užít zbytek našich líbánek v Umbrii.“

„Nejedeš snad zpátky do Ruska?“

„To ne. Jenom do Washingtonu.“

Promnula mu jemně vousy a utrousila: „Šťastnou cestu, Abraháme.“

Zvedla se, přešla do koupelny a práskla za sebou dveřmi.

Patří k Ústavu, uklidňoval se Gabriel. Pochopí to. Nakonec ano.

23

WASHINGTON, D. C.

CIA pro něj vyslala zvláštní letoun Gulfstream G500 s koženými klubovkami, sérií akčních filmů, jimiž si pasažér může krátit let, a minibarem nacpaným spoustou nezdravého jídla. V poledním žáru dosedlo na plochu letecké základny Andrews a rolovalo do zabezpečeného hangáru, kde na něj čekala dvojice bezpečnostních agentů. Gabriel je okamžitě poznal – při poslední návštěvě Washingtonu ho proti jeho vůli odvezli na ústředí CIA. Obával se, že stejný osud jej potká i tentokrát; byl tedy příjemně překvapen, když zastavili před udržovaným městským domem z červených cihel v bloku 3300 na N Street v Georgetownu. U vchodu čekal muž v důchodovém věku, na sobě tmavomodré sako a pomačkané gabardénové kalhoty. Rozcuchanými řídnoucími vlasy připomínal univerzitního profesora a jeho knírek vyšel z módy spolu s disco hudbou, pomalými hrnci Crock Pot a plánem na zmrazení jaderných zbraní. „Gabrieli,“ pravil Adrian Carter a napřáhl pravici. „Rád tě zase vidím.“

„Vypadáš dobře, Adriane.“

„Pořád stejně mizerný lhář.“ Zadíval se na modřinu na Gabrielově obličeji a tvář se mu zasmušila. „Předpokládám, že ten vyvedený barevný flek sis přivezl jako suvenýr z Lubjanky.“

„Chtěl jsem ti něco koupit, ale v obchodě s dárkovým zbožím měli zavřeno.“

Adrian se pousmál a chytil Gabriela za loket. „Říkal jsem si, že po tom všem cestování asi budeš mít hlad. Objednal jsem nám oběd. A jaký byl vlastně let?“

„Bylo od tebe velmi laskavé, žes takhle narychlo poslal svůj bezvadný stroj.“

„Tohle není moje,“ opravil ho Carter, ale dál myšlenku nerozvíjel.

„Air Guantánamo?“

„A několik dalších zastávek.“

„Tím se vysvětlují ty náramky a injekce.“

„To jejich žvatlání se prostě nedá vydržet. Průměrný džihádista tam od vás je ten nejhorší společník na cesty.“

Vešli do obývacího pokoje. Francouzské dveře účelově zařízeného obdélníkového salonu s vysokými stropy vedly na nevelikou terasu. Nábytek byl od pohledu drahý, ale špatně vybraný a nevkusný, podobný vybavení společenských místností v luxusních obchodních hotelech. Celkový dojem podtrhovalo zajištěné jídlo v podobě jednoduchého bufetu. Scházela už jen pohledná hosteska, která by nabízela průměrné chardonnay.

Carter přešel k příborníku, na němž byly naskládané jednoduché pokrmy, a sáhl po šunkovém sendviči a plechovce zázvorového piva. Gabriel si nalil hrnek černé kávy ze stříbrné termosky s pumpičkou a usadil se do čalouněného ušáku vedle skleněných dveří. Carter jej následoval a opatrně si položil talíř s jídlem na kolena.

„Od Shamrona vím, že Ivan zase zlobí. Řekni mi všechno, co víš. A nevynechávej žádné detaily.“ S kovovým prasknutím otevřel plechovku s nápojem. „Příběhy o Ivánkovi já mám hrozně rád. Člověk si při nich totiž vždycky znovu a znovu uvědomí, že jsou na světě lidé, kteří pro peníze udělají naprosto cokoliv.“

Netrvalo dlouho a Cartera při Gabrielově vyprávění přešla chuť k jídlu. Odložil talíř s nedojedeným sendvičem na stolek vedle křesla a naslouchal nehnutě jako socha, nohu přes nohu a dlaně zamyšleně spojené pod bradou. Gabrielova zkušenost pravila, že každý dobrý agent je v jádru především vynikající posluchač. Pro Cartera byla tato vlastnost stejně přirozená jako jeho talent na cizí jazyky, umění dokonale splynout s okolím a upřímná pokora. Podle upjatého vystupování by nikdo neuhodl, že tento muž patří k nejmocnějším členům washingtonské tajné služby – anebo že než vystoupal do řídké atmosféry sedmého patra ústředí v Langley, kde zastával post ředitele Ústřední zpravodajské služby pro utajované operace, patřil k nejloajálnějším válečníkům svého národa a po právu si vysloužil vynikající pověst. Většina lidí jej považovala za terapeuta. Zmínil-li někdo Carterovo jméno, představil si člověk spíš zástup hříšníků, kteří se chtějí vyzpovídat z nevěr či svěřit se s pochybami o svých schopnostech, než historky ze světa terorismu a ruských překupníků se zbraněmi.

„Škoda že nemůžu tvoje povídání označit za ztřeštěné bláboly naštvané manželky,“ povzdechl si Carter. „Bohužel totiž přesně zapadá do kusých informací, které se nám podařilo získat během posledních několika měsíců.“

„O jaké informace se jedná?“

„Máme jen útržky,“ připustil Carter, „ale opakovaně zachytáváme jednu konkrétní frázi. V posledních týdnech se objevuje dokonce tak často, že naši analytikové z Národního protiteroristického centra už to odmítají pokládat za náhodu.“

„A ta fráze zní…?“

„‚Šípy Alláhovy‘. Narazili jsme na to už tak pětkrát šestkrát, naposledy v počítači jednoho džihádisty, kterého zatkl v Kodani náš starý známý Lars Mortensen. Vzpomínáš na Larse, ne?“

„S vděčností,“ přitakal Gabriel.

„Mortensen spolu s techniky z dánské PET našli tohle spojení ve staré e-mailové zprávě, kterou se podezřelý pokusil vymazat. V dopise stálo něco jako ‚šípy Alláhovy, jež proniknou srdcem bezvěrců‘, nebo tak podobně.“

„Jak se jmenuje ten podezřelý?“

„Marwan Abbas. Jordánec, který se usadil v části Kodaně zvané Norrebro, kde žijí převážně rodiny přistěhovalců. Pokud mě paměť neklame, sám se tam docela dobře vyznáš. Podle Mortensena patří k radikálnímu islamistickému politickému hnutí Hizb ut-Tahrir. Od jordánské rozvědky víme, že byl také blízkým spolupracovníkem Abú Musába al-Zarkávího, budiž mu země lehká.“

„Na tvém místě bych poslal svůj gulfstream přímo do Kodaně a pozval si Marwana k soukromému pohovoru.“

„Obávám se, že Mortensen se momentálně nenachází v situaci, kdy by s námi mohl svobodně spolupracovat. Jak PET, tak dánská vláda se pořád cítí ukřivdění kvůli našemu postupu v případě Halton. Pravda, když se na to dívám zpětně, asi jsme měli podepsat knihu hostí už cestou do Dánska. Oznámili jsme jim totiž, že se nacházíme na jejich půdě, teprve poté, co už jsme na ni vstoupili. Chvíli potrvá, než nám odpustí naše hříchy.“

„Mortensen nakonec obrátí. Dánové vás potřebují stejně jako zbytek Evropy. Ve světě, který zešílel, bude Amerika vždycky poslední nadějí.“

„Snad máš pravdu. Ve Washingtonu je teď v módě myslet si, že hrozba terorismu pominula – nebo že se nás příležitostná ztráta národních monumentů zas tak nedotkne. Jenže až přijde další útok – a schválně říkám až –, budou tihle volnomyšlenkáři jako první obviňovat Agenturu z toho, že tomu nedokázala zabránit. A bez Evropanů to opravdu nedokážeme. Ani bez tebe, Gabrieli. Jsi naše tajná zbraň, člověk, který se ujímá úkolů, které my provést neumíme – nebo nechceme. A já mám neblahé tušení, že do této kategorie spadá i Ivan.“

Gabrielovi se vybavila slova, která předchozího večera pronesl Shamron v Jeruzalémě: Američani žerou, když můžou problémy monitorovat. Ale dál s nimi nic nedělají…

„Ivanovo nejoblíbenější odbytiště je Afrika,“ pokračoval Carter. „Ale pár výnosných obchodů už uskutečnil i na Středním východě a v Latinské Americe. Za starých dobrých časů, když měly CIA a KGB ve třetím světě rozdělené frakce a stály proti sobě víceméně pro vlastní zábavu, jsme ještě tok zbraní drželi pod kontrolou. Dbali jsme o to, aby rozsah zabíjení nepřekračoval určitou morální úroveň. Jenže Ivan tohle pravidlo nerespektuje; jeho operace už zničily několik z nejchudších částí světa. Bez okolků zazásobuje vojenské a politické diktátory i partyzány čímkoliv, na co si ukážou, a oni jsou na oplátku ochotni zaplatit čímkoliv, oč si Ivan řekne. Je to takový sup v lidském rouše. Žije z utrpení ostatních a ještě při tom vydělává miliony. Má na svědomí víc obětí a zkázy než všichni islámští teroristé dohromady, ale klidně si užívá v nejvyhlášenějších střediscích v Rusku i v Evropě, protože ví, že na něj nemůžeme.“

„Proč jste po něm nikdy nešli?“

„Zkoušeli jsme to v devadesátých letech. Nemohli jsme si nevšimnout, že třetí svět se pomalu ocitá v plamenech, a začali jsme si pokládat jednoduchou otázku: Kdo přilívá oleje do ohně? CIA začala sledovat pohyb podezřelých nákladních letadel nad Afrikou a Středním východem, Agentura národní bezpečnosti odposlouchávala telefony a vysílačky. Zanedlouho jsme měli docela jasnou představu o tom, kdo všechny ty dodávky zbraní zaštiťuje.“

„Ivan Charkov.“

Carter pokýval hlavou. „V rámci Rady národní bezpečnosti jsme ustavili vyšetřovací komisi odborníků, která měla za úkol vymyslet strategii proti Charkovově síti. Jelikož ovšem neporušil žádný zákon platný ve Spojených státech, měli jsme jen velmi omezené možnosti. Poohlíželi jsme se po zemi, kde bychom proti němu mohli vznést odvinění, ale tuhle hru s námi nikdo nechtěl hrát. Ke konci tisíciletí se situace zhoršila natolik, že jsme dokonce začali uvažovat nad tehdy novým konceptem mimořádného vydávání podezřelých osob, abychom mohli dostat aspoň Ivanovy operativce z ulic. Samozřejmě to k ničemu nevedlo. Potom došlo k výměně vládních stran a Charkovova síť vesele fungovala dál. A než se nová parta stačila v Bílém domě rozkoukat, už měla na krku útok z jedenáctého září. Sotva věděli, kde jsou záchodky… A Ivan Charkov už se najednou nezdál tak důležitý.“

„Protože jste potřebovali ruskou pomoc v boji proti al-Káidě.“

„Přesně tak,“ přitakal Carter. „Ivan je bývalý člen KGB a má vlivné dobrodince. A abych svým nadřízeným nekřivdil, i kdybychom tehdy Kreml v případu Charkov pořádně zmáčkli, nejspíš by to neskončilo dobře. Papírově neexistuje žádná spojitost mezi Ivanem Charkovem legitimním oligarchou a Ivanem Charkovem překupníkem s mezinárodní působností. Je to mistr krycích akcí a offshorových účtů. Jeho síť chrání dokonalá karanténní opatření.“

Carter vylovil z kapsy saka dýmku a váček tabáku. „A ještě na jedno nesmíme zapomínat. Ivan už taky dlouhé roky zásobuje odsouzeníhodné osoby po celém Středním východě. Prodával zbraně Kaddáfímu a pašoval je i Saddámovi v době, kdy trvaly sankce OSN. Vyzbrojil islámské radikály v Somálsku a v Súdánu. Kriste, vždyť on obchodoval i se zkurveným Talibanem.“

„A nezapomeň na Hizballáh,“ připomněl Gabriel.

„No jo, jak bych mohl? Naši kamarádi z Hizballáhu.“ Carter metodicky pěchoval tabák do kalíšku dýmky. „V ideálním světě bychom zaklepali na dveře Kremlu a jednoduše je požádali o pomoc. Jenže tenhle svět má k dokonalosti daleko a momentální ruský prezident je všechno jenom ne důvěryhodný spojenec. Tenhle nebezpečný muž netouží po ničem tolik jako po obnovení starého impéria, po nadvládě nad supervelmocí. Chce zpochybnit pozici Spojených států a jejich převahu v celosvětovém dění, obzvlášť na Středním východě. Sedí na moři nafty a zemního plynu a bez váhání je použije jako zbraň. A to poslední, k čemu bude ochoten, je zasahovat kvůli nám proti všemi ochraňovanému oligarchovi jménem Ivan Charkov. Osobně jsem zažil konec první studené války. Ještě tam nejsme, ale rozhodně opět míříme stejným směrem. Jedno ale vím jistě. Jestli se rozhodneme ty zbraně vysledovat, musíme se obejít bez ruské pomoci.“

„To mi vyhovuje, Adriane. My Židé máme s jednáním s Rusy své zkušenosti.“

„Jak tedy navrhuješ, abychom postupovali?“

„Chci sjednat schůzku s Elenou Charkovovou.“

„Postupuj ale opatrně, Gabrieli, stačí málo a mohla by skončit mrtvá.“

„Díky za upozornění, Adriane, to mě vůbec nenapadlo.“

„Odpusť,“ vzdychl Carter. „Můžu nějak pomoct?“

„Potřebuju každý střípek informací, který na Ivanovu síť můžeš vyhrabat. A myslím tím všechno, Adriane – zvlášť telefonní hovory, které zachytila Národní bezpečnost. A nejenom přepis, to nestačí. Musím se dostat do jeho hlavy, vědět, jak přemýšlí. A na to potřebuju slyšet jeho hlas.“

„Mluvíš tady o vysoce utajovaných materiálech. Ty nemůžeme předat cizí tajné službě jen tak jako mávnutím kouzelného proutku, i když se jedná o tebe. Musím to nechat schválit úřední cestou a možná potrvá týdny, než mi dají povolení – pokud vůbec.“

„A zatímco si tady povídáme, ty zbraně už můžou být klidně na cestě k americkému pobřeží, Adriane.“

„Uvidím, co se dá dělat, abych to uspíšil.“

„To nestačí, Adriane. Ty to musíš zařídit, a to bezodkladně. Jinak zvednu sluchátko támhletoho telefonu a zavolám našemu příteli v Bílém domě. Pořád mám ještě číslo, které jsi mi dal v Kodani – to, které zvoní přímo v Oválné pracovně.“

„To bys neudělal.“

137

„Bez mrknutí oka.“

„Seženu veškeré materiály do čtyřiadvaceti hodin. Co dál potřebuješ?“

„Někoho, kdo umí rusky.“

„Věř nevěř, pár takových tu ještě zůstalo.“

„Ve skutečnosti mám na mysli někoho konkrétního.“

„Koho?“

Gabriel mu sdělil jméno.

„Jako by se stalo,“ přislíbil Carter. „Odkud to chcete řídit, z vaší ambasády?“

„Na ty jsem si nikdy moc nepotrpěl.“ Gabriel se rozhlédl po pokoji. „Tohle postačí. Ale udělej mi laskavost, Adriane. Požádej vaše techniky, aby odsud odstranili všechny kamery a mikrofony. Nerad bych, aby mě ti čmuchalové pozorovali při sprchování.“

24

WASHINGTON, D. C.

Adrianu Carterovi zabralo skoro celé následující dopoledne, než získal oprávnění svěřit dokumenty týkající se Ivana Charkova do Gabrielových rukou. Dalších několik hodin trvalo, než je pracovníci Agentury shromáždili, roztřídili a vytříbili vše, co byť jen okrajově stavělo CIA či vládu Spojených států do choulostivé situace. V sedm hodin večer zkompletovanou složku konečně dovezl neoznačený vůz na N Street. Carter se zastavil, aby na předávku osobně dohlédl a ujistil se, že Gabriel podepíše drakonický předávací formulář. Listina narychlo sepsaná právníkem CIA vyhrožovala trestním stíháním a mnoha jinými způsoby potrestání v případě, že Gabriel dokumenty postoupí či bude sdílet jejich obsah s třetí osobou.

„Tohle je absurdní, Adriane. Jak mám asi řídit operaci, když nebudu sdílet veškeré informace?“

„Prostě to podepiš,“ zavrčel Carter. „Neznamená to doslova to, co se tam píše. To je prostě právnický jazyk.“

Gabriel naspod naškrábal své jméno v hebrejštině a předal papír Elimu Lavonovi, jenž právě dorazil z Tel Avivu. Lavon se bez námitek podepsal a vrátil formulář Carterovi.

„Dokud jsou materiály v domě, nesmí nikdo dovnitř ani ven. Což se týká i vás dvou, a nepokoušejte se to obejít, protože celou N Street má pod kontrolou tým sledovačů a další stojí v přilehlých ulicích.“

Sotva Carter odešel, rozdělili si Gabriel s Elim složky a uchýlili se do odlehlých koutů bytu. Gabriel se chopil krabice s kabelogramy poskytnuté CIA a daty nashromážděnými dnes již neexistující údernou jednotkou Agentury národní bezpečnosti a usadil se v knihovně. Lavon si vzal veškeré materiály z Rady národní bezpečnosti – jak přepisy, tak originální zvukové nahrávky – a rozložil si vše potřebné v salonu.

Po celý zbytek odpoledne a hluboko do noci je obklopoval Charkovův hlas. Ivan bankéř a Ivan stavitel, Ivan realitní magnát a Ivan investor na mezinárodních trzích. Ivan symbol ruské obrody. Poslouchali, jak se starostou Moskvy vyjednává o ceně výstavní budovy na nábřeží, již chtěl přetvořit na moderní nákupní areál v americkém stylu; jak nutí obchodního kolegu vzdát se lukrativního podílu v jednatelství firmy Bentley nedaleko kremelských zdí; jak vyhrožuje majiteli londýnské stěhovací firmy vykastrováním za to, že jeho pracovníci natropili škodu v Charkovově sídle v Belgravii, když dovnitř s námahou tlačili piano značky Bösendorfer. A stejně zvědavě naslouchali i poněkud napjatému rozhovoru s podřízeným jménem Valerij, kterému se nedařilo získat povolení k přistání pro letoun s obrovským nákladem lékařského vybavení v Sierra Leoně. Zařízení museli obyvatelé nejspíš nutně potřebovat, neboť o pouhých dvacet minut později zachytila Agentura národní bezpečnosti další hovor, kdy Ivan Valerijovi oznamoval, že všechny papíry už jsou v pořádku a stroj může bezodkladně pokračovat na Freetown.

Pokud se zrovna nestaral o své rozsáhlé obchodní impérium, užíval si Ivan se svým početným harémem. Supermodelka Jekatěrina pro něj v pronajatém bytě v Paříži pořádala soukromé přehlídky. Taťána, letuška Aeroflotu, vyhověla jeho tužbám, kdykoliv se jejich cesty náhodou protnuly. A čas od času se magnát věnoval i ubohé Ludmile, jež utekla do Londýna ze své zubožené vesnice na Sibiři a hledala štěstí. Namísto toho našla Ivana, uvěřila jeho lžím, a když ji chtěl odvrhnout, vyhrožovala, že všechno poví Eleně. Jiný muž by se možná snažil situaci uklidnit luxusními dary či penězi, ale Ivan řešil vše po svém. Vyhrožoval Ludmile smrtí – a když to nepomohlo, pohrozil, že zabije i její rodiče v Rusku.

Někdy si mohli od Ivana oddechnout při sametovém hlase jeho ženy. Přestože nepatřila k oficiálním cílům Národněbezpečnostní agentury, přece jen občas použila Ivanův telefon, a tak se v materiálech objevily i záznamy některých jejích hovorů. Byla Ivanovým pravým opakem – jemná, kde on používal ocelovou sílu, slušná a charakterní oproti jeho dekadentním rysům. Mohla si dovolit vše, co se dalo zaplatit penězi, ale zdálo se, že po ničem netouží tolik jako mít muže se špetkou poctivosti a cti. Bez jeho pomoci vychovávala dvě děti a většinu volného času trávila sama; nijak nestála o Ivanovu hrubiánskou společnost. Kupoval jí velikánské domy a zahrnoval ji haldami peněz, aby je mohla vybavit vším, na co si jen vzpomněla. Na oplátku se nesměla ptát na nic, co se týkalo Ivanových obchodních aktivit či osobních záležitostí. S pomocí agenturních satelitů pronikali Gabriel s Lavonem hloub a hloub do Ivanovy spletité pavučiny lží. Když oznámil Eleně, že odjíždí do Ženevy na jednání se švýcarskými bankéři, věděli, že ve skutečnosti se v Paříži oddává hrátkám s Jekatěrinou. Nepřekvapilo je, že když Eleně řekl, že se účastní schůzky s německými průmyslníky v Düsseldorfu, odletěl do Frankfurtu za Taťánou, aby jí při čekání na další směnu nebylo v hotelovém pokoji smutno. S každou další hodinou rostl v Lavonovi nepopsatelný odpor. „Spousta žen se paktuje se samotným ďáblem,“ utrousil. „Ale jenom chudák Elena byla tak hloupá, aby si ho vzala.“

Hodinu před svítáním, když Gabriel pročítal mučivě nudný kabelogram od šéfa rezidentury CIA v Angole, strčil Lavon hlavu do dveří. „Myslím, že by sis měl něco poslechnout,“ prohodil.

Gabriel odložil zprávu a následoval Lavona do salonu. Rozložené technické zařízení rázem proměnilo anonymní prostředí s nádechem hotelového apartmá v atmosféru univerzitní studovny noc před závěrečnými zkouškami. Lavon usedl před otevřený laptop a kliknutím myši rozehrál sérii čtrnácti zachycených hovorů, v nichž figuroval hlas Eleny Charkovové. Žádný z nich nevyžadoval tlumočníka – mluvila totiž plynule anglicky a pokaždé s týmž mužem. Poslední hovor se uskutečnil přede dvěma měsíci. Gabriel si jej třikrát poslechl, pak vzhlédl k Lavonovi a na tváři se mu rozlil spokojený úsměv.

„Tak co myslíš?“ otázal se Lavon dychtivě.

„Myslím, žes právě našel způsob, jak si popovídat s Ivanovou manželkou.“

25

WASHINGTON, D. C.

„Je posedlá Mary Cassattovou.“

„Jedna z mnoha Ivanových přítelkyň?“

„Ne, Adriane, tohle je impresionistická malířka. Dost dobrá, když jsme u toho.“

„Odpusť mou neznalost, Gabrieli. Od jedenáctého září mám starostí nad hlavu. Dokážu ti popsat sto nejnebezpečnějších teroristů světa do nejmenšího detailu, ale nevzpomenu si na název filmu, který jsem viděl naposledy.“

„Měl by sis dát trochu větší odstup, Adriane.“

„Jo, tak to vyřiď al-Káidě.“

Kráčeli spolu po štěrkem sypané prašné stezce podél úseku vodní cesty na břehu zátoky Chesapeake u průplavu Ohio. Slunce už skoro vycházelo nad obzor, ale ještě si muselo propálit cestu lehkým šedivým oparem, do něhož se přes noc Washington zahalil. Nalevo od nich netečně proudila široká nazelenalá řeka Potomac směrem k Georgetownu, po pravé straně ujížděli ke stejnému cíli válčící motoristé po silnici Canal Road. Gabriel měl na sobě obnošené džíny a jednoduchý bílý svetr, Carter nylonovou sportovní soupravu a běžecké boty zářící novotou.

„Mary Cassattová byla Francouzka, předpokládám.“

„Kdepak, Američanka. Přestěhovala se do Paříže v roce 1865 a nakonec jí učarovali impresionisté. Malovala především citlivé portréty žen s dětmi – což bylo poněkud zvláštní vzhledem k tomu, že sama zůstala svobodná a bezdětná. Na mě osobně působí její obrazy příliš sentimentálním dojmem, ale mezi určitými sběrateli je Mary Cassattová nesmírně populární.“

„Jako třeba u Eleny Charkovové?“

Gabriel přikývl. „Podle toho, co zachytila Národněbezpečnostní agentura, vlastní už nejmíň šest jejích děl a má zájem o koupi dalších. Zná se dobře s každým významnějším zprostředkovatelem v Paříži, Londýně a New Yorku. Má taky vynikající kontakty ve velkých aukčních síních včetně ředitele oddělení impresionismu a moderního umění v londýnském Christies.“

„Znáš ho?“

„Z jiného světa.“

„Chápu tedy dobře, že se chystáš obnovit staré profesní přátelství?“

„Nehodlám nic uspěchat, Adriane.“

Carter šel chvíli mlčky, ruce spojené za zády, oči přilepené k zemi. „Pročetl jsem si její složku. Elena je velice zajímavá žena, a to jen mírně řečeno. Pořád je to holka z Leningradu, všiml sis toho?“

„Ano, to mi neuniklo.“

„Její otec patřil k vysokým pohlavárům strany. Pracoval pro Gosplan, státní plánovací komisi, která dohlížela na složitou mašinérii à la Rube Goldberg, kdysi známou jako sovětské hospodářství. Elena šla na Leningradskou státní univerzitu a původně z ní měl po vzoru otce vyrůst další ekonom. Ona ale zřejmě změnila názor a namísto toho vystudovala jazyky a dějiny umění. Podle všeho se s Ivanem seznámila, když pracovala v Ermitáži. Bůh suď, co na něm viděla.“

„Vyrůstali v podobném prostředí, oba pocházejí z privilegované vrstvy.“

„Mezi Gosplanem a KGB je ovšem nebetyčný rozdíl.“

Gabriel zaslechl dusot kroků, jež se k nim rychle přibližovaly, a vzhlédl. Přímo proti nim se řítil běžec se schlíplými vlasy a sluchátky na uších. Záviděl těmto nevinným duším, které se mohly ukázat kdekoliv na veřejnosti beze strachu o život. Když znovu osaměli, Carter se zeptal: „Jak to chceš provést?“

„Vzhledem k tomu, co jsme slyšeli na záznamech, soudím, že pokud se někde na trhu ve vší tichosti objeví obraz od Mary Cassattové, Elena Charkovová okamžitě skočí po příležitosti a bude si jej chtít prohlédnout.“

„A ty bys zrovna stál vedle onoho plátna?“

„Anebo jeden z mých společníků. Někdo s příjemným vystupováním a nezměrnou vášní pro dílo Mary Cassattové. Někdo, kdo neznervózní Eleninu stráž.“

Carter si nepřítomně poklepával dlaní po pravém boku, jako by nemohl nahmatat svou fajfku. „Domnívám se správně, že k tomuto setkání by mělo dojít na britské půdě?“

„Ano.“

„Což znamená, že budeš muset uvést Brity do obrazu. Kdykoliv Ivan se svou svitou zavítá do Londýna, sleduje ho čtyřiadvacet hodin denně MI5. Náš britský protějšek podle mě přivítá spolupráci s otevřenou náručí. Tlačí na nás už roky, abychom s Ivanem něco udělali.“

Dvacet metrů od nich táhl mladou paničku za vodítko funící sibiřský hušky. Gabriel, jehož strach ze psů byl v oboru legendární, si hbitě vyměnil pozici s Carterem a s dávkou profesního uspokojení pozoroval, jak se hušky otřel uslintanou tlamou o kolegovu nohavici.

„Co se toho agenta s příjemným vystupováním a nezměrnou vášní pro Mary Cassattovou týká,“ poznamenal Američan a otíral si sliny z látky, „máš na mysli někoho konkrétního?“

„Nejraději bych použil ženu, která bude moci vystupovat jako Američanka, popřípadě Angličanka. Vytipovali jsme několik vhodných kandidátek, ale žádná z nich se bohužel příliš nevyzná v umění. Takže budu muset s jejich přípravou začít úplně od píky.“

„To je trochu smůla, čas utíká dost rychle.“

„To taky vím, Adriane.“

„Možná si vzpomeneš na jednu z našich pomocnic, která by přesně odpovídala požadavkům. Má doktorát z dějin umění na Princetonu a mimoto už se taky účastnila několika operací. Příležitostně spolupracovala i s vaší službou, takže navíc rozumí tomu vašemu obskurnímu zastaralému slovníku plnému hebrejských výrazů.“

„To by mohlo být dost komplikované.“

„Jelikož je do tebe tajně zamilovaná?“ Carter, zvědavý na Gabrielovu reakci, se na něj letmo podíval. V agentových očích se však zračil jen nicneříkající, prázdný pohled. „Je to velká holka, Gabrieli, a díky tobě taky skutečná profesionálka.“

„Kde je teď?“

„Pořád na protiteroristickém středisku v Langley, takže prakticky vzato spadá pod moje velení. Stačí půl slova a je tvoje.“

„Trochu nešťastná volba slov, Adriane.“

„Mluvil jsem samozřejmě čistě o práci.“

Gabriel chvíli kráčel beze slov. „Na tuhle roli by se hodila dokonale, to je pravda. Ale víš jistě, že už je připravená jít zpátky do terénu?“

„Podílela se už přece na té záležitosti s Haltonem.“

„Jenom jako spojka. V téhle operaci by musela znovu vystupovat v utajení.“

„Dostávám pravidelné zprávy o jejím pokroku. Podle psychiatra, kterého jsme jí přidělili, se jí daří čím dál líp, osobní oddělení ji chválí za to, jak rychle a bez problémů si zvykla na novou krycí totožnost, a nadřízení ze střediska ji hodnotí nadprůměrnými známkami.“

„To mě nepřekvapuje, je výjimečně schopná. Bůhví, proč ji ti vaši náboráři odmítli.“

„Považovali ji za příliš nezávislou – možná dokonce i přespříliš inteligentní. To víš, Gabrieli, my nejsme jako vy. Chceme, aby naši řídící agenti uvažovali v rámci případu.“

„A pak se divíte, že ti nejtalentovanější operativci se nechávají najímat soukromými kontrahenty.“

„Ušetři mě svých kritických poznámek, Gabrieli. Chceš ji na tu práci, nebo ne?“

„Uvidím. Promluvím s ní, a pak se rozhodnu.“

„Chodí do střediska na dvanáctou.“

„Myslíš v Langley?“ Gabriel zavrtěl hlavou. „Sejdu se s ní někde, kde nás nebude špehovat celá CIA.“

„Což ovšem značně zužuje naše možnosti.“ Carter se demonstrativně odmlčel a naoko něco pečlivě rozmýšlel. „Co třeba Dumbarton Oaks? V zahradách, v pravé poledne.“

„Dobře. Dohlídni na to, ať přijde sama.“

„Kvůli tobě, Gabrieli, nikdy nikam samotná nechodí. A to už se pravděpodobně nezmění.“

26

DUMBARTON OAKS

Do poledne se slunce vylouplo zpoza šedivého oparu, a než Gabriel došel ke vstupu do Dumbarton Oaks, už docela nesnesitelně hřálo. Od hlídače v malé budce si koupil vstupenku a obdržel k ní brožurku na křídovém papíře. Často do ní nahlížel cestou kolem důmyslných zahradních besídek, spletitých křížových laťových plotů a okrasných rybníčků. Pár minut po poledni zamířil do vzdáleného koutu zahrad, kde na dřevěné lavičce seděla vzpřímeně žena těsně po třicítce v jednoduchých bavlněných letních šatech na ramínka, na klíně brožovanou knihu a u nohou v sandálech bez zavazovacích řemínků rozkvetlé konvalinky. Blond vlasy jí od chvíle, kdy ji Gabriel viděl naposled, hodně vyrostly. Alabastrová kůže už pod ostrými slunečními paprsky začínala pomalu rudnout. Jakmile se Gabriel přiblížil, prudce vzhlédla, ale z výrazu její tváře se nedalo vůbec nic vyčíst; jako by byla vyvedena rukou Mary Cassattové.

„Postřehl jsi Adrianovy sledovače?“ otázala se Sára Baneroftová na úvod.

Políbil ji na tvář a vedl ji do stínu pod nedalekými keříky, jež se pnuly po laťkových mřížích. „Ti by neunikli ani krátkozrakému bažantovi, co čerstvě skončil akademii.“

„Tak se předveď.“

„Žena se slamákem, chlápek v kostkovaných bermudách a dvojice, která má na sobě trika s nápisem ‚I Love New York‘.“

„Výborně. Ale unikli ti dva kluci v tmavém sedanu na R Street.“

„Ale vůbec ne. Vyšlo by úplně nastejno, kdyby mi ještě zamávali z okýnka, když jsem sem vcházel.“

Usadili se vedle sebe, ale ani ve stínu se neschovali před dusným, vlhkým horkem. Sára vysunula sluneční brýle do vlasů a otřela si z tváře krůpěj potu. Gabriel zkoumal její obličej z profilu, zatímco její oči neklidně těkaly po rozlehlém parku. Jako dcera zámožného vysokého činitele Citibank strávila Sára Baneroftová většinu dětství v Evropě, kde se jí dostalo kontinentálního vzdělání a kde si rovněž osvojila několik jazyků i evropské způsoby a vystupování. Vrátila se do domoviny studovat na soukromou Dartmouth College a později, když dokončila jediný rok studia na prestižním Courthauldově uměleckém institutu v Londýně, získala jako nejmladší žena v historii doktorát z dějin umění na Harvardu. Při psaní disertační práce se začala scházet s mladým právníkem Benem Callahanem, jenž měl tu smůlu, že jedenáctého září 2001 dopoledne nastoupil do letadla United Airlines na let číslo 175. Než stroj v plné rychlosti narazil do jižní věže Světového obchodního centra, stihl si ještě naposled zavolat. Ten hovor patřil Sáře. Na rozdíl od Langley, kde ji odmítli, jí Gabriel dal šanci bránit se odvetným úderem proti vrahům, kteří připravili Bena o život. S Carterovým požehnáním a s pomocí ztraceného díla Vincenta van Gogha se mu podařilo protlačit ji do nejbližšího kruhu kolem saúdskoarabského miliardáře jménem Zizi al-Bakári, kde měla za úkol vypátrat duchovního otce teroristických útoků. Jen se štěstím akci přežila, ale její život už se nikdy nevrátil do starých kolejí.

„Bál jsem se, že nepřijdeš,“ přiznal Gabriel.

„Proč, prosím tě? Protože jsem se uprostřed napjaté operace dopustila ohromně neprofesionálního přečinu a dovolila jsem si vyznat se ti ze svých citů?“

„I to byl jeden z důvodů, ano.“

„Tím se nemusíš trápit, Gabrieli, už mě to přešlo.“ Obrátila se k němu a pousmála se. „Zdá se mi to, nebo jsi trochu zklamaný?“

„Vůbec ne, Sáro, nejsem zklamaný.“

„Jasně že jsi. Otázka zní: Opravdu chceš, abych se podílela na další operaci? Já?“

„Proč ne?“

„Protože tvá krásná italská manželka by s tím nemusela souhlasit.“ Upravila si tenká ramínka šatů, které jí lnuly k nádherně tvarovanému poprsí tak těsně, že ani to nejvěrnější oko se nedokázalo udržet a pohledem klouzalo po ladných křivkách. „Na chlapa s tak obrovským nadáním v tolika směrech je tvá neznalost ženské duše naprosto šokující.“

„Dokážu to vynahradit jinými způsoby.“

„Například neochvějně a permanentně milým chováním?“

„Krom mnoha dalších předností.“

Chvíli na něj zírala jako na nejhloupějšího studentíka v semináři. „Jsem ta poslední osoba, kterou by si Chiara přála vidět po tvém boku v akci.“

„Pozvali jsme tě přece na naši svatbu.“

„Což byl jeden z nejhorších dní mého života. A to je co říct, protože mám za sebou dost otřesných zážitků.“

„Ale teď už ke mně nic necítíš?“

„Správně. Ani špetku zájmu.“

Přistoupil k nim pár japonských turistů a kombinací lámané angličtiny a zajíkavých gest požádal Sáru, zda by je nevyfotografovala. Ke Gabrielově nelibosti jim žena vyhověla.

„Zbláznila ses?“

„Co jsem zase provedla?“

„Co kdyby v tom foťáku byla ukrytá bomba?“

„Kdo by dával bombu do foťáku?“

„My, například.“

„Když to bylo tak nebezpečné, tak proč jsi mě nezarazil?“

„Protože jasně šlo o neškodné japonské turisty.“

„Jaks to poznal?“

„Prostě to poznám.“

„Jen tak od pohledu?“

„Ano, pouhým pohledem.“

Rozesmála se. „Dávej pozor, Gabrieli, mohla bych se zase lehce zamilovat.“

„A to teď potřebujeme ze všeho nejmíň.“

„No právě.“

Gabriel přejížděl pohledem zahrady okolo a otázal se, kolik jí toho Carter sdělil.

„Jenom že jdete po Ivanu Charkovovi.“

„Co o něm víš?“

„Oficiálně do kompetence protiteroristického střediska nespadá, ale možná by měl. Do války s Irákem jsme šli částečně také ze strachu, že by Saddám časem ochotně vybavil teroristy sofistikovanými zbraněmi, popřípadě zbraněmi hromadného ničení. Jenže útočníci už státy jako Irák vůbec nemusí oslovovat, stačí se obrátit na neutrální jedince jako Ivan, kteří nefigurují v žádné státní politice a hrají na vlastním písečku. Za správnou částku jim prodá, nač si vzpomenou, a ještě jim to skrze nějakého zákazníka v Africe či Latinské Americe doveze až pod nos.“

„Je vidět, že svému řemeslu dobře rozumíš.“

„Měla jsem dobrého učitele.“ Přehodila nohu přes nohu a narovnala záhyby na šatech. „Co potřebuješ tentokrát?“

„Nauč se nazpaměť obsah všech materiálů, které na Ivana nasbírala CIA, a načti si všechno, co najdeš o Mary Cassattové. Adrian ti vysvětlí zbytek.“

„Charkov a Cassattová? Taková kombinace se může objevit jenom při operaci vedené Gabrielem Allonem.“ Nasadila si sluneční brýle na oči. „Předpokládám správně, že budu opět vystupovat s krycí identitou?“

„Ano.“ Na okamžik se mezi nimi rozhostilo ticho stejně tíživé jako polední žár. „Jestli se ti do toho nechce, Sáro, stačí říct. Bůh ví, že už sis svoje dávno odsloužila.“

Podívala se mu do očí a rty se jí roztáhly v úsměvu. Odvážném úsměvu, říkal si Gabriel, takovém, který nerozjasní tvář. „To se mám připravit o všechnu legraci?“ Sáhla po knize a teatrálně si ovívala obličej. „Navíc udělám cokoliv, abych odsud mohla na pár dní vypadnout. Washington v létě prostě nesnáším.“

27

LONDÝN

Zaprášený obytný blok na Morning Terrace číslo 7 u železniční trati nedaleko stanice Euston pocházel z poválečného období. Gabriel zazvonil u bytu 5C a čekal. Po chvíli se dveře otevřely na škvíru a zpoza řetízku si jej chladně prohlížel pár nepřístupných šedých očí. Nebyly rády, že ho vidí – jako ostatně vždy.

Muž uvolnil řetízek a pootevřel dveře na nejnutnější vzdálenost. Gabriel vkročil dovnitř a rozhlédl se kolem sebe; ocitl se v nevelkém pochmurném pokoji s popraskaným linoleem na podlaze a nábytkem z blešího trhu. Zdálo se, jako by sem muž, jenž ho vpustil, zabloudil omylem. Měl na sobě oblek s jemným proužkem, stylový kabát do deště a manžetové knoflíčky o velikosti britského šilinku. Kdysi blonďaté vlasy měly nyní cínový odstín stříbrné. Jeho vizáž ukazovala na šarmantního manekýna z reklamy na kvalitní koňak – anebo na herce nekonečného televizního seriálu, postaršího milionáře, který si rád povyráží s mladými slečnami.

Grahamu Seymourovi však na nějaké milostné hrátky nezbýval čas. Jakožto náměstek generálního ředitele britské bezpečnostní služby MI5 měl práce nad hlavu; jeho zem se totiž stala útočištěm několika tisícovek islámských extremistů s prokazatelným napojením na teroristické sítě. Aby toho nebylo málo, dosahovala na území Londýna nebývalé vysoké úrovně i ruská špionážní aktivita, jakou Britové nepoznali od konce studené války. Jejich činnost zahrnovala například vraždu Aleksandra Litviněnka, bývalého agenta FSB a otevřeného kritika Kremlu, jehož v roce 2006 otrávili dávkou vysoce radioaktivního polonia 210. Tento akt nukleárního terorismu se odehrál přímo v srdci britského hlavního města.

Seymour dorazil nejspíš chviličku před Gabrielem, neboť na ramenou pláště se mu ještě leskly kapky deště. Znaveně jej pohodil přes opěradlo křesla a natáhl ruku – dlaní vzhůru.

„No tak, Grahame, nechme už toho.“

„Jen mi ho dej.“

Gabriel hlasitě vzdychl a odevzdal mu svůj cestovní pas. Seymour jej otevřel a zamračil se.

„Martin Stonehill, místo narození Hamburk, Německo.“

„Jsem naturalizovaný občan Spojených států.“

„Takže to vysvětluje ten divný přízvuk.“ Seymour vrátil doklad Gabrielovi. „To je dárek od tvého kamaráda prezidenta, anebo výsledek ruční práce bandy padělatelů na bulváru Krále Saula?“

„Půjčil mi ho Adrian, se vší laskavostí. Cestování je dneska čím dál náročnější i bez izraelského pasu, na kterém navíc stojí jméno Gabriel Allon.“ Gabriel zasunul doklad zpět do kapsy kabátu a znovu přeletěl pokoj pohledem. „Používáš tohle místo pro všechny důležité schůzky se spojkami, nebo je vyhrazeno jenom návštěvníkům z Izraele?“

„Neber si to osobně, Gabrieli, nic jiného jsme takhle narychlo nesehnali. Krom toho sám jsi odmítl dostavit se do Thames House.“

V Thames House, honosném stavení na nábřežní promenádě nedaleko Lambethského mostu, sídlila centrála MI5.

„Líbí se mi, jak jste si to tu upravili.“

„Máme ho už roky. Používáme ho především jako bezpečný byt a někdy taky jako kancelář pro výslech našich zdrojů nebo infiltrujících agentů.“

„Jakých přesně?“

„Takových, které nasazujeme do potenciálních teroristických buněk.“

„Tak to se divím, žes mě sem procpal.“

„Nutno uznat, že se bohužel využívá naplno.“

„A nedoslechl se některý z vašich zdrojů o dodávce ruských zbraní, která by sem směřovala?“

„Včera večer, když jsem mluvil s Adrianem, jsem nadnesl tentýž dotaz na společný protiteroristický výbor. Američané nejsou jediní, kdo slyšel zkazky o ‚šípech Alláhových‘. I my jsme na tuhle frázi v odposleších narazili.“

V provizorní kuchyňce začala hvízdat konvice s vroucí vodou. Zatímco Seymour zaléval čaj, přešel Gabriel k oknu a zadíval se na vlak uhánějící po kolejích trati West Coast Main Line. Brit se vrátil se dvěma hrnky – neslazený černý čaj pro hosta, s mlékem a cukrem pro sebe. „Je mi líto, naše správa nedodala do spíže žádné keksy,“ oznámil nevrle. „Dost na tom, že tu nechali trvanlivé mlíko v krabici namísto čerstvého, ale zapomenout na oplatky, to je dle mého skromného názoru vrchol nedbalosti.“

„Můžu seběhnout dolů do obchodu, jestli chceš.“

„Já to přežiju.“ Seymour se váhavě posadil na pohovku a položil hrnek na podřený nízký stolek. „Adrian mě seznámil se základními fakty o tom, co se dělo v Moskvě a cos tam zjistil. Dopovíš mi zbytek?“

Gabriel mu odvyprávěl celý příběh od vraždy Borise Ostrovského v Římě po vlastní výslech a deportaci z Ruska. Seymour, jehož nejnebezpečnějším podnikem v poslední době byla vlastnoruční výměna inkoustových bombiček v peru, vypadal ohromeně.

„Můj ty bože, ty si ale umíš zavařit. A když pomyslím, že ses z toho vyvlíkl s pouhými třemi mrtvolami, to je na tebe docela úspěch.“ Seymour zamyšleně foukal do čaje. „Tak co navrhuješ? Chceš si Elenu odvést stranou a promluvit s ní o manželových záměrech? To se bohužel snadněji řekne, než udělá. Elena ze svého sídla v Knightsbridge nevyjde bez početné skupiny pěkně nepříjemných osobních strážců. Nikdo se k ní nedostane, pokud nejdřív nepromluví s Ivanem.“

„To není tak úplně pravda. Existuje člověk, s nímž pravidelně hovoří – někdo, kdo by nám vzhledem k závažnosti situace možná byl ochoten i pomoci.“

„Předpokládám, že jde o britského občana.“

„Ano.“

„Jméno?“

„Alistair Leach.“

„Poctivě zaměstnán?“

„To záleží na úhlu pohledu. Je to obchodník s uměním.“

„Kde pracuje?“

Gabriel mu sdělil požadovanou informaci.

„Ajaj, to by mohlo být trochu ošemetné.“

„Proto jsem tady, Grahame. Nenapadlo by mě pouštět se do operace v Londýně, aniž bych to s tebou napřed konzultoval.“

„Prosím tě, ušetři mě toho.“

„Navrhuju ho nejdřív pořádně proklepnout, než se pokusíme o kontakt. Umělecký svět je prolezlý pochybnými existencemi a opatrnosti není nikdy dost.“

„Pokusíme? My? Ne ne, Gabrieli, žádné takové. My se o žádný kontakt pokoušet nebudeme. Události se chopí bezpečnostní služba, která vše vyřeší naprosto diskrétně, nadto s povolením z ministerstva vnitra v ruce.“

„Kdy můžete začít?“

„Dvaasedmdesát hodin by mělo stačit.“

„Nejpozději do oběda na něj nasadím svého muže. Co takhle sejít se každý den navečer a projít zápis ze sledovačky?“

„Dohodnuto.“

„Klidně to můžeme udělat tady, jestli chceš.“

„To nemyslíš vážně.“

„Tak navrhni něco jiného.“

„St. James Park v šest hodin odpoledne, lavičky na severní straně od jezírka Duck Pond.“ Graham Seymour se zamračil. „Donesu starý chleba.“

28

LONDÝN

Mnohem později, až se budou archiváři a analytikové desítky různých výzvědných služeb probírat pozůstatky operace, všechny udiví, že Gabrielovým primárním cílem v počátečních dnech akce nebyl Ivan Charkov ani jeho krásná manželka Elena, ale Alistair Leach, ředitel oddělení impresionismu a moderního umění vznešené aukční síně Christies, jež sídlí na King Street číslo 8 poblíž parku St. James. Upřímně muže litovali; tento příjemný a slušný člověk se dostal do osidel operace zcela bezděčně a jen kvůli tomu, že měl vrozenou schopnost přitahovat neštěstí a pohromy. Adrian Carter bude případ Leach vždy uvádět jako „náš vlastní stručný varovný příběh“. Jen málo životů se může pyšnit čistým štítem bez stopy po hříchu a ještě méně jich obstojí před stálým dohledem MI5 realizovaným za pomoci odposlouchávacích zařízení a týmu sledovačů nasazeného čtyřiadvacet hodin denně. A jen z vůle boží nejsme v té situaci my, dodal by Carter.

Každý agent tajné služby se špetkou svědomí ví, že přehrabovat se v nejniternějších zásuvkách životní dráhy jiného člověka může být velmi znepokojující zážitek. Seymour, který cítil silnější zábrany než většina spolupracovníků z oboru, dohlédl na to, aby se v Leachově případě postupovalo obzvlášť ohleduplně. Agenti, kteří měli na starosti odposlech, většinou shovívavě přecházeli obsah jeho rozhovorů, nasazení sledovací se drželi v úctyhodné vzdálenosti a vyzvědači, již procházeli záznamy o uskutečněných telefonních hovorech, výpisy z účtu a výdaje kreditní karty, tak činili s ohledem na jeho soukromí a zachovávali naprostou diskrétnost. Jen mikrofony umístěné – na Gabrielovo neústupné naléhání – přímo v Leachově rezidenci v Kentish Townu se vymykaly politice taktního sledování. Štěnice jim však alespoň záhy prozradily, proč muž tráví tak málo času doma. Odposlouchávači se o jeho manželce Abigail nevyjádřili jinak než jako o „té hrozné potvoře“.

V průběhu prvotní fáze operace přebýval Gabriel bez vědomí Grahama Seymoura i celé MI5 v konspiračním bytě Ústavu na Bayswater Road. Období klidu využíval k odpočinku a k celkovému ozdravení potlučeného těla. Vstával obvykle kolem deváté, někdy až v deset, a celé dopoledne lelkoval s šálkem kávy nad novinami. Po obědě se s oblibou procházel centrem Londýna; přestože trasu pokaždé měnil, tři zastávky nikdy nevynechal – izraelské velvyslanectví na Old Court Road, ambasádu Spojených států na Grosvenor Square a jezírko Duck Pond v parku St. James. První dva večery dorazil Graham Seymour přesně s úderem šesté, třetí den se o pětačtyřicet minut opozdil mumlaje cosi o podrážděném generálním řediteli. Promptně otevřel ocelový kufřík a předal Gabrielovi fotografii Alistaira Leache v doprovodu staropanenské dámy na Piccadilly Circus.

„Kdo je to?“

„Rosemary Gibbonsová, správkyně oddělení starých mistrů v Sotheby’s. Oba toto přátelství ze zřejmých osobních i profesionálních důvodů úzkostlivě tají. Pokud lze soudit, jde o čistě platonický vztah. Abych pravdu řekl, mí sledovací mu otevřeně fandí, aby ho posunul do další fáze. Jeho žena má ďábelskou duši a děti ho nemůžou ani cítit.“

„Kde jsou teď?“

„Manželka s dětmi?“

„Leach s Rosemary,“ upřesnil Gabriel netrpělivě.

„V jedné vinárničce v Jermyn Street. Tichý stůl v koutku. Velmi útulný podnik.“

„Uděláš mi fotku, vid, Grahame? Pro případ, že by chtěl zapírat…, ať můžu něco vytáhnout z rukávu.“

Seymour projel dlaní prošedivělé vlasy a poté mlčky přikývl.

„Rád bych se s ním setkal už zítra,“ oznámil Gabriel. „Jak vypadá jeho rozvrh?“

„Dopoledne spousta jednání v Christie’s, poté se chystá na schůzku čehosi se jménem Raphael Club. Sledovačům se to moc nelíbí, obávají se, aby to nebyla nějaká tajná společnost nebo snad satanská sekta. Necháváme to právě prověřit akademickým pracovníkem.“

„Tak ho klidně zase odvolejte, Grahame. Ubezpečuju tě, že členové klubu Raphael neznamenají pro společnost žádnou hrozbu – maximálně tak sami pro sebe.“

„O co se jedná?“

„O pravidelné měsíční shromáždění obchodníků s uměním, dražitelů a kurátorů. Nedělají nic, čím by mohli kohokoliv pobouřit, když odmyslím lehce nadměrné pití vína a nesnesitelné nářky nad nevyzpytatelnými zvraty štěstěny v jejich odvětví.“

„Přistoupíme k akci před schůzkou, nebo až po ní?“

„Po ní, Grahame, rozhodně až potom.“

„A nevíš náhodou taky, kde a kdy přesně se tihle gentlemani scházejí?“

„V restauraci Green’s v jednu.“

29

PARK ST. JAMES, LONDÝN

Členové málo známého, ovšem o to víc očerňovaného klubu Raphael se do okouzlujících prostor restaurace a obchodu s ústřicemi Green’s začali trousit těsně před jednou hodinou následujícího odpoledne. Jako první dorazil Oliver Dimbleby, záletný nezávislý obchodník z Bury Street; vždycky si rád dal u baru jednu dvě skleničky ginu o samotě, aby se dostal do správné nálady. Po něm se objevil bezohledný Roddy Hutchinson a dále Jeremy Crabbe, staromódní ředitel oddělení starých mistrů aukční síně Bonhams. O pár minut později se připojili kurátoři z Tatovy a Národní galerie a na vteřinu přesně ve smluvený čas se dovrávoral zakladatel a hnací motor klubu Raphael Julian Isherwood. Jako vždy vypadal, že má za sebou dlouhou proflámovanou noc.

Dvacet minut po jedné ještě po čestném hostu – alespoň pokud mohli Gabriel Allon a Graham Seymour, kteří seděli naproti přes ulici ve sledovací dodávce MI5, soudit – nebylo ani památky. Seymour se rozhodl kontaktovat odposlouchávače a zajímal se, zda na Leachově pracovním či mobilním telefonu nezaznamenali nějaký hovor. „Zdržuje ho Potvora,“ vysvětlil nadřízenému jeden z agentů. „Diktuje mu seznam pochůzek, které má vyřídit cestou z práce.“ Ve 13:32 volal agent zpátky, aby oznámil, že Leachova linka už není aktivní, a dvě minuty nato Seymoura informoval zástupce sledovacího týmu na King Street, že Alistair Leach právě „značně znepokojen“ odchází z Christies. Vytáhlá postava s růžolícími tvářemi a dvěma chomáči hřebíkovitých vlasů nad ušima, které mu při chůzi vlály jako sivá holubí křídla, se chvíli nato vynořila zpoza rohu a za okamžik už hlásil tým z Greens, že Leach se konečně připojil k sešlosti a bílé burgundské začalo téct proudem.

Slavnostní oběd trval tři a čtvrt hodiny, tedy o něco déle než obvykle; v červnu, který v jejich branži představoval okurkovou sezónu, ovšem nikdo z osazenstva neměl kam spěchat. Na účtu se tak objevily čtyři lahve vynikajícího sancerre, stejné množství provensálského růžového vína a tři lahve prvotřídního montrachet. Výsledná částka způsobila trochu rozruchu, ale i to patřilo k neměnným zvyklostem klubu. Hotovost ve výši „přibližně patnácti set liber nebo víc“ podle odhadu týmu v restauraci vybrali členové za pomoci talíře, který poslali kolem stolu; na to, aby každý přispěl svým dílem, dohlížel nejrozložitější z klubu Oliver Dimbleby. Jeremymu Crabbeovi se jako obvykle nedostávalo hotovosti, a Julian Isherwood jej jako obvykle štědře založil. Alistair Leach hodil na talíř, který se mu mihl pod nosem, právě když dopíjel poslední skleničku, bez mrknutí oka pár stolibrových bankovek. Členové sledovacího týmu později vypoví, že už v té chvíli vypadal jako někdo, kdo tuší, že se jeho svět brzy změní – a ne nutně k lepšímu.

Skupinka se ještě zdržela na chodníku v Duke Street, než se každý rozešel svým směrem. Alistair Leach se na okamžik zapovídal s Julianem Isherwoodem, načež se obrátil a rázným krokem vyrazil zpět ke Christies. Nedostal se ovšem dál než na křižovatku ulic Duke Street a King Street; právě tento bod totiž určil Graham Seymour jako místo setkání. Úkol oslovit Leache připadl mladému operativci Nigelu Whitcombeovi, jenž měl tvář duchovního a ocelový stisk ruky. Obchodník se vzpíral jen symbolicky, když jej agent chytil za loket a vedl k přistavenému roveru MI5.

„Neobtěžoval byste se mi aspoň vysvětlit, o co tady kráčí?“ otázal se odevzdaně, když se vůz odlepil od obrubníku.

„To bych strašně rád, ale bohužel v tomhle případu figuruju pouze jako poslíček.“

„Nejedeme nikam daleko, doufám. Zadrželi jste mě totiž v poněkud nevhodné chvíli. Měl jsem k obědu trochu moc vína. Zatracený Oliver Dimbleby, s tím je vždycky potíž. Vždycky byla a vždycky bude. To na něj byste se měli soustředit.“

„Možná příště.“ Whitcombeův úsměv působil jako hojivá mast. „Můžete být klidný, nedostal jste se do žádných potíží. Potřebujeme jenom s něčím pomoct.“

„Máte představu, jak dlouho tohle potrvá?“

„To bude do značné míry záležet na vás.“

„Jestli přijdu pozdě, budu muset totiž zavolat Abigail. Ona je hrozně úzkostlivá, víte?“

Vím, odpověděl Whitcombe v duchu. My všichni to víme.

Chvíli se dohadovali o tom, kam jej odvézt. Graham Seymour se klonil k působivé formálnosti budovy Thames House, avšak Gabriel, jenž jako terénní agent cítil silný odpor ke všem ústředím i přidruženým pracovištím, navrhoval přátelštější a méně oficiální místo. Nakonec prosadil svou, a tak dvacet minut poté, co Alistaira Leache zastavili na King Street, uvedli obchodníka do salonu narychlo pronajatého domku nedaleko náměstí Sloane Square, jenž byl jako mnoho jiných v okolí přestavěn z bývalých stájí. Příjemnou atmosféru v místnosti dotvářel kvalitní výběr knih na policích a láhev vytříbené whiskey na servírovacím stolku. Pootevřenými žaluziemi proudily dovnitř přívětivé paprsky odpoledního slunce a na dřevěné podlaze vytvářely proužkovaný vzorek. Graham Seymour zvolna přecházel od jedné stěny ke druhé – nejspíš aby podtrhl své anglické vzezření, anglický vzrůst a anglický oblek šitý na míru. Gabriel, jenž prozatím čekal na pozvání k přímé účasti, seděl před obrazovkou v ložnici o patro výš. Společnost mu dělali dva technikové z MI5 Marlowe a Mapes, kterým kolegové ve službě neřekli jinak než „M a M, audio-video“.

Whitcombe Leachovi pokynul, aby se posadil na pohovku, a uvelebil se vedle něj. Na nízkém stolku před nimi ležel jediný list papíru. Graham Seymour vylovil z kapsy pero.

„Buďte tak hodný, Alistaire, a podepište to tady. Je to kopie zákona o utajovaných skutečnostech. Nemusíte ho číst, neboť znát ho slovo od slova není tak důležité. Buďte si ale jist, že nám dává právo zavřít vás do věže a setnout vám hlavu, pokud kdy ceknete o tom, co vám zanedlouho hodláme vyjevit. O dané záležitosti se nesmíte nikdy zmínit ani slůvkem – ani před kolegy, ani před Abigail nebo před dětmi. A rovněž ne před přáteli či nějakou blízkou osobou, s níž možná čas od času sdílíte určité intimní zážitky.“

Leach prudce vzhlédl a Gabrielovi blesklo poplašeně hlavou, že Seymour možná zbytečně vytáhl eso v tahu, kde by byl postačil kluk. Pak se však obchodník obrátil k Whitcombeovi, jenž s vážnou tváří přikývl.

„Co jsem provedl?“ otázal se Leach se špičkou pera na spodním řádku dokumentu. „Ošidil berňák? Choval se neslušně v metru? Prohlásil něco nepatřičného na adresu současného obyvatele Downing Street?“

„Máte štěstí, že jste se narodil ve svobodné zemi,“ poznamenal Seymour. „Můžete si říkat, co se vám zlíbí – samozřejmě v rozumných mezích. Neocitl jste se zde kvůli vlastnímu provinění, ale proto, že úzce spolupracujete s člověkem, který představuje hrozbu pro britskou národní bezpečnost. Docela vážnou hrozbu, dá se říct.“

„A kde to vlastně je, ono zde?“ Leach se rozhlédl po pokoji a spočinul zrakem na Seymourovi. „A kdo jste vy?“

„Ono zde není tak důležité, stejně jde pouze o dočasná opatření. A co se nás týká, jsme, pravda, o něco stálejší. Pracujeme pro bezpečnostní službu, která je rovněž známá jako MI5. Mé jméno je Charles.“ Hlavou pokynul k Whitcombeovi. „A tohle je můj kolega Gerald.“

„A pod tou svou úzkou spoluprací, která je hrozbou pro národní bezpečnost, si mám představit co? Kdo je oním člověkem? Prodavač v trafice? Nebo chlápek, co nám nosí kávu do kanceláře?“

„Ve skutečnosti se jedná o jednoho z vašich klientů.“

„V mojí branži se člověk setká s lidmi všeho ražení, to víte, a ne každý je zrovna kandidát na svatost.“

„Klient, o kterém mluvím, se o vstup do nebeského království nikdy pokoušet nebude. Není to žádný průměrný zbohatlík ani tunelář. Roky pumpuje zbraně do nestabilních koutů třetího světa. A teď to vypadá, že se chystá uzavřít obchod, v jehož stínu bude londýnský bombový útok vypadat jako procházka růžovým sadem.“

„Takže tvrdíte, že je to překupník se zbraněmi. Chápu to dobře?“

„Přesně tak. Tihle lidé už z povahy věci nemají žádné svědomí. A on je nejhorší z nejhorších.“

„Má také nějaké jméno?“

„To se dozvíte až tehdy, pokud se rozhodnete nám pomoci.“

„Ale jak bych vám já mohl pomoct? Prodávám přece obrazy.“

„Chceme po vás pouze, abyste někam zatelefonoval. Nic víc. Za tento telefonní hovor budete bohatě odměněn. A co víc, nabízíme vám příležitost aktivně přispět k ochraně své vlasti i lidí po celém světě před nepřítelem, pro kterého zmařený život nevinného nic neznamená.“ Seymour se zarazil, oči skryté za dopadajícím stínem. „Mohu pokračovat, nebo vás máme odvézt domů k Abigail a předstírat, že k tomuto setkání nikdy nedošlo?“

Při druhé zmínce o manželce se Leach neklidně zavrtěl a stejně, jako se svědek obrací ke svému právníkovi o radu, pohlédl s otázkou v očích na Whitcombea. Agent sotva postřehnutelně kývl, jako by ho chtěl nenápadně pobídnout, aby se přidal na jejich stranu.

„Tak pokračujte,“ vydechl Leach, aniž oslovil někoho konkrétního.

Seymour začal znovu pomalu přecházet po salonu. „Jelikož se jedná o mezinárodní hrozbu, bude i naše obranná akce mezinárodního charakteru. Představíme vám nyní agenta tajné služby jiné země – země, která je naším spojencem v boji proti terorismu a globálnímu islámskému extremismu. Může se také stát, že tohoto muže budete znát ze svého profesního působení. Podmínky dokumentu, který jste podepsal, se na něj vztahují ve stejné míře jako na nás.“

„Prosím řekněte mi, že to není žádný pitomý Američan.“

„Obávám se, že bude hůř.“

„Horší než Američan už může být jenom Izraelec.“

Whitcombe zlehka poplácal Leache po koleni.

„Teď jsem nejspíš šlápl trochu vedle, co?“ odtušil Leach.

„To jste se bohužel trefil,“ přitakal Seymour.

„Neřeknete mu nic, že ne? Tihle lidi se hrozně snadno naštvou.“

Seymourovi se jemně roztáhla ústa v náznaku úsměvu. „Bude to naše malé tajemství.“

30

CHELSEA, LONDÝN

Gabriel vešel do místnosti a bez jediného slova se usadil do křesla přímo naproti Leachovi.

„Bože na nebesích, vy jste…“

„Nikdo,“ dokončil za něj Gabriel. „Neznáte mě. V životě jste mě neviděl a neznáte ani moje jméno. Tuhle tvář jste nikdy nespatřil. Rozumíme si, Alistaire?“

Leach zažíral na Seymoura a pohledem volal o pomoc. „To tam budete jen tak stát? Pro Krista, vždyť ten chlap mi právě vyhrožoval!“

„Nic takového neudělal,“ opáčil Seymour. „A teď odpovězte.“

„Ale já jeho jméno znám! Dokonce obě. Je to Mario Delvecchio, dřív restauroval obrazy pro Juliana Isherwooda. Jo, Mario, ten byl ze všech nejlepší. Maloval jako anděl a dokázal potvrdit pravost díla jednoduše tak, že špičkami prstů přejížděl po tazích štětcem. Ale pak nám všem zlomil srdce, když se provalilo, že celou tu dobu působil jako zabiják posvěcený izraelskou rozvědkou.“

„Bohužel se domnívám, že si mě s někým pletete, Alistaire.“

„Podle Times si vás nepletu. Tvrdí totiž, že jste byl jedním z mužů, co zabili ty chudáky před Westminsterským opatstvím na Boží hod.“

„Tihle ‚chudáci‘, jak jim říkáte, nebyli nic jiného než ostřílení teroristé, kteří připravovali masakr stovek nevinných lidí. A co se týká mužů, kteří je zneškodnili, oficiální zpráva praví, že patřili ke zvláštní jednotce metropolitní policie S019.“

„Ale Times otiskly vaši fotografii, nebo snad ne?“

„I renomovaný deník se někdy dopouští chyb,“ podotkl Graham Seymour.

Gabriel Leachovi mlčky podal list papíru.

„Přečtěte si to.“

„Co to je?“

„Přepis jednoho telefonního hovoru.“

„Telefonního hovoru? Jakého?“

„Prostě čtěte, Alistaire.“

Leach poslechl a po chvilce ke Gabrielovi rozhněvaně vzhlédl.

„Kde jste to vzal?“

„Na tom nezáleží.“

„Řekněte mi, odkud to máte, nebo bude tenhle rozhovor rázem u konce.“

Gabriel kapituloval. Chceš-li získat člověka pro spolupráci, říkával vždycky Shamron, je lepší někdy v malých bitvách ustoupit, aby sis pojistil celkové vítězství.

„Tento materiál jsme získali od amerických kolegů.“

„Od Američanů? Proč by proboha Američani odposlouchávali můj telefon?“

„Nenechte se unést,“ vložil se do toho Seymour. „Nesledují vaše hovory, ale její.“

„Chcete snad říct, že Elena Charkovová obchoduje se zbraněmi?“

„Se zbraněmi obchoduje Ivan Charkov,“ opravil ho Gabriel suše. „Elena se do jejich záznamů připlete jen tehdy, když zrovna volá z napíchnutého telefonu. Toho dne se s vámi spojila ze svého domu v Knightsbridge. Podívejte se na ten přepis, Alistaire, osvěží vám paměť.“

„Nic takového nemám zapotřebí, pamatuju si ten rozhovor naprosto jasně. Ale Američanům nic nedává právo si tyhle telefonáty nahrávat a skladovat je v těch svých superpočítačích. Jako by otevírali cizí poštu, a to se prostě nedělá.“

„Pokud vás to potěší, nikdo se tímhle hovorem nezabýval – dokud se nedostal do ruky mně. Ale nechme to stranou a soustředme se na to, co je opravdu důležité. Mluvili jste spolu tehdy o jednom obrazu – o díle Mary Cassattové, abych byl přesnější.“

„Elena má pro Cassattovou slabost. No vlastně je jí až posedlá. Jakmile se něco objeví na trhu, koupí to. Domníval jsem se, že se mi pro ni podaří sehnat jeden kousek od drobného sběratele – Dvě děti na pláži, který Cassattová namalovala v roce 1880 při cestě na jih Francie. Sběratel nás napínal několik týdnů, aby mi nakonec oznámil, že ještě není připraven obraz odprodat. Okamžitě jsem Eleně volal, ale ozval se mi záznamník. Pak volala ona mně a já jí sdělil tu smutnou zprávu.“

„Viděl jste ho?“

„Co, ten obraz? Ano, je to nádherné dílko.“

„Prozradil jste Eleně jméno majitele?“

„Vyznáte se v oboru příliš dobře na to, abyste se takto ptal, signore Delvecchio.“

Gabriel se ohlédl na Grahama Seymoura, jenž přešel k poličkám a podroboval vystavené knihy zevrubnému zkoumání. „Kdo je to, Alistaire? A neschovávejte se za nějaké dohody mezi zprostředkovatelem a klientem.“

„Je mi líto,“ pravil Leach tvrdošíjně. „Majitel si přeje zůstat v anonymitě.“

Nigel Whitcombe spojil špičky prstů a zamyšleně je přiložil ke rtům, jako by rozvažoval, jak dalece je morální, aby Alistair Leach odmítl odpovědět.

„Ovšem kdybychom majitele – nebo majitelku – seznámili s tím, co je v sázce,“ přemítal mladý agent nahlas, „domnívám se, že by možná s radostí změnil – či změnila – názor, aby nám mohl – či mohla – pomoci. Jistě to bude nadšený vlastenec.“ Odmlčel se. „Stejně jako vy, Alistaire.“

Z oficiálního záznamu později nebude patrné, co přimělo Leache promluvit, neboť mikrofony nezachytily žádný zvuk. Stačila ruka. Dlaň, již Whitcombe položil Leachovi jemně na rameno, jako by ho chtěl povzbudit, aby přijal zpět ztracenou víru.

„Boothby,“ vyhrkl Leach náhle, jako by mu jméno právě vyskočilo z paměti. „Sir John Boothby. Žije v ohromném edwardovském baráku na pársetakrovém pozemku v Cotswolds. Pokud vím, v životě nestrávil ani den prací. Jeho otec působil ve vaší branži; šušká se, že prožil báječnou válku.“

Seymour se k němu otočil čelem. „Nemyslíte Basila Boothbyho, nebo snad ano?“

„Jo, to je on. Bezcitný mizera, aspoň podle toho, co se říká.“

„Basil Boothby patří k legendám naší služby. Za druhé světové války působil v tajném programu; převážel zajaté německé špiony zpátky do Berlína. A ano, byl to skutečně bezcitný mizera, jenže jsou chvíle, kdy je takových lidí zapotřebí. A podobná doba nastala i dnes.“

„Zajímalo by mě, jestli už třeba sir John nezměnil názor,“ uvažoval nahlas Gabriel. „A jestli by nestálo za to se ho znovu zeptat.“

„On ten obraz neprodá – respektive rozhodně ne Eleně Charkovové.“

„Proč ne?“

„Protože jsem se ve slabé chvilce dopustil profesionálního omylu a zmínil se o tom, že případným kupcem je manželka ruského oligarchy. Boothbyho otec ovšem poslední léta aktivní kariéry trávil tím, že bojoval proti špionům KGB, a Rusy samozřejmě neměl v lásce. Sir John je stejného ražení.“

„Jinými slovy patriot,“ poznamenal Graham Seymour.

„Já bych pro něj měl spíš jiný přídomek,“ zavrčel Leach. „Elena Charkovová byla ochotná ten obraz koupit s obrovskou přirážkou. Měla nachystáno dva miliony liber, možná i o trochu víc, a jemu by se takový obchod zatraceně vyplatil. Proslýchá se, že momentálně není zrovna při penězích.“

„Tak se nám ho třeba podaří přesvědčit, že v předchozích úvahách udělal chybu.“

„V tom případě vám přeju hodně štěstí. Ale nezapomeňte na to, že pokud tahle Cassattová změní majitele, mám nárok na podíl.“

„Kolik to dneska činí, Alistaire?“ zajímal se Gabriel.

„Deset procent.“

„Od koho?“

Leach se poprvé za celou dobu pousmál. „Od obou.“

31

GLOUCESTERSHIRE, ANGLIE

Sídlo Havermore, jež rodině Boothbyů patřilo po generace, leželo pár kilometrů na severozápad od malebné vesničky Chipping Camden utopené v oblasti Cotswold Hills. V dobách své největší slávy se nemovitost rozkládala na více než osmi stech akrech zvlněných pastvin a zalesněných kopců a zaměstnávala několik desítek mužů a žen z okolních vesnic. V posledních letech se však její bohatství začalo spolu s odcházejícími vlastníky pomalu vytrácet. Z ohromného panství zůstalo sotva sto akrů a honosný dům ze zlatohnědého vápence se nacházel v děsivém, takřka havaříjním stavu. Co se personálu týká, zůstal jen zemědělský dělník George Merrywood, kterému se přezdívalo Starej George, a boubelatá hospodyně Lillian Devlinová.

Právě ona přivítala Gabriela s Grahamem Seymourem následujícího dne po poledni a oznámila jim, že sir John už je netrpělivě očekává. Stál před malířským stojanem v záhonu zarostlém trávou a rozmáchlými tahy štětcem tvořil příšernou krajinku. Srdečně si s Grahamem Seymourem potřásli rukama a chvíli si jeden druhého mlčky prohlíželi. Byli skoro stejně vysocí a měli podobnou postavu, i když John Boothby byl o několik let starší a v pase o pár centimetrů širší. Na sobě měl gumové holínky a světle hnědý pracovní plášť. Porostem hustých prošedivělých vlasů a neupraveným obočím připomínal obživlý australský keř s kartáčovými květy.

„Můj kolega a společník, sire Johne,“ řekl Seymour a položil Gabrielovi ruku na rameno. „Pracuje pro tajnou službu, která operuje na Středním východě a jejíž zájmy se čas od času kryjí s našimi.“

„Takže pocházíte z Izraele,“ pravil Boothby a napřáhl paži.

„Přiznávám,“ odvětil Gabriel zkroušeně.

„Není potřeba se kvůli něčemu takovému cítit provinile, drahý příteli. Proti Izraelcům – ani Židům, když už jsme u toho – vůbec nic nemám. My Evropani jsme vás kdysi nechali pěkně ve štychu, co? A dneska vás odsuzujeme za to, že neústupně hájíte svoji existenci.“ Pustil Gabrielovu dlaň. „Mohu znát také vaše jméno, nebo je to zakázaná informace?“

„Jmenuje se Gabriel, sire Johne. Gabriel Allon.“

Boothby se hořce pousmál. „Myslel jsem si to. Je mi ctí, pane Allone.“ Obrátil se ke stojanu a zasmušile se zahleděl na své dílo. „Hrůza, viďte? Ty stromy mi prostě nejdou.“

„Mohu?“ nabídl se Gabriel.

„Vy malujete?“

„Jen když se naskytne příležitost.“

Gabriel se chopil štětce a postavil se před plátno. Strávil u něj třicet vteřin a poté poodstoupil.

„Panebože, to je nádhera! Vy máte talentu na rozdávání, zatraceně.“ Chytil Gabriela za paži a lehce ho pobídl. „Půjdeme nahoru, paní Devlinová připravila pečeni.“

Najedli se na terase pod slunečníkem, v jehož stínu jejich kůže získala jemný, sépiově hnědý nádech jako na staré fotografii. Gabriel většinu času mlčel, zatímco Graham Seymour mluvil obšírně o Boothbyho otci a jeho činnosti za druhé světové války. Gabriel se nedokázal ubránit dojmu, že Boothby mladší neposlouchá ódy na svého otce rád – celý život žil ve stínu jeho hrdinských činů a nepřál si nic jiného, než aby jej lidé soudili podle toho, čeho dosáhl on sám. Jaké to je být synem velkého člověka, si mohl Gabriel jen představovat. Jeho vlastní otec padl v šestidenní válce a Gabrielovi zůstaly v paměti jen útržky vzpomínek – inteligentní hnědé oči, vlídný hlas muže, jenž se nikdy nenechal vyvést z míry, dvě silné paže, které syna nikdy neuhodily. Naposled otce viděl večer před vypuknutím války; měl na sobě olivově zelenou uniformu a spěchal ke svému útvaru. Gabriela mnohdy napadalo, zda právě odsud nebere Shamron moc, jíž ho vždy přesvědčí ke splnění úkolu – ze vzpomínky na otce, který bez váhání reagoval na výzvu k boji za svou zem a svůj národ. Na otce, jehož už poté nikdy nespatřil.

Gabriel si na Boothbyho utvořil během oběda ještě jeden názor; tento muž disponoval přirozenou trpělivostí vlastní všem dobrým agentům. Teprve když paní Devlinová servírovala kávu, otázal se Seymoura a jeho přítele z Izraele, proč za ním vlastně vážili cestu. I Boothbyho pohár trpělivosti však přetekl, když se Angličan pustil do obšírného vysvětlování plného kliček a vykrucování. „Ale no tak, Grahame, všichni, jak tu sedíme, už jsme velcí a víme něco o světě. Já jsem navíc skoro jeden z vás, takže jestli chcete, abych podepsal kopii zákona o utajovaných skutečnostech, dojdu si pro pero. Ale pro boha svatého, ušetřete mě těch nesmyslů.“ Obrátil se ke Gabrielovi. „Vy Izraelci jste proslulí svou přímostí. Tak do toho, mluvte otevřeně.“

„Získali jsme informace, ze kterých se dá usuzovat, že jeden ruský překupník jménem Ivan Charkov se nejspíš chystá obstarat velmi nebezpečnou výzbroj teroristům z al-Káidy. Je tohle dostatečně jasná a stručná informace, sire Johne?“

„To ano.“ Muž se poškrábal ve vlasech a na okamžik se zamyslel. „Charkov? To jméno je mi povědomé…“

„Jeho žena touží po Dvou dětech na pláži od Mary Cassattové.“

„Ach ano, už si vzpomínám. Jmenuje se Elena, je to tak? Zastupuje ji Alistair Leach z Christie’s.“ Boothby se zašklebil. „Příhodné jméno pro obchodníka s uměním, co říkáte? Pijavice. Obzvlášť vezmete-li, jaké si účtuje provize. Pane na nebi, ty jsou přímo trestuhodně vysoké!“

„Je pravda, že jste odmítl prodat obraz Eleně jenom proto, že je Ruska?“

„Samozřejmě!“

„Mohl byste nám svůj postoj osvětlit?“

„Vždyť jsou to zrůdy! Stačí se podívat, co před pár týdny provedli tomu chudákovi u Svatopetrského chrámu. Nebo jak zastrašují a vydírají vlastní sousedy. Jestli Rusové touží po nové studené válce, pak já pravím – mají ji mít.“ Zprudka se opřel. „Poslyšte, pánové, možná nejsem tak prohnaný ani tak vychytralý jako můj otec, ale co po mně vlastně přesně chcete?“

„Potřebuju zařídit setkání s Elenou Charkovovou.“ Gabriel se odmlčel a přejel pohledem po okolní krajině. „A rád bych, aby proběhlo právě tady, v Havermoru.“

„A proč právě s ní? Proč s Elenou?“

Graham Seymour si důležitě odkašlal. „Obávám se, že o tom s vámi hovořit nemůžeme, sire Johne.“

„Pak vám nemohu pomoci, Grahame.“

Seymour se obrátil na Gabriela a pokynul mu bradou.

„Máme důvod se domnívat, že paní Charkovová o plánech svého manžela ví a nesouhlasí s nimi,“ osvětlil Gabriel. „A rovněž zastáváme názor, že by mohla vstřícně reagovat, pokud se s ní setkáme ve vší tichosti.“

„Chcete ji získat na svou stranu? Tohle máte v plánu? Chcete Elenu Charkovovou přesvědčit, aby zradila svého muže – a to tady? V mém domě?“

„Je to vynikající nápad.“

„Tedy ne že by mě nezaujal, přesto… Kdo konkrétně s ní bude mluvit?“

„Vaše neteř z Ameriky.“

„Ale já žádnou neteř v Americe nemám.“

„Teď už ano.“

„A co já?“

„Nebude těžké sehnat náhradníka,“ přispěchal s odpovědí Seymour. „Může zaskočit nějaký starší agent, nebo klidně někdo ve výslužbě. Bůh ví, že spousta kvalitních mužů se ráda chopí příležitosti vypadnout na chvíli z důchodu a zúčastnit se tak neobvyklé operace jako tahle.“ Seymour se na okamžik působivě odmlčel. „Existuje ovšem ještě jedna možnost, a sice že se své role zhostíte sám. Váš otec se zapsal do dějin jako jeden z nejlepších podvodníků – také díky němu se nám podařilo zblbnout Němce, aby si mysleli, že se v Normandii vylodíme v Calais. Lstivost máte v genech.“

„A co když na to Charkov přijde? Skončím jako ten ubožák Litviněnko – budu umírat v agónii někde ve fakultní nemocnici, a aby toho nebylo málo, ještě než to utrpení skončí, vypadají mi všechny vlasy.“

„Postaráme se o to, aby se k vám Ivan nikdy nepřiblížil. Všechno navíc ulehčuje skutečnost, že jste svobodný a nemáte děti.“

„A co Starej George a paní Devlinová?“

„I ty bude zapotřebí nějak oklamat. Možná bude nutné, abyste je propustil.“

„To v žádném případě. Starej George pracoval už pro mého otce a paní Devlinová tu slouží bezmála třicet let. Budeme to muset vymyslet jinak.“

„Takže nám pomůžete?“

Boothby přikývl. „Pokud vy sami, pánové, věříte, že tuhle prácičku zvládnu, pak mi bude ctí se k vám připojit.“

„Výborně,“ vydechl Seymour. „Takže zůstává jediná věc, a to onen obraz. Obávám se, že pokud se Elena Charkovová rozhodne jej koupit, nezbyde nám než jí ho prodat.“

„Tak to nikdy!“ Boothby udeřil razantně pěstí do stolu, až nadskočily křišťálové sklenice i porcelánové nádobí. „Za žádných okolností nehodlám tu malbu prodat paničce ruského překupníka se zbraněmi.“

Gabriel si osušil rty plátěným ubrouskem. „Existuje i jiné řešení – a vašemu otci by se jistě zamlouvalo.“

„A to?“

„Nenápadná lest, samozřejmě.“

Vystoupali po grandiózním schodišti, jehož stěny lemovaly portréty Boothbyho dávno zapomenutých předků, a vstoupili do dětského pokoje, jenž se topil v pološeru. Boothby rozhrnul těžké záclony a vysokými okny s dělicími sloupky dovnitř okamžitě pronikla zlatavá záře slunečního světla, jež dopadala na dvě stejné postýlky, dvě stejné dětské komody, dvě ladící, ručně malované bedny na hračky a Dvě děti na pláži od Mary Cassattové.

„Otec to koupil v Paříži mezi válkami. Pokud si dobře pamatuju, moc ho to nestálo. V té době madam Cassattová vyšla dávno z módy. Moje matka a sestra ji zbožňovaly, ale mně se, abych byl upřímný, nikdy nijak zvlášť nelíbila.“

Gabriel přešel k obrazu a chvíli před ním tiše stál, bradu opřenou o hřbet pravé ruky, hlavu zlehka nakloněnou na stranu. Pak si naslinil špičky tří prstů pravé ruky a přejel jimi povrchovou špínu z buclatého kolena jednoho z dětí.

„Tedy, Gabrieli, doufám, že víte, co děláte.“

Agent ustoupil o dva kroky dozadu a v duchu odhadoval rozměry obrazu.

„Vypadá to na šestadevadesát na třiasedmdesát.“

„Pokud mě paměť neklame, je to osmadevadesát na sedmdesát čtyři. Výborně!“

Gabriel přešel kompliment bez reakce. „Potřebuju pár dní někde pracovat. Někde v klidu, kde mě nebude nikdo vyrušovat.“

„V severní části pozemku stojí stará hájenka. Před několika lety jsem ji trochu rekonstruoval a touhle dobou ji obvykle pronajímám, ale teď bude pár týdnů volná. Druhé patro jsem přestavěl na ateliér, určitě se vám bude líbit.“

„Řekněte prosím paní Devlinové, že o úklid se postarám sám. A Starýmu Georgovi, ať nečmuchá kolem.“ Gabriel se znovu zahleděl na plátno a dlaní si mnul bradu, hlavu stále nakloněnou na stranu. „Nemám rád, když mě při práci někdo pozoruje.“

32

GLOUCESTERSHIRE, ANGLIE

Následujícího rána poslal Gabriel MI5 seznam věcí nutných k plánované operaci, jaký tajná služba nikdy neviděla. Whitcombe, jenž k legendárnímu agentovi z Izraele choval profesionální úctu i obdiv, se dobrovolně nabídl, že vše zařídí. Nejprve zamířil do obchodu L. Cornelissen & syn na slavné Great Russell Street, kde obstaral velké množství štětců, barviv, malířského materiálu, podkladové barvy a laku. Další cesta vedla do Camden Townu, kde pořídil dva stojany, a poté do Earís Courtu, odkud si odnesl tři halogenové lampy. Poslední dvě zastávky se nacházely na Bury Street – u Arnolda Wigginse & synů objednal krásný vyřezávaný rám ve francouzském stylu a v Dimblebyho výtvarných potřebách zakoupil dílo neznámého francouzského krajináře. Obraz o rozměrech devadesát šest krát sedmdesát tři centimetrů vznikl na okraji Paříže v roce 1882.

Do odpoledne dorazily věci do Havermoru a Gabriel se v ateliéru ve druhém patře bývalé hájenky mohl pustit do práce. Ačkoliv měl díky pokroku moderních technologií oproti významným plagiátorům minulosti velikou výhodu, omezil se na lety prověřené metody starých mistrů. Poté, co podrobil povrch obrazu Mary Cassattové zevrubnému zkoumání, udělal více než sto detailních fotografií a rozvěsil je po stěnách místnosti. Překryl plátno transparentním papírem a pečlivě obkreslil původní malbu. Když byla skica hotová, vytvořil podél čar tisíce malých dírek a průkres pak přiložil na druhé, holé plátno s vrstvou podkladové barvy. Opatrně po papíru rozprášil drť z kreslířského uhlu. Chvíli nato jej sundal a na povrchu plátna se objevil nevýrazný parazitní obraz.

Umělec menších kvalit by si možná pro jistotu načrtl dvě tři hrubé verze malby, než by se pustil do finální verze. Gabriel však takovou potřebu necítil, nehledě na to, že se mu nedostávalo času. Postavil stojany vedle sebe, dílo Mary Cassattové položil na levý a připravil si první paletu. Zpočátku pracoval pomalu a opatrně, ale po několika dnech, když si osvojil malířčinu techniku, už byl schopen sebejistých a hbitých tahů. Někdy měl dokonce pocit, že žena stojí vedle něj a neviditelnou silou vede jeho ruku. Obvykle se mu zjevovala samotná v jednoduché róbě až na zem a dámském čepci, ale čas od času ji doprovázeli i její učitelé – Degas, Renoir či Pissaro –, aby mu poradili s obtížnějšími prvky malby.

Přestože dílo vyžadovalo Gabrielovu stoprocentní pozornost, myšlenky na Ivana a Elenu Charkovovy jej neopouštěly ani při práci. Agentura národní bezpečnosti zdvojila úsilí při zachycování Ivanovy elektronické komunikace a po dohodě s Adrianem Carterem pravidelně vysílala jednoho z londýnských agentů do Havermore, aby tamní osazenstvo informoval o nejnovějším vývoji. Vychován KGB si Ivan Charkov vždy dával velký pozor na to, co říká po telefonu, a ani dnes jeho obezřetnost nepolevila. Většinu času nyní trávil v odloučeném sídle obehnaném vysokými zdmi ve vyhlášené oblasti oligarchů, nepřístupném městečku Žukovka na západ od Moskvy. Jen jednou se odvážil mimo vlast – to když strávil den v Paříži se svou luxusní milenkou Jekatěrinou. Třikrát volal manželce z Jekatěrininy postele a informoval ji, že obchodní jednání probíhají skvěle. Jeden z hovorů se uskutečnil ve chvíli, kdy Elena večeřela se dvěma kamarádkami ve vybraném podniku Café Puškin, a právě v té chvíli ji miniaturním fotoaparátem zachytil sledovač Ústavu. Melancholický výraz v Elenině tváři, zvlášť v kontrastu se zjevnou spokojeností jejích přítelkyň, na Gabriela hluboce zapůsobil. Připnul fotografii připínáčkem na zeď v provizorním ateliéru a nazval ji pro sebe Tři dámy v moskevské kavárně.

Údaj, jenž byl pro celou operaci klíčový, však Gabrielovi unikal – přesné datum, kdy se Ivan s Elenou chystají vrátit se z Moskvy do Knightsbridge. Hodiny trávené o samotě před malířským plátnem prosycoval strach, že s vypětím všech sil plánuje večírek, na který nikdo nepřijde. Jeho obavy ale nebyly racionálně podložené; Ivan Charkov snesl rodnou zemi jen v malých dávkách a bylo jen otázkou času, kdy podlehne nutkání ji opět opustit. Když tým MI5, jenž monitoroval Charkovův honosný dům na Rutland Gate, konečně zpozoroval doručení obří zásilky vodky, šampaňského a francouzského vína, považoval to za dostatečný důkaz Ivanova brzkého návratu. Následujícího dne zachytila Agentura národní bezpečnosti hovor s Arkadijem Medveděvem, šéfem Ivanovy soukromé bezpečnostní služby. V průběhu vleklé diskuse na téma Ivanova ruského konkurenta se sotva postřehnutelně objevil i střípek informace, na kterou Gabriel tak úzkostně čekal. Ivan přijede do Londýna přesně za týden, aby podle vlastních slov vyřídil řadu důležitých obchodních schůzek. Poté se z britského hlavního města přesune na jih Francie nedaleko Saint-Tropez, do svého přepychového sídla Villa Soleil s výhledem na Středozemní moře.

Toho večera Gabriel jedl vestoje, zrak upřený na plátno. Chvilku po jedenácté zaslechl křupavý zvuk pneumatik na štěrkem sypané příjezdové cestě a neznámé klapání motoru. Přešel zvolna k oknu a zamžoural dolů právě ve chvíli, kdy z vozu vystoupila vysoká žena s plavými vlasy a taškou přehozenou přes rameno. Vystoupala po schodech do ateliéru, postavila se vedle Gabriela a chvilku ho sledovala při práci.

„Řekneš mi, proč tady falšuješ Cassattovou?“ otázala se Sára Baneroftová na úvod.

„Jelikož mi majitel nechce prodat originál.“

„A co až tohle dokončíš?“

„Nabídneš kopii Eleně Charkovové.“

„Aha. Na hloupou otázku…“ Naklonila se těsně k plátnu a pozorně zkoumala povrch malby. „Pozor na ty ruce, Gabrieli. Je to trochu moc pastózní styl.“

„Moje malířská práce je jako vždy bezchybná, Sáro.“

„Že mě blázna vůbec napadlo o tom pochybovat.“ Potlačila dlouhé zívnutí. „Padám únavou.“

„Dneska se ještě můžeš vyspat tady, ale hned zítra se musíš přestěhovat do hlavního domu. Strýček John už se na tebe těší.“

„Jaký je?“

„Nerad bych ti kazil překvapení.“ Gabriel zlehka poklepával špičkou štětce na plátno. „Běž si odpočinout, Sáro, čeká tě hodně práce.“

Letmo ho políbila na tvář a sešla do přízemí.

Gabriel přiložil štětec k plátnu a maloval až do půlnoci.

Sir John Boothby se se svou neteří z Ameriky, atraktivní mladou ženou, jež se představila jako Sára Crawfordová, seznámil druhého dne při snídani. Gabriel v rychlosti nastínil chybějící historky z minulosti: ačkoliv byla – nyní již zesnulá – Sářina matka natolik pošetilá, že si vzala bankéře z Wall Street, postarala se o to, aby si dcera uchovala silné vazby k Anglii. Proto v dětství trávila Sára každé léto v Havermoru a i dnes, kdy už je jí přes třicet, podniká do známého domu každoroční pouť. Jako malá bydlívala v dětském pokoji a vytvořila si pevné pouto k obrazu Dvě děti na pláži. Bude tedy lepší, ukáže-li dílo Eleně Charkovové právě ona, a nikoliv strýc, který se o ně nikdy zvlášť nezajímal. Na Cassattovou se zájemkyně přijede podívat „in situ“, jinými slovy ji Sára bude muset uvést do druhého patra, což jí dá dostatečný prostor, aby Eleně ve vší tichosti, přesto dostatečně jasně, vysvětlila, co od ní potřebují. Úloha strýčka Johna bude spočívat v tom, že dohlédne na rozdělení Eleny a její ochranky. Podle Gabrielova odhadu budou mít maximálně deset minut. Po této době by se tělesní strážcové mohli začít ošívat – a nervózní ruský bodyguard je to poslední, co budou potřebovat.

Po Sářině příjezdu se tempo příprav značně urychlilo. M a M, audio-video, se přiřítili převlečeni za obecní elektrikáře a v domě i kolem pozemku nainstalovali kamery a mikrofony. V seníku stodoly zřídili nouzové velitelské stanoviště, kde bude možné sledovat i nahrávat všechny zúčastněné. Sára zasvětila svá dopoledne oprašování „vzpomínek“ na dům, který tak dobře znala a opatrovala v srdci. Trávila příjemné hodiny se svým strýčkem, seznamovala se se zákoutími obrovského sídla a vydávala se na dlouhé procházky s Judy a Punehem, Boothbyho neposlušnými velškorgi, kteří se jí neustále motali pod nohama. Neuplynul den, aby ji nezastavil Starej George a nechtěl si s ní povídat. Zřetelný gloucestershirský přízvuk byl však i pro Sáru, jež v Anglii skutečně strávila značnou část života, natolik nesrozumitelný, že sotva pochopila, co chce muž říct. Paní Devlinová obdivně prohlásila, že Sára je „prostě ta nejbáječnější Američanka, s jakou jsem se kdy setkala“. O údajném pokrevním příbuzenství mezi Sárou a svým zaměstnavatelem neměla tušení – sir John ženu představil jako dceru svého amerického přítele, která si nedávno prošla škaredým rozvodem. Chudák holka, pomyslela si paní Devlinová jednoho odpoledne, když viděla Sáru vycházet ze zšeřelého Severního lesíka se psy u nohou. Který trouba si nechal takovouhle ženskou proklouznout mezi prsty?

Navečer Sára vždycky na chvíli zmizela v hájence a diskutovala o pravém důvodu svého pobytu na Havermoru – totiž o pokusu přetáhnout Elenu Charkovovou na jejich stranu. Gabriel jí nejprve při práci u stojanu vysvětloval obecná pravidla, ale jak se datum Elenina příjezdu přibližovalo, zdůrazňoval stále konkrétnější fakta. „Nezapomeň, že dva lidé už kvůli ní zemřeli, Sáro. Do ničeho ji netlač, násilím ji k ničemu nepřinutíme. Prostě jen otevři dveře a ona ať sama rozhodne, jestli vejde. Pokud ano, snaž se zjistit co nejvíce o Ivanově obchodu a pokus se domluvit další setkání. Napoprvé ji ale nezdržuj déle než deset minut. Buď si jistá, že Ivanovy gorily budou mít oči přilepené na hodinkách – a hlásí mu úplně všechno.“

Následujícího rána volal z Thames House Graham Seymour a oznámil, že Charkovův letoun – Boeing Business Jet s registračním číslem N7287IC – právě odevzdal letový plán, podle něhož přistane na letišti Stansted severně od Londýna v 16:30. Sotva domluvili, Gabriel nanesl na falešný obraz poslední špetky barvy. Poté sňal plátno z napínáku, dole v kuchyni je složil na čtvrtiny a vložil do trouby vyhřáté na 175 stupňů. Když o dvacet minut později vešla dovnitř Sára, opíral se nonšalantně o linku, v ruce hrnek kávy.

„Co to tu páchne?“

„Ale, něco si peču.“

Sára zažírala skleněným průzorem do trouby a vyděšeně na Gabriela pohlédla.

„Proč si děláš závin z Cassattové?“

V tu chvíli se jemně rozezvonil kuchyňský budík. Gabriel vytáhl plátno ven, nechal ho okamžik vychladnout a poté je malbou vzhůru rozložil na stole. Sára muže napjatě sledovala, zatímco pevně chytil plátno za horní a spodní stranu a přetáhl je přes okraj stolu. Pak je otočil o devadesát stupňů a udělal totéž opačným směrem. Přezkoumal obraz pohledem a pak jej s uspokojením nastavil Sáře. Ještě ráno byla malba hladká a bez jediné chybičky. Kombinace horkého vzduchu a tlaku však na povrchu zanechala hustou pavučinu jemných trhlinek a prasklin.

„Úžasné,“ vydechla Sára.

„Ale vůbec ne,“ usmál se Gabriel. „Klasická craquelure.“

Hvízdaje nemelodický popěvek odnesl plátno zpátky do ateliéru, narovnal ho na napínák a přetřel dvěma vrstvami laku. Když uschnul, přizval Sáru a Johna Boothbyho a požádal je, aby určili, který obraz je pravý a který originál. Po několika minutách pečlivého srovnávání a vzrušené diskuze se oba hosté shodli na tom, že dílo napravo je originál, nalevo pak kopie.

„Jste si naprosto jistí?“ tázal se Gabriel.

I druhé kolo rozhodování přineslo stejný výsledek a oba souhlasně pokývali hlavami. Gabriel sundal plátno z pravého stojanu a zasadil je do rámu, který právě dopravila firma Arnold Wiggins & synové. Sára s Johnem Boothbym, zahanbeni potupnou porážkou, odnesli obraz do hlavní budovy a pověsili ho v dětském pokoji. Gabriel se usadil na zadním sedadle vozu MI5 a s Whitcombem po boku vyrazil do Londýna. Teď byla operace v rukou Alistaira Leache. Jako ostatně od počátku.

33

THAMES HOUSE, LONDÝN

Diskrétnost byla lidem z vysokých obchodních sfér uměleckého světa přirozeně vlastní, přesto byl Gabriel překvapen, jak důsledně zachovává Alistair Leach slib mlčení. Ani po týdnu neúnavného sledování a prověřování informací neobjevila MI5 žádnou stopu, která by naznačovala, že se obchodník před někým rozpovídal – ani v telefonních hovorech, ani v e-mailech a faxech či při osobních setkáních. Dokonce omezil i schůzky s přítelkyní ze Sotheby’s Rosemary Gibbonsovou. Whitcombe, jenž byl Leachovi přidělen jako osobní strážce a zpovědník, v průběhu jedné předoperační večeře vysvětloval ostatním, co za mužovým rozhodnutím stojí. „Ne že už by o ni náš Alistair nestál,“ pravil. „Ale ví, že ho sledujeme, a tak ji chce kavalírsky ochraňovat. Možná je to poslední gentleman v Londýně – když nepočítám všechny u tohoto stolu, samozřejmě.“ Gabriel předal Whitcombeovi šek na sto tisíc liber a list papíru s krátkým scénářem. „Zdůrazni mu, aby se roli pořádně naučil a nepletl repliky, Nigele. A řekni mu taky, že víc už v sázce být nemůže.“

Leachův zlatý výstup měl proběhnout během odpoledního představení, ale nebyl proto o nic méně důležitý. Graham Seymour trval na tom, aby se jako velitelské stanoviště v této fázi operace využívala budova Thames House, a Gabriel, jemuž nedal na výběr, nakonec neochotně souhlasil. V operační místnosti panoval klid, monitory a zářivky se předháněly v mihotavém blikání a mezi pracovními stoly přebíhali mladí mužové i ženy s vážným výrazem ve tváři. Barva jejich pletí odrážela duhový charakter rasových příslušností v Británii. Gabriel si na klopu připnul návštěvnickou průkazku, na níž stálo BLACKBURN: USA. Nikdo na to neskočil.

Ve 14:17 jej Graham Seymour informoval, že dekorace jsou připraveny a hra může začít. Gabriel naposled zkontroloval monitory a s několika důstojníky MI5 za zády, kteří už napjatě sledovali obrazovky, rozvážně kývl hlavou. Seymour se naklonil k mikrofonu a nařídil vytáhnout oponu.

Na sobě měl konzervativní oblek a ve tváři shovívavý úsměv duchovního. Podle vizitky se jmenoval Jonathan Owens a působil jako spoluredaktor v internetovém plátku s názvem Cambridgeský žurnál současného umění online. Tvrdil, že má domluvenou schůzku, ale ať se recepční ve vstupní hale aukční síně Christie’s snažila sebevíc, v seznamu ohlášených návštěv jméno nenašla.

„Nemohla byste mu prostě zkusit zavolat?“ otázal se pohledný mladý muž s vlídným úsměvem. „Určitě na to jen zapomněl.“

„Nejspíš máte pravdu,“ připustila žena. „Okamžik prosím.“

Zvedla sluchátko působivého telefonu s mnoha tlačítky pro přepínání mezi hovory a vyťukala čtyřčíselnou provolbu. „Owens,“ zopakovala potřetí. „Jonathan Owens… Cambridgeský žurnál současného umění online. Takový mladý chlapík… Ano, to je on, velmi milé vystupování, ano.“

Zavěsila a podala návštěvníkovi dočasnou identifikační kartu, kterou si muž připojil ke klopě saka.

„Třetí patro, pane. Z výtahu doleva.“

Poodstoupil od přepážky, prošel bezpečnostními rámy a nastoupil do přivolaného výtahu. Alistair Leach už čekal ve dveřích kanceláře a poněkud zlověstně si příchozího prohlížel; jako by vymahatel – jímž Leach do jisté míry byl – čekal na svého dlužníka.

„Co si přejete, pane Owensi?“

Nigel Whitcombe za sebou zavřel dveře a podal Leachovi scénář.

„Zvládnete to bez přípravy, nebo si to chcete párkrát vyzkoušet?“

„Já se tímhle živím, příteli. Myslím, že to zvládnu sám.“

„Jste si jist, Alistaire? Do téhle akce jsme investovali spoustu času a peněz, takže je ohromně důležité, abyste předávku nepokazil.“

Leach zvedl sluchátko a zpaměti nacvakal telefonní číslo. O deset vteřin později, alespoň podle Nigela Whitcombea, se Gabrielova operace skutečně rozjela.

„Eleno, drahá, tady Alistair Leach z Christies. Doufám, že nevolám nevhod.“

Nevhod samozřejmě nevolal. Ve chvíli, kdy se Eleně Charkovové rozezvonil mobilní telefon, právě seděla se svými sedmiletými dvojčaty Annou a Nikolajem v kavárně v nejvyšším patře obchodního domu Harrods a pochutnávala si s nimi na svačině. Předtím vzala děti na vyjížďku loďkou po jezeře Serpentine v Hyde Parku – idylická scéna jako vystřižená z obrazu Mary Cassattové, nebýt dvou člunů obsypaných ruskými strážci, které se držely v těsném závěsu. Nyní seděli muži u vedlejšího stolku poblíž bohatých saúdskoarabských žen s obličeji zahalenými závojem a jejich afrických služebných. Charkovová vylovila přístroj z okázale luxusní kožené kabelky italské výroby; zdálo se, že číslo na displeji okamžitě rozpoznala, a ještě než telefon přiložila k uchu, roztáhla se jí ústa v upřímném úsměvu. Následný rozhovor trval čtyřicet devět vteřin a byl z několika míst zachycen různými agenturami včetně americké Národní bezpečnosti, britské Centrály pro vládní komunikaci a dokonce ruské odposlouchávací služby, která jej okamžitě pustila z hlavy. Gabriel s Grahamem Seymourem vyslechli konverzaci naživo díky štěnici připevněné na Leachově přístroji v Christies. Jakmile linka oněměla, pohlédl Gabriel na jednoho z M a M – nikdy nevěděl, kdo je Marlowe a kdo Mapes – a požádal jej, aby nahrávku pustil znovu.

„Eleno, drahá, tady Alistair Leach z Christies. Doufám, že nevolám nevhod.“

„Ale jistě že ne, Alistaire. Povídejte, co pro vás můžu udělat?“

„No spíš teď můžu udělat něco já pro vás. S potěšením vám mohu oznámit, že jsem zjistil velmi zajímavé informace o naší společné známé lady Cassattové.“

„A jaképak?“

„Vypadá to, že náš člověk změnil názor. Dneska ráno mi volal a ptal se, jestli si nechceme promluvit o prodeji. Mám zavolat později, nebo si vyslechnete všechno najednou?“

„No tak, Alistaire, nenapínejte mě! Honem, povězte mi všechno, co víte.“

„Jak se zdá, okolnosti se změnily, a tak pokud přijdeme s přijatelnou nabídkou, je majitel ochoten obraz prodat.“

„A kolik by si tak představoval?“

„Něco kolem dvou a půl, ale možná se vám to podaří trochu srazit. Mezi námi, Eleno, jeho finanční situace zdaleka není taková jako dřív.“

„Přece ho nebudu využívat.“

„Ale proč by ne? Vy jste ta, která má peníze.“

„Jste si jistý původem a autorstvím?“

„Naprosto. Podpis, datum, všechno sedí.“

„Kdy se na něj budu moct podívat?“

„To záleží jen a jen na vás, drahá.“

„Tedy hned zítra, Alistaire. Bezodkladně.“

„Musím zjistit, jestli má volno, ale určitě vás ještě někam vmáčkne. Peněz už sice tolik nemá, ale časem může mrhat, jak se mu zlíbí.“

„Můžete se s ním spojit hned teď?“

„Pokusím se. Mám zavolat ještě dnes večer, nebo to počká do rána?“

„Okamžitě, nenechte mě čekat! Ciao, Alistaire!“

Technik zmáčkl tlačítko PAUSE. Graham Seymour pohlédl na Gabriela a po tváři se mu rozlil úsměv.

„Gratuluju, Gabrieli. Vypadá to, že se chytila.“

„Jak dlouho jí potrvá cesta z Knightsbridge na Havermore?“

„Když vezmu v úvahu, jak Rusové řídí…, ode dveří ke dveřím maximálně dvě hodiny.“

„A Ivanovým rozvrhem jsme si jistí?“

„Sám jsi slyšel ten odposlech.“

„Udělej mi tu laskavost, Grahame.“

„V jednu oběd s delegací bankéřů City investment, kteří za ním přijedou do Rutland Gate. Na čtyři má domluvený konferenční hovor s Curychem. Má postaráno o zábavu na celé odpoledne.“

V mikrofonech zapraskalo. Jeden ze sledovačů hlásil, že Elena požádala o účet a strážci se rozestavěli do perimetru. Chystají se odejít.

„Zavolejte jí zpátky,“ přikázal Gabriel. „Ať přijde přesně ve čtyři. A ať se v žádném případě neopozdí.“

„Hned, anebo máme ještě počkat?“

„Moc radosti ji v životě nepotká, tak co myslíte?“

Seymour popadl telefon a vytočil číslo.

Whitcombeův mobil jemně zavrněl. Chvíli beze slova poslouchal a poté mrkl na Alistaira Leache.

„Dostali jsme rozhodnutí, Alistaire. Zdá se, že stojíme u vzniku hotové pecky.“

„Co teď?“

Whitcombe mu prozradil další krok. Leach na svém přístroji zmáčkl tlačítko opakovaného vytáčení a čekal, až se na druhém konci linky znovu ozve hlas Eleny Charkovové.

V půl šesté večer donesla paní Devlinová do knihovny v Havermoru stříbrný tác se skleničkou whisky uprostřed. Sir John si četl deník Telegraph; činil tak ostatně touto dobou vždy – jako většina zahálčivých mužů dodržoval přesný denní řád. Usrkl lahodného moku a sledoval paní Devlinovou, která začala přerovnávat knihy a papíry na jeho stole. „Lillian, nechte toho,“ požádal ji. „Kdykoliv mi uklízíte v knihovně, strávím další týden hledáním svých věcí.“

„Pokud už tedy nic nepotřebujete, sire Johne, šla bych domů. Večeři máte v troubě.“

„Co máme dneska?“

„Jehněčí pečeni.“

„Vynikající,“ zamumlal.

Paní Devlinová mu popřála hezký večer a zamířila ke dveřím. Boothby sklopil noviny. „Jo, a Lillian?“

„Ano, sire Johne?“

„Zítra odpoledne budeme mít hosta.“

„Dalšího hosta, sire Johne?“

„Ano. Ale tato žena nezůstane dlouho, přijede se jen podívat na obraz, co visí v dětském pokoji.“

Obraz, co visí v dětském pokoji… Obraz, který na týden zmizel v hájence a jemuž se věnoval muž, o kterém se neměla před nikým zmiňovat.

„Aha…,“ povzdechla. „Mám napéct koláčky?“

„Tahle není z těch, kteří si potrpí zrovna na koláčky, jestli mě chápete.“

„Upřímně…, nejsem si jistá, sire Johne.“

„Pochází z Ruska, Lillian, a je velmi bohatá. Pochybuju, že se zdrží na čaj. S trochou štěstí přeletí obraz očima a pojede zase zpátky.“

Paní Devlinová stála ve dveřích jako přikovaná.

„Trápí vás něco?“

„Mohu mluvit otevřeně, sire Johne?“

„To je vám přece vlastní.“

„Děje se na Havermore něco, o čem jste mi schválně neřekl?“

„Určitě spousta věcí. Musíte být trochu konkrétnější.“

„Ten zvláštní muž v hájence… Ta rozkošná mladá dáma, údajně dcera vašeho amerického přítele… Elektrikáři, kteří něco opravují po celém domě… A podle Starýho George něco paktují ve stodole!“

„Starej George vidí spiknutí úplně za vším, Lillian.“

„A teď ještě chcete prodat tu nádhernou malbu nějaké Rusce? Chudák váš otec, dej mu Bůh věčný pokoj, se teď určitě obrací v hrobě.“

„Potřebuju ty peníze, Lillian. My všichni tady je potřebujeme.“

Žena pochybovačně tahala za šňůrku zástěry. „Při vší úctě, sire Johne, nevím, jestli vám to věřím. Podle mě se v tomhle domě děje něco moc divného. A má to co dělat se spoustou tajemství, zrovna jako když byl ještě naživu váš otec.“

Boothby po ní přes okraj skleničky vrhl spiklenecký pohled. „Paní Ruska dorazí zítra přesně ve čtyři hodiny odpoledne, Lillian.“ Odmlčel se. „Jestli chcete jít domů…“

„Zůstanu, sire Johne,“ přispěchala s odpovědí.

„A co Starej George?“

„Možná by si měl vzít den volna, pane.“

„Možná ano.“

34

HAVERMORE, GLOUCESTERSHIRE

Dvě limuzíny – na zakázku vyrobené opancéřované Mercedesy Benz S65s s tónovanými neprůstřelnými skly – prosvištěly kolem skrytého kontrolního stanoviště na Station Road přesně v 15:45. Přeřítily se po High Street, hlavní ulici Chipping Cam-den lemované terasovitě uspořádanými domy, minuly malebné obchůdky a starobylý kostel svatého Jakuba postavený z vápence a s duněním motoru vyjely po Dyers Lané na konci vesnice zase ven. Jeden z obchodníků změřil jejich pobyt na šestnáct vteřin – nejkratší návštěva Chipping Camden v historii.

Nikdo z obyvatel kdysi ohromného a vznešeného sídla Havermore nejevil žádné známky toho, že by rychle se blížící vozy očekával. Paní Devlinová v kuchyni navzdory jasnému příkazu sira Johna upravovala na tácu poslední koláčky, sklenici s jahodovou marmeládou a misku s poctivou hustou smetanou. Sir John o její malé rebelii neměl tušení; seděl nerušené v knihovně a přemítal nad závažnými záležitostmi. Co se týká půvabné mladé dámy, kterou znali jako Sáru Crawfordovou, ta právě vycházela po pěšině z Východních luk, na nohou zelené gumáky a v patách Punche a Judy, kteří ji hlídali na každém kroku jako dva drobní hnědí tělesní strážci.

Jen v seníku polorozpadlé stodoly se dalo rozpoznat, že se schyluje k něčemu mimořádnému. Před řadou zvukových přijímačů a videomonitorů seděli čtyři mužové; dva mladí odrbaní technici, kteří si nepotrpěli na sáhodlouhé úpravy zevnějšku, nadřízený vysoké postavy, jenž jako by vystoupil z reklamy v módním časopise, a konečně postarší agent s krátkými tmavými vlasy prošedivělými na spáncích. Upíral pohled na obraz ženy, jež si v komoře sundala holínky a nazula praktické černé střevíce na nízkém podpatku. Vstoupila do kuchyně, dovádivě strčila prst do čerstvé šlehačky paní Devlinové a dvoukřídlými dveřmi prošla do vstupní haly. Před vysokým zrcadlem si vyhladila přední stranu sněhobílé blůzky a nohavice světle žlutých sportovních kalhot do půl lýtek a na ramenou vyrovnala nedbale elegantní pletený svetřík s ozdobnými uzlíky. Alabastrový obličej jemně zvýraznila červeným zdravíčkem a místo kontaktních čoček měla na očích retro brýle se zašpičatělými obroučkami. Nesmíš Eleně nijak konkurovat, ani vzhledem, nabádal ji muž s popelavě šedými spánky. Není zvyklá dobíhat do cíle jako druhá. Nikdy.

Přesně čtyři minuty po čtvrté projely opancéřované limuzíny branou Havermoru a pokračovaly po příjezdové cestě k domu. Jako první je spatřilo osazenstvo seníku, těsně po nich pak sir John, kterému vysoko položené okno knihovny poskytovalo jedinečný výhled na kohokoliv, kdo se přibližoval ke vchodu. Sára je ze své pozice ve vstupní hale vidět nemohla, ale během několika vteřin zaslechla praskání štěrku na nádvoří. Oba silné motory náhle utichly; otevřelo se několik dveří a ven vystoupila šestice mladých strážců s obličeji s ostře řezanými rysy – jako by byly vytesány z mramoru. Mužové ze seníku znali i jejich jména: Oleg, Jurij a Gennadij tvořili Eleninu stálou ochranku, Vadim, Vasilij a Viktor pak proslulé „trojité Vé“, jak je znali Charkovovi proná sledová tele na celém světě. Jejich přítomnost na Havermoru byla trochu zarážející, jelikož působili téměř výlučně jako Ivanova prétorská garda.

Šest mužů zaujalo pozici ve volném perimetru kolem prvního vozu a dva z nich otevřeli oboje zadní dveře. Na straně řidiče vystoupila Elena Charkovová s hřívou lesklých havraních vlasů oblečená v šatech ze zeleného hedvábí. Na straně spolujezdce se pak vynořil robustní muž v dokonale padnoucím obleku a s ocelově šedými vlasy. Tým sledovačů ve stodole se na okamžik domníval, že se jedná o sedmého strážce. Když se však muž otočil obličejem ke kamerám, došlo jim, že se dívají do tváře člověka, který se měl právě v tuto chvíli účastnit konferenčního hovoru s obchodními zástupci z Curychu. Toho, který tu neměl být.

Sledovací se ještě pokusili Sáru varovat – ve vstupní hale prozíravě umístili miniaturní reproduktor pro případ nepředvídatelné události jako právě tato –, ale žena už otevřela impozantní dveře domu a vykročila na nádvoří. Punch s Judy se jí vymotali zpoza kotníků a jako pár medově zbarvených torpéd vystřelili směrem k hostům. Instinktivně zamířili k nejautoritativnějšímu členovi družiny, „trojité Vé“ však okamžitě zahradilo jejich cíl: Ivana Charkova.

Oligarcha zůstal stát za hradbou těl s lehce pobaveným výrazem v unavené tváři. Sára využila chvilky, kdy v předstíraném rozčilení plísnila zvířata, aby se vzpamatovala z nečekaného setkání s monstrem tváří v tvář. Popadla psíky za obojek a nekompromisně je postrčila k domu. Když se opět postavila, uvolnila se mezi Vadimem a Viktorem úzká štěrbina, kterou napřáhla paži k Ivanovi a nuceně se usmála. „Jakmile vidí větší skupinu lidí, převáží bohužel stádní instinkt nad vychováním,“ slyšela promluvit sama sebe. „Sára Crawfordová, těší mě.“

Ivan natáhl pravici, jež mu prve visela volně podél nažehleného švu kalhot. Sáře připadala jako naleštěná palička s perfektní manikúrou. Letmo jí stiskl dlaň a rychle ji zase pustil.

„Tak vy jste Američanka,“ poznamenal Charkov.

A vy jste se mi pozapomněl představit, pomyslela si v duchu.

„Jen z poloviny,“ odvětila.

„Ze které?“

„Z té egoističtější, aspoň podle strýčka. Tohle je jeho dům, já jsem tu jenom na návštěvě.“

„Ze Států?“

„Ano.“

„Kde bydlíte?“

„Přímo ve Washingtonu, D. C,“ odpověděla. „A vy?“

„Chvíli tu a chvíli tamhle,“ pravil a pokrčil rameny. „Sám se pokládám za světoobčana.“

Světoobčan možná, ale bude ještě trvat, než pobyt na západní polokouli smaže poslední pozůstatky angličtiny á la KGB. Mluvil překvapivě plynně, ale jeho intonace stále připomínala propagandistické žvásty komentátora Rádia Moskva. Byl však na své jazykové schopnosti náležitě hrdý, říkala si Sára, stejně jako na své obrněné mercedesy, osobní ochranku, ručně šitý oblek, kravatu za tři tisíce dolarů a přepychovou vodu po holení, jejíž těžká vůně se kolem něj vznášela jako mlžný opar. Ani vrstvy západního ošacení a litry kolínské by však nedokázaly skrýt jeho ruský původ vepsaný v masivním čele, mandlových očích a hranatých lícních kostech. A stejně tak neutajily skutečnost, že je v jádru obyčejný kriminálník posvěcený KGB, který jen díky přízni osudu zakopl o horu peněz.

Jako by málem zapomněl, pozvedl Ivan levou dlaň a s očima stále upřenýma k Sáře řekl: „Moje žena.“ Elena stála o pár kroků dál obklopena vlastními strážci. Byla o několik centimetrů vyšší než Ivan a nesla se zpříma jako tanečnice. Měla sinale bledou pleť, průzračně zelené oči a černé vlasy, které nechávala v kaskádách spadat na ramena. Možnost, že by jí Sára mohla konkurovat vzhledem, se okamžitě jevila jako velmi nepravděpodobná. I ve svém věku šestačtyřiceti let, sedmi měsíců a devatenácti dní byla Elena nápadně atraktivní. Přistoupila o krok blíž a podala Sáře ruku. „Ráda vás poznávám. Jsem Elena Charkovová.“ Na rozdíl od svého muže mluvila anglicky s přirozeným, příjemným přízvukem. „Alistair vám asi řekl, že přijedu samotná. Manžel se ke mně rozhodl připojit na poslední chvíli.“

Manžel, který stále nemá jméno, blesklo Sáře hlavou.

„Alistair mi sice oznámil, že mám očekávat dámskou návštěvu, ale neprozradil mi ani vaše jméno. Je to velmi diskrétní pán.“

„Doufáme, že za ním v tomto ohledu nebudete zaostávat,“ podotkl Ivan Charkov. „V našich kruzích vyžadujeme, aby se obchodní transakce a zejména koupě odehrávaly s určitou dávkou soukromí.“

„Tím si můžete být jist, pane Charkove. Můj strýček zastává stejný názor.“

V tu chvíli se jako na zavolanou objevil sir Boothby, jemuž se pod nohama motali Judy a Puneh a radostně na sebe poštěkávali. „Klame mě sluch,“ zahlaholil, „nebo na Havermore skutečně zavítal sám velký Ivan Charkov? Ten pitomec z Christies mi sice řekl, že se ukáže někdo důležitý, ale už mě neupozornil, že půjde o člověka vašeho formátu.“ Popadl Ivanovu tlapu a energicky s ní potřásl. „Je mi opravdu ctí, že vás poznávám, pane Charkove. Obdivuju váš výkon a vaše úspěchy. Věděl jsem, že váš zájem zasahuje do mnoha oblastí, ale že mezi ně patří i umění, to jsem netušil.“

Ivanovu kamennou tvář na krátký okamžik rozjasnil nepatrný upřímný úsměv. Snadno podléhal lichotkám, ať přicházely od krásných mladých dívek či sešlých anglických velkostatkářů.

„No v umění se vlastně vyzná spíš moje žena,“ bránil se naoko. „Já jsem si chtěl jen na pár hodin odpočinout od Londýna.“

„Ach ano, to chápu. Ani mně už se tam moc nelíbí… Ten hrozný provoz a teď ještě ty teroristické útoky. Sem tam si zajedu na nějakou hru do divadla nebo třeba na koncert v Covent Garden, ale kdybych si měl vybrat mezi Kensingtonem a Cotswolds natrvalo, neváhal bych. Navíc je dnes v Londýně už nesnesitelně draho. Příliš mnoho lidí skupuje všechno do osobního vlastnictví, zrovna jako vy – čímž se vás samozřejmě nechci nijak dotknout.“

„V pořádku.“

„Vlastníte i nějaký statek na vesnici, nebo jen rezidenci v Londýně?“

„Prozatím jen dům v Knightsbridge.“

Boothby pokynul k průčelí Havermoru. „Tohle sídlo patří mé rodině už po pět generací. S radostí bych vás provedl, co vy na to? Naše odbornice se mezitím můžou věnovat obrazu.“

Ivan si s Elenou vyměnil jediný – šifrovaný, bezpečný, pro nezasvěceného neproniknutelný – pohled. „To bych velice rád,“ souhlasil Charkov. „Ale nesmíme se zdržet dlouho, moje žena se totiž většinou rozhoduje hrozně rychle.“

„Výborně!“ zaradoval se Boothby. „Nejprve vám ukážu pozemek.“

Máchl paží před sebe a vykročil k Východním lukám. Ivan okamžik váhal, ale pak se vydal za ním následován trojitým Vé v semknuté formaci. Boothby se ohlédl na ochranku a zdvořile namítl: „Je to opravdu nutné, pane Charkove? Ujišťuji vás, že v tomhle domě nemáte nepřátele. Jediné nebezpečí tady na Havermoru hrozí od našich dvou psů a mého martini.“

Ivan se znovu podíval na Elenu a poté šeptem prohodil pár slov k osobním strážcům. Tentokrát už s Boothbym odešel sám a mužové zůstali stát na místě. Elena tiše sledovala, jak její muž odchází, a pak se obrátila k Sáře.

„Omlouvám se za ochranku, slečno Crawfordová. Netušíte, jak ráda bych se jich zbavila, ale Ivan trvá na tom, aby mě nespouštěli z očí ani na vteřinu. Možná to vypadá jako vzrušující zábava, když se kolem vás neustále motají muži v černých oblecích, ale věřte mi, není oč stát.“

Sáru její důvěrná slova zarazila. Představovala malou osobní vzpouru – sice drobnou, přesto určitou zradu vůči Ivanovi. „Žena ve vaší pozici nemůže být nikdy dost opatrná,“ konstatovala agentka. „Ale pokud vás to uklidní, mohu vás ujistit, že tady jste mezi přáteli.“

Boothby zmizel s Ivanem za hranou domu a Sára se zlehka dotkla Eleniny paže.

„Půjdeme se podívat na strýčkovu Cassattovou?“

„To bych velice ráda.“

Vykročili k hájence. I teď zůstali strážní nehnutě stát.

„Víte, paní Charkovová, podle mě je ideální, že nás u obrazu nebude nikdo rušit. Cassattovou jsem vždycky vnímala jako malířku žen – a pro ženy. Většina mužů ji nikdy nepochopí.“

„S tím nemohu než souhlasit. A prozradím vám jedno malé tajemství.“

„Jaképak?“

„Ivan ji z duše nenávidí.“

„Vypadá to, že strýček John nám všem právě zachránil zadek, Gabrieli.“

„Jeho otec by něj byl pyšný.“

„Akorát že Ivan nepatří k nejtrpělivějším. Podle mě budeme mít na Elenu maximálně pět minut.“

„Pro pět minut bych zabíjel.“

„No doufejme, že to nebude třeba. Nezapomeň, že v tomhle ohledu si Ivan nebere servírky.“

Ženy společně stoupaly po schodišti a na odpočívadle svorně obdivovaly Pannu Marii s Ježíškem.

„Tohle vážně pochází z Verony?“ zajímala se Elena.

„Záleží na tom, koho se zeptáte. Strýčkovi předkové z devatenáctého století se z okružní cesty po Itálii vrátili s lodí plnou obrazů. Některé malby byly opravdu nádherné, jiné ovšem jen nevydařené kopie podřadných mazalů. Tohle dílo jsem osobně vždycky považovala za jedno z těch zdařilejších.“

„Je to skvost.“

„Cassattová visí stále v dětském pokoji, zrovna jak si ji pamatuju. Strýček usoudil, že tam se vám bude líbit nejvíc.“

Sára pobídla Elenu dál a nasměrovala ji k místnosti. Vytáhla se na špičky, z dřevěného rámu nade dveřmi sundala klíč a laškovně pozvedla ukazovák ke rtům.

„Neříkejte nikomu, kam schováváme klíč,“ zašeptala spiklenecky.

„Bude to naše malé tajemství,“ usmála se Elena.

Sára strčila klíč do zámku a otevřela dveře.

„Ivan začíná být trochu roztěkaný.“

„To vidím, Grahame.“

„Uplynuly už tři minuty.“

„To taky vidím.“

„Měla do toho jít už na schodišti.“

„Ví přesně, co dělá.“

„Modlím se k bohu, abys měl pravdu.“

To já taky, pomyslel si Gabriel.

Elena vstoupila jako první. Sára přivřela dveře, přešla k oknu a roztáhla závěsy. Zlaté světlo zalilo dvě stejné postele, dvě ladící komody, dvě ručně malované bedny na hračky a Dvě děti na pláži od Gabriela Allona. Elena zalapala po dechu a přitiskla dlaň k ústům.

„Bože, to je nádhera,“ hlesla. „Tohle musím mít.“

Sára ji mlčky pozorovala. Usadila se na okraj postele, která stála blíž k oknu, a s očima přilepenýma k podlaze zamyšleně přejížděla konečky prstů po povlečení s medvídkem Pú. Při pohledu na ni se Elena omlouvala: „Proboha, omlouvám se. Asi vám připadám příšerně zhýčkaná.“

„Ale vůbec ne, paní Charkovová.“ Sára teatrálně klouzala očima po pokoji. „Když jsem byla malá, trávila jsem v tomhle pokoji každé léto. Tenhle obraz bylo to první, co jsem spatřila ráno po probuzení, a to poslední, na co jsem koukala večer, než mi máma přišla zhasnout lampičku. Bez něj už tenhle dům nebude co dřív.“

„Pak si ho od vás ovšem nemohu koupit.“

„Naopak,“ oponovala Sára. „Strýček ho musí prodat. Věřte mi, když ho nekoupíte vy, udělá to někdo jiný. A já budu ráda, když se dostane do rukou někomu, kdo má Cassattovou rád tak moc jako já. Někomu jako vy,“ dodala.

Elena odvrátila zrak a znovu se zahleděla na obraz. „Ráda bych si malbu prohlédla zblízka, ještě než se rozhodnu. Pomohla byste mi ji prosím sundat dolů?“

„Samozřejmě.“

Sára vstala a kráčejíc kolem okna letmo pohlédla ven. Boothby držel Ivana stále na louce a napřaženou paží ukazoval na nějaký významný orientační bod v dálce. Rusovi už očividně docházela trpělivost. Sára přispěchala k Eleně, společně nadzvedly obraz z háčku a položily jej na druhé lůžko. Elena vytáhla z kabelky lupu a tužkovou svítilnu. Nejprve pod lupou zkoumala podpis v levém dolním rohu, poté zapnula baterku a přejížděla kuželen světla po povrchu. Studovala malbu zhruba tři minuty, a když byla hotová, zhasla svítilnu a spolu s lupou ji schovala zpátky do kabelky.

„Tenhle obraz je jasný padělek,“ konstatovala suše.

Pozorně sledovala výraz v Sářině obličeji a uvědomila si, že ani ona není ta, za koho se vydává.

„Řekněte mi prosím, kdo opravdu jste, slečno Crawfordová.“

Sára už už otevírala ústa, ale k odpovědi se nedostala. Než stačila cokoliv říct, rozletěly se dveře a na prahu se objevil Ivan Charkov s Boothbým za zády. Ivan zažíral na Elenu a poté sklouzl očima k Sáře.

„Děje se něco?“ otázal se.

Odpovědi se ujala jeho manželka. „Vůbec nic, Ivane. Slečna Crawfordová mi jenom povídala, jak moc pro ni ten obraz znamená, a pochopitelně ji to rozrušilo.“

„Možná si to rozmysleli.“

„Kdepak, pane Charkove,“ přesvědčovala ho Sára. „Obávám se, že nám nic jiného než se s ním rozloučit stejně nezbývá. Tahle Cassattová teď patří vaší ženě – tedy pokud o něj má stále zájem.“

„No tak, Eleno?“ naléhal Charkov netrpělivě. „Chceš ho, nebo ne?“

Elena konečky prstů pohladila namalované dětské tvářičky a zadívala se Sáře do obličeje. „Je to jedno z nejpozoruhodnějších děl, jaká jsem kdy od Cassattové viděla.“ Obrátila se k Ivanovi. „Musím ho mít, drahý. Prosím zaplať jim cokoliv, oč si řeknou.“

35

LONDÝN

Jak přesně se Ivanu Charkovovi povedlo proklouznout vychloubačným sledovačům MI5, se nikdy nepodařilo uspokojivě vysvětlit. Došlo na vzájemné obviňování a dodatečné rozbory, do osobních spisů se vkládaly nežádoucí dopisy a vina se svalovala tu na jednu, tu na druhou stranu. Gabriel důsledkům nevydařené akce nevěnoval velkou pozornost, neboť tou dobou už se potýkal s mnohem závažnějšími záležitostmi. Tím, že zaplatila dva a půl milionu dolarů za obraz, o kterém věděla, že je to bezcenná napodobenina, vydala Elena Charkovová jasný signál, že je ochotná se znovu sejít. A právě proto nasedl Adrian Carter do svého tryskáče Gulfstream a přiletěl do Londýna.

„Slyšel jsem, že jste se v Cotswolds nenudili, Gabrieli. Škoda že jsem u toho nebyl. Jak zvládla Sára nečekané osobní setkání s monstrem?“

„Jak se dalo čekat – je velmi talentovaná.“

Seděli na Gabrielově oblíbené lavičce v parku St. James’s. Carter měl na sobě typický cestovní oděv amerického podnikatele: modré sako, modrou košili na knoflíčky a světle hnědé plátěné kalhoty. Temně červené mokasíny potřebovaly naleštit a jeho tvář oholit.

„Jak podle tebe Elena poznala, že ten obraz je podvrh?“

„Vlastní už několik děl od Cassattové, což znamená, že měla spoustu času se s nimi dokonale obeznámit. Ví přesně, jak vypadají, ale taky – a to je možná důležitější – dokáže rozpoznat, jak působí. Po určité době získá člověk docela dobrý cit, téměř další smysl. Elena ten padělek poznala instinktivně.“

„A prozradil jí instinkt i to, že ani Sára není ta, za koho se vydává?“

„Bez debaty.“

„Kde je ten obraz teď?“

„Pořád ještě v Havermoru, Elena pro něj posílá vlastního přepravce. Alistairu Leachovi oznámila, že ho hodlá pověsit v dětském pokoji ve Villa Soleil.“

K lavičce přicupitala skupinka školaček z Chorvatska a lámanou angličtinou se ptala na cestu k Buckinghamskému paláci. Carter zamyšleně máchl rukou k západu. Jakmile dívky odešly, agenti se jako jeden muž zvedli a rozešli se po Horse Guards Road.

„Předpokládám tedy, že se chystáš na výlet do Saint-Tropez.“

„Sice už to není, co to bývalo, ale kam jinam v srpnu?“

„Bez požehnání francouzských služeb se do ničeho pouštět nemůžeš. A jak je znám, nebudou si chtít tuhle legraci nechat ujít. I oni mají pochopitelně na Ivana spadeno. Jeho zbraně totiž napáchaly spoustu škod a mají na svědomí bezpočet životů v oblastech afrického kontinentu, kde dřív vlála trikolora a kde Francouzi pořád uplatňují mocenský vliv.“

„To nepůjde, Adriane. Už tak o téhle operaci ví na můj vkus příliš mnoho lidí, a pokud se jejich okruh ještě rozšíří, šance, že ji Ivan nebo FSB nakonec vyhmátnou, se podstatně zvýší.“

„S Francií už jsme po dlouhé době zase zadobře a tvůj dobrý přítel prezident by rád, aby to tak zůstalo. Jinými slovy se na jejich půdě nemáš pouštět do ničeho, co by na naše hlavy mohlo snést další smršť eurosraček. Musíme se Francouzům ohlásit stejně, jako jsme to udělali v Británii s Grahamem Seymourem. A kdoví? Třeba z toho vzejde i něco užitečného; nový zlatý věk francouzsko-izraelských vztahů.“

„Nenechme se unést,“ usměrňoval ho Gabriel. „Francouzi těžko přistoupí na moje požadavky.“

„Tak si je poslechneme.“

„Na rozdíl od Britů nebudou Francouzi v operaci zastávat žádnou formální roli. Vlastně si od nich budu přát jen to, aby se nám nepletli do cesty. Což také znamená, že by měli přerušit veškeré sledovací akce, které se Charkova týkají. Saint-Tropez je vesnice, takže se ocitneme v Ivanově těsné blízkosti, jeho gorily nepočítaje. Jakmile uvidí bandu francouzských agentů, okamžitě začnou bít na poplach.“

„A co my?“

„Od vás budu chtít nepřetržité záznamy všech Ivanových hovorů,“ pokračoval Gabriel. „Ať někdo sedí u nahrávání čtyřiadvacet hodin denně – někdo, kdo mluví rusky. Pokud Ivan zavolá Arkadiji Medveděvovi a přikáže mu, aby někoho pověsil Eleně na ocas, tak o tom samozřejmě musím vědět. A pokud si Elena objedná stůl v restauraci, tak o tom budu chtít vědět taky.“

„Rozumím,“ pokýval hlavou Carter. „Co dál?“

„Přemýšlím, že bych Sáře Crawfordové dohodil ruskoamerického přítele. Takhle narychlo seženu ruského Izraelce, ale Rusoameričana ne.“ Gabriel předal Carterovi papírovou obálku. „Ten člověk bude potřebovat krycí totožnost a vedle toho taky průvodní historku, která obstojí u podrobné prověrky Ivanovy bezpečnostní služby.“

Když dorazili na Great George Street, zastavil se Carter před novinovým stánkem a při pohledu na titulní strany deníků se zamračil. Usáma bin Ládin zveřejnil další nahrávku, na které varuje svět před nadcházející vlnou útoků proti Židům a křižákům. Odborníci zpravodajských služeb západního světa by byli mohli výhrůžky zavrhnout jako plané, nebýt toho, že v teroristově poselství zazněla rovněž dvě důležitá slova: „šípy Alláhovy“.

„Slibuje nám krvavý podzim,“ povzdechl si Carter. „Už fakt, že uvedl plánovanou dobu, je sám o sobě pozoruhodný. Jako by nám chtěl naznačit, že ať uděláme cokoliv, nedokážeme ho zastavit. Navenek médiím říkáme, že na té pásce nevidíme nic nového ani nic zvláštního. Ale uvnitř se z toho každý může podělat. V poplašném systému už zase bliká červená kontrolka. Už tak se s dalším útokem na americký cíl zpozdili a my víme, že to chtějí dohnat dřív, než se vymění osoby v prezidentské kanceláři. Znalecké posudky ukazují, že za vším by mohl stát právě tenhle komplot. Podtrženo sečteno, tlačí nás čas.“

„Jak moc?“

„Řekl bych tak do konce srpna. Pak vyhlásíme rudý stupeň ohrožení a válečnou pohotovost.“

„A jakmile to uděláte, ztratíme možnost se k Eleně jen přiblížit.“

„To je pořád lepší než procházet dalším jedenáctým zářím. Ne-li hůř.“

Kráčeli po Great George Street k řece. Gabriel se zahleděl napravo a v záplavě slunečního svitu spatřil rozjasněnou severní věž Westminsterského opatství. Hlavou mu opět bleskl výjev jako z Caravaggia: muž s pistolí v ruce pálí kulky do obličeje padlého teroristy.

„Víš, Gabrieli, ty máš na starosti tu lehčí část. Jediné, co musíš udělat, je přesvědčit Elenu, aby zradila manžela. Kdežto já se musím připlazit před žabožrouty a poníženě žadonit, aby ti dali k dispozici celou Riviéru.“

„Snaž se být co nejvíc okouzlující, Adriane. To se prý Francouzům líbí.“

„Nechceš se připojit k vyjednávání?“

„To není zrovna nejmoudřejší nápad. Náš vztah je přece jen trochu choulostivý.“

„To se mi doneslo.“ Carter se na chvilku odmlčel. „Existuje alespoň mizivá šance, že bys slevil ze svých požadavků a přenechal Francouzům aspoň malinkou roli?“

„V žádném případě.“

„Musíš jim něco nabídnout, Gabrieli, jinak na to nikdy nepřistoupí.“

„Vyřiď jim, že nám můžou vařit. To je jedna z mála věcí, které umí opravdu dobře.“

„No tak, měj rozum.“

Gabriel se zastavil. „Řekni jim, že pokud se nám podaří překazit Ivanovi obchod, s radostí přenecháme veškeré uznání a zásluhy francouzským tajným službám.“

„A víš ty co?“ usmál se Carter. „To by mohlo fungovat.“

Jednání se uskutečnilo o dva dny později v zabezpečeném domě pro státní návštěvy poblíž Avenue Victor Hugo v Paříži. Carterovu požadavku, aby byl seznam hostí co nejkratší, francouzská strana nevyhověla. Dostavil se šéf vnitřní bezpečnostní služby DST spolu se svým protějškem z proslulejší zahraniční tajné služby DGSE (Francouzsky Direction de la Surveillance du Territoire (DST) a Direction Génerále de la Sécurité Extérieure (DGSE). (Pozn. překl.)). Nechyběl vysoký důstojník státní policie ani jeho nadřízený z ministerstva vnitra. Objevila se i tajemná postava z vojenské rozvědky a jako znepokojující známka toho, že by v rozhodování Francouzů mohla hrát roli mezinárodní politika, se schůzky účastnil také prezidentův poradce pro národní bezpečnost, kterého proti jeho vůli vytáhli z dovolené na soukromém zámku v údolí Loiry. Skupinu doplňovali bezejmenní úředníci, funkcionáři, asistenti, stenografky i degustátoři, kteří přicházeli a odcházeli bez povšimnutí. Každý z přítomných představoval potenciální riziko úniku informací. Carter si vzpomněl na Gabrielovo varování o kruhu zasvěcených, který se nebezpečně rozšiřuje, a zapřemítal, jak dlouho Ivanovi potrvá, než tohle spiknutí odhalí.

Formální prostředí doplňoval typicky francouzský neúčelný nábytek. Vyjednávání se odehrávalo v rozlehlé jídelně se zrcadlovými stěnami u stolu, jenž si velikostí v ničem nezadal se vzletovou plochou letadlové lodi. Carter seděl na své straně sám, před sebou malou mosaznou tabulku, na níž stálo: THOMAS APPLEBY, FEDERÁLNÍ ÚŘAD PRO VYŠETŘOVÁNÍ. Jmenovkou v zásadě hostitelé jen splnili byrokratickou povinnost, neboť hosta nejenže znali, dokonce si ho i navzdory mnoha hříchům, jichž se jeho mateřská služba dopouštěla, upřímně vážili. Po zahajovacím proslovu, který byl podle očekávání nadmíru přátelský, pozvedl Carter skleničku vybraného francouzského vína a připil na obnovenou francouzsko-americkou spolupráci. Přestál suchopárný výčet Ivanových aktivit v bývalých francouzských koloniích subsaharské Afriky a protrpěl i nepříjemnou přednášku poradce pro národní bezpečnost na téma washingtonské neschopnosti, která ohledně Ivana dosud nepodnikla žádné kroky. Měl chuť přejít do protiútoku – lákalo ho vytrestat znovuobjevené spojence za to, že dodávají vlastní zbraně do nejvýbušnějších koutů planety –, ale řídil se heslem „Moudřejší ustoupí“, v příslušných okamžicích mlčky přikyvoval a trpělivě čekal na příležitost chopit se iniciativy.

Ta přišla po večeři, když se všichni přesunuli do chladivého stínu zahrady s šálkem kávy v jedné ruce a neodmyslitelnou cigaretou v druhé. V průběhu každého vážného setkání nastávají chvíle, kdy zúčastnění zapomenou na to, jakou zemi reprezentují, a notují si v přirozeně družném hovoru, jako to umějí jen sbratření členové zpravodajských služeb. Carter věděl, že tohle je jedna z nich. A tak ve vznešeném tichu, jež rušilo jen slabé dunění vzdálené dopravní tepny, je v poklidu seznámil s Gabrielovými požadavky – ačkoliv jeho jméno, stejně jako Elenino či Ivanovo, v nezajištěném prostoru pod širým nebem raději nevyslovil. Francouzskou stranu jeho slova nejen vyděsila, ale také urazila, čímž se projevil opravdový talent. Carter prosil a přemlouval, lichotil a apeloval na jejich lidskost. Nakonec vytáhl Gabrielův trumf. A ten, jak Izraelec předpokládal, splnil svůj účel; za svítání už byl připraven k podpisu návrh smlouvy, kterou pracovně nazvali „Pařížská dohoda“. Adrian Carter na tuto chvíli s odstupem času vzpomínal jako na jeden z největších úspěchů svého života.

36

SAINT-TROPEZ, FRANCIE

Obec Saint-Tropez leží v departementu Var v jižní Francii, daleko na západním konci Azurového pobřeží. Až do roku 1956 to byl ospalý rybářský přístav, ale pak zde natočili slavný film… a Bůh stvořil ženu s Brigitte Bardotovou v hlavní roli, a téměř přes noc se z něj stalo jedno z nejpopulárnějších letovisek na světě – exkluzivní středisko pro ikony módního světa, nejvyšší společenské vrstvy i rozmanitou směsku šťastných výherců loterie. V osmdesátých a devadesátých letech zájem sice trochu opadl, ale v poslední době zažívalo městečko nové dny slávy. Vrátili se herci a rockové hvězdy následovaní modelkami a bohatými donchuány. Dokonce i Brigitte Bardotová sem opět začala jezdit na dovolenou. K hrůze stálých hostů a Francouzů vůbec však Saint-Tropez objevili i nevítaní zbohatlí vetřelci z východu – Rusové.

Samo o sobě je městečko překvapivě malé. Mezi nejatraktivnější body patří Starý přístav, který v létě namísto rybářských člunů zaplaví luxusní jachty, a rozlehlé náměstí Carnot, zaprášená esplanáda, kde se každý týden pořádá trh pod otevřeným nebem a jež se hemží starousedlíky, kteří tráví letní dny nesmrtelnou hrou pétanque popíjejíce neopomenutelnou anýzovku. Středověké ulice mezi přístavem a náměstím působí pouze jako spojnice od pobřeží k centru a na vrcholu léta jsou tak přecpané lidmi, že projet tudy autem zvládnou jen ti nejotrlejší. Kousek od středu města se nachází labyrint vysokých živých plotů a úzkých uliček, které ústí k nákladným obydlím a jedněm z nejpopulárnějších pláží na světě.

V horách nad pobřežím se krčí vysoko položené, polozapomenuté villages perchés. V prostředí opevněných vesnic zarostlých do skal se dá na Saint-Tropez téměř zapomenout. Jedna z nich, malebná Gassin, proslula starobylými větrnými mlýny – zvanými Moulins de Paillas – a nádhernými výhledy na vzdálené moře. Zhruba o dva kilometry dál stála stará kamenná farma se světle modrými okenicemi a rozlehlým bazénem. Třicet tisíc eur týdně za pronájem předkládala místní realitní kancelář jako výhodnou nabídku; návštěvník s německým pasem, který měl zřejmě peněz na rozdávání, podepsal smlouvu až do konce léta. Makléři oznámil, že si nepřeje využívat žádných služeb – ani kuchaře, ani pokojské, ani zahradníka –, a požádal ho, ať dohlédne, aby jej nikdo nevyrušoval. Představil se jako režisér, jenž pracuje na důležitém projektu. Když se zprostředkovatel zajímal, o jaký typ filmu se jedná, zamumlal něco o díle zachycujícím charakter určitého časového údobí a vyprovodil ho ke dveřím.

Další členové „štábu“ se trousili do vilky jako špehové, kteří se vracejí na základnu po dlouhé době za nepřátelskou linií. Cestovali pod smyšlenými jmény a prokazovali se falešnými pasy a krom toho je spojovalo ještě něco: už jednou pracovali pod Gabrielovým velením a bez váhání skočili po příležitosti účastnit se s ním další akce – přestože většina smrtelníků by raději trávila srpen na dovolené s rodinou.

Jako první dorazili Gabrielovi tlumočníci z ruštiny Eli Lavon a Michail Abramov. Po nich se objevil muž s krátkými černými vlasy a obličejem poznamenaným neštovicemi jménem Jakov Rossman, bitvami zocelený velící důstojník z oddělení arabských záležitostí Sabaku. Následoval Josi Gaviš, vysoký plešatící intelektuál z analytické divize Ústavu, jenž vystudoval klasická studia na univerzitě v Oxfordu a jehož hebrejštinu stále hyzdil těžký britský přízvuk.

Nesourodou pětici mužů nakonec poctily svou přítomností dvě ženy: plavovlasá Rimona Sternová s postavou širokou v bocích, majorka Izraelských obranných sil, která působila jako analytička elitní vojenské kontrarozvědky a náhodou se díky sňatku stala také součástí rodiny Ariho Shamrona. A nakonec chodící encyklopedie terorismu z divize dějin Dina Saridová, která dokázala odrecitovat časy, místa a počty obětí všech teroristických útoků proti Státu Izrael a kolem níž se vznášel opar předčasného vdovství. Hrůzu terorismu poznala na vlastní kůži, když v říjnu 1994 stála na Dizengoffově třídě v Tel Avivu v okamžiku, kdy sebevražedný atentátník z Hamasu odpálil nálož v autobuse číslo 5. Při výbuchu zahynulo jedenadvacet obětí včetně Dininy matky a dvou sester. Ona sama byla těžce zraněna a dosud lehce kulhala.

Průběh jejich příštích dní se diametrálně lišil od pohodové dovolené muže a ženy, které sledovali. Když Ivan s Elenou pořádali večírky a bavili se ve svém paláci na Baie de Cavalaire, Gabriel a členové jeho týmu obstarali z půjčoven tři auta a několik skútrů různých barev a výrobců. V době, kdy ruská smetánka obědvala ve vybraném podniku ve Starém přístavu, přebírali Izraelci objemnou zásilku zbraní, odposlouchávacích zařízení, kamer a technického vybavení pro bezpečnou komunikaci. Zatímco Charkovovi bezstarostně křižovali vody zálivu Saint-Tropez na palubě Ivanovy osmdesát metrů dlouhé motorové jachty Říjen, Gabrielův tým rozmisťoval miniaturní kamery s vysílačkami u brány Villa Soleil. A když si Ivan s Elenou pochutnávali na štědré večeři v hédonistické restauraci se skandálně vysokými cenami Villa Romana, kterou všichni Rusové zbožňovali, Gabriel se svým týmem pojídal provizorní krmi za dveřmi kamenného stavení a společně vymýšleli plán na setkání, které se mělo uskutečnit co možná nejdříve.

První krok k uskutečnění cíle nastal ve chvíli, kdy Michail nastoupil do červeného kabrioletu značky Audi s novým americkým pasem v kapse a vyrazil směrem k mezinárodnímu letišti v Nice. Vyzvedával mladou atraktivní Američanku, jež pocházela z Washingtonu, D. C., ale posledních pár týdnů trávila na statku Havermore v anglickém hrabství Gloucestershire, a tak přiletěla spojem z londýnského Heathrow. O dvě hodiny později se Michail se Sárou Crawfordovou ubytovali v luxusním pětihvězdičkovém hotelu Château de la Messardière umístěném pět minut chůze od centra Saint-Tropez. Poslíček, který je uvedl do přepychového pokoje s výhledem na oceán, okamžitě rozhlásil mezi kolegy, že ze sebe dvojice sotva sundala ruce. Nazítří ráno, když si hosté užívali snídani ze švédského stolu, objevily služebné ložní prádlo na extra velké posteli rozházené jako po bitvě.

Pohybovali se v paralelních sférách stejného světa. Den, jejž se Elena rozhodla strávit s dětmi v ústranní Villa Soleil, proleželi Sára s Michailem na lehátku u bazénu v Messardière. Když Elena skotačila po boku dětí ve slabém příboji na pláži Tahiti, milenci se opalovali rozplácnutí na písečné Plage de Pampelonne. Pokud se Elena vydala na odpolední nákup do ulice Gambetta, vyrazil zamilovaný pár na procházku ulicí Georges Clemenceau, anebo si zašel na skleničku do jednoho z barů na náměstí Carnot. A zatímco manželé večeřívali ve Villa Romana nebo jiných ruských doupatech, Sára a její partner jedli v klidném salonu Messardière – v těsné blízkosti pokoje pro případ, že by neudrželi své vášnivé touhy na uzdě.

Bezcílný směr se začal měnit až odpoledne čtvrtého dne, kdy se Elena rozhodla poobědvat ve své nejoblíbenější restauraci v Saint-Tropez, v podniku Grand Joseph. Stůl si zamluvila s velkým předstihem – jinak se dovnitř v srpnu žádný host, ani manželka oligarchy, nedostal. Samozřejmě neměla tušení, že hovor zachytil vysoko nad oblaky satelit Agentury národní bezpečnosti. Kvůli lehké nehodě na silnici D61 přijela s dětmi o sedmnáct minut později, doprovázená jako obvykle osobní ochrankou. Vrchní číšník Jean-Luc ji uvítal přehnaně vřelými polibky na obě tváře a pak společnost uvedl ke sraženým stolkům u smetanově bílé čalouněné lavice. Elena se posadila zády do prostoru, strážní pak zaujali místa na obou koncích stolu. Pohlednici, která přišla návštěvnici zároveň s lahví růžového vína, nevěnovali téměř žádnou pozornost, ačkoliv Eleně při pohledu na ni přeběhl mráz po zádech. Své znepokojení umně maskovala výrazem mírné nespokojenosti. Pak lístek zvedla a přečetla si ručně psaný vzkaz naškrábaný na zadní straně:

Dobrý den, Eleno,

doufám, že máte z Cassattové radost. Můžeme se k Vám přidat?

Sára

37

SAINT-TROPEZ, FRANCIE

S Michailem po boku a skleničkou vína v ruce hleděla Sára na Elenina záda na protějším konci restaurace. Žena držela pohlednici stále v ruce a v očích se jí zračila zvědavost, stejně jako šéfovi ochranky Olegovi. Konečně lístek odložila na stůl, pomalu se otočila a rozhlédla se po místnosti. Dvakrát přejela pohledem kolem Sáry, aniž by dala najevo, že ji poznala. Elena Charkovová, dítě Leningradu, pomyslela si Sára. Dítě strany. Věděla, jak se dívat, aby odhalila případné sledovače, než se rozhodne pro osobní setkání. Uměla hrát podle moskevských pravidel.

Když očima klouzala po místnosti potřetí, pohled jí konečně spočinul na Sářině obličeji. Dramaticky pozvedla pohled a překvapením otevřela ústa. Rty se jí roztáhly v nuceném úsměvu, přesto v umělém světle zářil jako opravdový. Strážní nic nepostřehli, a než stačili zareagovat, zvedla se Elena od stolu a rozešla se na druhou stranu restaurace. Boky se jí ladně vlnily, jak procházela mezi plně obsazenými, natěsno rozestavěnými stolky, a kolem opálených nohou jí vlála lehká bílá sukně. Sára se postavila, aby se přivítaly; Elena jí na obě tváře vtiskla předstíraný polibek a pak se naklonila k jejímu uchu – pravému, uvědomila si Američanka – tak, aby ji osobní strážci neviděli. „Nemůžu uvěřit, že vás tu vidím! To je báječné překvapení!“ A pak, naléhavým šeptem, z něhož Sáře naskočila husí kůže, dodala: „Buďte opatrní, můj manžel je velmi nebezpečný člověk.“

Elena uvolnila Sáru ze strnulého objetí a obrátila pohled k Michailovi, jenž se rovněž postavil a nyní mlčky čekal vedle své židle. Pozorně si ho prohlédla od hlavy k patě, jako by oceňovala další obraz vystavený na malířském stojanu, a poté natáhla ruku obtěžkanou šperky. Sára je představila.

„Tohle je můj velmi dobrý přítel Michael Danilov. Pracujeme ve Washingtonu na stejném oddělení, a kdyby nás tady načapal někdo z kolegů, byl by to hrozný průšvih.“

„Takže další tajemství? Vedle skrýše na klíček od pokojíku?“ Stále držela Michailovu dlaň ve své. „Ráda vás poznávám, Michaeli.“

„Potěšení na mé straně, paní Charkovová. Už dlouho obdivuji úspěchy vašeho manžela, a když mi Sára řekla, že měla to štěstí setkat se s vámi osobně, strašně jsem jí záviděl.“

Slyšíc Michailův přízvuk, nasadila Elena v obličeji překvapený výraz – stejně strojený jako předtím úsměv, říkala si Sára. „Vy jste Rus.“ Elena se neptala, prostě konstatovala fakt.

„No dneska už mám americké občanství, ale jinak máte pravdu, narodil jsem se v Moskvě. Rodina se přestěhovala do Států v devadesátém druhém.“

„Ach tak, vzrušující historie.“ Elena se otočila zpět k Sáře. „Neřekla jste mi, že váš přítel pochází z Ruska.“

„Takové osobní informace se u obchodní transakce vyměňují dost těžko. A kromě toho Michael je můj utajený ruský přítel. Ve skutečnosti jako by neexistoval.“

„Já miluju intriky,“ usmála se Elena. „Nenajíme se společně? Co vy na to?“

„Já nevím…, víte jistě, že vás to nebude obtěžovat?“

„Víte vy jistě, že přežijete oběd s mými dětmi?“

„S radostí se o to pokusíme.“

„Tak dohodnuto.“

Pánovitým gestem ruky přivolala Elena Jeana-Luca a francouzsky jej požádala, aby k jejich sesunutým stolkům přidal ještě jeden pro nečekané hosty. Následoval mužův zamračený obličej a špulení rtů doprovázející zdlouhavé vysvětlování, že místnost už je tak přeplněná, že přesouvat další kusy nábytku nejspíš nebude možné. Jediné řešení, jak se číšník odvážil směle navrhnout, spočívalo v tom, že by si přátelé paní Charkovové vyměnili místa se dvěma jejími strážci. Přivolali tedy k debatě ještě Olega, šéfa Eleniny ochranky. Stejně jako Jean-Luc, ani on s plánem nesouhlasil, přesto mu jeho odpor nebyl nic platný. Stačilo pár stručných vět – které, nebýt proneseny hovorovou ruštinou, by pohoršily celou společnost –, aby si Elena prosadila svou.

Rychle si vyměnili místa. Dva zbylí strážci seděli uraženě na opačném konci stolu a jeden z nich držel u ucha mobilní telefon. Sára raději přestala myslet na to, komu volá, a soustředila se na děti. Věrné kopie svých rodičů, blesklo jí hlavou, jakmile je spatřila – Nikolaj měl světlé vlasy a podsaditou postavu, tmavovlasá Anna byla oproti němu hubenější a vytáhlejší. „Měla byste vidět fotografie Ivana a mě, když jsme byli v jejich věku,“ prohodila Elena, jako by jí četla myšlenky. „To je teprve šokující podoba.“

„Jako byste stvořili naprosto přesné kopie.“

„Ano, přesně to se nám povedlo, až po tvar prstíků na noze.“

„A co jejich povaha?“

„Anna je mnohem nezávislejší, než jsem bývala já. V dětství jsem se pořád držela máminy sukně, kdežto ona žije ve svém vlastním světě. Ráda tráví hodně času o samotě.“

„A Nikolaj?“

Elena mlčky přemýšlela, jako by se rozhodovala, zda se otázce vyhnout, nebo na ni po pravdě odpovědět. Nakonec vybrala druhou možnost. „Nikolaj je drahoušek, mnohem hodnější než jeho táta. Ivan mě osočuje, že ho příliš rozmazluju. Víte, jeho otec byl odtažitý a autoritativní a já se obávám, že tyhle vlastnosti po něm Ivan zdědil. V Rusku moc dobrých otců nenajdete a bohužel se to přenáší z generace na generaci.“ Podívala se na Michaila a rusky se otázala: „Co myslíte, nemám pravdu?“

„Můj otec byl matematik,“ odvětil Michail v témž jazyce. „Měl hlavu plnou čísel a na syna v ní nezbývalo moc prostoru. Ale jinak to byl velice laskavý člověk a nikdy se ani nedotkl alkoholu.“

„Tak to jste měl velké štěstí. Slabost pro alkohol je totiž další charakteristický rys našich mužů, který předávají svým pokolením.“ Pozvedla sklenici s vínem a vrátila se k angličtině. „Ačkoliv musím přiznat, že vychlazenému růžovému v horkém letním dni sama těžko odolávám. Obzvlášť když pochází z vinic u Saint-Tropez.“

„Na tom se shodneme,“ přitakala Sára a rovněž pozvedla sklenici.

„Bydlíte přímo v Saint-Tropez?“

„Kousek odsud,“ řekla Sára. „V Chateau de la Messardière.“

„Ten prý je mezi Rusy také velmi oblíbený.“

„Řekněme, že nad mým přízvukem se tam nikdo nepozastavuje,“ usmál se Michail.

„Doufám, že naši krajané netropí žádné hlouposti.“

„Většinou ne, akorát teď nedávno se u bazénu odehrál takový menší incident. Týkal se jednoho stárnoucího podnikatele z Moskvy a jeho mladičké přítelkyně.“

„Co se stalo?“

Michail předvedl vynikající hereckou etudu na téma hledání správných slov. „No ve slušné společnosti by se asi řeklo, že nedokázali ovládnout svůj chtíč.“

„Slyšela jsem, že k podobným excesům tu dochází poměrně často,“ vzdychla Elena. „My Rusové jsme si Francii zamilovali, ale naopak už si tím nejsem tak jistá. Francouzi nás nejspíš v oblibě nemají. Někteří naši krajané se pořád ještě nenaučili, jak se chovat ve slušné společnosti. Namísto vína se oddávají vodce a okázale předvádějí své krásné mladé milenky.“

„Francouzům se líbí každý, kdo má moc a peníze,“ poznamenal Michail. „A Rusové momentálně disponují obojím.“

„Teď ještě kdyby se naučili vhodným způsobům.“ Elena sklouzla pohledem od Michaila k Sáře. „Mimochodem, odpověď na vaši otázku zní ano, mám.“

Sára na ni chvilku nechápavě hleděla, než Elena poklepala prstem na pohlednici. „Z té Cassattové,“ dodala na vysvětlenou. „Mám z ní ohromnou radost, opravdu. Nevím, jestli už jsem vám to říkala, ale vlastním od Cassattové šest dalších obrazů a znám její styl skutečně dobře. Ten od vás budu mít možná nejraději.“

„To mě moc těší. Alespoň už tolik nebolí, že jsem o něj musela přijít.“

„Muselo to pro vás být těžké.“

„První noc byla hrozná a to ráno po ní ještě horší.“

„Pak se na svou Cassattovou určitě musíte přijít podívat. Mám ji totiž tady.“

„Vážně? Ale nerada bych zdržovala.“

„Prosím vás, vůbec ne. Víte co? Přijďte hned zítra. Zvu vás na oběd a odpoledne můžeme strávit u bazénu.“ A poté, jako by zapomněla na pravý účel pozvání, rychle dodala: „A mezitím se samozřejmě můžete do sytosti kochat svou Cassattovou.“

Sára se tázavě podívala na Michaila. Muž se usmál a kývl.

„Tak ujednáno, zítra u vás.“

U stolu se objevil číšník a před každé z dvojčat postavil talíř se steakem nařezaným na kousky a osolenými hranolky. Elena otevřela jídelní lístek a pobídla dvojici hostů, aby si také vybrali. V ten moment se jí rozezvonil telefon. Vytáhla jej z kabelky, a než přístroj ve tvaru V otevřela, zkontrolovala číslo na displeji. Následoval stručný rozhovor v ruštině, po jehož skončení Elena telefon zaklapla a zamyšleně jej položila před sebe na stůl. Obdařila Sáru dalším falešným úsměvem.

„Ivan se odpoledne chystal na vyjížďku na jachtě, ale teď se nečekaně rozhodl, že s námi poobědvá. Je kousek odsud v přístavu, takže dorazí během pár minut.“

„Báječné,“ pravila Sára.

Elena zavřela lístek a vrhla letmý pohled ke strážcům. „Ano,“ hlesla. „Ivan umí být velice pozorný, když se mu to hodí.“

38

SAINT-TROPEZ, FRANCIE

K „příchodu“, jak moment nazvali při rozboru operace, došlo přesně sedmačtyřicet vteřin poté, co Elena odložila mobilní telefon na sněhobílý ubrus. Přestože Ivan se ve chvíli, kdy s manželkou hovořil, nacházel sotva tři sta metrů daleko, nechal se k restauraci dovézt pancéřovaným mercedesem – pro případ, že by se v záplavě lidí, kteří se bezcílně loudali po nábřeží Starého přístavu, skrýval rozezlený nepřítel. Vůz se s rachotem přeřítil přes Pláce de l’Hôtel a s kvílením brzd zastavil pár kroků před Grand Joseph. Ivan vyčkával na zadním sedadle dalších patnáct vteřin, což stačilo k tomu, aby hosté uvnitř restaurace začali šeptem spekulovat o jeho totožnosti, národnosti i povolání. Náhle vyrazil z vozu a jako profesionální boxer, jenž ze svého rohu vybíhá k poslednímu útoku na nebohého soupeře, rychle přešel ke vchodu do podniku. Na prahu se na okamžik zarazil a přejel místnost pohledem. Na oplátku si jej od hlavy k patě prohlíželi téměř všichni hosté. Na sobě měl volné kalhoty z černého lnu a zářivě bílou bavlněnou košili. Tvrdé rovné vlasy se leskly pod vrstvou oleje a na silném levém zápěstí se houpaly zlaté náramkové hodinky, jejichž velikost by se při troše fantazie dala klidně srovnávat s nástěnnými hodinami. Blyštily se v umělém světle jako kus uloupeného zlata, a jak se rozešel ke stolu, vrhaly odlesky na všechny strany.

Neposadil se hned; namísto toho se zastavil u Eleniných zad a majetnicky jí položil mohutné dlaně na zátylek. Nikolaji a Anně se při nečekané návštěvě otce rozzářily obličeje a také Ivanův výraz na chviličku zjemnil. Rusky pronesl něco, po čem se děti nahlas rozesmály a Michailovi zacukalo v koutcích úst – což Ivanovi neuniklo. Pak pohledem přeletěl přes stůl jako kužel svítilny přes otevřené pole a spočinul na Sářině tváři. Když ji viděl naposled, měla na sobě staré Gabrielovy svršky. Teď však její tělo jako průsvitný závoj halily tenké splývavé broskvově oranžové letní šaty, pod nimiž člověk více než tušil ladně tvarované křivky. Ivan si ji nestoudně prohlížel, jako by zvažoval, že si ji zařadí do sbírky vybraných trofejí. Spíš v sebeobraně než na znamení přátelství napřáhla Sára paži, ale Ivan ji ignoroval a políbil ji na tvář. Jeho kůže, drsná jako smirkový papír, voněla kokosovým máslem a jinou ženou.

„Zdá se, že Saint-Tropez vám jde k duhu, Sáro. Jste tady poprvé?“

„Vlastně ne. Jezdívám sem už od dětství.“

„Další strýček?“

„Ivane!“ okřikla ho Elena.

„Kdepak,“ odpověděla Sára s úsměvem. „Jen dlouholetá láska k jižní Francii.“

Ivan se zamračil. Nerad slyšel, když někdo – tím spíš mladá žena ze Západu – dělal něco déle či uskutečnil něco dříve než on.

„Proč jste se minule nezmínila, že se sem chystáte? Mohli jsme se domluvit a sejít se.“

„Netušila jsem, že sem jezdíte.“

„Vážně ne? Psali o tom ve všech novinách. Své sídlo jsem odkoupil od jednoho z členů britské královské rodiny. Když jsem ho konečně získal, londýnský tisk se mohl zbláznit vztekem.“

„To mi úplně uniklo.“

Sáru znovu překvapila Ivanova plochá, monotónní angličtina. Jako by s ní mluvil hlasatel anglické sekce Rádia Moskva. Ivan pohlédl na Michaila, ale rychle se obrátil zpět k Sáře.

„Nepředstavíte mi svého přítele?“ otázal se.

Michail vstal a podal mu ruku. „Michael Danilov, těší mě. Pracujeme se Sárou na stejném oddělení ve Washingtonu.“

Ivan stiskl nabízenou dlaň a pevně ji sevřel. „Michael? Co je to za jméno pro Rusa?“

„Jméno, pod kterým si lidi představí spíš mladého Američana než ucouraného kluka z Moskvy.“

„K čertu s Američany,“ prohlásil Ivan.

„Bohužel jeden právě sedí u vašeho stolu.“

„S tím se ale dá něco udělat. Pokud soudím dobře, ve skutečnosti se jmenujete Michail, je to pravda?“

„Přesně tak.“

„Pak tedy budete Michailem, alespoň po zbytek dnešního odpoledne.“ Zachytil procházejícího číšníka za paži. „Ještě víno pro dámy prosím a láhev vodky pro mne a mého nového kamaráda Michaila.“

Povýšenecky se usadil na zářivě bílou lavici po Sářině levé ruce a s Michaelem, jehož překřtil na Michaila, naproti. Levačkou mu naléval ledově vychlazenou vodku, jako by to bylo sérum pravdy, a pravou paží pohodlně spočinul na opěradle lavice. Kvalitní bavlna se otírala Sáře o holá ramena.

„Takže vy jste se Sárou přátelé?“ vyzvídal.

„Ano.“

„A jste si hodně blízcí?“

Znovu dala Elena najevo pohoršení nad Ivanovou troufalou otázkou a znovu ji manžel okázale ignoroval. Michail stoicky vyprázdnil sklenici a s typicky ruským tajnůstkářským výrazem ve tváři kývnutím hlavy potvrdil, že Rusův odhad je správný.

„Přijeli jste do Saint-Tropez společně?“ zajímal se Ivan dál a doplnil Michailovi vodku.

„Ano.“

„Máte pronajatý společný pokoj?“

„Ano,“ odvětil Michail a Elena ve snaze pomoci doplnila: „V Château de la Messardière.“

„Líbí se vám tam? Stará se o vás personál dobře?“

„Je tam nádherně.“

„Měli byste se přestěhovat k nám do Villa Soleil. Máme tam dům pro hosty. No vlastně tři, ale kdo by to počítal?“

Hlavně ty sám, ušklíbla se Sára v duchu, ale nahlas zdvořile řekla: „To je od vás velmi laskavé, pane Charkove, ale tak štědrou nabídku nemůžeme přijmout, nechceme vás obtěžovat. Navíc jsme za pokoj zaplatili dopředu.“

„Vždyť jsou to jenom peníze,“ odfrkl Ivan přezíravým tónem toho, pro koho neexistuje nic, co by si nemohl dovolit. Pokusil se nalít Michailovi další skleničku, ale agent ji zakryl rukou.

„Už mám dost, děkuji. Dvě jsou moje maximum.“

Jako by ho neslyšel, obrátil Ivan láhev vodky. Poté pokračoval ve výslechu.

„Takže vy dva bydlíte ve Washingtonu, ano?“

„Pár bloků od Kapitolu.“

„Žijete spolu?“

„Ivane!“

„Ne, jen spolu pracujeme.“

„A kde?“

„V Dillardově centru pro demokracii. Je to nezisková organizace, která se snaží prosazovat a po celém světě. Sára se zabývá subsaharskou Afrikou a já mám na starosti počítače.“

„Jo, o tom centru už jsem taky slyšel. Před pár lety jste strkali nos do ruských záležitostí.“

„Ve východní Evropě máme rozjetý dobrý program,“ informovala ho Sára, „ale v Rusku jsme ho na žádost vašeho prezidentata museli ukončit. Naše aktivity se mu příliš nezamlouvaly.“

„Udělal dobře, že vám to zarazil. Proč máte vy Američani neustále potřebu vnucovat tu svoji demokracii celému zbytku světa?“

„Vy v demokracii nevěříte, pane Charkove?“

„Demokracie je dobrá volba pro ty, kdo si ji přejí, Sáro. Ale existují země, které ji zkrátka odmítají, a vedle nich další, které pro ni ještě neuzrály. Jako příklad se perfektně hodí Irák. Vtrhli jste tam ve jménu zbudování demokratického státu v srdci muslimského světa. Vskutku ušlechtilý cíl, jenže ti lidé tam na to nebyli připraveni.“

„A co v Rusku?“

„Rusko je demokratický stát. Náš parlament je volen lidmi, a stejně tak prezident.“

„Váš stát potlačuje opozici – a bez životaschopné opozice demokracie fungovat nemůže.“

„Vaše demokracie nejspíš ne. Ale nám tenhle systém vyhovuje. Rusko musí dostat prostor řešit své záležitosti samo, aniž by nám zbytek světa neustále hleděl přes rameno a kritizoval každý náš krok. Nebo byste radši, abychom se ocitli zpátky v chaosu, který u nás panoval v devadesátých letech? Kdy Jelcin přenechal naši budoucnost zcela v rukou amerických ekonomů a politických poradců? Tohle na nás s kamarády chystáte?“

Elena se obezřetně pokusila změnit téma. „Ivan má ve vládě spoustu přátel,“ vysvětlovala. „Bere si dost osobně, když je někdo kritizuje.“

„Promiňte, pane Charkove, nechtěla jsem se vás dotknout. A bezpochyby vznášíte zajímavé námitky.“

„Zajímavé, ale nikoliv opodstatněné?“

„Já osobně i celé naše centrum doufáme, že v Rusku jednoho dne nastolíte opravdovou demokracii, nejen řízenou imitaci.“

„Den, kdy se z Ruska stal demokratický stát, už je dávno za námi, Sáro. Ale moje žena má jako obvykle pravdu, měli bychom změnit téma.“ Obrátil se k Michailovi. „Proč jste odešli z Ruska?“

„Můj otec usoudil, že v Americe budeme mít víc možností.“

„Patřil k disentu?“

„Naopak, byl členem strany. Pracoval jako učitel.“

„A dala mu Amerika nové možnosti?“

„Vyučoval matematice na střední škole v Queensu. Tam jsem vyrostl.“

„Středoškolský učitel? On jel až do Ameriky, aby učil na střední škole? Co za člověka opustí svou vlast a zradí ji kvůli obyčejné škole v jiné zemi? Měl byste odčinit otcovo bláznovství a vrátit se do Ruska. Moskvu už byste dávno nepoznal; potřebujeme talentované lidi jako vy, aby nám pomohli budovat lepší budoucnost. Mohl bych vám možná zajistit i místo ve své organizaci.“

„S tím, co mám, jsem docela spokojený, ale děkuji za nabídku. Vážím si toho.“

„Ještě jste ji neslyšel.“

Ivanův úsměv působil stejně příjemně jako nečekaná trhlina na zamrzlém jezeře. Elena opět přispěchala s omluvou.

„Odpusťte manželovi jeho reakce, není zvyklý slyšet ‚ne‘ jako odpověď.“ Pak promluvila k Ivanovi: „Zítra to můžeš zkusit ještě jednou, drahý, pozvala jsem Sáru s Michaelem k nám do vily na oběd.“

„Výborně,“ kvitoval zprávu Ivan. „Pošlu pro vás vůz, vyzvedne vás před hotelem.“

„My auto máme,“ bránil se Michail. „A určitě se neztratíme.“

„Ale nepovídejte. Já pro vás pošlu pořádný vůz.“ Ivan otevřel jídelní lístek a naléhal na ostatní, aby následovali jeho příkladu. Pak se naklonil těsně k Sáře, až se hrudí opíral o její odhalené rameno.

„Jako předkrm doporučuju vaječnou humrovou roládu s mangem,“ navrhl jí. „A váš život se od základu změní. Věřte mi.“

39

GASSIN, FRANCIE

Ve starém kamenném stavení kousek od Gassinu do sebe ten den naházeli prostou večeři: bagety, sýr, zeleninový salát a pár kousků pečeného kuřete z nedaleké masny, jehož ohlodané kosti se povalovaly na venkovním stole jako kousky mršiny vedle patky chleba a tří prázdných lahví od minerálky. Na okraji stolu ležela turistická brožurka, jež nabízela výlety s hlubinným rybolovem v moři, kde se dnes ryby hledaly jen stěží. Mohli ji klidně vyhodit, nebýt stručného vzkazu naškrábaného přes fotografii malého chlapce, který držel v náručí tuňáka dvakrát většího než on sám. Napsal jej Michail a na náměstí Carnot jej klasickým manévrem předal Jakovovi. Gabriel teď těch pár slov probodával očima, jako by se je snažil pouhou silou vůle přepsat. A na Gabriela zíral Lavon, bradu opřenou v dlani jako velmistr, jenž pohledem úpěnlivě žádá slabšího protivníka, aby se buď rozhoupal k útoku, nebo kapituloval.

„Nejvíc mě asi trápí to cestovní opatření,“ prohodil nakonec ve snaze pobídnout Gabriela k nějakému činu. „Moc se mi nelíbí, že je Ivan nenechá přijet vlastním vozem.“

„Třeba je jenom chorobně posedlý tím, že všechny ovládá.“ Z Gabrielova tónu se nedalo nic vyčíst; nabízel zkrátka jedno z možných vysvětlení, nezastával pevně žádný názor. „Nebo na svém pozemku nestrpí cizí auta. Neznámý vůz v sobě totiž může skrývat spoustu neznámého elektronického vybavení. A někdy dokonce bombu.“

„Anebo s nimi chce nejdřív projet nějakou známou trasu, aby zjistil, jestli je někdo nesleduje a nepřivede si na pozemek agenty zápaďácké výzvědné služby. A možná si ušetří útlocity a rovnou je odbouchne.“

„Nehodlá je zabíjet, Eli.“

„Zajisté,“ ušklíbl se Lavon jízlivě. „Ivan by jim nezkřivil ani vlásek. Koneckonců není to člověk, který by si dovolil zavraždit vlezlého novináře přímo ve Svatopetrské bazilice za bílého dne.“ Přidržel Gabrielovi před očima list papíru s přepisem rozhovoru zachyceného Národněbezpečnostní agenturou. „Pět minut poté, co odešel z restaurace, už Ivan volal šéfovi své soukromé tajné služby Arkadiji Medveděvovi a nařídil mu, aby prověřil minulost otce jistého Michaela Danilova a také neziskovou nadaci s názvem Dillardovo centrum pro demokracii.“

„A až to Medveděv udělá, dozví se, že Michaelův otec na začátku devadesátých let skutečně imigroval do Ameriky a působil jako učitel v Queensu. A také že Dillardovo centrum pro demokracii zabírá pár kanceláří na Massachusetts Avenue ve Washingtonu.“

„O krycích historkách ví Ivan svoje, a stejně tak o předsunutých organizacích CIA – v tom byla KGB vždycky mnohem lepší než hoši z Langley. Rusové měli síť zastíracích institucí po celém světě a některé bezpochyby řídil i jeho otec. Ivan do sebe nasával řemeslo KGB už s mateřským mlékem, má ho vryté v DNA.“

„Kdyby ale o Sáře a Michaelovi pochyboval, nenechal by si je přiblížit k tělu, odstavil by je na druhou kolej. A Eleně by dal jasně najevo, že patří k lidem, kteří k nim mají vstup zakázán.“

„S tím nesouhlasím. Ivan je ztělesněná KGB. Kdyby měl podezření, že s těmi dvěma není něco v pořádku, rozehrál by to přesně takto. Nasadil by na ně sledovací tým a do pokoje by jim nastrčil štěnici, aby se přesvědčil, že jsou opravdu ti, za které se vydávají. A pozval by je na oběd, aby zjistil, kolik toho vědí o jeho aktivitách.“

Mlčením dal Gabriel najevo zdráhavý souhlas s jeho úvahou. „Zruš ten oběd,“ naléhal Lavon. „Zařídíme to tak, aby na sebe znovu narazili.“

„Jestli to teď odvoláme, Ivanovi dojde, že něco nehraje. A v žádném případě neuvěří, že další náhodné setkání je jen shoda okolností, na to už s nimi koketujeme příliš dlouho. Elena je bezpochyby svolná, takže nastal čas jejich vztah konečně dovršit. A jediná možnost, jak si promluvit, je přijmout pozvání na oběd do Ivanova domu.“

Lavon se natáhl pro kuřecí kostičku a zkoumal, zda na ní nenajde kousek masa. „Nemusím ti snad připomínat, pro koho Sára pracuje, ne? Ani to, že Adrian Carter tvé rozhodnutí možná neposvětí a nebude ji chtít zítra pustit do akce.“

„Sára možná pracuje pro Langley, ale patří k nám. A co se mého rozhodnutí o dalším postupu týká, ještě jsem žádné neučinil.“

„Co tedy budeš dělat?“

„Chvíli tu posedím a popřemýšlím o tom.“

Lavon odhodil kost zpět na hromádku odpadků a položil bradu do dlaně.

„Tak já ti pomůžu.“

40

SAINT-TROPEZ, FRANCIE

Následující den panovalo horko. Od jihu přišla spolu s prudkým suchým větrem plným zrnitého písku teplá fronta. Chodci, kteří se odvážili do centre ville, utíkali ve falešné naději do chladu nečetných stínů, zatímco ti, kteří si vybrali pláže mezi zátokou Pampelonne a mysem Cap Cartaya, se krčili bez hnutí pod slunečníky nebo seděli v mělčinách u břehu. Pár duševně vyšinutých jedinců se i v tomto parnu rozvalilo tváří k zemi na sluncem rozpáleném písku; neodbilo ani dvanáct a už vypadali jako oběti pouštní bitvy. Přesně v poledne oznámili hlasatelé místní rádiové stanice, že naměřili oficiální teplotní rekord v historii Saint-Tropez. Všichni se shodli na tom, že za to nesou vinu Američané.

Přesto se zdálo, že sídlo Ivana Charkova Villa Soleil u Baie de Cavalaire zůstalo náporu úmorného vedra ušetřeno. Hned za tři a půl metru vysokými zdmi začínala široká kruhová příjezdová cesta, kolem níž ve šplouchajících fontánách dováděly víly a na dokonale upravených záhonech bujely nádherné květiny, které by se daly fotografovat do hotelových brožur. Vila samotná stála přímo na skalnaté pobřežní čáře a nádherně se vyjímala proti pozoruhodné krajině. Návštěvníkům připadala spíš jako palác než útulný domov; nekonečnou řadu lodžií spojovaly mramorové chodby, haly plné soch a prostorné salony, kde v mořské bříze vlály a pleskaly bílé závěsy jako napjaté plachtoví lodi. Každé křídlo domu nabízelo jedinečný výhled na moře. A každý byl, alespoň podle Sáry, úchvatnější než ten předchozí.

Na konci dlouhé chladivé kolonády s šachovnicovou mramorovou podlahou se konečně setkali s Elenou. Měla na sobě letní blůzku bez ramínek a po zem dlouhou zavinovací sukni, jež se chvěla při každém zavanutí. Ivan stál vedle ní a v upocené dlani svíral skleničku vína. Znovu byl oblečen v černé a bílé, jako by chtěl demonstrovat, že je muž mnoha protikladů. Tentokrát však barvy prohodil – černou košili doplňovaly bílé kalhoty. Pozdravili se jako staří přátelé, a když Ivan napřahoval ruku, odrazil se od jeho obrovských hodinek paprsek světla Sáře přímo do očí. Než ji obšťastnil vlhkým polibkem a silným závanem těžké kolínské, odložil svou skleničku na sokl jedné ze soch. Dílo z klasického období řeckých dějin zobrazovalo nahou ženu – a na okamžik se stalo nejdražším táckem na světě, pomyslela si Sára nevraživě.

Brzy vyšlo najevo, že Ivan Elenino pozvání na poklidný oběd a odpoledne strávené u bazénu pojal daleko velkolepěji. Na terase pod kolonádou stál stůl prostřený pro čtyřiadvacet hostů a v bazénu o velikosti malé zátoky skotačily mladé krásky, na něž dohlížel tucet Rusů ve středním věku posedávajících na lehátkách a divanech. Ivan představoval hosty jako další kusy svého majetku. Byl mezi nimi muž, jenž se zabýval niklem, další obchodem se stavebním dřevem a jiný, s liščím obličejem, řídil soukromou a firemní bezpečnostní agenturu v Ženevě. Dívky z bazénu představil kolektivně, jako by neměly ani jména a sloužily jen jedinému účelu. Jedna z nich byla Jekatěrina, Ivanova vyhublá supermodelka, rozmrzelé devatenáctileté dítě s vytáhlýma nohama i rukama, ohromně vyvinutým poprsím a pokožkou opálenou do dokonalé karamelové hnědi. Nenávistně hleděla na Sáru jako na potenciální sokyni, ale pak jako delfín skočila do vody a zmizela pod hladinou.

Sára s Michaelem se usadili mezi manželku niklového magnáta, která se užírala nudou, a obchodníka se stavebním dřevem, jenž sice bavil okolí, ale nezakryl tím svou hloupost. Ivan s Elenou se vrátili na kolonádu a vítali další skupinky rozjařených hostů, kteří se okamžitě pouštěli dolů po schodech jako revolucionáři, již brali ztečí Zimní palác. S každým novým příchozím bylo na party o stupínek halasněji. Objevily se ojíněné lahve vychlazené vodky a z neviditelných reproduktorů duněla taneční hudba. Na terasu bylo nutno přidat druhý jídelní stůl a zanedlouho i třetí. Obrovský bazén brzy připomínal jednu z Ivanových fontán – vnadné nymfy se ocitaly v šmátravém náručí obtloustlých milionářů a svalnatých bodyguardů a bez námitek se nechaly přebírat. Elena se pohybovala mezi hosty lehce jako rusalka, rozdávala úsměvy na všechny strany a dolévala skleničky. Ivan se oproti tomu držel stranou a pozoroval rozveselenou společnost zpovzdáli, jako by předváděla umělecké představení jen na jeho počest.

Teprve kolem třetí svolal hostitel přítomné k obědu. Podle Sářina odhadu se sešlo asi sedmdesát hostů, ale z palácových kuchyní proudily haldy jídla, které by nasytily i dvakrát tolik hladovců. Sára se usadila vedle Michaila na Ivanově straně stolu, kde neunikli dosahu jeho působnosti ani pronikavému odéru jeho vody po holení. Oběd se zvrhl v opulentní hostinu; Ivan jedl jako divoch, ale bez známky spokojenosti. Napichoval kousky lahůdek, jako by se něčím provinily, a myšlenkami byl viditelně úplně jinde. Náladu mu zlepšila až jeho dvojčata, která se k závěru hodování objevila ve společnosti v doprovodu své ruské chůvy Soni. Posadil si děti na klín a mohutnými pažemi je sevřel v objetí. „Tihle dva jsou celý můj svět,“ řekl Sáře. „Kdyby se jim něco stalo…,“ hlas se mu vytratil, jako by náhle nenacházel slov. Pak však výhružně dodal: „Bůh pomáhej tomu, kdo by se opovážil sáhnout na moje děti.“

Z bezútěšné poznámky na závěr banketu si hosté zřejmě nic nedělali, neboť se jeden po druhém klidně zvedali ze židle a trousili se k bazénu, aby si před odchodem ještě naposled zadováděli ve vodě. Ivan uvolnil děti z objetí a Michailovi, jenž také vstával, sevřel zápěstí. „Ne tak rychle,“ prohodil. „Slíbil jste mi šanci přemluvit vás, abyste se vrátil do Ruska a pracoval pro mě.“

„Vážně? Žádný takový slib si nepamatuju.“

„Zato já si ho pamatuju zcela jasně, a to úplně stačí.“ Postavil se a obdařil Sáru svůdným úsměvem. „Umím být docela přesvědčivý, takže na vašem místě už bych začal plánovat stěhování do Moskvy.“

Odvedl Michaila do vzdáleného kouta terasy a posadil se s ním do stínu kopulovité části střechy. Sára se obrátila k Eleně, která si posadila děti na kolena a na rozdíl od silného objetí Ivanových paží je pouze jemně přidržovala.

„Vypadáte jako výjev z obrazu Mary Cassattové.“

„To beru jako kompliment.“

Elena vlepila Anně pusu na tvář a zašeptala jí do ucha něco, po čem se dcera pousmála a horlivě přikyvovala. Poté se naklonila k Nikolajovi, jenž reagoval úplně stejně.

„To jim o mně šeptáte něco škaredého?“ zeptala se Sára žertem.

„Kdepak. Dětem připadáte moc hezká.“

„Tak jim prosím řekněte, že jsou oba rozkošní.“

„Taky by vám rádi ukázali svůj pokoj. Visí tam totiž jeden nový obraz a oni hoří touhou se s ním pochlubit.“

„Nic mi neudělá větší radost.“

„Tak pojďte,“ vyzvala ji Elena. „Děti nás tam odvedou.“

Honili se po kolonádě jako rozpustilá ptáčata a přeskakovali mezi poli na šachovnicové mramorové podlaze. Cestou nahoru po širokém schodišti předváděl Nikolaj dravého medvěda z domoviny a Sára hrála na oplátku vystrašenou slečinku. Na posledním schodě popadla Anna Sáru za ruku a táhla ji velkolepě zdobenou chodbou zalitou mléčným světlem. Na jejím konci se nacházel dětský pokoj – respektive přepychové apartmá. Dílo Dvě děti na pláži viselo ve vstupním foyer vedle obrazu mladé tanečnice od Degase. Elena Charkovová, studentka dějin umění a bývalá zaměstnankyně Ermitáže v Leningradu, nenásilně vklouzla do úlohy průvodkyně.

„Cassattová se s Degasem dobře znala, měl na její styl hluboký vliv.“ Otočila se k Sáře s nepatrným úsměvem ve tváři. „Ještě přede dvěma týdny jsem vůbec nepochybovala o tom, že ten Degas je originál. Dneska už si nejsem tak jistá.“

Elena pobídla děti, aby si šly hrát. Dvojčata se vrhla Sáře kolem pasu a vyběhla dveřmi ven. Po jejich odchodu se mezi ženami rozhostilo tíživé ticho. Stály pár kroků od sebe, Elena před Degasem, Sára u Cassattové. Shora na ně jako chrlič shlížela bezpečnostní kamera.

„Kdo jste?“ otázala se Elena upírajíc zrak přímo před sebe. „A proč jste dnes přišla?“

Sára vzhlédla ke kameře.

„Nemáte se čeho bát,“ uklidnila ji Ruska. „Ivan nás sleduje, ale neslyší. Dávno jsem mu řekla, že bych nikdy nežila v domě s mikrofony na každém kroku. Slíbil mi, že je sem nenainstaluje.“

„A vy mu věříte?“

„V tomhle ano. Nezapomínejte, že by zaznamenaly hlas každého, kdo by sem přišel, tedy i jeho. A signál by také mohly zachytit tajné služby nebo organizace prosazující dodržování práv.“ Odmlčela se. „Myslela bych si, že tohle budete vědět. Kdo jste? Pro koho pracujete?“

Sára zírala na Gabrielovy bezchybné tahy štětcem. Za žádných okolností jí nesmíš prozradit své pravé jméno a zaměstnání, už vůbec ne na nepřátelském území, nabádal ji. Tvé krytí je všechno, co máš. Slouží jako brnění, obzvlášť v Ivanově teritoriu.

„Jmenuju se Sára Crawfordová a pracuju pro Dillardovo centrum pro demokracii ve Washingtonu. Poprvé jsem vás viděla v Cotswolds, když jste si od strýce kupovala obraz od Mary Cassattové.“

„Rychle, Sáro, nemáme moc času.“

„Jsem přítel, Eleno, velmi dobrý přítel. Přišla jsem vám pomoci dokončit, co jste začala. Vy nám můžete říct něco o svém manželovi. Já vás mohu vyslechnout.“

Elena chvíli mlčky přemýšlela. „Mému muži se hodně líbíte, Sáro. Měla jste od začátku v úmyslu ho svést?“

„Eleno, ujišťuji vás, že váš muž o mě nemá nejmenší zájem.“

„Jak si můžete být tak jistá?“

„Pozval si sem totiž svou milenku.“

Elena s trhnutím obrátila hlavu k Sáře. „Kdo je to?“

„Jekatěrina.“

„To není možné, vždyť je to dítě.“

„Tohle dítě bydlí v apartmá v hotelu Carlton. A Ivan mu platí všechny účty.“

„Jak tohle víte?“

„Prostě to víme, Eleno. Víme všechno.“

„Lžete. Snažíte se mě…“

„Snažíme se vám pomoct, nic víc. V určitém ohledu lžeme, ano, ale to jenom proto, abychom zmátli Ivana. Vám jsme nikdy nelhali a lhát nebudeme.“

„Jak víte, že se s ní schází?“

„Sledujeme ho. Odposloucháváme ho. Všimla jste si těch perel, které dnes měla na sobě?“

Elena téměř nepostřehnutelně kývla a Sára opatrně pokračovala.

„Ty jí daroval v červnu při návštěvě Paříže. Pamatujete se na to, ne? Vy jste zůstala v Moskvě a Ivan vám řekl, že musí vyřídit nějaké obchodní záležitosti. Lhal vám, jel za Jekatěrinou. Třikrát vám volal z jejího pokoje a potřetí jste to vzala v době, kdy jste obědvala s přáteli v kavárně Puškin. Máme i fotografii, kdybyste ji chtěla vidět.“

Elena musela informaci vstřebat s pokojným úsměvem ve tváři – Ivanovy kamery je stále sledovaly. Sára na okamžik zapřemítala, zda ji zbytku neveselého vyprávění neušetřit. Avšak především kvůli averzi k Ivanovi se rozhodla jinak.

„Jekatěrina si myslí, že je jediná. Ale není to pravda. Kromě ní si Ivan vydržuje ještě jistou letušku jménem Taťána a do třetice všeho dobrého se scházíval s jednou Londýňankou, Ludmilou. K ní se ale nakonec nezachoval hezky – vlastně ke každé z nich se nakonec chová dost hrozně.“

Eleně se zalily oči slzami.

„Nesmíte plakat, Eleno, Ivan nás možná právě teď pozoruje. I když vám říkám tyhle příšerné věci, nesmíte se přestat usmívat.“

Ruska přešla k Sáře a dotkla se jí ramenem; agentka cítila, jak se třese. Jestli smutkem či strachem, nedokázala posoudit.

„Jak dlouho už mě sledujete?“

„To není podstatné, Eleno. Jediné, na čem teď záleží, je, abyste dokončila, co jste začala.“

Elena se pro sebe tiše zasmála, snad jako by jí Sářina připomínka připadala zábavná. Pohledem a konečky prstů přejížděla po falešných puklinách na zdařilé kopii Cassattové.

„Neměli jste právo strkat nos do mého života.“

„Neměli jsme na výběr.“

Elena zůstala zticha a Sáře se v hlavě opět rozezněl jiný hlas. Ukaž jí kupní smlouvu a přilož k ní pero, přikázal jí Gabriel. Ale nenuť ji k podpisu. Musí se rozhodnout sama, jinak pro nás nemá žádný význam.

„Nechoval se tak vždycky,“ vzdychla Elena po dlouhé odmlce. „Ani když pracoval pro KGB. Možná tomu nebudete věřit, Sáro, ale Ivan byl velice okouzlující mladý muž, když jsem se s ním seznámila.“

„Naopak, váš manžel je stále velmi šarmantní.“

„Když chce, tak ano.“ Stále se dotýkala plátna. „Víte, na první schůzce mi Ivan oznámil, že pracuje jako kancelářská myš v jakémsi nudném zemědělském sektoru. Teprve po pár týdnech, když už jsme se stačili zamilovat, mi řekl pravdu. Nechtěla jsem tomu věřit. Nedokázala jsem si představit, že ten pozorný a taky trochu stydlivý mladík ve skutečnosti zavírá disidenty do psychiatrických léčeben a posílá je do gulagů.“

„Co se stalo?“

„Peníze. Ty změnily všechno, lidi i celé Rusko. Peníze představují v zemi novou KGB. Řídí naše životy a hon za nimi nás zaslepuje. Brání nám zpochybňovat kroky, které provádí naše takzvaně demokratická vláda.“

Sára nereagovala. Elena došla prsty ke tváři jednoho z dětí, chlapečka, a jemně pohladila rozpraskanou tvář.

„Ten, kdo tohle dělal, je vynikající umělec.“

„Ano, to je.“

„Takže ho znáte?“

„Vlastně docela dobře.“ Po chvilce mlčení Sára dodala: „Chtěla byste ho poznat i vy?“

„Kdo je to?“

„Na tom nezáleží. Důležité je, zda souhlasíte se setkáním. Ten muž se pokouší zachránit nevinné životy. Potřebuje vaši pomoc.“

Elena sjela prstem k obličeji holčičky. „Jak to chcete provést? Ivan má oči všude.“

„Proto se bohužel budeme muset uchýlit k malé lsti.“

„K jaké?“

„Potřebuju, abyste po zbytek odpoledne flirtovala s Michailem,“ řekla Sára. „Ten vám řekne vše, co potřebujete vědět.“

Sářin palmtop nebyl na volném trhu jen tak k dostání; na rozdíl od běžných přístrojů totiž disponoval schopností zakódovat a „vystřelit“ informaci k příjemci během necelé tisíciny vteřiny. Zprávu, která dorazila toho dne vpodvečer, přivítali ve vile u vesnice Gassin s nelíčenou radostí. Gabriel okamžitě uvědomil operační oddělení na bulváru Krále Saula a globální řídící středisko na ústředí CIA v Langley. Pak shromáždil tým a společně dolaďovali další fázi operace. Malou lest, kterou použijí na Ivana. A jíž zakryjí mnohem větší klam.

41

SAINT-TROPEZ, FRANCIE

Po půlnoci sestoupila z Přímořských Alp letní větrná smršť a obklíčila Ivanovo sídlo v Baie de Cavalaire. Elenu Charkovovou prudké počasí neprobudilo; po dvou probdělých nocích si před spaním vzala dvojnásobnou dávku sedativ. Procitala trhaně a s nechutí, jako potápěč, který se noří na hladinu z veliké hloubky. Chvíli ležela bez hnutí se zavřenýma očima a zkoušela si vybavit sny; srdce jí divoce bušilo a ozvěnu tepu cítila až v hlavě. Nakonec poslepu natáhla paži na Ivanovu stranu postele. Když nahmatala pružné tělo mladé dívky, na okamžik se vyděsila, že by Ivan mohl být tak troufale drzý a přizvat Jekatěrinu do manželské postele. Pak však otevřela oči a spatřila vedle sebe Annu. Nasadila si otcovy brýle na čtení se zlatými obroučkami a zlatým kuličkovým perem si škrábala něco na zadní stranu důležitých obchodních dokumentů. I přes třeštivou bolest hlavy se Eleně roztáhly rty v úsměvu.

„Skoč za Mariou, zlato, a popros ji, aby mi připravila kávu s mlékem. Potřebuju pořádný hrnek kafe.“

„Teď nemůžu, mám spoustu práce. Jako tatínek.“

„Zařiď mi tu kávu, Ann, nebo dostaneš obrovský výprask.“

„Ale ty mě přece nikdy nebiješ, mami.“

„Nikdy není pozdě začít.“

Dívka vzdorovitě čmárala dál.

„Prosím tě, Aničko, moc moc. Mamince dneska není dobře.“

Anna hlasitě vydechla a s gestem, jímž perfektně napodobila svého otce, odhodila papíry i pero v předstíraném vzteku na noční stolek. Strhla ze sebe peřinu, ale když chtěla seskočit z postele, Elena ji přitáhla k sobě a pevně ji přitiskla k hrudi.

„Ale já myslela, že chceš kávu.“

„To ano, ale nejdřív tě chci na chvilku obejmout.“

„Co je, mami? Vypadáš hrozně smutně.“

„To jenom, že tě mám tak strašně ráda.“

„A proto jsi smutná?“

„Někdy.“ Elena políbila Annu na tvář. „Tak běž. A bez hrnečku se nevracej!“

Znovu nechala klesnout víčka a zaposlouchala se do pleskání dceřiných bosých nohou, které se rychle vzdalovaly. Prudký závan větru rozvlnil záclony a roztančil stíny, které pro ni na stěnách ložnice hrály soukromé představení. Jako všechny místnosti v domě byla i tato příliš velká a nepřispívala ani k rodinné pohodě, ani nevyzývala k manželským důvěrnostem. Obklopená samotou ohromného prostoru se najednou Elena cítila jako ve vězení. Přitáhla si pokrývky až k bradě, zachumlala se do nich, aby se necítila tak ztracená, a vzpomínala na Leningrad před pádem režimu. Jako dítě vysokého funkcionáře komunistické strany žila život plný výsad – nakupovali v exkluzivních obchodech, měli dostatek jídla i šatstva a často jezdili na dovolenou do ostatních zemí Varšavského paktu. Nic z jejího kouzelného dětství ji však nemohlo připravit na rozhazovačný způsob života vedle Ivana Charkova. Domy a domovy jako tento neexistují, slýchávala. Nejen od vůdců sovětského státu, ale i od ortodoxně oddaného otce, jenž slepě věřil v komunismus, přestože bylo dávno jasné, že císař na sobě opravdu nemá žádné šaty. V tu chvíli si Elena uvědomila, že jí celý život všichni jen lhali. Nejprve otec, teď manžel. Ivan tento impozantní palác rád prezentoval jako odměnu za svůj um, vynalézavost a usilovnou práci ve světě kapitalismu. Ve skutečnosti však majetek získával díky korupci a stykům s představiteli minulého režimu. Bylo to vlastnictví smáčené krví. Elena ji někdy v noci vídala ve zlých snech. Proudila v řekách nekonečnými chodbami a jako vodopád se valila z majestátních schodů. Krev prolitá muži, kteří v rukou třímají Ivanovy zbraně. Krev dětí, jež jsou nuceny bojovat v Ivanových válkách.

Ve dveřích se objevila Anna se širokým tácem, na kterém vrávoravě nesla snídani. Položila jej na postel vedle Eleny a důležitě představovala jednotlivé položky: poctivý šálek kávy s mlékem, dva opečené toasty, máslo, čerstvou jahodovou zavařeninu a po jednom výtisku Financial Times a Herald Tribune. Poté políbila matku na tvář a zase odběhla. Elena jedním douškem vypila polovinu šálku v naději, že kofein zapůsobí jako lék na nepolevující bolest hlavy, a naráz zhltla polovinu toastu. Z nějakého důvodu měla to ráno neobyčejný hlad a mrknutím na hodiny na nočním stolku zjistila proč. Schylovalo se k poledni.

Pomalu dopíjela kávu a cítila, jak bolest ustupuje. S polevujícím trápením se jí rozjasnila mysl; přemítala nad ženou, již znala jako Sáru Crawfordovou, nad jejím druhem Michailem i nad mužem, který dokázal tak výjimečně napodobit dílo Mary Cassattové. Nevěděla přesně, kdo jsou; věděla ale, že se musí přidat na jejich stranu. Kvůli všem nevinným, kteří by mohli zbytečně umřít, běželo jí hlavou. Kvůli Rusku. Kvůli sobě samotné.

Kvůli dětem…

Další závan větru rozhýbal závěsy dlouhé až po zem a přinesl s sebou dozvuk Ivanova hlasu. Elena si oblékla hedvábný župan a vyšla na terasu s výhledem na bazén a moře. Ivan dohlížel na odklízení škod po bouři a štěkal po správcích jako dozorce, jenž má na starosti skupinu trestanců navzájem připoutaných řetězy. Elena vklouzla zpátky do pokoje dřív, než si jí všiml, a přeběhla do sluncem zalité sousední místnosti, kterou Ivan využíval jako neoficiální kancelář. Ačkoliv si v manželství nedeklarovali žádná pravidla, rozumělo se samo sebou, že jak děti, tak Elena mají do této a ostatních Ivanových pracoven vstup zakázán. Muž už to ráno úřadoval; Elena to poznala podle těžkého odéru kolínské i podle titulků ranního vydání moskevských novin, které zářily z obrazovky počítače. Na pevné podložce potažené kůží ležely dva identické mobilní telefony, jejichž kontrolka označovala pohotovostní režim. V rozporu se všemi psanými i nepsanými pravidly manželství zvedla Elena jeden z telefonů a vyvolala z paměti deset posledních vytáčených čísel. Jedno z nich se objevilo třikrát: 3064006. Zmáčkla tlačítko a vytočila je znovu. Za deset vteřin se ve sluchátku ozval ženský hlas, jenž francouzsky oznámil: „Hotel Carlton, dobrý den. Kam si budete přát přepojit?“

„Dobrý den. Jekatěrinu Mazurovovou prosím.“

„Okamžik, hned to bude.“

Telefon na druhé straně dvakrát zazvonil, než o něco mladší hlas tentokrát rusky vyhrkl: „Ivane, drahoušku, jsi to ty? Bála jsem se, že už nikdy nezavoláš. Můžu jet na ten výlet s tebou, nebo bereš Elenu? Ivane…? Co se děje? Ivane, odpověz…“

Elena hovor chladně ukončila. V tu chvíli se za jejími zády ozval třetí, mužský hlas napjatý ovládaným vztekem.

„Co tady děláš?“

S telefonem stále v ruce se prudce otočila a spatřila ve dveřích manžela.

„Slíbila jsem matce, že jí dneska zavolám.“

Ivan přešel k ní, vytrhl jí přístroj z dlaně a z kapsy kalhot vytáhl jiný. „K tomu použij tenhleten,“ přikázal bez vysvětlení.

„Copak není jedno, odkud volám?“

Ignoruje její dotaz zkoumal Ivan pohledem povrch stolu a hledal, zda není něco zpřeházeno. „Spala jsi hrozně dlouho,“ poznamenal, jako by si toho Elena nebyla vědoma. „Nechápu, že tě ta bouřka a blesky neprobudily.“

„Nebylo mi dobře.“

„Vypadáš ovšem výborně.“

„Už je to trochu lepší, díky.“

„Tak zavoláš jí?“

„Komu?“

„Své matce.“

Ivan si v podobných hrách liboval a byl v nich ostříleným přeborníkem. Elena často nedokázala držet krok. Náhle potřebovala víc času a víc prostoru sama pro sebe. Protáhla se kolem něj a odnesla si telefon do postele.

„Co to děláš?“

Pozvedla přístroj. „Volám své matce.“

„Měla by ses oblíct. V půl jedné už na nás budou všichni čekat ve Starém přístavu.“

„Proč?“ otázala se Elena s předstíraným překvapením v hlase.

„Jedeme na celé odpoledne na loď, včera jsem ti o tom přece říkal.“

„Promiň, asi mi to vypadlo.“

„Tak proč lezeš zpátky do postele? Za pár minut musíme jít.“

„Koho jsi pozval?“

Muž oddrmolil pár jmen; všechna ruská – a do jednoho mužská.

„Nezlob se, Ivane, ale já se na to dneska moc necítím. Pokud ti to nevadí, zůstanu doma s dětmi. Kromě toho určitě si to všichni víc užijete, když vám nebudu dýchat na záda.“

Neobtěžoval se oponovat. Namísto toho letmo pohlédl na hodinky, jako by přemýšlel, zda se ještě stihne spojit s Jekatěrinou. Elena stěží odolala nutkání prozradit mu, že mladinká milenka jeho hovor dychtivě očekává.

„A co tady budeš celý den dělat?“ zeptal se bez zájmu.

„Zůstanu v posteli a pročtu si noviny. A jestli se mi později udělá trochu líp, vezmu děti do města. Dneska je v centru trh a víš, jak to milují.“

Courání po trhu a oběd ve městě: Ivanova představa o pekle na zemi. Naposled se pokusil Elenu nepřesvědčivě přemluvit, aby se k nim přidala, a když neuspěl, zamířil do své osobní koupelny, aby se osprchoval a oholil. O deset minut později, v čistých šatech a s novým parfémem na kůži, už kráčel dolů po schodech. Elena se z postele natáhla pro dálkové ovládání televize a projížděla kanály, až narazila na přenos z uzavřeného okruhu bezpečnostních kamer u hlavní brány. Ivan musel ve vodách kousek od Azurového pobřeží očekávat dost nebezpečný den – doprovázeli jej totiž celý bezpečnostní tým: řidič a dva bodyguardi přímo s ním v autě a další čtyři strážci ve druhém voze. Elena zachytila poslední obraz manžela, jak nasedá do zadních dveří. Mluvil s někým po telefonu a tvář mu rozjasňoval úsměv, jejž si šetřil pro Jekatěrinu.

Vypnula televizi a motivovaná poslední proradnou vidinou zhoupla nohy na podlahu. Už nemůžeš ustoupit, běželo jí hlavou. Pokud nenajdeš odvahu teď, pak už nikdy. A ať uděláš cokoliv, neohlížej se. Nikdy nejsi úplně sama. Poslední slova vyřkl muž, jehož poznala jako Michaila. Muž, který se brzy stane jejím milencem.

V hlavě jí zněly instrukce, které jí dal; tiše, ale rozhodně ji provázely při posledních krůčcích ke zradě. Dopřála si horkou koupel ve vířivé vaně jacuzzi o velikosti běžného bazénu a přitom si neslyšně prozpěvovala, což nedělávala často. Pečlivě nanesla make-up a chvíli bojovala s vlasy, neschopná rozhodnout se pro správný účes. Podobně váhala i před skříní plnou oblečení. Vyzkoušela a odložila asi půl tuctu modelů, než vybrala jednoduché krémové šaty od Diora, které jí Ivan koupil při posledním výletu do Paříže, aby se zbavil pocitu viny. Zbylé oděvy nechala rozházené na posteli, tak jak jí Michael přikázal. Důkaz romantické nerozhodnosti, říkal. Dává jasně najevo, že chcete před svým milencem vypadat co nejpřitažlivěji.

V jednu hodinu konečně oznámila Soně a dětem, že odchází na několik hodin do města, a přikázala Olegovi, aby připravil vůz a svolal ochranku. Dopravní situace směrem k centru Saint Tropez byla jako vždy neúnosná a Elena si krátila nekonečné čekání telefonickým hovorem s matkou, která stále žila v Moskvě. Oleg, usazený na zadním sedadle vedle ní, se nijak nesnažil zakrýt fakt, že bedlivě sleduje, co říká, a Elena se nepokoušela ztišit hlas. Jakmile domluvily, vypnula telefon a schovala jej do kabelky, kterou při vystupování přehodila přes levé rameno – přesně podle instrukcí. Kdyby ji byla pověsila na pravé, znamenalo by to, že si spolupráci rozmyslela. Levé rameno říkalo, že je připravena jim pomoci.

Na náměstí Carnot vstoupila z jihovýchodního rohu a s Olegem a Gennadijem v patách se zanořila mezi stánky rušného trhu pod širým nebem. U obchodníka s oblečením koupila dvojčatům dva stejné kašmírové svetry a Anně navíc sandálky místo těch, které si zapomněla na pláži. Tašky předala Olegovi a poté zamířila ke středu náměstí ke stánkům s jídlem. Tam se na okamžik zastavila a s úžasem pozorovala prošedivělého muže, který na největší pánvi, jakou kdy viděla, připravoval tradiční francouzský zeleninový pokrm ratatouille. Zničehonic se vedle ní zhmotnila tmavovlasá žena; zamumlala pár slov v angličtině a zase se rozplynula v davu.

Elena koupila půl kila ratatouille, předala balíček Gennadijovi a pokračovala šikmo přes náměstí k bulváru Louise Blanca. Na rohu parkoval sytě rudý kabriolet Audi. Za volantem seděl Michail s obličejem otočeným ke slunci a z reproduktorů ječel příšerný americký pop. Elena hodila kabelku na sedadlo spolujezdce a skočila za ní. Auto vzápětí vyrazilo jako šipka kupředu – a Elena upírala zrak přímo před sebe. Kdyby se byla ohlédla přes rameno, viděla by, jak brunátný Oleg rozzuřeně vřeští do telefonu a mladší z ochranky Gennadij za nimi utíká po svých – s balíčkem ratatouille stále v ruce.

42

SAINT-TROPEZ, FRANCIE

„Kdo jste?“

„Michael Danilov, Sářin kamarád z Washingtonu. Váš manžel mi říká Michaile, vy můžete taky, jestli se vám to líbí.“

„Mě ale zajímá vaše skutečné jméno.“

„Tohle je moje skutečné jméno.“

„Kde pracujete?“

„To už přece víte. V Dillardově centru pro demokracii, stejně jako Sára.“

„Kam mě vezete?“

„Někam, kde si budeme moct v klidu popovídat.“

„Nezbývá nám moc času. Můžete si být jistý, že Ivan už po nás všude pátrá.“

„Zkuste na něj na chvíli zapomenout. Teď jsme tu jen my dva.“

„Bodyguardi vás viděli. Řeknou manželovi, že jste mě odvezl, a Ivan nebude moct klidně spát, dokud nebudete mrtvý.“

„Váš muž mě nezabije, Eleno, nebojte se.“

„Vy ho neznáte. Zabíjí lidi v jednom kuse.“

„Naopak, znám ho velice dobře. A také vím, že nezabíjí pro lásku. Pouze pro peníze.“

43

MASIV DES MAURES, FRANCIE

Uháněli nahoru po klikaté silnici do vnitrozemí, na vysočinu Des Maures. Michail jel rychle, ale nebyl nijak viditelně znepokojený ani neklidný. Levou rukou zlehka držel volant a pravou plynule přeřazoval. Tohle není žádný počítačový technik, říkala si Elena v duchu. Strávila v prostředí elitních vojáků dost dlouhou dobu na to, aby poznala, ocitne-li se v jejich blízkosti. To vědomí ji uklidňovalo. Vyměnila prostě jeden tým strážců za jiný.

S každým dalším kilometrem byla cesta hrbolatější a kamenitější. Po pravé straně se rozléhal hustý les borovic a eukalyptů, po levé se nacházela bezedná zelená rokle. Prosvištěli vesnicemi s názvy, které jí nic neříkaly; okamžitě zalitovala, že se sem ještě nikdy nepodívala. A přísahala si, že jednoho dne, až tohle všechno skončí, si sem s dětmi vyjede na výlet.

S dětmi…

Byla chyba na ně teď pomyslet. Nejraději by hned zavolala Soně a ujistila se, že jsou dvojčata v bezpečí. Chtěla zakřičet na podivína jménem Michail, aby obrátil vůz a odvezl ji zpátky. Namísto toho se soustředila na vítr, jenž jí čechral vlasy, a na teplé sluneční paprsky, které ji hladily po kůži. Vdaná žena, jež se hodlá odevzdat jinému muži, nezkazí sexuální napětí a nezničí vzájemnou touhu tím, že bude telefonovat dětem. Jde jí přece jen o jedno – a k čertu s následky.

Po úzké silnici zastíněné korunami platanů vjeli do další vsi. Na karmínově modrém skútru před trafikou seděla obkročmo rubensovská dívka, na hlavě helmu s kouřovým hledím. Jakmile je spatřila, blikla dvakrát předním světlem a vyrazila před nimi. Následovali ji ještě asi kilometr a poté odbočili na polní cestu lemovanou pokroucenými olivami jako z van Goghových obrazů, jejichž stříbřitě zelené listy se jako starobylé mince mihotaly v jemném vánku. Cesta končila otevřenou dřevěnou bránou, jež vedla na dvorek, na kterém stála zachovalá vilka se štukovou omítkou. Michail vypnul motor.

„Zapamatujte si, jak to tady vypadá, Eleno. Až se vás Ivan bude vyptávat, bude po vás chtít ty nejmenší detaily.“

„Kde jsme?“

„Kdesi v horách, nevíte jistě. Přitahovali jsme se od chvíle, kdy jsme se seznámili v té restauraci. Ivan si ničeho nevšiml, protože měl plnou hlavu Jekatěriny. Poznal jsem, že mi snadno podlehnete, byla jste rozcitlivělá. Musel jsem jen přijít na to, jak bychom spolu mohli být o samotě. V hotelu by to nešlo, takže jsem si od místní realitky dovolil na týden pronajmout tohle místo.“

Vytáhl klíček ze zapalování.

„Udělala jste všechno, oč jsme vás žádali? Volala jste do Carltonu a nechala se přepojit na Jekatěrinin pokoj? Nechala jste šaty rozházené po pokoji tak, aby je Ivan ani služebnictvo nepřehlédli?“

„Všechno, jak jste říkal.“

„Pak se nemáte čeho bát. Řeknete Ivanovi, že už ho léta podezíráte z nevěry a také už si dlouho dáváte pozor na Jekatěrinu. Vaše podezření se potvrdilo, když jste vytočila číslo z jeho mobilu. Já jsem po vás vyjel už to odpoledne, kdy jsme vás navštívili ve vile. Řeknete mu, že jste byla tak rozzlobená a zoufalá, že jste nedokázala odolat. Chtěla jste ho potrestat a jediný způsob, jak toho docílit, bylo vyspat se s jiným mužem. Bude samozřejmě šílet vzteky, ale o pravdivosti vaší historky nebude mít důvod pochybovat; je totiž vinen všemi hříchy, ze kterých ho obviníte. Sexuální styk se mnou vnímáte jako zločin z vášně a vzteku, čemuž Ivan rozumí sám nejlíp. Až všechno pomine, odpustí vám.“

„Mně možná, ale vám nikdy.“

„O mě se nebojte. Brzo mě stejně budete nenávidět za to, do jakých trablů jsem vás zatáhl. Co se záležitosti s vámi týká, dokážu se o sebe postarat.“

„Jste si tím jistý?“

„Víc než to.“

Vystoupil z auta, galantně jí otevřel dveře a uvedl ji do vilky. Útulný interiér s nabílenými stěnami, terakotovými podlahami a rustikálním provensálským nábytkem byl pečlivě udržovaný a čistý. U dřevěného stolu v jídelně seděl muž neurčitého věku s protáhlým obličejem s ostrými rysy, z něhož jako vyřezaný dlátem vystupoval mohutný nos. Měl tmavé, na spáncích prošedivělé vlasy zastřižené nakrátko a oči skličujícího odstínu zelené. Vstal a napřáhl paži, zatímco Michail se ujal představování.

„Toto je muž, který má na svědomí vaši Cassattovou, Eleno. Spáchám teď hrubý profesionální přestupek, neboť vám sdělím jeho pravé jméno – tohle je Gabriel Allon. Sám si to tak přál, protože si vás hluboce váží a nechce vám lhát. Nacházíte se v královské společnosti – alespoň co se našeho světa týká. A teď vás nechám o samotě.“

Gabriel si ženu chvíli mlčky prohlížel a pak jí pohledem pokynul, aby se posadila.

„Nejprve vám chci upřímně poděkovat, Eleno.“

„Za co?“

„Za vaši odvahu a rozhodnutí vystoupit z anonymity.“

„O čem to mluvíte?“

„Jsme tady kvůli vám, Eleno. Jsme tady, protože jste nás povolala.“

„To přece není pravda. Já jsem nikoho nepovolala.“

„Ale ano.“

„A prozradíte mi jak?“

V odpověď na její otázku vyslovil Gabriel tři jména: Olga Suchovová, Aleksandr Lubin, Boris Ostrovskij. Pronesl je tiše a pomalu, aby s pomocí času dosáhl kýženého efektu. Nebyla to férová taktika, ale to ho, zdálo se, nijak neznepokojovalo.

„Ať už jste si to uvědomovala nebo ne, každého z nich jste v podstatě poslala za námi. Jenže jste jim řekla jen část příběhu. A my ho potřebujeme znát celý.“

Mluvil s přízvukem, jehož původ nedokázala přesně určit. Je to polyglot, usoudila. Člověk bez kořenů, jenž žil na mnoha místech. Muž mnoha jmen.

„Pro koho pracujete?“

„Pro jednu malou agenturu, která je odpovědná jen a pouze ministerskému předsedovi Izraele. Na této akci se však podílí více států. Činy vašeho manžela vyvolaly krizi mezinárodního charakteru – a její řešení tedy vyžaduje mezinárodní spolupráci.“

„Co všechno víte?“

„Moc toho bohužel není. Jinak bychom vám takhle nevtrhli do života a nepřidělávali si starosti s vaším převozem na toto místo. Vy nám chcete říct něco, co se týká podnikání vašeho muže. Nic z toho, co ukazuje světu; znáte aspekty, které přede všemi ukrývá zahalené temným stínem. Ivan uzavřel smlouvu s ďáblem a stálo mu za to zabít už dva lidi, aby to udržel v tajnosti. A zemřou i další – pokud nám nepomůžete.“ Natáhl se přes stůl a vzal její ruku do dlaně. „Pomůžete nám, Eleno? Dopovíte nám ten příběh do konce?“

Asi osm kilometrů na východ od Saint-Tropez vzdorovitě vybíhá do Středozemního moře skalnatý mys známý jako Pointe de l’Ay. Při jeho úpatí leží malá písečná pláž, kterou lidé často přehlížejí, neboť zde o jejich přízeň nebojují žádné butiky ani kluby či restaurace. Dívka s havraními vlasy po ramena a zjizvenou nohou věnovala výběru místa značnou pozornost. Nestála o společnost, a tak se usadila na izolovaném kousku nedaleko skaliska, odkud měla nádherný výhled na moře. Chráněná před sluncem skládacím slunečníkem strávila příjemné odpoledne o samotě. Čas si krátila čtením ošuntělé brožované knihy, z plastové lahve popíjela minerálku a co chvíli zamžourala přes miniaturní dalekohled značky Zeiss na ohromnou motorovou jachtu Říjen, jež se pohupovala na vlnách klidného moře zhruba pět kilometrů od břehu.

Ve čtvrt na čtyři žena zpozorněla. Popadla dalekohled, aby se ujistila, že ji neklame zrak a loď se skutečně chystá k nečekanému manévru. Když se přesvědčila, vytáhla z plátěné plážové tašky palmtop BlackBerry a přepnula jej do operačního modu, jenž byl v běžných komerčních verzích přístroje nedostupný. Naťukala stručnou zprávu zhuštěnou do krátkého časového úseku, aby se nedala zachytit, a okamžitě ji odeslala na základnu. O dvě minuty později, poté co odpověděla na žádost o potvrzení informace, vrátila přístroj do kabely a znovu zažírala na hladinu. Jachta dokončila obrat a vyrazila k Saint-Tropez jako fregata připravená k boji. Večírek dnes skončil trochu brzo, pomyslela si dívka, která poněkolikáté vyměnila dalekohled za knihu. A přitom je tak krásný den.

44

MASIV DES MAURES, FRANCIE

Elena začala vyprávění zeširoka, aby uvedla Gabriela do obrazu – a aby si sama připomněla všechny události. Stalo se to na podzim, řekla, v listopadu. V polovině listopadu, upřesnila. Odjeli s Ivanem na svou daču na venkově na sever od Moskvy. Ohromné stavení ze skla a borovicového dřeva vyrostlo na troskách mnohem menší chalupy, kterou Ivanovu otci věnoval sovětský vůdce Leonid Brežněv. Hustě sněžilo. Poctivý ruský sníh připomínal mocný spad popela po výbuchu sopky.

„Pozdě odpoledne Ivanovi někdo zavolal. Když zavěsil, oznámil mi, že se za několik hodin dostaví jeho obchodní partneři, protože musí bezodkladně probrat něco důležitého. Neřekl mi, o koho jde, a já samozřejmě poznám, kdy je lepší se neptat. Po zbytek večera byl napjatý, choval se podrážděně. Přecházel po pokoji sem a tam a proklínal ruské počasí. Ty signály mi stačily, viděla jsem je už mnohokrát. Poznala jsem, že půjde o velký tanec, protože to je manžel vždycky hodně rozrušený.“

„O velký tanec?“

„Promiňte, to je kódové slovo, které používají se společníky, když rozebírají obchodní transakce se zbraněmi. ‚Musíme se na ten tanec pořádně připravit.‘ ‚Musíme zamluvit sál, ať máme kde tančit.‘ ‚Kolik židlí budeme při tom tanci potřebovat?‘ ‚A kolik lahví vodky?‘ ‚Kolik kaviáru?‘ ‚Kolik bochníků chleba?‘ Nevím, koho chtějí těmihle nesmysly oklamat, ale u mě se jim to rozhodně nepodařilo.“

„Přišli večer ti lidé?“

„Technicky vzato už bylo spíš ráno. Přesně půl třetí v noci.“

„Viděla jste je?“

„Ano.“

„Popište mi, jak ta schůzka vypadala, Eleno. Soustřeďte se, nic nevynechávejte. I ten nejmenší detail může hrát důležitou roli.“

„Dohromady se sešlo osm mužů, když nepočítám ochranku. Byl tam i Arkadij Medveděv, šéf manželovy soukromé bezpečnostní služby. Mezi strážnými o něm koluje nestárnoucí vtip

– říkají, že je ztělesněním Ivana v té nejhorší náladě.“

„Odkud ta delegace přijela?“

„Z Afriky. Subsaharské Afriky.“ Smutně se pousmála. „Sářina oblast působnosti.“

„Víte, ze které konkrétní země pocházeli?“

„To nedokážu odhadnout.“

„Setkala jste se s nimi?“

„Nikdy mi není dovoleno se s těmito lidmi setkávat.“

„Viděla jste někoho z nich už předtím?“

„Nikoho. Jen spoustu jim podobných. Tihle muži se od sebe vlastně moc neliší. Mluví různými jazyky, hájí barvy různých zemí a bojují za různé cíle. Ale v konečném důsledku jsou všichni stejní.“

„Kde jste byla, když v dači rokovali?“

„Nahoře v ložnici.“

„Slyšela jste jejich hlasy?“

„Jen vzdáleně. Šéf delegace byl pořádný kus chlapa, a když promluvil tím svým barytonem, skoro se otřásaly stěny. A co teprv jeho smích – jako když hřmí.“

„Ovládáte několik jazyků, Eleno. Kdybyste měla přirovnat řeč, kterou mluvili, k nějaké evropské, která by to byla?“

„Francouzština. Bez debaty. Měla takovou tu zvláštní kadenci, víte?“

Na začátek se napili. Při Ivanových tanečcích se vždycky hodně pilo; v době, kdy začali projednávat nejobtížnější body obchodu, už byli hosté řádně „namazaní“, a jelikož se Ivan nijak nepokoušel je ztišit, Elena najednou rozpoznávala slova a fráze, které jí byly povědomé, obzvlášť promluvil-li barytonový šéf – raketomety, kalašnikovy, minomety. Specifické typy nábojů. Bitevní vrtulníky. Tanky.

„Zanedlouho už se hádali o penězích. O cenách konkrétních zbraní a útočných systémů, ale i o provizích, úplatcích, cenách za přepravu a manipulačních poplatcích. O manželově podnikání toho vím dost na to, abych pochopila, že se jedná o významný obchod se zbraněmi – pravděpodobně s nějakou africkou zemí, na kterou je vyhlášeno mezinárodní embargo. Právě s takovými lidmi totiž manžel obchoduje, víte, pane Allone? Přicházejí za ním zájemci, kteří si zbraně nemohou koupit legálně na volném trhu. Proto Ivan slaví takový úspěch – plní velmi specifické požadavky. A proto pak nejchudší národy světa platí neskutečně nafouklé ceny za zbraně, kterými vraždí jeden druhého.“

„O jak velké dodávce hovoříme?“

„O dodávce za stovky milionů dolarů.“ Odmlčela se a po chvíli dodala: „Jak jinak si myslíte, že by mohl Ivan bez mrknutí oka zaplatit dva a půl milionu dolarů za vaši bezcennou Cassattovou?“

„Jak dlouho u vás ti muži zůstali?“

„Až do dalšího rána. Ivan po jejich odjezdu přišel nahoru do ložnice. Vznášel se v oblacích. I takhle už jsem ho viděla; ovládala ho krvežíznivost, opájel se úspěchem. Vlezl do postele a v podstatě mě znásilnil. Potřeboval tělo, kterého by se mohl zmocnit. Jakékoliv tělo. Spokojil se s mým.“

„Kdy jste si uvědomila, že je tenhle obchod jiný?“

„Dvě noci poté.“

„Co se stalo?“

„Zvedla jsem telefon ve špatné chvíli a příliš dlouho jsem poslouchala. Nic zvláštního.“

„To jste ještě byli na dači?“

„Ne, mezitím jsme se vrátili do Žukovky.“

„Kdo byl na lince?“

„Arkadij Medveděv.“

„Kvůli čemu volal?“

„V plánu na velký tanec se objevila trhlina.“

„Jaká trhlina?“

„Dost velká. Tak velká, že skrze ni měla propadnout část zboží.“

Uzavření velkých transakcí Ivan vždycky náležitě oslavil. Říkával tomu „žranice“. Společně s klienty vyrazili za zábavou a veškeré výdaje šly na jeho účet. Čím větší obchod, tím větší oslava. Drinky v nejproslulejších barech, večeře v nejvyhlášenějších restauracích. Sklenička na dobrou noc s nejkrásnějšími dívkami z Moskvy. A jako doprovod tým Ivanových bodyguardů, kteří dohlíželi na to, aby nedošlo k žádnému neštěstí. Žranice s africkými obchodníky se zvrhla v divoké běsnění. Trvala od šesti hodin odpoledne až do devíti následujícího večera, kdy se konečně doplazili do svých pokojů v hotelu Ukrajina a okamžitě ztratili vědomí.

„To je jeden z důvodů, proč s Ivanem lidé uzavírají obchody opakovaně – vždycky se o ně dobře stará. Nezpožďuje se s dodávkami, zboží sedí podle inventáře, kulky nekorodují. Diktátoři a váleční lordi rezavé náboje z duše nenávidí. Podle nich má Ivan nejlepší zásoby a pořádá nejlepší party.“

Vedle utužení vztahů s odběrateli sloužily večírky i jinému účelu. Umožňovaly Ivanovi a jeho soukromé službě vytáhnout z klientů citlivé informace ve chvílích, kdy se nejméně kontrolovali a jejich obranné reakce oslaboval alkohol a únava. S ohledem na rozsah transakce s africkými partnery se Arkadij rozhodl účastnit se oslavy osobně. Pět minut poté, co vysadil muže v hotelu, už telefonoval Ivanovi.

„Arkadij dřív pracoval pro KGB stejně jako Ivan. Normálně se ve svých závěrech neukvapuje a je až neuvěřitelně chladnokrevný. Ale tu noc jako by to nebyl on. Bylo jasné, že přišel na něco, co ho značně rozrušilo. Měla jsem zavěsit, ale nedokázala jsem odtrhnout sluchátko od ucha. Zakryla jsem mluvítko dlaní a skoro nedýchala. Vydržela jsem bez vzduchu snad pět minut. Myslela jsem, že mi srdce proskočí hrudníkem.“

„Jak to, že Ivan nepoznal, že ho posloucháte?“

„Domnívám se, že jsme zvedli telefon ve stejný okamžik. Náhoda. Pitomá, hloupá náhoda. Nebýt jí, teď bych tu s vámi nemluvila. A vy byste tady neseděl.“

„Co přesně říkal Arkadij Ivanovi?“

„Že se Afričané chystají část dodávky z velkého tance prodat se značnou přirážkou třetí straně. A že tahle třetí strana není jen tak nějaká obyčejná africká povstalecká sebranka.“ Zamračila se a hlubokým tónem v imitaci Arkadijova hlasu pronesla: „‚Tihle chlápci jsou toho nejhoršího kalibru, Ivane. Ta sorta, co klidně napálí letadlo do budovy plné lidí a po Evropě vyhazuje do vzduchu vlaky metra z batůžku. Zabíjejí ženy a děti, Ivane. Stínají hlavy a podřezávají krky.“

„Al-Káida?“

„Tohle nikdy nevyslovil, ale celou dobu jsem věděla, kam míří. Naléhal, aby danou část dodávky zrušili, protože by bylo příliš nebezpečné, aby se tohle zboží dostalo do ruky jen tak někomu. Jednou by se to mohlo obrátit proti nám, říkal. Proti Rusku. Proti Ivanovi a celé jeho síti.“

„Jak na to Ivan reagoval?“

„Můj manžel Arkadijovy obavy nesdílel. Právě naopak. Příslušné zboží tvořilo nejlukrativnější část celého obchodu. Namísto toho, aby dodávku zrušil, Ivan trval na tom, že ve světle nových informací musí všechno znovu projednat. Pokud Afričané plánují další prodej s marží, má nárok na podíl z jejich zisku. Krom toho se taky dalo uvažovat o navýšení ceny přepravy a manipulačních poplatků. ‚Proč to nechávat na Afričanech?‘ ptal se. ‚Můžeme zboží dodat sami vydělat na tom další stovky tisíc.‘ Takhle Ivan získává peníze. Má svou vlastní nákladní flotilu, takže může zbraně dopravit kamkoliv na světě. Jediné, co potřebuje, je přistávací dráha.“

„Tuší Ivan něco o tom, že jste je tehdy vyslechla?“

„Nikdy nic takového nenaznačil.“

„Setkal se ještě s těmi Afričany?“

„Přišli k nám do našeho domu v Žukovce druhý den navečer, sotva trochu vystřízlivěli. Tentokrát už to však nebylo tak přátelské setkání jako poprvé. Hodně se křičelo, tedy hlavně Ivan pořád povykoval. Nesnáší faleš, ta z něj vždycky dostane to nejhorší. Vytáhl na ně, že ví všechno o jejich plánech, a že pokud mu nezaručí podíl z opětného prodeje, smete celý obchod ze stolu. Ten mohutný Afričan sice taky chvíli ječel, ale nakonec podlehl Ivanovu nátlaku a peníze mu slíbil. A následující noc, ještě než odletěli domů, stihli na oslavu nového obchodu další žranici. Všechny hříchy odpuštěny a zapomenuty.“

„Co příslušné zboží, jak ho nazývali?“

„Označovali je slovem jehly. V ruštině ten název zní igla a přeloženo do jazyka západních mocností označuje, domnívám se, protileteckou raketu SA-18 odpalovanou ze země. Já sice na tyhle záležitosti nejsem žádný odborník, ale pokud vím, SA-18 je vysoce přesná a neobyčejně účinná.“

„Je to jedna z nejnebezpečnějších protileteckých zbraní na světě. Eleno, jste si tím opravdu jistá? Určitě použili termín igla?“

„Ano. A taky vím jistě, že mému muži absolutně nezáleželo na tom, jestli kvůli jeho zbraním zemřou stovky či tisíce nevinných lidí. Staral se jenom o svůj podíl, nic jiného ho nezajímalo. Co jsem si s takovou informací měla počít? Nemohla jsem přece sedět se založenýma rukama a nic nedělat.“

„A co jste tedy udělala?“

„Jakou jsem měla možnost? Jít na policii? Rusové na policii nechodí, Rusové se policii vyhýbají. Kontaktovat FSB? Můj manžel je FSB. Jeho síť operuje s její tichou podporou a požehnáním. Kdybych se spojila s FSB, do pěti minut by se to Ivan dozvěděl. A děti by vyrůstaly bez matky.“

Její slova se vznášela ve vzduchu jako zbytečná připomínka možných následků riskantní hry, kterou rozehráli.

„Nemohla jsem se svěřit žádnému povolanému úřadu, a tak jsem musela vymyslet jiný způsob, jak oznámit světu, k čemu se schyluje. Potřebovala jsem najít někoho, komu se dalo věřit. Někoho, kdo by mohl toto tajemství odhalit, aniž by prozradil, že právě já jsem zdrojem získaných informací. A nakonec jsem si na jednu takovou osobu vzpomněla. Studovala jsem s ní jazyky na Leningradské státní; po pádu komunismu se z ní stala slavná moskevská reportérka. Tuším, že víte, o koho jde a co dělá. Možná jste se s ní dokonce setkal. Jmenuje se…“

Ačkoliv Gabriel slíbil Eleně upřímnost, o jednom aspektu jejich rozhovoru pomlčel – nebyl totiž jediný, kdo její vyprávění poslouchal. Díky dvojici miniaturních, šikovně ukrytých mikrofonů a zabezpečenému družicovému spojení se dialog přenášel živě na čtyři různá místa na zeměkouli: na bulvár Krále Saula v Tel Avivu, na ústředí MI5 a MI6 v Londýně a na globální řídící středisko CIA v Langley ve státě Virginia. Adrian Carter seděl jako obvykle v křesle určeném řediteli Ústřední zpravodajské služby pro utajované operace; proslulý svým rozvážným, nezaujatým chováním v dobách krize vypadal, že se při vysílání trochu nudí, jako by byl nucen poslouchat nezáživný rozhlasový program. To se však změnilo v momentě, kdy Elena vypustila z úst výraz igla. Ovládaje ruštinu, nepotřeboval překlad, aby pochopil dalekosáhlý význam slova. Nečekal ani na její vysvětlení a ihned vytočil horkou linku, která vedla pouze do kanceláře ředitele CIA. „Skupina Šípy Alláhovy skutečně existuje,“ vyštěkl. „Někdo to musí oznámit Bílému domu – okamžitě.“

45

MASIV DES MAURES, FRANCIE

Přesunuli se na nevelkou terasu zastíněnou košatými piniemi a posetou hliněnými květináči s všemožným kvítím a bylinkami. Prastarý olivový hájek zasahoval až do mělké rokle, na jejímž protějším úbočí stály dvě maličké vilky jako vystřižené z obrazu Paula Cézanna. Z dálky k nim doléhal hysterický pláč dítěte, které zoufale volalo svou mámu. Elena se snažila křik ze všech sil nevnímat a dovyprávěla Gabrielovi svůj příběh až do konce. Popsala klidný oběd s Olgou Suchovovou i živou noční můru, když v Courchevelu zabili Aleksandra Lubina. Po vraždě Borise Ostrovského v bazilice svatého Petra se málem zhroutila.

„Uzavřela jsem se před okolním světem. Přestala jsem se dívat na televizi, nechtěla jsem číst noviny. Bála jsem se…, že se dozvím, že někde někdo sestřelil letadlo nebo že kvůli mně zemřel další novinář. Postupem času se mi podařilo přesvědčit sebe sama, že se nic z toho ve skutečnosti nestalo. Žádné rakety neexistují, opakovala jsem si do nekonečna. Schůzka diktátorů, kteří si do našeho domu přišli dojednat nákup zbraní od mého manžela, se nikdy nekonala. Neexistuje žádný tajný plán, podle kterého se část dodávky odprodá teroristům z al-Káidy. Vlastně neexistují ani ti teroristé. Všechno to byl jen zlý sen, nějaké nedorozumění. Falešný poplach. Jenže pak mi zavolal můj přítel Alistair Leach a nabídl mi obraz Mary Cassattové. A teď sedím naproti vám.“

Stkavý vzlykot z protější strany strže neutichal. „Copak tomu chudáčkovi nemůže nikdo pomoct?“ Pohlédla Gabrielovi do očí. „Máte děti, pane Allone?“

Agent chvíli váhal, ale pak po pravdě odpověděl. „Měl jsem syna,“ hlesl.

„Proboha, omlouvám se. Nechtěla jsem…“

„Nic se neděje, Eleno, už je to dávno.“

„Co se stalo?“

„Jeden terorista mi nastrčil bombu do auta. Chtěl se mi pomstít, protože jsem mu zabil bratra. Vybuchla ve chvíli, kdy uvnitř seděla moje žena a syn.“

„A co vaše manželka? I ona zemřela?“

„Ne, přežila to.“ Na okamžik se odmlčel. „Ale možná by bylo lepší, kdyby odešla s ním. Trvalo mi několik vteřin, než jsem ji odtamtud vytáhl. Utrpěla těžké popáleniny.“

„Stalo se to v Izraeli?“

„Ne ne, tam ne. Ve Vídni, kousek od katedrály.“

Dítě z opačného úbočí náhle utichlo. Gabriel, jak se zdálo, změnu nepostřehl, neboť se plně soustředil na otevírání lahve růžového vína. Naplnil skleničku a podal ji Eleně.

„Dejte si trochu. Až přijdete domů, musí z vás to víno být cítit. Je to důležité. Ivan to bude očekávat.“

Pozvedla sklenici ke rtům a pozorovala koruny sosen, jež se zvolna kymácely v lehkém vánku.

„Jak vlastně k tomuhle všemu došlo? Jak jsme se my dva ocitli tady, na tomto místě?“

„Každý jinak. Vy díky telefonátu, který jste neměla vyslechnout. Mě sem zavedl Boris Ostrovskij. To kvůli mně se vypravil do Říma. Chtěl mi povědět o Ivanovi, ale zemřel mi v náručí dřív, než stačil splnit úkol, který si předsevzal. Proto jsem musel odjet do Moskvy za Olgou Suchovovou.“

„To vy jste byl s ní, když se ji pokusili zabít?“

Gabriel přikývl.

„Jak jste dokázal vyváznout z toho schodiště živý?“

„O tom snad zase jindy. Dejte si ještě víno, musíte se trochu opít, než pojedete domů.“

Bez námitek uposlechla a pak se zeptala: „Takže, slovy Lenina, slavného vůdce revoluce a otce Sovětského svazu, jaké kroky je nyní potřeba učinit? Co uděláme s těmi raketami, které můj manžel vložil do rukou vrahů?“

„Díky vám jsme získali obrovské množství informací. Pokud budeme mít štěstí – velké štěstí – možná se nám podaří objevit ty zbraně dřív, než teroristé zaútočí. Bude to obtížné, ale pokusíme se o to.“

„Pokusíte se? Co tím myslíte? Musíte je zastavit!“

„To není tak jednoduché, Eleno. Ještě toho spoustu nevíme. Se kterou zemí váš manžel vyjednává? Poslal už rakety na místo určení? Dostaly se už do rukou teroristů? Není už pozdě?“

Pokládal řečnické otázky, ale Elena zareagovala, jako by byly určeny přímo jí.

„Omlouvám se,“ vydechla. „Připadám si jako blázen.“

„Proč?“

„Myslela jsem si, že když vám povím o tom obchodu, budete mít dost informací na to, abyste ty zbraně vypátrali dřív, než je někdo použije. Čeho jsem dosáhla? Dva lidé jsou mrtví a moje kamarádka je uvězněná ve svém moskevském bytě. A rakety, které dodává můj manžel, jsou pořád někde venku.“

„Neřekl jsem, že to nedokážeme, Eleno. Jenom že to nebude snadné.“

„Co ještě byste potřebovali?“

„Pomohl by jakýkoliv písemný důkaz.“

„Co to znamená?“

„Certifikáty konečného uživatele, faktury, přepravní protokoly, tranzitní dokumenty, bankovní výpisy, doklady o bezhotovostních převodech. Cokoliv, co by nám pomohlo vysledovat tuhle obchodní transakci nebo pohyb zboží.“

Elena chvíli mlčky přemýšlela. Když znovu promluvila, její hlas byl přes šelest vánku sotva slyšet.

„Já asi vím, kde by se takové informace daly najít,“ hlesla.

Gabriel na ni překvapeně pohlédl. „Kde, Eleno?“

„V Moskvě.“

„Někde, kde bychom se k nim mohli dostat i my?“

„Vy ne. Musela bych je pro vás získat já osobně. A musela bych to zařídit sama.“

„Můj manžel je oddaný stalinista. Nijak se tím ovšem nechlubí, dokonce ani v Rusku ne.“

Elena upila vína a nastavila skleničku paprskům blednoucího slunce.

„Láska ke Stalinovi ho hodně ovlivnila při výběru a koupi nemovitostí. Žukovka, předměstí Moskvy, kde stojí náš dům, byla původně nepřístupná ves vyhrazená nejvyšším funkcionářům strany a pár vyvoleným vědcům a muzikantům, kteří si tam stavěli své dači. Ivanův otec nikdy nedosáhl takového postavení, aby si ji tam mohl taky dovolit, a Ivana to strašně štvalo. Po pádu Sovětského svazu, kdy už do tamních pozemků mohl investovat každý, kdo měl trochu peněz, si koupil parcelu, která kdysi patřila Stalinově dceři. Krom toho pořídil obrovský byt v Domě na nábřeží, kde občas přespává a využívá ho jako kancelář. Předpokládám, že si tam vodí taky svoje milenky. Já jsem tam byla jen párkrát. Ta budova je plná duchů; místní tvrdí, že když se v noci zaposloucháte, pořád ještě slyšíte bolestný křik.“

Zahleděla se na Gabriela.

„Víte, o čem mluvím? Znáte Dům na nábřeží?“

„Velká budova na Serafimovičově ulici s hvězdou Mercedes Benz na špici. Postavili ji ve třicátých letech pro nejvyšší funkcionáře nomenklatury. Při Velkém teroru ji Stalin proměnil v dům hrůzy.“

„Je vidět, že jste se připravoval, klobouk dolů.“ Zamžourala do skleničky. „Stalin nechal povraždit skoro osm set nájemníků včetně muže, který obýval manželův byt – vyššího úředníka na ministerstvu zahraničních věcí. Stalinovi věrní lokajové ho podezřívali ze špionáže pro Německo, odvezli ho na popravčí pole v Butovu a zastřelili. Nikdo přesně neví, kolik Stalinových obětí je tam pohřbeno. Před několika lety vrátila vláda pozemek pravoslavné církvi a ta ho od té doby prozkoumává a hledá lidské ostatky. Nenašel byste v Rusku smutnější kus země, než je Butovo, pane Allone. Vdovy a sirotci seřazení kolem příkopů hledají místo posledního odpočinku svých manželů a otců. Truchlíme nad mrtvými v Butovu, a přitom se stále najdou lidé jako můj manžel, ochotní zaplatit miliony za byt v Domě na nábřeží. Tohle jde jenom v Rusku.“

„Kde přesně ten byt leží?“

„V devátém patře, má výhled na Kreml. Manžel ho ve spolupráci s Arkadijem nechává hlídat čtyřiadvacet hodin denně. Dveře do Ivanovy kanceláře mají dřevěné obložení, ale uvnitř je plát oceli odolné proti bombám. Otevírají se pomocí kódu a biometrického snímače otisku prstu. Pouze tři lidé mohou vstoupit dovnitř: Ivan, Arkadij a já. V kanceláři se nachází zaheslovaný počítač a sejf, který je chráněn stejně jako vstup – stejný blok kláves, stejný snímač, stejný postup i heslo. Právě v tomhle trezoru ukrývá manžel všechna svá tajemství uložena v souborech zašifrovaných programem, který vytvořila KGB.“

„Do této kanceláře máte přístup povolen?“

„Za normálních okolností pouze v Ivanově doprovodu. Ale v krajní nouzi tam můžu vstoupit i samotná.“

„A taková situace by nastala kdy?“

„Kdyby se Ivan náhodou znelíbil chlapcům z opačného břehu – těm, co sedí v Kremlu. Domnívá se, že v takovém případě by je s Arkadijem zatkli oba. Zůstalo by tedy na mně, jak říkal, abych zajistila, že dokumenty uložené v sejfu se nedostanou do nepovolaných rukou.“

„Máte je odnést jinam?“

Zavrtěla hlavou. „Vnitřek trezoru je obložený výbušninami. Ivan mi ukázal, jak se aktivuje systém, kde je ukrytá rozbuška a jak se spouští. Ubezpečil mě, že množství trhaviny je spočítané akorát tak, aby zničilo dokumenty v trezoru a nenapáchalo větší škody.“

„Jak zní heslo?“

„Je to datum Stalinova narození, 21. prosinec 1879. Samotné heslo ale k ničemu není, potřebujete k němu ještě můj palec. Ani se nepokoušejte přemýšlet, jak byste ten snímač mohl obejít, protože neobejdete strážného – a ten dovnitř nepustí nikoho, koho nezná. Jediný, kdo se dostane do bytu, do kanceláře a do trezoru, jsem já.“

Gabriel vstal a rozvážnými kroky přešel k nízké kamenné zídce, která vymezovala terasu. „Nikdy by se vám nepodařilo zmocnit se disků tak, aby si toho Ivan nevšiml. A pokud na to přijde, zabije vás – stejně jako to provedl s Aleksandrem Lubinem a Borisem Ostrovským.“

„Nebude mě moct zabít, pokud mě nebude moci najít. A to se nestane, pokud vy a vaši přátelé odvedete dobrou práci a ukryjete mě na bezpečném místě.“ Nechala slova chvilku působit a po krátké odmlce dodala: „Mě a moje děti, samozřejmě. Museli byste vymyslet, jak je odlákat od Ivana.“

Gabriel se pomalu otočil. „Uvědomujete si, co říkáte?“

„V dobách studené války bych tuším mluvila o zběhnutí. Mám pravdu?“

„Změní se vám celý život, Eleno. Přijdete o své domy, o peníze, o Cassattovou. Žádné zimní dovolené v Courchevelu, žádná léta v Saint-Tropez, žádné horečné nakupování v Knightsbridge. Nebudete se moct vrátit do Ruska a po zbytek života budete utíkat před Ivanem. Dobře si to rozmyslete. Opravdu se chcete vzdát toho všeho, jen abyste nám pomohla?“

„A čeho se vlastně vzdám? Jsem vdaná za muže, který tajně prodává protiletecké rakety teroristům z al-Káidy, a aby to udržel v tajnosti, neváhal zabít dva novináře. Muže, který mnou opovrhuje natolik, že si do našeho domu klidně vodí milenky. Můj život je jedna velká lež, mám jenom svoje děti. Získám pro vás ta data a přeběhnu na Západ. Na vás bude dostat děti od Ivana. Slibte mi, že se jim nic nestane.“

Natáhla paži a chytila jej za zápěstí. Kůži měl v jednom ohni, jako by zápolil s horečkou.

„Pro muže, který dokáže mistrovsky napodobit Mary Cassattovou a připravit takovéhle setkání, jistě nebude problém vymyslet, jak odvézt děti z otcova hradu.“

„Zas tak dobrý nejsem. Můj padělek jste okamžitě rozpoznala.“

„To proto, že jsem v tom dobrá.“

„Jenže na to, abyste oklamala Ivana, musíte být ještě lepší. Nesmíte se dopustit žádné chyby. Pokud neodvedete dokonalou práci, můžete klidně skončit mrtvá.“

„Vyrostla jsem v Leningradu v rodině vrcholných představitelů strany. Vím, jak proti nim obrátit jejich vlastní zbraně a porazit je. Znám pravidla.“ Stiskla mu zápěstí a podívala se mu zpříma do očí. „Na vás je vymyslet způsob, jak mě dopravit do Moskvy, aby Ivan nepojal žádné podezření.“

„A jak vás pak odtamtud vytáhnout. S dětmi.“

„Ano, to také.“

Dolil jí vína a posadil se vedle ní.

„Slyšel jsem, že vaší matce není moc dobře.“

„Odkud to víte?“

„Odposloucháváme vaše telefonní hovory. Všechny.“

„Minulý týden prodělala pár záchvatů závratě. Přemlouvá mě, abych za ní přijela.“

„To byste možná měla. Koneckonců ženě ve vaší pozici by se nikdo nemohl divit, že po tom všem, čemu vás manžel vystavoval, chcete strávit pár dní u své matky. Dá se jí věřit?“

„Máma Ivana nesnáší. Nic jí neudělá větší radost, než když ho opustím.“

„Bydlí v Moskvě?“

Elena přikývla. „Přestěhovali jsme ji tam po smrti mého otce. Ivan jí opatřil úchvatný byt v nové zástavbě na Kutuzovském prospektu. Nemůže to tam vystát.“

„Budeme potřebovat dopis psaný vaší rukou. Musí obsahovat dostatečné množství osobních informací o vás a vaší rodině, aby si vaše matka mohla být jistá, že nejde o podvrh. Až ho dopíšete, strávíte pár minut s Michailem. Potom se vrátíte domů k manželovi a budete předstírat, že tahle konverzace se nikdy neodehrála.“

V témže momentě v potemnělém operačním středisku na telavivském bulváru Krále Saula sundal Ari Shamron z hlavy sluchátka a vrhl smrtící pohled na Uziho Navota.

„Řekni mi něco, Uzi. Kdy jsem dal svolení ke zběhnutí?“

„Nemám pocit, že bys ho kdy povolil, šéfe.“

„Pošli tomu klukovi zprávu. Ať se do zítřejšího večera dopraví do Paříže. Musíme si promluvit.“

46

MASIV DES MAURES, FRANCIE

„No? Jaký na vás udělal dojem?“ ozvalo se rusky za jejími zády.

Elena se s trhnutím otočila po hlase a v otevřených francouzských dveřích spatřila Michaila s rukama vraženýma v kapsách a slunečními brýlemi povytaženými na čelo.

„Je to pozoruhodný člověk,“ pravila uznale. „Kam zmizel?“

Jako by tu otázku neslyšel, Michail pokračoval: „Můžete mu věřit, Eleno. Můžete svěřit svůj život do jeho rukou. I život vašich dětí.“ Podal jí ruku. „Ještě vám musím ukázat pár věcí, než odsud odjedeme.“

Elena jej následovala zpět do vily. V její nepřítomnosti se na prostém dřevěném stole objevily typické pochoutky zamilovaných. Když Michail promluvil, zvolil jemný tón, jako by rozebírali své nejintimnější zážitky.

„V klidu jsme poobědvali, všechno jsem připravil už ráno. Jídlo čekalo na stole, když jsme sem dorazili. Tak jak ho vidíte. Zapamatujte si, co jste jedla, Eleno. A jak to tu vypadalo.“

„Kdy jsme jedli? Předtím, nebo potom?“

„Předtím,“ odvětil a přes tvář se mu mihl obdivný úsměv. „Zprvu jste byla lehce nervózní. Nebyla jste si jistá, jestli to opravdu chcete. Trochu jsme se uvolnili, najedli se, dali si sklenku dobrého vína. A právě to růžové udělalo své.“ Povytáhl láhev z kyblíku s ledem. „Bandolské, dobře vychlazené. Přesně jak ho máte ráda.“ Nalil jí další sklenici. „Dejte si ještě,“ vyzval ji. „Až přijdete domů, musí z vás to víno být cítit. Je to důležité.“

Kývla a napila se.

„Ještě něco byste měla vidět,“ řekl Michail. „Pojďte se mnou.“

Zavedl ji do větší ze dvou ložnic a pobídl ji, aby se posadila na neustlanou postel. Na jeho pokyn si Elena vryla pokoj do paměti. Oprýskaný prádelník, proutěné houpací křeslo, otřepané závěsy na jediném okně. A pár vybledlých kopií Monetových obrazů na každé straně koupelnových dveří.

„Choval jsem se k vám jako dokonalý gentleman. Předčil jsem vaše očekávání a nesobecky plnil všechna vaše přání. Milovali jsme se dvakrát. Já jsem na vás naléhal ještě napotřetí, ale jednak už se připozdívalo, a jednak jste byla unavená.“

„Doufám, že jsem vás nezklamala.“

„Naopak.“

Vkročil do koupelny, rozsvítil a přizval ji dovnitř. Sotva se tam oba vtěsnali; museli se dotýkat ramenem, když pokračoval v příběhu.

„Když bylo po všem, šla jste se osprchovat. Proto z vás není cítit onen zvláštní pach ženy po milování. Takže to teď udělejte prosím. Musíme vás odvézt domů.“

„Co mám udělat?“

„Osprchovat se.“

„Jako doopravdy?“

„Ano.“

„Ale my jsme se přece doopravdy nemilovali.“

„Ale jistě že ano. Dokonce dvakrát. Já jsem chtěl ještě jednou, ale bylo už moc pozdě. Osprchujte se, Eleno. Trochu si namočte vlasy a rozmažte si make-up. Na pár místech si pořádně drhněte obličej, aby to vypadalo, že jsem vás líbal. A nezapomeňte použít mýdlo. Je důležité, abyste byla cítit nezvyklou vůní.“

Michail otevřel naplno oba kohoutky a vyklouzl ven. Elena se svlékla a vstoupila do vody.

47

SAINT-TROPEZ, FRANCIE

Tuhle část dne měl Jean-Luc nejraději – siestu mezi obědem a večeří, kdy si dopřával poctivé doušky pastišů a v poklidu promýšlel strategii večerního představení. Rychlým pohledem do seznamu rezervací se přesvědčil, že to bude náročná noc – americký rapper s desetičlenným doprovodem, zdiskreditovaný francouzský politik a jeho nová dětská nevěsta, ropný šejk z Emirátů – Jean-Luc si nikdy nemohl zapamatovat, jestli z Dubaje nebo z Abú Dhabi – a pochybný italský obchodník, jenž do Saint-Tropez utekl z Milána, kde čelí formální obžalobě. Prozatím však jídelní místnost restaurace Grand Joseph zdobilo pokojné moře lnu, křišťálu a stříbra, které rušila jen dvojice bezprizorních španělských sirotků popíjejících u baru. A mimoto také červený kabriolet Audi zaparkovaný přímo před vchodem navzdory městské vyhlášce, jež dlouhodobé stání na takovém místě zakazovala, nehledě na bezpočet výnosů, které zveřejnil Joseph sám.

Jean-Luc upil pastišů a zadíval se pozorněji na dvojici ve voze. Za volantem seděl zhruba třicetiletý muž s obligátním italským modelem slunečních brýlí na očích. Měl atraktivní tvář s nevýraznými slovanskými rysy a rty roztažené v samolibém úsměvu. Jeho spolujezdkyně byla o pár let starší, ale stejně pohledná. Tmavé vlasy měla vyčesané do nedbale upraveného drdolu, na sobě pomačkané šaty – vypadalo to, jako by v nich spala. Milenci, usoudil Jean-Luc. Bezpochyby. Nadto si vzpomněl, že je nedávno viděl v restauraci. Jména se mu – jako vždy – vybaví později, ale nakonec mu paměť dobře poslouží. Nikdy ho nezklamala.

Dvojice si ještě chvíli povídala, než se konečně rozloučila polibkem, a zahnala tak poslední možné pochybnosti o tom, jak strávili odpoledne. Žena vystoupila a ocitla se osamocená na sluncem zalitých dlažebních kostkách, zatímco audi uhánělo pryč jako únikový vůz, který se snaží co nejrychleji zmizet z místa činu. Žena je provázela pohledem, dokud nezajelo za roh budovy, pak se otočila a zamířila ke vchodu do restaurace. Tehdy se Jean-Luc rozpomněl na jméno. Nebyl to nikdo jiný než Elena Charkovová, žena ruského oligarchy a vymetače večírků Ivana Charkova. Kam se však poděli její osobní strážci? Jak to, že má tak rozcuchané vlasy a pomačkané šaty? A proč se proboha líbala s cizím mužem v červeném audi uprostřed náměstí l’Hôtel de Ville?

Za okamžik vkročila dovnitř pohupujíc se v bocích o něco veseleji než obvykle, kabelku zavěšenou na levém rameni. „Bon-soir, Jean-Luc,“ zapěla, jako by se nic nedělo. A Jean-Luc radostně odvětil „Bonsoir,“ jako by neviděl, že se před třiceti vteřinami oddávala francouzskému polibku s cizím blondýnem. Pohodila kabelku na bar, se škubnutím otevřela zip, vytáhla mobilní telefon a s odporem vyťukala číslo. Zamumlala pár slov v ruštině a rozhněvaně přístroj zaklapla.

„Dáte si něco, paní Eleno?“ otázal se Jean-Luc úslužně.

„Trocha sancerre by přišla vhod. A cigaretu, jestli máte, prosím.“

„Se sancerre rád vyhovím, ale cigaretu vám bohužel nenabídnu. Nové nařízení. Francie bez kouře.“

„Kam ten svět spěje?“

„Těžko říct…“ Pozoroval ji přes okraj sklenice pastišů. „Jste v pořádku?“

„Nikdy mi nebylo líp. Ale to víno bych si dala.“

Jean-Luc jí nalil poctivou dávku sancerre, téměř dvojnásobek obvyklého množství, a postavil sklenici na barový pult. Právě ji zvedala ke rtům, když na náměstí zaskřípaly brzdy dvou černých limuzín značky Mercedes. Elena se ohlédla za sebe, svraštila čelo a pohodila na stůl dvacetieurovou bankovku.

„I tak díky, Jeane-Lucu.“

„To je v pořádku, paní Eleno. Dnes je to na účet podniku.“

Vstala, pověsila kabelku přes rameno, poslala mu vzdušný polibek a odhodlaně se rozešla ke vchodu jako bojovník za svobodu, jenž stoupá na popraviště. Jakmile překročila práh a zalil ji slábnoucí sluneční svit, zadní dveře prvního vozu se s trhnutím otevřely, jako by je zevnitř vyrazila ohromná neviditelná síla, a mohutná paže ji surově vtáhla dovnitř. Auta vyrazila dopředu jako dvě černé šipky a rychle se ztrácela z dohledu. Jean-Luc je sledoval do posledního momentu, a když pak sklopil zrak, všiml si, že Elena své peníze nechala na baru. Šoupl bankovku do kapsy, pozvedl sklenici a tiše připil na její odvahu. Na ženy, říkal si v duchu. Poslední naději Ruska.

Dlouhotrvající a nevysvětlitelná nepřítomnost hosta jménem Michael Danilov vyvolala v hotelu Château de la Messardière nejvážnější krizi celého léta. Do akce se zapojily pátrací čety, prohledával se každý keřík, dokonce bylo nutné informovat příslušné orgány. Přesto když se toho večera objevil muž na nádvoří hotelu, bylo z jeho výrazu patrné, že o potížích, které způsobil, nemá nejmenší tušení. Předal klíče komorníkovi a nakráčel do mramorové vstupní haly, kde na něj vyděšená strachy celý den úzkostlivě čekala Sára Crawfordová. Ti, kteří se stali náhodnými svědky ostré rány, která přišla vzápětí, potvrdili, že Danilovova milenka rozhodně nešetřila silami. Za všechno mohla pravá pěst, která přesně trefila cíl v podobě mužovy levé tváře. Jelikož se Sára vrhla do útoku bez jakéhokoliv varování, zastihla Michaela i svědky zcela nepřipravené. Překvapení nebyli jen dva členové ruské ochranky jakéhosi Ivana Charkova, kteří seděli u baru ve vestibulu a popíjeli vodku.

Blondýn se nesnažil ani vymlouvat, ani usmiřovat. Jednoduše nasedl zpět do svého červeného audi a vystřelil ke své oblíbené nezastřešené hospůdce ve Starém přístavu. Že se za ním pouštějí i oba Rusové, toho si vůbec nevšiml – ale i kdyby ano, ve chvíli, kdy se setkali tváří v tvář, už dávno nebyl ve stavu, kdy by s tím mohl něco dělat. Stejně jako Sára i oni jej napadli úplně nečekaně – zanechali po sobě ovšem mnohem vážnější následky. Když bylo po všem, jeden z číšníků pomohl Michaelovi na nohy a na nejbolestivější místa mu přiložil ledový obklad. Po chvíli se k hostu přitočil policista a zajímal se, proč na něj muži vlastně zaútočili. Sepsal s napadeným hlášení a otázal se, zda si přeje vznést obvinění. „Co s nimi zmůžete?“ zakroutil blondýn odmítavě hlavou. „Tohle jsou Rusové, zatraceně.“

Poseděl v baru ještě hodinu a užíval si drinků na účet podniku. Poté se vsoukal za volant svého vozu a vrátil se do hotelu. V pokoji našel své oblečení rozházené po zemi a na zrcadle v koupelně objevil rtěnkou naškrábaný vzkaz na rozloučenou. Zůstal celý příští den, aby si trochu olízal rány, pak se sbalil a o půlnoci odjel neznámo kam. Vedení hotelu se značně ulevilo.

Část třetí:

PŘEBĚHLICE

48

PAŘÍŽ

Vlak, který vyjížděl v 19:28 z Marseille, zvolna dosupěl na stanici Gare de Lyon s desetiminutovým předstihem. Gabriela to nijak nepřekvapilo; odborově organizovaní francouzští řidiči vždy dokázali čas cesty o trochu zkrátit, znamenalo-li to, že se dostanou dřív domů. Kráčeje opuštěnou příjezdovou halou s kabelou v ruce vzhlédl k vysokému klenutému stropu. Před třemi lety tuto historickou pamětihodnost těžce poničil sebevražedný atentátník. Mohla se však obrátit v trosky, nebýt toho, že se Gabrielovi podařilo další dva teroristy zneškodnit dřív, než stačili odpálit nálož. Hrdinský čin z něj na několik dní udělal nejhledanějšího muže Francie.

Na kruhové cestě před nádražím čekal na svou kořist tucet taxikářů. Gabriel však zamířil na bulvár Diderot a mávl na taxi až tam. Adresa, již nadiktoval řidiči, se nacházela několik bloků od místa, kam měl skutečně namířeno – tedy od nevysokého činžovního domu u Boloňského lesíka. Když se přesvědčil, že ho nikdo nesleduje, zamířil ke dveřím a zmáčkl zvonek apartmá 4B. Zámky se okamžitě otevřely. Gabriel vstoupil dovnitř a hbitě vyběhl do schodů. Semišové mokasíny na vyšlapaném běhounu nevydávaly žádný zvuk. Jakmile dosáhl čtvrtého patra, spatřil mírně pootevřené dveře příslušného bytu a do nosu jej praštil nezaměnitelný pach tureckého tabáku. Bříškem ukazováku jemně zatlačil do dveří, které se na promazaných pantech snadno otevřely dokořán.

Naposled do tohoto konspiračního bytu vstoupil přede dvěma lety, přesto se zde za tu dobu nic nezměnilo – tentýž bezvýrazný nábytek, stejný špinavý koberec, tytéž tlusté závěsy na oknech. Usazeni v levných křesílkách v jídelním koutě jej Adrian Carter s Uzim Navotem obdařili nejistými pohledy; jako by právě zavtipkovali na jeho účet a doufali, že je neslyšel. O pár vteřin později vypochodoval z kuchyně Ari Shamron s hrníčkem kávy na podšálku v ruce, šeredné brýle vytažené na lysou hlavu, kde se vyjímaly jako potápěčská maska. Na sobě měl svůj typický oděv, khaki kalhoty a bílou bavlněnou košili s rukávy srolovanými k loktům. Akce v terénu s Shamronovým vzezřením vždycky udělala divy – i když byl „terén“ třeba jako v tomto případě jen komfortní byt v šestnáctém pařížském obvodu. Dokonce vypadal i zdravěji.

Zarazil se, věnoval Gabrielovi nasupený pohled a poté pokračoval ke stolku, na němž v popelníku doutnala zapálená cigareta. Gabriel k ní stihl přiskočit dřív a spěšně ji zadusil.

„Co si myslíš, že děláš?“ obořil se na něj Shamron.

„Kouření máš zakázáno.“

„Jak asi můžu přestat kouřit, když se můj nejlepší agent chystá vyhlásit otevřenou válku Rusku?“ Odložil hrnek i s podšálkem na stolek a rozčileně přecházel po pokoji. „Oprávnili jsme tě k tomu, abys zařídil setkání s Elenou Charkovovou a pokud možno z ní vytáhl všechno, co ví o manželově ilegálním obchodování se zbraněmi. Tenhle úkol jsi zvládl obdivuhodně, dokonce bych řekl, že to byla jedna z nejzdařilejších akcí, jaké kdy naše služba viděla. Jenže nakonec jsi obrovsky překročil svou pravomoc. Neměl jsi žádné právo plánovat operaci takového rázu; vloupání, a nadto v srdci Moskvy. A už vůbec nemáš oprávnění dávat souhlas s tím, že zajistíš bezpečné zběhnutí Eleny Charkovové. O tom jsi neměl ani co diskutovat, natož něco takového garantovat!“

„A co jsem podle tebe měl dělat, Ari? Říct jí, že děkujeme, ale nemáme zájem? Že o nejtajnější dokumenty jejího manžela nestojíme?“

„To ne, ale mohl ses aspoň nejdřív poradit s nadřízenými.“

„Na nějaké konzultace nebyl čas. Ivan převracel Saint-Tropez vzhůru nohama, jenom aby Elenu našel.“

„A co podle tebe udělá, až mu ji vezmeš i s dětmi? Zamává bílou vlajkou na znamení kapitulace a zabalí podnikání?“ Shamron s povzdechem zakroutil hlavou a sám si odpověděl. „Ivan Charkov je mocný člověk, který má mocné přátele. I kdyby se ti povedlo dostat Elenu s těmi disky ven – což podle mého skromného názoru vůbec není jisté – bude se Ivan mstít. A krutě. Diplomaté budou hromadně vypovězeni a už tak napjaté politické vztahy mezi Ruskem a západní polokoulí se ochladí pod bod mrazu. Krom toho můžeme čelit taky finančním důsledkům – které Západ v době globální ekonomické nejistoty skutečně nepotřebuje.“

„Diplomatické sankce? Kdy naposled odradila hrozba diplomatických sankcí velkého Ariho Shamrona od činů, které pokládal za správné?“

„Víckrát, než si umíš představit. Ale neznepokojují mě jen diplomatické dohry. Ivan Charkov se ukázal jako divoce agresivní člověk, a pokud mu sebereš ze spárů manželku a děti, udeří v odvetu s neurvalou silou. Má přístup k nejnebezpečnějším zbraním na světě, a to včetně nukleárních, biologických a chemických. Na to nemusíš být génius, aby tě napadla situace, za jaké Ivan a jeho nohsledi tyto zbraně velice rádi podstrčí našim nepřátelům.“

„Jenže právě k tomu už došlo,“ poznamenal Gabriel. „Jinak bychom tu neseděli.“

„A když rozpráší pár lahviček polonia po Tel Avivu a pár tisíc nevinných za to zaplatí životem? Co řekneš pak?“

„Řekl bych, že je na nás zajistit, aby k něčemu takovému vůbec nedošlo. A připomněl bych ti tvá vlastní slova – že při našem rozhodování bychom neměli vycházet ze strachu, ale z toho, co je z dlouhodobého hlediska nejlepší pro bezpečnost Státu Izrael. Nenaznačuješ přece, že není v našem zájmu sejmout Ivana Charkova, nebo jo? Má na svých rukou víc krve než Hizballáh, Hamas a al-Káida dohromady. Navíc provozuje svůj roztomilý malý podnik hrůzy s požehnáním a plnou podporou a ochranou Kremlu. Tak ať si Rusové klidně uvalují diplomatické sankce. Vrátíme úder i s úroky – a tak, aby hodně bolel.“

Shamron vrazil do koutku úst cigaretu a zapálil ji starým věrným zapalovačem Zippo. Gabriel vrhl letmý pohled po Navotovi s Carterem; odvraceli oči, jako by se stali nechtěnými svědky manželské roztržky.

„Hodláš snad osobně znovu roznítit studenou válku?“ Shamron vyfoukl obláček kouře ke stropu. „Protože přesně o tom teď hovoříš.“

„O to už se dávno postarali Rusové. A jestli se Ivan Charkov chce přidat na stranu psychotických šílenců, jejichž jediným cílem je nás zničit, tak jen do toho.“

„Se Státem Izrael se Ivan nespokojí. Půjde po tobě a po všem, co je ti drahé.“ Kvůli Adrianu Carterovi hovořili anglicky, teď však Shamron ztišil hlas a hebrejsky dodal: „A tohle opravdu chceš? Teď, v téhle životní fázi? Dalšího nepřítele, který je odhodlán tě zabít, ať to stojí, co to stojí?“

„Dokážu se o sebe postarat.“

„A co tvoje manželka? I o ni se dokážeš postarat? Každou vteřinu dne?“ Shamron se dramaticky rozhlédl po pokoji. „Právě sem jsi odvezl Leu po výbuchu na Gare de Lyon, je to tak?“ Povzbuzen Gabrielovým mlčením Shamron pokračoval: „Palestinci se ke tvé ženě dostali ne jednou, ale dvakrát – poprvé ve Vídni, a o patnáct let později v psychiatrické léčebně v Anglii, kde ses ji pokoušel ukrýt. Odvedli dobrou práci, ale ve srovnání s Rusy jsou to nezkušená mládata. Rád bych, abys na to myslel dřív, než Ivanu Charkovovi vyhlásíš otevřenou válku.“

Shamron odložil cigaretu do popelníku přesvědčen, že vyhrál, a natáhl se pro šálek s kávou. V jeho velkých tlapách zhyzděných jaterními skvrnami vypadal jako hračka z dětského čajového servisu.

„A co Eichmann?“ kontroval Gabriel polohlasně. Mluvili stále hebrejsky, ale při zmínce o masovém vrahovi Adrian Carter zlehka trhl hlavou, jako ospalý student, jehož zburcuje hlas učitele při nudné přednášce.

„Co s Eichmannem?“ osopil se Shamron.

„Přemýšleli jste snad nad diplomatickými důsledky, než jste po něm skočili na té autobusové zastávce v Argentině?“

„Samozřejmě. O tom, jestli ho sebrat, nebo ne, jsme diskutovali do aleluja. Báli jsme se, že nás svět odsoudí jako prachsprosté kriminálníky a únosce. A děsili jsme se toho, že to bude mít tak těžký dopad, že to náš mladý, zranitelný stát neustojí.“

„Ale nakonec jste toho hajzla stejně zatkli. A udělali jste to proto, že to bylo to jediné správné rozhodnutí, Ari. Protože bylo spravedlivé.“

„Udělali jsme to proto, že jsme neměli na výběr, Gabrieli. Kdybychom žádali o vydání, Argentinci by odmítli a ještě by Eichmanna varovali. A pak by nám unikl navždy.“

„Protože by ho vzala pod křídla policie a tajná služba?“

„Přesně tak.“

„Tak jako FSB a Kreml chrání Ivana.“

„Ivan Charkov se s Adolfem Eichmannem nedá srovnávat a myslel bych si, že zrovna tobě ten rozdíl nebudu muset vysvětlovat. Eichmann a nacisté mi vyvraždili skoro celou rodinu. Tobě taky. Tvoje matka prožila válku v Birkenau a do konce života se nezbavila jizev, které na ní lágr zanechal. A ty se s nimi pereš dál.“

„To pověz těm milionům nevinných, kteří zemřeli ve válkách rozdmýchaných Ivanovými puškami.“

„Prozradím ti jedno malé tajemství, Gabrieli. I kdyby Ivan přestal prodávat zbraně hned teď, už zítra by se toho ujal někdo jiný.“ Shamron pokynul rukou Carterovi. „Co ty víš? Třeba se toho chopí tady tvůj dobrý přítel Adrian. On a jeho vláda vyzbrojovali třetí svět spoustu let podle potřeby. A dokonce i my se můžeme pochlubit pár barbarskými zákazníky.“

„Gratuluju, Ari.“

„K čemu?“

„Hlouběji už jsi klesnout nemohl, dosáhls nového osobního rekordu,“ vysvětlil Gabriel. „Právě jsi přirovnal náš stát k nejhoršímu muži na světě jen proto, abys vyhrál hádku.“

Gabriel poznal, že Shamronův odpor se otřásá v základech. Rozhodl se využít situace a vyrazit do útoku dřív, než starý válečník posílí obranu.

„Já tuhle operaci rozjedu tak jako tak, Ari, ale bez tvé podpory ji nezvládnu.“ A po chvilkové odmlce dodal: „A bez tvé pomoci taky ne.“

„A kdo teď klesá hluboko pod úroveň?“

„Učil jsem se od mistra.“

Shamron uhasil cigaretu a skrze kouřovou clonu probodával Gabriela pohledem. „Napadlo tě vůbec, kam s ní? Kde ji ukryješ?“

„Říkal jsem si, že by se mohla nastěhovat k nám s Chiarou v Narkissově, ale bohužel už bychom neměli kam dát děti. Tolik místa nemáme.“

Zarputilým výrazem dal Shamron jasně najevo, že mu Gabrielova poznámka nepřipadá ani trochu vtipná. „Přestěhovat Elenu Charkovovou do Izraele nepřipadá v úvahu. Když Rusko konečně povolilo svým Židům emigrovat do Izraele, svezla se s nimi i spousta jinověrců včetně pár vysoko postavených figur organizovaného zločinu. Spousta z těchhle Eleniných báječných krajanů ji na Ivanův příkaz s radostí zabije.“

„V životě by mě nenapadlo nechat ji v Izraeli, Ari. Musela by odjet do Ameriky.“

„Takže ji hodíme na krk Adriánovi, to je tvoje řešení, jo? Uvědom si, že tu nemluvíme o žádném plukovníčkovi z KGB, který je zvyklý vyjít se státním platem. Elena Charkovová je extrémně bohatá žena a zvykla si na životní styl, o kterém většina z nás může nadosmrti jenom snít. Budou s ní potíže. Každý přeběhlík se nakonec zvrhne v hromadu problémů.“

Shamron se obrátil k Adrianu Carterovi, u nějž hledal schválení svých slov. Ten však věděl, že vměšovat se do rodinné hádky není nejlepší, a zachoval stoický klid. Shamron si sundal brýle a roztržitě leštil skla předním dílem košile. Gabriela toto gesto povzbudilo.

„Duševní a emocionální pohodu Eleny a jejích dětí musíme v tuto chvíli odsunout stranou. Nejdůležitější je vymyslet způsob, jak ji dostat samotnou do Ruska, aniž by Ivan pojal podezření.“

Gabriel hodil na stůl obálku.

„Co je to?“ otázal se Shamron.

„Elenina jízdenka domů. Do Moskvy.“

Shamron si znovu nasadil brýle a vytáhl dopis. Přečíst ho mu nečinilo nejmenší potíže – ruština patřila k mnoha jazykům, jež bravurně ovládal. Když došel na konec, velmi opatrně, jako by po sobě nechtěl zanechat otisky prstů, list složil a vrátil do obálky.

„Pro začátek to není špatné, ale co zbytek? Jak ji dostaneš do toho bytu bez toho, že by Ivanova soukromá rozvědka okamžitě spustila poplach? A jak ji poté, co ukradne ta data, dostaneš bezpečně ze země? A jak zabavíš Ivana, až budeš chtít unést děti?“

Gabriel se vítězně pousmál a prohlásil: „Ukradneme mu letadlo.“

Shamron rezignovaně položil obálku zpět na stůl.

„Tak hovoř, synku.“

Ani Shamron nedokázal Gabrielovu kouzlu odolávat dlouho. Seděl nehybně v křesle a pozorně naslouchal, oči přivřené, mohutné paže složené na hrudi. Adrian Carter, jenž zaujímal podobnou pozici, měl ve tváři nevyzpytatelný výraz. Jelikož navíc nebylo úniku před kouřem z Shamronových cigaret, rozhodl se přejít do protiútoku a rytmicky pobafával z fajfky, která páchla po spáleném listí a zmáčených zaběhlých psících. Gabriel se usadil na gauči vedle Navota; společně vypadali jako pár utrápených adolescentů. Navot si mnul rozbolavělý hřbet nosu, kde ho tlačily Bellou vybrané brýle.

Když Gabriel domluvil, jako první reagoval Carter, který však nejprve oklepal fajfku o okraj popelníku, a působil tak jako soudce, jenž se snaží uklidnit rozvášněnou soudní síň. „Nikdy jsem se nepokládal za skvělého znalce francouzských poměrů, ale s ohledem na naše poslední setkání si troufám tvrdit, že ti rádi vyhoví. Francouzské zákony dávají bezpečnostním službám dost volnosti, zvlášť co se jednání se zahraničními partnery týká, a oni sami je navíc neváhají porušovat, když se jim to hodí.“

„Já s nimi nespolupracuju rád,“ podotkl Shamron trpce. „Prostě mě štvou.“

„Dobrovolně se hlásím, že tenhle bod operace zajistím sám, Ari. Díky Gabrielovi jsem si s Francouzi vytvořil určitý vztah.“

Shamron se obrátil ke Gabrielovi. „Ptát se, kdo bude Eleně dělat na cestách garde, je asi zbytečné, co?“

„Nepůjde do toho, pokud s ní nepojedu já osobně.“

„Proč jsem si to myslel?“

Carter si pozvolna pěchoval dýmku čerstvým tabákem. „Může vstoupit na jejich území na americký pas. Rusové se neopováží se na něj ani křivě podívat.“

„To bude záležet na tom, o jakých Rusech mluvíme, Adriane. Každý je jiný. Máme tady průměrné gangstery z FSB, jako třeba ten, na jakého Gabriel narazil v Lubjance. Ale vedle nich existují soukromí agenti, které si najímá třeba Ivan a jemu podobní. Pochybuju, že by si dělali starosti s pasem – byť americkým.“

Shamron sklouzl pohledem od Cartera ke Gabrielovi.

„Musím ti snad připomínat, že tvůj kamarád Sergej ti jasně vysvětlil, že ví naprosto přesně, kdo jsi, a co se stane, pokud kdy ještě vkročíš do Ruska?“

„Já jsem pouhý doprovod, tohle je Elenina show. Musí akorát vklouznout do Domu na nábřeží, sebrat Ivanovy disky a zase odejít.“

„Co by se na tomhle plánu mohlo pokazit?“ poznamenal Shamron jízlivě k nikomu konkrétnímu. „Kolik svých odvážných přátel hodláš do tohohle hazardního podniku zatáhnout?“

Gabriel odrecitoval seznam jmen. „Můžeme je tam poslat jako osádku letadla El Al. Až bude po všem, dostaneme se tak z Moskvy všichni najednou.“

Adrian Carter bafal z dýmky a souhlasně pokyvoval hlavou. Shamron znovu zaujal pozici Buddhy a bez hnutí zíral na šéfa oddělení speciálních operací Uziho Navota, jenž mu upřený pohled opětoval.

„K tomu budeme potřebovat souhlas ministerského předsedy,“ vzdychl Shamron.

„Ten udělá, co mu řekneš,“ připomněl Gabriel. „Jako vždycky.“

„A bůh nám pomáhej, jestli mu připravíme další skandál.“ Shamron těkal očima z Navota na Gabriela. „Zvládnete to sami, kluci, anebo chcete dozor někoho dospělého? Ostatně párkrát už jsem to dělal.“

„No pomoc by se mohla hodit,“ prohodil Navot. „Ale co Gila? Nebude jí to vadit?“

„Vadit?“ Shamron pokrčil rameny. „Pár dní jen pro sebe uvítá. Možná tomu nebudete věřit, ale žít se mnou někdy není jednoduché.“

Gabriel s Lavonem se rozesmáli. Adrian Carter pevně skousl troubel lulky a snažil se odolat, ale i on se po pár vteřinách rozkašlal smíchy. „Jen se bavte na můj účet,“ ucedil Shamron zasmušile. „Však jednou taky budete staří.“

49

PAŘÍŽ

Důležité plánování začalo na druhý den ráno, když se Adrian Carter vrátil do zabezpečeného vládního domu pro hosty poblíž Avenue Victor Hugo. Jak předpokládal, jednání šla snadno a do večera už domácí zpravodajská služba DST formálně souhlasila s převzetím dohledu nad Ivanem Charkovem. Gabrielův tým, ač po téměř dvou týdnech nepřetržité služby značně vyčerpaný, okamžitě odletěl do Paříže – kromě Diny Saridové, která zůstala ve vilce u Gassinu a sloužila jako oči i uši v oblasti jižní Francie.

Francouzské civilní rozvědce – jako ostatně všem ze Saint-Tropez – bylo brzy jasné, že na vilu Soleil se snesl chmurný mrak tísnivé atmosféry. Žádné večírky u bazénu, žádné opilecké výlety na jachtě Říjen a jméno Charkov se neobjevovalo na žádných rezervačních listinách vybraných restaurací. První tři dny francouzského dohledu manželé vůbec nevycházeli z domu; pouze děti se čas od času odvážily za zdi honosného sídla. Jednou se vypravily na karneval na předměstí, podruhé se za doprovodu Soni vydaly na pláž Pampelonne, kde strávily příšerné dvě hodiny ve společnosti bodyguarda spáleného od slunce, než se začaly hlasitě dožadovat návratu domů.

Jelikož se DST pohybovala na domácí půdě, snadno se jí dařilo zachytit klepy, které se nesly bary a kavárnami. Podle jedné zvěsti se Ivan chystal prodat vilu a odplout na moře, aby vyléčil uraženou ješitnost. Podle jiné chtěl Elenu vystavit ruskému rozvodovému řízení a potom ji poslat do moskevského metra, aby žebrala o kopejky. Údajně ji zmlátil do fialova, nadrogoval a nechal odvézt na Sibiř. Dokonce se objevila i fáma, podle níž ji zabil holýma rukama a tělo ukryl vysoko v Přímořských Alpách. Všem spekulacím učinila přítrž sama Elena, když se jednou za soumraku objevila na rue Gambetta. Nevykazovala žádné známky fyzického ani psychického traumatu a procházela se sice bez Ivana, zato za bedlivého dozoru početné skupiny osobních strážců. Jeden ze sledovačů DST prohlásil, že její ochranka by si velikostí ani ostražitostí v ničem nezadala s prezidentskou.

Osazenstvo nevelkého bytu v šestnáctém pařížském obvodu vnímalo situaci na jihu jako doklad o tom, že fáze operace, všeobecně nazývaná „malá lest, která zakryje velký klam“, vyšla dokonale. Aniž to kdokoliv ze sousedů tušil, bzučelo to v bytě tlumenou aktivitou. Stěny byly oblepené fotkami ze sledování a přepisy odposlechů a vedle nich visela mapa Moskvy ve velkém měřítku, posetá miniaturními vlaječkami a špendlíky, na níž bylo rudým fixem vyznačeno několik tras. Klasickou bílou keramickou tabuli si přivlastnil Gabriel; odshora dolů byla popsána elegantním leváckým hebrejským písmem. Shamronovi zpočátku vyhovovala role šedé eminence, ale jak času – a jeho trpělivosti – ubývalo, začínal se prosazovat stále vehementněji. Jiným by možná jeho způsoby vadily, ale Uzi Navot i Gabriel vnímali Shamrona téměř jako svého otce, a tak je jeho bojovné výbuchy nijak neobtěžovaly. Naslouchali mu ve chvílích, kdy by si jiní operativci zakrývali uši, a přijímali jeho rady, které by jiní jen kvůli naduté pýše mohli odmítnout. Víc než cokoliv jiného, jak usoudil Carter, když je chvíli pozoroval, si však vážili příležitosti znovu připravovat akci v terénu po boku žijící legendy. A Carter si tyto chvíle vychutnával s nimi.

Většinu času zůstávali zavření v bytě, ale Gabriel každý den vytáhl Shamrona alespoň na krátkou procházku po stezkách Boloňského lesíka. Ukrutná vedra už ustoupila a příjemná srpnová odpoledne lákala k odpočinku. Gabriel se pokoušel Shamrona přimět k tomu, aby přestal kouřit, avšak prozatím neslavil valný úspěch. Nedokázal ho přesvědčit ani o tom, aby se alespoň na pár chvil zbavil posedlosti rozebírat každičký detail plánované operace. Shamron využíval toho, že spolu sedí v parku o samotě, a hovořil s Gabrielem o tématech, která před Uzim Navotem a ostatními členy týmu raději tajil. O svých neutuchajících starostech, o nezodpovězených otázkách a hlodavých pochybnostech. Dokonce i o strachu a obavách. Při poslední vycházce přepadly Shamrona chmury a úzkost. V parku Bagatelle pronesl slova, která Gabriel den před zahájením operace nikdy neslyšel – slova varující před možným nezdarem.

„Musíš se připravit na možnost, že z té budovy nevyjde. Počkej na ni dohodnutou dobu a přidej pět minut k dobru. Ale jestli se ani potom neobjeví, znamená to, že ji odhalili. Jestli ji chytí, můžeš si být jistý, že Arkadij Medveděv se okamžitě pustí po stopách kompliců. Takže pokud se jim, nedej bože, dostane do rukou, už pro ni nemůžeme nic udělat. Ať tě ani nenapadne jít dovnitř a o něco se pokoušet. Ty máš zodpovědnost především sám za sebe a za svůj tým.“

Gabriel kráčel s rukama v kapsách, očima ve střehu, a nic neříkal. Shamron pokračoval tónem, jenž připomínal bubnování vzdálených tamtamů. „Už jednou tě Ivan a jeho přívrženci z FSB nechali odejít z Ruska živého. Nemůžeš vědět, jestli to udělají i podruhé. Hraješ podle moskevských pravidel a nezapomeň na jedenácté přikázání. Nenecháš se polapit, Gabrieli, i kdyby to mělo znamenat, že vydáš Elenu napospas osudu. Pokud se z té budovy nedostane včas, musíš rychle odejít. Rozumíš, co ti říkám?“

„Rozumím.“

Shamron se zastavil a nečekaně prudce vzal Gabrielovu tvář do dlaní. „Jednou už jsem tvůj život zničil, Gabrieli, a nedopustím, aby se to opakovalo. Jestli někdo nebo něco selže, ujížděj na letiště a nasedni na letadlo.“

Vraceli se do bytu mlčky v blednoucí záři paprsků odpoledního slunce. Gabriel mrkl na hodinky; za chvíli odbije pátá a operace se spustí na plné obrátky. A ani Shamron už ji nedokáže zastavit.

50

MOSKVA

Telefon v bytě Světlany Federovové na Kutuzovském prospektu tlumeně zadrnčel těsně po sedmé hodině. Seděla v obývacím pokoji a sledovala v televizi další proslov ruského prezidenta; za nečekané přerušení byla vděčná. Umlčela muže pouhým zmáčknutím tlačítka na ovládači – bože, kéž by to bylo tak jednoduché i ve skutečnosti – a pomalu přiložila sluchátko k uchu. Hlas na druhém konci linky okamžitě rozpoznala – patřil Pavlovi, protivnému a odpudivému správci z večerní směny. Údajně ji přišel někdo navštívit. „Je to nějaký gentleman,“ dodal správce významně.

„A má taky nějaké jméno?“

„Představil se jako Feliks.“

„Rus?“

„Pokud ano, pak už dlouho žije jinde.“

„Co chce?“

„Tvrdí, že pro vás má nějakou zprávu. Prý je přítel vaší dcery.“

Já žádnou dceru nemám, pomyslela si Světlana nevraživě. Žena, které jsem tak říkala, mě klidně nechá opuštěnou umírat v Moskvě, zatímco sama si skotačí po Evropě. Pravda, trochu přeháněla, ale ve svém věku už na to měla nárok.

„Jak vypadá?“

„Jako hromada odrbaných hadrů, ale má s sebou kytici a čokoládovou bonboniéru – belgickou Godivu, vaši oblíbenou.“

„Není to žádný gangster ani násilník, že ne, Pavle?“

„Podle mě ne.“

„Tak ho pošlete nahoru.“

„Dobře, už jde za vámi.“

„Počkejte!“

„Co ještě?“

Sklopila pohled ke svému starému omšelému županu.

„Řekněte mu, ať pět minut počká. A pak teprve ho za mnou pošlete.“

Zavěsila.

Květiny a bonboniéra… Možná vypadá jako balík špinavého prádla, ale evidentně je to gentleman.

Přešla do kuchyně a hledala, co by mohla neznámému nabídnout. Ve spíži neměla žádné cukroví ani koláčky, našla jen plechovku anglického čajového pečiva, suvenýr z posledního úděsného výletu do Londýna, kam jela za Elenou. Rozložila tucet sušenek na podnos a položila jej na stolek v obývacím pokoji. V ložnici se rychle převlékla do letních šatů, které dostala od Eleny, když se dcera naposled ukázala v Moskvě. Před zrcadlem si upravila jemné vlasy a smutně se zadívala na svůj obličej. S tím se nedalo nic dělat. Příliš mnoho let, říkala si. Příliš mnoho žalu.

Právě odcházela z pokoje, když zacinkal domovní zvonek. Otevřela dveře a spatřila zhruba šedesátiletého, podivně vyhlížejícího muže nevelkého vzrůstu s chomáčovitými vlasy a malýma roztěkanýma očima. Jak avizoval domovník, oblečení měl značně pomačkané, přesto se zdálo, že oděv s ohledem na příležitost pečlivě vybíral. Sálalo z něj něco staromódního, něco dávno minulého. Jako by vystoupil ze starého černobílého filmu, napadlo ji. Anebo z petrohradské kavárny za revolučních dní. Rusky mluvil plynně, ale bylo znát, že jazyk dlouho nepoužíval. Zcela jistě nepocházel z Moskvy – a možná ani ne z Ruska. Kdyby ji chtěl někdo onou otázkou uvést do rozpaků, musela by upřímně přiznat, že jej pokládá za Žida. Ne že by proti nim něco měla. Bylo možné, že i v jejích žilách koluje trocha židovské krve.

„Dobrý večer, paní Federovová. Doufám, že nepřicházím nevhod.“

„Ale vůbec ne, jenom jsem koukala na televizi.“

„Dovolil jsem si něco přinést.“ Předal jí kytici a bonboniéru. „Vím, že čokoládové lanýže zbožňujete.“

„A odkudpak?“

„Od Eleny. Hodně mi o vás vyprávěla.“

Pousmál se. A nedělal to ani rád, ani často, blesklo jí hlavou.

„Mohu dál prosím? Bohužel si s vámi musím promluvit o něčem velmi důležitém. Týká se to osudu vaší dcery a vašich vnoučat.“ Ztišil hlas. „A potřebujeme na to soukromí, paní Federovová.“

Okamžik váhala, ale nakonec poodstoupila a muž, jenž si říkal Feliks, vklouzl dovnitř. Světlana Federovová za ním potichu zavřela.

51

ŽENEVA

Říká se, že lidé, kteří přicestují do Ženevy vlakem, jsou krásou města mnohdy tak okouzleni, že vyhazují zpáteční jízdenky z okna a místopřísežně prohlašují, že odsud už nikdy neodjedou. Při cestě vozem z Paříže za srpnové noci bez života Gabriel nic podobného necítil. Ženevu vnímal sice jako okouzlující, ale zároveň ohromně nudné místo. Město, které kdysi spaloval žár kalvinismu, nyní vyznávalo jen náboženství peněz s bankéři a finančníky v rolích novodobých kněží a biskupů.

Hotel Metropole stál u jezera přímo naproti Anglickým zahradám. Noční vrátný, muž drobné postavy v nažehlené uniformě bez poskvrnky a s nečitelným výrazem ve tváři, mu podal elektronický klíč a oznámil mu, že jeho manželka už se ubytovala a čeká nahoře v pokoji. Měl pravdu; seděla v ušáku u okna, dlouhé nohy natažené na parapetu, oči upřené na impozantní vodní fontánu Jet d’Eau uprostřed jezírka. Naškrobená uniforma El Al dávno visela na ramínku v šatní skříni. Na pojízdném stolku hotelové služby s jídlem pro dva plápolala svíce a jasný plamínek se odrážel od stříbrných kopulí, pod nimiž se ukrývaly talíře s jídlem na ohřívačích. Z kyblíku s ledem vytáhl Gabriel láhev chasselas a nalil si skleničku.

„Čekala jsem tě už před hodinou.“

„Na výpadovce z Paříže byl šílený provoz. Co máme k večeři?“

„Kuře po kyjevsku,“ oznámila beze stopy ironie v hlase. Oči měla stále přilepené k fontáně, která se nyní díky barevným reflektorům topila v zářivé červeni. „Máslová zálivka už asi zase ztuhla.“

Gabriel položil dlaň na stříbrný poklop. „Bude to dobré. Nechceš trochu vína?“

„Neměla bych, na čtyři mám objednané buzení telefonem. Ráno letím z Ženevy na Ben-Guriona a odpoledne z Ben-Guriona do Moskvy.“ Poprvé od chvíle, kdy vstoupil, na něj pohlédla. „Mám dojem, že letušky El Al spí možná ještě míň než agenti Ústavu.“

„Nikdo nespí míň než agenti Ústavu.“ Nalil jí sklenku vína. „Dej si. Prý je to dobré na srdce.“

Vzala ji do ruky a pozvedla ji k němu. „Hezké výročí, drahý. Právě dnes uplynulo pět měsíců od svatby.“ Napila se. „Tolik k našim líbánkám v Itálii.“

„Pět měsíců přece není žádné výročí, Chiaro.“

„Ale jistě že je, hlupáčku.“

Obrátila zrak zpět k fontáně.

„Zlobíš se na mě, protože jsem přišel pozdě k večeři, anebo tě trápí ještě něco jiného?“

„Jsem na tebe naštvaná, protože se mi zítra vůbec nechce do Moskvy.“

„Tak nejezdi.“

Střelila po něm otráveným pohledem a znovu se odvrátila.

„Ari ti dal spoustu příležitostí se z téhle záležitosti vyvlíknout, ale ty ses nedal a pokračuješ v operaci. Obvykle je to naopak – Shamron tě tlačí do akce a ty se stavíš na zadní. Tak proč zrovna teď, Gabrieli? Po tom všem, čím sis prošel, po všech těch rvačkách a zabíjení, proč ses rozhodl pro takovouhle práci namísto toho, abys trávil čas v úchvatné vile v odlehlé části Umbrie jenom se mnou?“

„Tohle není fér, Chiaro.“

„Ale je. Tvrdils mi, že to bude jednoduchá záležitost. Měl ses setkat s ruským novinářem v Římě a vyslechnout ho, a tím mělo všechno skončit.“

„Ono by tím všechno skončilo, nebýt toho, že ho zavraždili.“

„Takže to děláš kvůli Borisů Ostrovskému? Riskuješ svůj – a Elenin – život jenom proto, že se cítíš vinen za jeho smrt?“

„Dělám to proto, abychom našli ty rakety.“

„Děláš to proto, Gabrieli, že chceš zničit Ivana.“

„Pochopitelně, to taky.“

„No aspoň jsi upřímný. Jenom si dávej pozor, ať při tom nezničíš i sám sebe. Jestli mu sebereš manželku a děti, bude je pronásledovat klidně až na konec světa. A nás taky. Když nám bude přát štěstí – tedy hodně přát –, bude operace trvat pouhých osmačtyřicet hodin. Ale tvoje soukromá válka s Ivanem potom teprve začne.“

„Měli bychom si dát něco k jídlu, Chiaro. Koneckonců máme to výročí.“

Mrkla na hodinky. „Na večeři už je moc pozdě, to máslo se mi usadí na bocích.“

„To jsem měl sám v plánu.“

„Sliby chyby.“ Upila vína. „Těšilo tě pracovat zase se Sárou?“

„Nezačínáš s tím znovu, že ne?“

„Nechť záznamy prokážou, vaše ctihodnosti, že svědek odmítl odpovědět na otázku.“

„Ano, Chiaro, se Sárou pracuju rád. Předvedla vysoce profesionální výkon a svůj úkol zvládla obdivuhodně.“

„A pořád tě zbožňuje?“

„Ví moc dobře, že nejsem k maní. A jediný, ke komu vzhlíží ještě víc než ke mně, jsi ty.“

„Takže připouštíš, že je to pravda?“

„Co jako?“

„Že tě zbožňuje.“

„Proboha, Chiaro. Ano, Sára ke mně kdysi cítila něco hodně silného, něco, co vyplynulo na povrch v průběhu velmi nebezpečné operace. Já její city nesdílím, jelikož jsem čirou náhodou úplný blázen do tebe. Což jsem ti doufám dokázal tím, že jsem si tě vzal – a to při, troufám si tvrdit, naprosto neokázalém obřadu. A pokud mě paměť neklame, účastnila se ho i Sára.“

„Která si jistě v koutku duše přála, abys mě nechal na holičkách přímo pod chuppou.“

„Chiaro,“ šeptl, vzal její tvář do dlaní a políbil ji na ústa. Z chladivých rtů cítila krůpěje chasselas. „Za osmačtyřicet hodin bude po všem. Pak se vrátíme do Itálie a nikdo, ani Ivan, nás tam nikdy nenajde.“

„Nikdo kromě Shamrona.“

„Pojď už do postele, musíš přece brzy vstávat.“

Tentokrát políbila ona jeho. „Já myslela, že chystáš nějaký manévr s mými boky.“

„Čeká tě dlouhý den.“

„Vyvez ten stolek na chodbu, Gabrieli. Nemůžu se milovat s vůní kuřete po kyjevsku v pokoji.“

Když bylo po všem, usnula mu v náručí; ve spánku sebou neklidně házela, ztrápená nočními můrami. Gabriel jako vždy poslední noc před začátkem operace oka nezamhouřil. Ve 3:59 zavolal na recepci, že telefonický budíček nebude třeba, a zasypal Chiařin zátylek jemnými polibky. Naposled se s ním pomilovala a celou dobu žadonila, aby za sebe do Moskvy poslal někoho jiného. S úderem páté odkráčela z pokoje v nažehlené uniformě El Al a zamířila do vestibulu, kde se zbytkem osádky čekala i Rimona a Jakov. Gabriel sledoval z okna, jak nastupují do kyvadlového autobusu, který je odveze na letiště, a vydržel tam ještě dlouho poté, co odjeli. Hleděl na bouřkové mraky, jež se hrozivě snášely na vrcholky vzdálených hor. Myšlenky se mu však rozletěly jinam. Před očima viděl starou ženu v moskevském bytě, jak se natahuje po sluchátku telefonu, a vedle ní Eliho Lavona, muže, jehož zná jako Felikse, který jí rozvážně připomíná, co říct.

52

VILLA SOLEIL, FRANCIE

Trvalo dvaasedmdesát hodin, než uzavřeli chatrné příměří. Dvaasedmdesát hodin křiku a výhrůžek odporným rozvodem, dvaasedmdesát hodin přerušovaného výslechu. Jako každý podvedený muž si i Ivan přál znát všechny detaily. Elena dlouho odolávala, ale po nepřetržitých slovních výpadech nakonec kapitulovala. Sdělovala informace pomalu, kousek po kousku. Popsala vyjížďku do hor, oběd připravený na stole i vychlazené víno. Malinkou ložnici s lacinými reprodukcemi Monetových obrazů a svou očistnou koupel. Ivan chtěl vědět, kolikrát se milovali. „Dvakrát,“ přiznala. „On chtěl ještě potřetí, ale já už jsem chtěla jít.“

Michailova předpověď se vyplnila. Ivanův nezměrný vztek rychle polevil, když si uvědomil, že na sebe všechny potíže přivolal sám. Do Cannes poslal tým bodyguardů, aby vystěhovali Jekatěrinu z hotelu Carlton, a poté začal Elenu zasypávat omluvami, sliby, diamanty a zlatem. Elena jeho lítostivá gesta zdánlivě akceptovala, dokonce jich několik učinila i samotná. Věc je uzavřena a život se může vrátit do starých kolejí, dohodli se u večeře ve Villa Romana.

Mnohá z Ivanových gest byla falešná a prázdná, jiná upřímná. Trávil méně času s telefonem u ucha a věnoval se víc dětem. Omezil schůzky s ruskými přáteli a odvolal pompézní narozeninovou party, kterou chtěl uspořádat na počest obchodního partnera, kterého Elena nemohla vystát. Každé ráno jí nosil kávu do postele a pak si po jejím boku pročítal noviny, místo aby odběhl do kanceláře za prací. A když jednou ráno v sedm hodin volala Elenina matka, nezašklebil se jako obvykle, ale podal jí sluchátko s nelíčeně starostlivým výrazem ve tváři. Následovala krátká konverzace, po níž Elena rozrušeně pohlédla manželovi do očí.

„Zase se jí přitížilo, drahý. Chce, abych ji ihned přijela navštívit.“

„Pojedu s tebou.“

„To je od tebe hezké, díky, ale nechci ti kazit dovolenou. Potřebuješ si odpočinout od práce.“

„Jak dlouho budeš pryč?“

„Jenom dva dny, potom se hned vrátím. Aspoň můžeš trávit ještě víc času s dětmi. Potřebují tě, Ivane, vidí v tobě velký vzor. Zvlášť Nikolaj.“

„Kdy chceš jet?“

„Okamžitě.“

„Zavolám posádce, ať připraví letadlo.“

„Děkuji, drahý. Jsi moc hodný.“

Ivan odešel do kanceláře a začal vyřizovat potřebné náležitosti. Elena se posadila zpříma na posteli a svěsila nohy na zem. Změní se vám celý život, pravil Gabriel. Ano, pomyslela si nyní a rezolutně se postavila. A čím dřív, tím lépe.

Světlana Federovová ve svém moskevském bytě rozvážně odložila sluchátko na vidlici a pohlédla na muže, jehož znala jako Felikse.

„Přijede?“ otázal se.

„Dnes večer,“ přikývla.

Muž se usmál a z náprsní kapsy zmačkaného saka vytáhl malý hranatý přístroj s nevelkým displejem a spoustou tlačítek jako miniaturní psací stroj. Světlana Federovová netušila, jak se aparátku říká, ale viděla něco podobného už dřív a pamatovala si, že je obvykle nosí lidé, kteří se jí nijak nezamlouvají. Feliks něco rychle naťukal hbitými palci a zastrčil věc zpět do kapsy. Pak mrkl na hodinky.

„Jak znám vašeho zetě, tak vás i celou budovu bude mít do hodiny obehnanou sledovací. Víte, co říct, pokud se vás na mě bude někdo ptát?“

„Že jste prachsprostý podvodník – zlodějíček, který se snažil napálit stařenu a obrat ji o peníze.“

„Po světě se prochází neuvěřitelné množství lidí bez špetky svědomí.“

„Ano,“ přitakala. „Člověk nemůže být nikdy dost opatrný.“

# # #

V důsledku posledního teroristického útoku v Londýně se americká ambasáda na Grosvenor Square dočkala mnoha vylepšení; některá mohli spatřit běžní kolemjdoucí, jiná zůstala očím veřejnosti utajena. Do druhé kategorie spadalo i zbrusu nové operační středisko umístěné v dostavbě přímo pod náměstím, které připomínalo vojenský bunkr. Ari Shamron, Adrian Carter a Graham Seymour seděli bok po boku v nejvyšší řadě místnosti koncipované jako amfiteátr. Shamron si okusoval nehet na pravém palci až na kůži. Kouření bylo v této části budovy přísně zakázáno a ani legendární postava izraelské tajné služby se tomuto pravidlu nevyhnula.

Přesně čtyři minuty po šesté hodině londýnského času předal v hrobovém tichu asistent CIA Adrianu Carterovi zprávu od Eliho Lavona. Jakmile si ji Carter přečetl, předal ji Shamronovi a ten zase Grahamu Seymourovi. „Vypadá to, že máme rozehráno,“ prohodil Seymour. „Asi byste měli informovat žabožrouty.“

Jediným stisknutím tlačítka na telefonu aktivoval Carter zabezpečenou linku do Paříže a přiložit sluchátko k uchu. „Bonjour, pánové. Míč letí na vaši stranu hřiště, jděte na to.“

Tentokrát se o vzhled příliš nestarala. V rychlosti se osprchovala a jen o něco více úsilí vynaložila na úpravu vlasů a líčení. Oblékla si jednoduchý pohodlný kalhotový kostým Chanel a k němu si vzala o něco více šperků, než by se při takové příležitosti hodilo. Pár dalších drahých kousků přihodila do kabelky. Nakonec si do cestovní kabely zabalila dvoje náhradní šaty a ze stěnového sejfu vybrala eura a rubly v hodnotě několika tisíc dolarů. Věděla, že to Ivana nijak neznepokojí – vždycky ji pobízel, aby si vzala dostatečné množství hotovosti, cestuje-li někam samotná.

Naposledy se rozhlédla po pokoji a sešla dolů po schodech s tím nejlhostejnějším výrazem ve tváři, jaký byla schopná vykouzlit. Soňa přivedla děti, aby matku vyprovodily; objímala je déle než záhodno a naoko příkře jim kázala, aby tatínka nezlobily. Ivan jejich loučení neviděl, stál už před vchodem a netrpělivě pokukoval po hodinkách. Elena dětem vlepila polibek na rozloučenou a vsoukala se vedle Ivana do přistaveného mercedesu. Vůz vyrazil kupředu a ona se naposled ohlédla přes rameno; spatřila dvojčata, jak hystericky pláčou. Pak auto projelo bezpečnostní branou a Anna s Nikolajem zmizeli z dohledu.

Zpráva o odjezdu Charkovových z Villa Soleil dorazila do řídícího střediska v Londýně v 7:13 místního času. Gabriel byl o nejnovějším vývoji informován s pětiminutovým zpožděním. Hodinu nato požádal recepční, aby jej odhlásila z pokoje, a poděkoval za příjemný pobyt, přestože v hotelu strávil jedinou noc. Před vchodem už stál jeho pronajatý renault. Vyšel ven, usadil se za volant a zamířil na letiště.

53

NICE, FRANCIE

Ivan celou cestu něco řešil a Elena za to byla vděčná. Seděl buď s telefonem u ucha, anebo němě zíral z okna na své straně vozu a silnými prsty bubnoval o středovou konzolu. Jelikož směřovali na opačnou stranu než ranní nával turistů, vyhnuli se největšímu provozu a nenabírali zpoždění – objeli záliv Golfe de Saint-Tropez až k městečku Saint-Maxime a dál pokračovali po silnici D25 do vnitrozemí k autoroute, francouzské dálnici, jež vedla na východ k Nice. Když uháněli kolem severní periferie Cannes, přistihla se Elena, že myslí na to, jak se Ivan miluje s Jekatěrinou v apartmá hotelu Carlton. Ivanovi se nejspíš honilo hlavou totéž, neboť ji vzal za ruku a omluvil se za všechno, co udělal. Elena slyšela sama sebe říkat něco v podobném duchu. Pak se zahleděla z okénka na kopcovitou krajinu, která od určité výšky přerůstala v Alpský masiv, a začala odpočítávat minuty do chvíle, kdy bude konečně volná.

Sjezd na mezinárodní letiště na Azurovém pobřeží se vynořil během čtvrt hodiny, během níž se s Ivanem spojil společník z Londýna a Ivan s ním nyní rozrušeně diskutoval. Odbočili na příjezdovou silnici k letišti, a když o pět minut později vcházeli do klimatizované kanceláře společnosti Riviera, provozovatele místního letiště, Ivan ještě stále hovořil. Za bílou naleštěnou přepážkou stál asi pětatřicetiletý muž s ustupujícími světlými vlasy. Měl oblečené kalhoty barvy námořnické modři a bílou košili s krátkými rukávy a nárameníky. Ivan jej nechal čekat ještě další dvě minuty, než ukončil hovor s Londýnem. „Charkov,“ vyštěkl pak. „Odlet do Moskvy v jedenáct.“

Muž roztáhl ústa v typicky byrokratickém, ustaraném úsměvu. „Ten budete bohužel muset odložit, pane Charkove,“ oznámil mu. „Je mi líto, ale u vašeho letadla se vyskytly závažné nedostatky.“

# # #

Elena zabořila nehet do dlaně a sklopila zrak ke špičkám bot.

„Jaké nedostatky?“ procedil Ivan mezi zuby.

„Potíže úředního charakteru, pane,“ odvětil muž. „Vaše posádka nedodala dva důležité dokumenty – oprávnění k letu v letové výšce, kde platí nařízení o minimální vertikální vzdálenosti mezi letouny, a osvědčení na třetí stupeň. Bez těch vám DGAC nemůže odlet povolit.“

DGAC byla zkratka pro Direction Generále de l’Aviation Civile, tedy francouzské obdoby amerického Federálního leteckého úřadu.

„To snad není pravda!“ obořil se na něj Ivan. „Odlítal jsem z tohoto letiště snad stokrát a nikdo po mně nikdy tyhle papíry nevyžadoval.“

„Chápu, že jste rozčarován, pane Charkove, ale předpisy jsou předpisy a já s nimi bohužel nic nezmůžu. Dokud posádka nepředloží tyto dva dokumenty, nedostane povolení k odletu.“

„Nedá se to vyřešit nějakou pokutou?“

„Až se vše vyřeší, možná dojde i na to, ale teď vám to k ničemu nebude.“

„Chci mluvit s vaším nadřízeným.“

„Momentálně jsem služebně nejstarší osobou na stanici.“

„Pak mi sežeňte telefonicky někoho z DGAC.“

„Letecký úřad vyjádřil své stanovisko v této situaci jasně, pane. Dokud nedostanou požadované dokumenty, víc vám k tomu neřeknou.“

„Moje žena se potřebuje naléhavě dostat do Moskvy, její matka je těžce nemocná. Musí bezodkladně odletět.“

„Pak bych navrhoval, aby posádka obstarala potřebné dokumenty co nejrychleji. A vaše žena může mezitím zvážit cestu komerčním spojem.“

„Komerčním spojem?“ Ivan praštil dlaní o přepážku. „Moje žena komerčním letadlem letět nemůže. Musíme brát v úvahu bezpečnostní opatření. To prostě nejde.“

„Pak se ovšem obávám, že dnes do Moskvy neodletí.“

Elena opatrně přistoupila k přepážce. „Matka na mě čeká, Ivane, nemůžu ji zklamat. Poletím prostě obyčejnou linkou.“

Úředník pokynul rukou k počítači. „Jestli chcete, můžu se podívat, kdy co letí, a zjistit, jestli jsou ještě volná místa.“

Ivan se zachmuřil, ale nakonec úsečně kývl. Muž se posadil před monitor a naťukal něco na klávesnici. Za okamžik našpulil rty a zamračeně zavrtěl hlavou.

„Všechny přímé lety z Nice jsou na dnešek bohužel plně obsazené. Jak asi víte, touto dobou k nám jezdí hodně návštěvníků z Ruska.“ Zmáčkl pár dalších kláves. „Existuje ale ještě jedna možnost.“

„A to?“

„Letět se Swiss International do Ženevy, odlet za hodinu. Pokud nenabere zpoždění, pak paní Charkovová stihne další let ve dvě hodiny se stejnou společností do Moskvy. Přistání na Sere-meťjevu je naplánováno na osm hodin večer.“

Ivan pohlédl na Elenu. „To je dlouhá doba. Nechceš radši počkat, než vyřídím ty papíry?“

„Už jsem matce řekla, že přijedu dnes. Nechci ji zklamat, drahý, sám jsi ji slyšel.“

Ivan se obrátil zpět k úředníkovi. „Potřebujeme tři místa v první třídě – jedno pro manželku a dvě pro její ochranku.“

Další klapání na klávesnici, další pomalé zakroucení hlavou.

„V každém letu je volné pouze jediné sedadlo v první třídě, turistická je plně obsazená. Ujišťuji vás ale, že paní Charkovová bude v naprostém bezpečí. Pokud si přejete, mohu zařídit VIP doprovod s letištní ostrahou.“

„Odkud Swiss International odlétá?“

„Z terminálu jedna.“ Úředník se natáhl po telefonu. „Řeknu jim, že vás mají očekávat.“

Muž za přepážkou měl se společností Riviera pramálo společného; ve skutečnosti působil jako služebně mladší operační důstojník ve francouzské vnitřní bezpečnostní službě. Po odchodu Charkovových opravdu uskutečnil telefonní hovor; nespojil se však s kanceláří Swiss International, ale se svým nadřízeným, jenž seděl kousek od budovy v dodávce narychlo uzpůsobené potřebám akce. Velící důstojník poté upozornil regionální ústředí v Nice, které ihned informovalo operační centrálu v Londýně. Gabrielův palmtop zapípal příchozí zprávou ve chvíli, kdy si v bezcelním obchodě na letišti prohlížel hodinky značky Rolex. Odešel s prázdnýma rukama a pomalu se ubíral k příchodu k letadlům.

Elena se chystala s manželem rozloučit u auta, ale Ivan o tom v náhlém návalu galantnosti nechtěl ani slyšet. Přetrpěl s ní nekonečnou frontu k odbavovací přepážce a s nebohým agentem do nekonečna rozebíral detaily Eleniny cesty. Koupil její matce drobný dárek a donutil ji slíbit, že mu zavolá, jakmile se letadlo dotkne ranveje v Moskvě. A když Elena konečně přistoupila k bezpečnostní kontrole, za niž neměl vstup povolen, znovu se omluvil za své chování a za to, co provedl jejich manželství. Elena jej naposled políbila. Prošla kontrolou a otočila se, aby mu zamávala na rozloučenou. Ivan už však rychlým krokem mířil k východu – bodyguardy po boku a telefon u ucha.

Další půlhodinu si žena vychutnávala všední záležitosti. Několikrát překontrolovala odletovou tabuli a ujišťovala se, že let nebude opožděn. S předstihem vyhledala svůj příchod k letadlům a vryla si do paměti, kdy má nastoupit na palubu. Vestoje vypila u baru kávu s mlékem a zakoupila různé noviny a časopisy. Většinu času se však pouze procházela. Poprvé po mnoha letech byla sama – sice ne úplně, neboť někdo ji jistě sledoval, ale vymanila se alespoň z dusivé přítomnosti Ivanovy ochranky. Věděla, že po příletu do Moskvy na ni bude čekat tým osobních strážců, ale teď je na několik hodin svobodná. A brzy se těch mužů zbaví už navždy. Stačí jen vyřídit jednu malou pochůzku v Moskvě. Nemohla se než pousmát ironii osudu; musí jet do Moskvy, aby se mohla osvobodit. Neděláš to jen pro sebe, běželo jí hlavou, ale pro celou svoji zem. V této chvíli představovala svědomí Ruska a stala se jeho spasitelem.

Přepadala ji nervozita z toho, aby let nakonec nezmeškala, a tak se dostavila k příchodu k letadlům o deset minut dříve a trpělivě čekala na pokyn k nástupu na palubu. Vedle ní se v letadle usadil švýcarský bankéř se spálenou kůží, jenž po celou dobu krátkého letu zamračeně mžoural do tabulek s čísly. K obědu dostali nevábný sendvič s lahvičkou zteplalé minerální vody. Elena s chutí snědla všechno, co našla na tácu, a zmatené letušce srdečně děkovala za laskavé služby.

Letoun dosedl na letiště v Ženevě těsně před půl druhou odpoledne. Právě ve chvíli, kdy Elena vcházela z prostoru přistávací dráhy do budovy, uslyšela poslední výzvu cestujícím letu Swissair 1338 na trase do Moskvy. Doběhla k příchodu k letadlům s pětiminutovou rezervou. Od hlavní letušky přijala skleničku šampaňského, ještě než dosedla na své místo v první třídě. Tentokrát vedle ní seděl asi pětapadesátiletý muž s hustými prošedivělými vlasy a kouřovými brýlemi, jaké nosívali lidé přecitlivělí na světlo. Čmáral si něco do bloku v kožených deskách a nevěnoval jí žádnou pozornost. Jakmile však letadlo začalo prudce stoupat nad vrcholky Švýcarských Alp, vytrhl jediný papír a položil jí ho do klína. Dívala se na inkoustovou napodobeninu obrazu Mary Cassattové Dvě děti na pláži. S trhnutím se obrátila na autora kresby a nevěřícně mu zažírala do tváře.

„Dobrý den, Eleno. Rád vás zase vidím.“

54

MOSKVA

Příběh Arkadije Medveděva se mohl odehrát jedině v Rusku. Bývalý kat disidentských hlav z Páté správy KGB se chystal zakořenit v troskách staré tajné státní policie, když jednoho dne roku 1994 obdržel telefonát od bývalého podřízeného, Ivana Charkova. Ten mu předložil nabídku: dostane za úkol stvořit soukromou bezpečnostní službu, která bude chránit Charkovovu rodinu i jeho rychle rostoucí finanční impérium, a poté na ni bude sám dohlížet. Medveděv úkol přijal, aniž se zajímal o platové podmínky. Podnikání v čerstvě kapitalistickém Rusku rozuměl dostatečně dobře na to, aby věděl, že výše platu – alespoň ta uvedená v pracovní smlouvě – nehraje roli.

Arkadij Medveděv Ivanovi věrně sloužil patnáct let a Ivan k němu byl na oplátku velmi štědrý. Medveděvův základní příjem se vyšplhal na více než milion dolarů ročně, což na bývalého policistu, který po pádu komunismu neměl skoro ani rubl, nebylo vůbec špatné. Peníze však tvořily jen nepatrnou součást všech výhod a benefitů, kterých hojně využíval. Měl k dispozici tučné konto na výdaje a dostával vysoké ošatné. Jezdil v bentley a vlastnil byty v Londýně, na jihu Francie i ve snobské části Moskvy zvané Vrabčí hory. A pak tady byly ženy – jako například Oxana, třiadvacetiletá kráska z venkova, kterou Arkadij vytáhl z jednoho sushi baru přede dvěma týdny. Od té doby bydlela v jeho bytě a obvykle ji vídal jen v nedbalkách.

Měl-li jmenovat jediný nedostatek práce pro Ivana, pak to byl šéfův talent volat v ty nejnevhodnější chvíle. Věrný své pověsti rozezvučel Medveděvův telefon, zrovna když se s Oxanou společně blížili k vrcholu rozkoše. Zbrocený potem natáhl Arkadij ruku po telefonu a otráveně přiložil sluchátko k uchu. Ačkoliv následující hovor trval jen krátce, dokonale mu zkazil náladu. Když domluvil, chtěla Oxana navázat tam, kde skončili, ale Arkadij už nedokázal nalézt to správné rozpoložení. Dívka se nakonec svalila na jeho hruď a zahryzla se mu do ušního lalůčku.

„Už tě nudím?“

„Ale to víš že ne.“

„Tak co se děje?“

Děje se tolik, že Elena Charkovová přijíždí na neplánovanou návštěvu do Moskvy, odpověděl jí Arkadij v duchu. A pokud na ně bude chtít ušít stejnou boudu jako v Saint-Tropez, někdo za to zaplatí životem. A rozhodně to nebude on.

Elena si objednala bílé víno a Gabriel šálek černé kávy. Oba se rozhodli vyzkoušet ravioli s náplní z divokých hub. Elena si však jen uždibla a raději se zakousla do přiloženého kousku bagety.

„Nechutná vám?“

„Není to moc dobré.“

„Náhodou je to lepší než běžný standard. Kdy jste naposled letěla s komerční společností?“

„Už je to pár let.“ Zadívala se z okna. „Se mnou to vlastně bylo podobné jako s celým Ruskem. Z holky, která neměla skoro nic, se najednou stala žena, která si naopak mohla dovolit téměř vše. My Rusové se potácíme od jednoho extrému ke druhému, na zlatém středu nějak nedokážeme zakotvit.“

Obrátila se k němu čelem.

„Mohu s vámi mluvit otevřeně, aniž bych se vás dotkla?“

„Když to musí být…“

„V tom převleku vypadáte hrozně. Krátké vlasy vám sluší mnohem víc a ty brýle…“ Zavrtěla hlavou. „Jsou příšerné. Obarvené čočky brýlí byste vůbec neměl nosit, ztrácí se za nimi přirozená barva vašich očí.“

„Jenže o to právě jde, Eleno.“

Odhrnula si z čela pramínek neposlušných vlasů a otázala se, kam ji hodlají ukrýt, až přeběhne na jejich stranu. Lhostejný tón hlasu nic neprozrazoval; jako by mluvila s cizincem. Gabriel odpovídal ve stejném duchu.

„V neděli večer místo na spoj do Ženevy a Nice nasednete na letadlo El Al do Tel Avivu. V Izraeli pobudete jen krátce, maximálně den dva. Odpovědnosti za vaše přesídlení se ujali Američané. Sice se o vás dobře postarají, ale obávám se, že životnímu stylu, na jaký jste byla zvyklá, se to zdaleka nevyrovná.“

„Díky bohu.“

„To se vám možná zdá teď, ale bude to drsné procitnutí. Měla byste se připravit na to, že Ivan v Rusku okamžitě požádá o rozvod, a jelikož nebudete přítomná, abyste mohla napadnout jeho tvrzení, bude vás moci nechat rozvést kontumačně a vy i děti zůstanete bez prostředků.“ Odmlčel se. „Pokud se nám ovšem nepodaří získat něco z jeho peněz během příštích dvou dnů.“

„Nechci Ivanovy peníze. Jsou smáčené krví.“

„Tak to udělejte pro svoje děti, Eleno.“

Sklopila zrak ke skice zobrazující dvě dítka na pláži. „Mám přístup ke společným účtům v Londýně a v Moskvě,“ špitla. „Ale pokud vyberu větší obnos, Ivan se o tom okamžitě dozví.“

„Takže žádné ulité rezervy na horší časy v nějaké švýcarské bance?“

„V Curychu má bezpečnostní schránku, kde obvykle nechává pár milionů v hotovosti. Museli byste ji vyprázdnit dřív, než ji Ivan dá zmrazit.“

„Znáte číslo a heslo?“

Mlčky přikývla.

„Řekněte mi je, Eleno – kvůli dětem.“

Pomalu informace odříkala a pak se na něj zvědavě zadívala.

„Nezapíšete si to?“

„Není třeba.“

„Špionská paměť. Přesně jako Ivan.“

Nimrala se v jídle, na které ani neměla chuť.

„Musím uznat, že dnešní představení se vám povedlo, opravdu pozoruhodné. Měl jste vidět Ivanův obličej, když mu oznámili, že letadlo nesmí opustit zem.“ Pohlédla mu do očí. „Předpokládám, že další krok máte taky dokonale promyšlený.“

„To ano, ale k ničemu nám to nebude, pokud se plánu perfektně nezhostí hlavní účinkující.“ Odmlčel se. „Máte poslední možnost z toho všeho vycouvat, Eleno. Nikdo vám nebude nic vyčítat.“

„Dokončím, co jsem začala,“ prohlásila rozhodně. „Kvůli Aleksandru Lubinovi. Kvůli Borisi Ostrovskému. I kvůli Olze.“

Gabriel pokynul letušce, aby odnesla zbytky jídla, poté položil na vyklápěcí tác svůj kufřík a s pomocí číselného kódu otevřel kombinační zámek. Vytáhl čtyři předměty: umělohmotný mechanický rozprašovač, přístroj, který vypadal jako obyčejný přehrávač MP3, další hranaté zařízení s krátkým USB kabelem a nakonec palubní lístek na let 1612 společnosti El Al z Moskvy do Londýna v neděli v 18:15.

„Jak už jste asi pochopila, rozhodující je všechno správně načasovat. Sestavili jsme přesný plán posledních několika hodin, které v Moskvě strávíte. Je důležité, abyste jej přísně dodržovala. Dávejte dobrý pozor na všechno, co vám řeknu. Musíme toho hodně probrat a nemáme na to moc času.“

Letoun dosedl na přistávací dráhu Šeremeťjeva přesně pět minut po osmé. Elena vyšla z kabiny jako první; kabelku přehodila přes levé rameno a cestovní kufřík na kolečkách rolovala po popraskané podlaze těsně u boku. U pasové kontroly se Gabriel zařadil do fronty pro nežádoucí cizince, a než jej vpustili na území státu, byla Elena dávno pryč. Vně terminálu se postavil do další nekonečné řady, tentokrát na taxi. Konečně se vtěsnal na zadní sedadlo rozhrkané lady, kterou řídil mladíček se zrcadlovými slunečními brýlemi na očích. Do vozu za nimi právě nastupoval Uzi Navot.

„Kam to bude?“

„Hotel Ritz-Carlton.“

„Jste v Moskvě poprvé?“

„Ano.“

„Chcete hudbu?“

„Ne, díky. Příšerně mě bolí hlava.“

„Co takhle dámskou společnost?“

„Stačí ten hotel.“

„Jak myslíte.“

„Kolik vám je?“

„Patnáct.“

„A víte jistě, že umíte řídit?“

„Bez obav.“

„Dojede tahle mašina vůbec do Ritzu?“

„Žádný strach.“

„Venku se pomalu stmívá. Skutečně potřebujete ty brýle?“

„Vypadám v nich, že mám peníze. Každý, kdo má v Moskvě peníze, nosí v noci sluneční brýle.“

„To si zkusím zapamatovat.“

„Vážně.“

„Vyždímáte z toho auta trochu víc? Rád bych tam dojel ještě dneska.“

„Žádný problém.“

Zpráva o příjezdu Gabriela a Eleny do Moskvy dorazila do řídícího střediska na náměstí Grosvenor Square v 18:19 místního času. Graham Seymour vstal ze židle a protáhl se v kříži.

„Odtud pro dnešek vše, pánové. Co říkáte slavnostní večeři v jednom grilu v Dorchesteru? Naše služba platí.“

„V oslavy uprostřed operace nevěřím,“ namítl Shamron. „Zvlášť když mám tři ze svých nejlepších operativců v Moskvě a další tři na cestě za nimi.“

I Carter vstal. „No tak, Ari. Teď už víc dělat nemůžeš. Leda bys tu chtěl prosedět celou noc a strachovat se k smrti.“

„Což mám přesně v plánu.“

Carter se zamračil a mrkl na Grahama Seymoura. „Nemůžeme ho tu nechat o samotě. Ještě si tu ani nezvykl a kdoví, jestli vůbec trefí na záchodky.“

„Tak co třeba indické menu?“

„Leda pokud bude s donáškou. A ať jim neujede ruka s kořením. Můj žaludek už taky není, co býval.“

55

MOSKVA

Do začátku voleb zbýval pouhý týden, a tak člověk neměl šanci uniknout obličeji ruského prezidenta, jenž shlížel ze všech sloupů a vládních budov v centru města. Pronásledoval lid pohledem z titulních stran plátků spřátelených s Kremlem i ze zpravodajských šotů vládou řízených televizních stanic. Skupinky mládežnické odnože Jednotného Ruska se toulaly ulicemi třímajíce v rukou transparenty s prezidentovou podobiznou a jeho tvář se jako bůh vznášela na horkovzdušném balonu nad městem. Sám vystupoval tak, jako by skutečně vedl nefalšovanou kampaň a nefiguroval jen v brilantně sehrané frašce. Volební boj začínal každé ráno v nějaké Potěmkinově vesnici na venkově a odpoledne se vracíval na stadion Dinamo v Moskvě, odkud jednoznačný favorit oslovoval další masy voličů. Podle rádia Moskva se pustil do nejrozsáhlejšího tažení v moderní historii Ruska.

Kreml povolil účast v klání dalším dvěma kandidátům, ale většina Rusů si nevybavovala ani jejich jména a dokonce i zahraniční agentury je dávno přestaly sledovat. Jediná organizovaná opoziční strana v zemi, Koalice za svobodné Rusko, nenasadila sice žádného protivníka, zato měla spoustu odvahy. Když prezident promlouval k davům na stadionu Dinamo, uspořádali její členové na Arbatském náměstí protirežimní demonstraci. Policie a její agilní pomocníci v civilu s nimi neztráceli čas; po zátahu skončilo sto z nich ve vazbě a další stovka v nemocnici. Důkazy o krvavém potlačení akce se povalovaly na náměstí ještě navečer, kdy Gabriel v tmavé manšestrové kšiltovce a nepromokavém kabátě mířil po bulvárovém okruhu k řece.

Přímo před ním se vynořila katedrála Krista Spasitele se svými pěti zlatými cibulovitými kopulemi, které matně splývaly s šedivou oblohou plnou naditých mraků. Původní stavbu nechal roku 1931 vyhodit do povětří bolševický politik Kaganovič na Stalinův přímý rozkaz údajně proto, že bránila výhledu z oken diktátorova kremelského apartmá. Bolševici plánovali na jejím místě vybudovat obrovský vládní mrakodrap zvaný Palác Sovětů, avšak ukázalo se, že půda na břehu řeky by tak masivní stavbu neudržela, a staveniště navíc trpělo častými zátopami. Stalin a jeho inženýři nakonec kapitulovali a proměnili podmáčené území ve veřejnou plovárnu – největší na světě, samozřejmě.

Po pádu komunismu nechala vláda na státní útraty, které dosahovaly nezměrných výšin, zbořenou katedrálu znovu vystavět podle původních plánů. Největší pravoslavný svatostánek na světě se rychle stal nejnavštěvovanější památkou Moskvy. Gabriel jej však vynechal a kráčel dál k řece. Na nábřeží stáli tři muži, každý zvlášť, pohled upřený přes hladinu na rozlehlý bytový komplex, na jehož střeše se pomalu otáčela trojcípá hvězda Mercedes Benz. Gabriel beze slova prošel kolem nich. Jeden po druhém se muži otočili a vydali se po jeho stopách.

Při bližším zkoumání člověk zjistil, že komplex netvoří jediná budova, ale tři: kolosální lichoběžník s průčelím otočeným k řece a dvě přístavby ve tvaru písmene L, které se táhly po jeho bocích několik stovek metrů do vnitrozemí. Na protější straně Serafimovičovy ulice na kousíčku půdy známém jako Bažinné náměstí nešťastně rašily trsy hnědé trávy a zchřadlé stromy bojovaly o život. Gabriel seděl na lavičce u nedaleké fontánky a sledoval Uziho Navota, Jaková Rossmana a Eliho Lavona, jak přecházejí přes most a pomalu se k němu přibližují. Navot se sesunul vedle něj, Lavon s Jakovém došli až k okraji fontány. Lavon tlachal v ruštině jako filmová postava ve scéně z koktejlové party a Jakov mlčky kouřil cigaretu, zrak zabořený do země.

„Kdy začal Jakov znovu kouřit?“ podivil se Gabriel.

„Včera večer. Je trochu nervózní.“

„Strávil svou profesní kariéru operacemi na Západním břehu a v Gaze a Moskva ho znervózňuje?“

„To si piš. A kdybys měl rozum, tak tě tohle město taky nenechá klidným.“

„Jak vypadá šéf naší rezidentury?“

„O něco líp než Jakov, ale moc slavné to taky není. Řekněme prostě, že bude rád, až zítra večer nastoupíme do letadla a vypadneme odsud.“

„Kolik vozů nám zajistil?“

„Čtyři, jak jsi chtěl. Tři staré lady a jednu volhu.“

„Prosím tě, řekni, že jezdí, Uzi. To poslední, co potřebujeme, je, aby se zítra porouchaly.“

„Neboj se, fungují dobře.“

„Kde je sebral?“

„Rezidentura po pádu komunismu nakoupila za hubičku malý vozový park osobních aut a náklaďáků a dala je k ledu. Všechny papíry jsou v pořádku.“

„Co řidiči?“

„Terénní agenti z moskevské stanice. Všichni mluví plynně rusky.“

„Kdy odjíždíme z hotelu?“

„Já pojedu první ve dvě padesát, Eli pět minut po mně a za dalších pět Jakov. Ty odcházíš jako poslední.“

„To je dost málo času, Uzi.“

„To je spousta času. Kdybychom se tu poflakovali moc brzo, akorát na sebe přitáhneme pozornost. A to je rovněž to poslední, co chceme.“

Gabriel se nehádal. Namísto toho zasypal Navota otázkami na rušičky mobilních telefonů, rozdělení sledovacích týmů a v neposlední řadě na situaci kolem činžovního domu na Kutuzovském prospektu, kde nyní pobývala Elena se svou matkou. Navotova odpověď jej nepřekvapila – Arkadij Medveděv nechával budovu nepřetržitě sledovat.

„Jak to dělá?“

„Žádná složitá technika. Prostě posadil chlápka do auta na silnici před vchodem.“

„Jak často se střídají?“

„Co čtyři hodiny.“

„I vůz, nebo jen člověk?“

„Jen sledovač, vůz zůstává na místě.“

Gabriel si upravil brýle s kouřovými skly. Kůže pod šedivou parukou ho příšerně svědila. Navot si škrábal rozbolavělé místo nad loktem; zdálo se, že při každé operaci, která jej naplňovala obavami, si vypěstoval nějaký neduh.

„Musíme předpokládat, že Arkadij instruoval sledovače, aby Elenu následovali, kamkoliv se hne – včetně zítřejšího odpoledne při odjezdu na letiště. Jestliže pak agent uvidí, že dělá nečekanou okliku přes Dům na nábřeží, poví to Arkadijovi. A ten určitě pojme podezření. Chápeš, kam mířím, Gabrieli?“

„Ano, Uzi,“ odvětil Gabriel stroze. „Myslím, že chápu. Musíme zařídit, aby ji zítra nikdo nesledoval, protože jinak přijde naše snaha vniveč a celá práce v Moskvě zmizí během minuty v plamenech.“

„Můžeme ho zabít.“

„Drobná dopravní nehoda postačí.“

„Mám šéfa rezidentury poprosit o další ladu?“

„Jaký vůz používají Arkadijovi muži?“

„Mercedes třídy S.“

„To není zrovna rovný souboj, co?“

„Ne tak úplně.“

„V tom případě bychom měli požádat o nějaké služební auto; takové, které snese náraz. Řekněte šéfovi, že budeme chtít velvyslancovu limuzínu – a velvyslance vlastně taky. Náhodou je to docela správný chlápek, uvidíte.“

Elena Charkovová vyšla ten den z bytu pouze jedinkrát, což Arkadije ani jeho muže nijak neznepokojilo a nepřikládali jejímu krátkému výletu žádnou váhu. Doprovázená dvěma strážci se vydala o kus dál do ulice na zářivě nový gurmánský trh a nakoupila čerstvé přísady na letní boršč. Zbytek odpoledne strávila s matkou v kuchyni a laškovně se hašteřily nad recepty, jak to dělávaly, když byla Elena malá.

Do večera polévka vychladla natolik, že se dala jíst. Matka s dcerou se usadily u stolu v jídelně se zapálenou svící a bochníkem černého chleba mezi talíři. Na televizní obrazovce ve vedlejším pokoji se odehrávalo neslyšné drama volební kampaně na stadionu Dinamo. Od chvíle, kdy Elena dorazila do Moskvy, uplynulo už čtyřiadvacet hodin a až dosud se její matka úzkostlivě vyhýbala hovorům na téma skutečného důvodu její neobvyklé návštěvy. Teď se k němu poprvé vyjádřila; nikoliv slovy, ale dopisem, který zlehka položila před dceru na stůl. Elena na něj chvíli němě zírala a pak se vrátila k jídlu.

„Řítíš se do potíží, zlatíčko.“

„Ale kdepak, mami.“

„Kdo byl ten muž, kterého jsi sem poslala s tímhle dopisem?“

„Přítel. Pomáhá mi.“

„S čím, děvenko?“

Elena nereagovala.

„Odcházíš od manžela?“

„Ano, mami, opouštím ho.“

„Ublížil ti?“

„Ano, strašně moc.“

„Uhodil tě?“

„Ne, to nikdy.“

„Je v tom jiná žena?“

Elena přikývla, oči přilepené k talíři. „Taková holčička, teprve devatenáct. I ji jednoho dne Ivan zraní, o tom nepochybuju.“

„Nikdy sis ho neměla brát. Prosila jsem tě, abys to nedělala, ale neposlechla jsi.“

„Já vím, mami.“

„Je to netvor. Jeho otec byl netvor a Ivan je stejný jako on.“

„Já vím, mami.“ Pokusila se sníst trochu boršče, ale přešla ji chuť. „Mrzí mě, že jsme sem za tebou s dětmi nejezdili v posledních letech častěji. Ivan nás nechtěl pustit. Ale nechci se vymlouvat, měla jsem se mu postavit.“

„Nemusíš se omlouvat, Eleno. Vím víc, než si myslíš.“

Eleně stekla po tváři slza. Setřela ji dřív, než si matka stačila něčeho všimnout. „Mrzí mě, jak jsem se k tobě chovala. Snad mi to odpustíš.“

„Odpouštím ti, Eleno. Ale nerozumím tomu, proč jsi přijela do Moskvy.“

„Potřebuju se ještě postarat o nějaké záležitosti, než Ivana opustím. Musím chránit sebe a děti.“

„Nepomýšlíš snad na to, že bys mu vzala peníze, že ne?“

„Neboj se, mami. Tohle nemá s penězi nic společného.“

Dál matka nenaléhala. Přivdala se ke straně; věděla dost o tajemstvích i o hradbách mlčení.

„Kdy mu to chceš oznámit?“

„Zítra večer.“ Elena se odmlčela a po chvilce sarkasticky dodala: „Hned po příletu do Francie.“

„Tvůj manžel nepatří k lidem, kteří by se se špatnými zprávami srovnávali snadno.“

„A nikdo to neví lépe než já.“

„Kam chceš jet?“

„Ještě jsem se nerozhodla.“

„Zůstaneš v Evropě, nebo se vrátíš domů do Ruska?“

„V Rusku už by pro mě nemuselo být bezpečno.“

„Co to povídáš, drahá?“

„Možná budu muset odvézt děti někam, kde je Ivan nenajde. Rozumíš, co ti říkám, mami?“

Žena strany rozuměla dokonale. „Uvidím je ještě? Uvidím ještě někdy v životě svoje vnoučata?“

„Možná to nějakou dobu potrvá, ale určitě se ještě setkáte.“

„Nějakou dobu? Jak dlouho? Podívej se na mě, Eleno. Mně už moc času nezbývá.“

„Nechala jsem ti v prádelníku peníze, v nejspodnějším šuplíku. Je to všechno, co mám.“

„Pak si je nemohu vzít.“

„Musíš. Věř mi, mami. Ty peníze si musíš vzít.“

Matka sklopila oči a zabořila lžíci do polévky, ale ani ona už neměla na jídlo ani pomyšlení. A tak tam mlčky seděly naproti sobě, ruku v ruce, tváře smáčené slzami. Starší žena nakonec sebrala dopis a přidržela roh nad plamínkem svíce. Elena otočila hlavu k televizi a spatřila novodobého ruského cara, jak se koupe v nekritickém obdivu lidské masy. My neumíme žít normálně, povzdechla si v duchu. A nikdy tak žít nebudeme.

Navzdory svému přesvědčení a v rozporu s veškerými psanými i nepsanými pravidly operace se Gabriel nevrátil hned do pokoje v hotelu Ritz-Carlton, a namísto toho se pustil dál na jih ke kolonii činžovních domů, jež se tyčily nad Říjnovým náměstím. Zamířil přímo k budově známé mezi místními jako Psí bouda. Nedisponovala výhledem na řeku ani na Kreml – okna vedla buď jen na identickou stavbu naproti, na parkoviště plné polorozpadlých vozítek nebo na Sadový okruh, který měl se zahradami společný jen eufemistický přídomek a jehož severní část burácela dnem i nocí nepolevujícím provozem. Ze severu vál rezavý vítr jako připomínka toho, že ruské „léto“ odejde stejně rychle, jako přišlo, a brzy vypukne další zima. Gabrielově básnické duši to připadalo příhodné; možná že žádné léto ani nenastalo. Třeba to byla jen pomíjivá iluze, stejně jako sen o ruské demokracii.

Zdálo se, že pankáči se skateboardy na malém dvorku před vchodem C uzavřeli s bábuškami příměří. U dveří postávalo šest vychrtlých příslušníků moskevské milice, na něž dohlíželi dva drsní hoši z FSB v civilu, na sobě typické kožené bombery. Západní novináři, kteří se po pokusu o atentát na Olgu Suchovovou shromažďovali před budovou, už hlídkování vzdali – anebo se spíš nechali vyhnat. O tom, že se někdo novinářce pokoušel vyjádřit podporu, svědčila pouhá dvě slova vyvedená rudým sprejem na omítce domu: OSVOBOĎTE OLGU! Nějaký šprýmař přeškrtl slovo osvoboďte a nahradil je výstižným ošukejte. A pak že Rusové nemají smysl pro humor.

Gabriel obešel obrovskou budovu z druhé strany. Podle očekávání zdejších pět vstupů střežili další agenti. Kráčel dál na sever podél Leninského prospektu a v hlavě si naposled přehrával jednotlivé kroky operace. Máme dokonalý plán, říkal si. S jedinou, zato do očí bijící vadou. Až Ivan Charkov zjistí, že mu někdo ukradl utajované dokumenty i rodinu, bude si chtít na někom vybít vztek. A ten někdo bude s největší pravděpodobností Olga Suchovová.

56

SAINT-TROPEZ – MOSKVA

Zkáza Ivana Borisoviče Charkova, realitního agenta, novodobého kapitalisty investujícího do riskantních podniků a mezinárodního překupníka se zbraněmi, začala obyčejným telefonátem do jeho sídla v Saint-Tropez. Stál za ním jistý François Boisson, regionální ředitel francouzského leteckého úřadu Direction Generále de l’Aviation Civile. Zdá se, pravil pan Boisson, že při zkoumání posledních cest letounu monsieur Charkova vypluly na povrch určité problémy – problémy, které se nedají řešit po telefonu, dodal ředitel hlasem, jenž nevěstil nic dobrého. Nato Ivana Charkova vyzval, aby se v jednu hodinu odpoledne téhož dne dostavil na letiště v Nice a zodpověděl pár jednoduchých otázek. Kdyby se snad rozhodl nepřijít, pak bude jeho stroj zabaven a držen po dobu nejméně devadesáti dní. Po protifrancouzské tirádě, která trvala přesně jednu minutu a sedmatřicet vteřin, Ivan svou přítomnost v určený čas na určeném místě nakonec přislíbil. Monsieur Boisson se rozloučil s tím, že se bude těšit na osobní setkání, a zavěsil.

Elena se dozvěděla o manželově nesnázi, když volala do Villa Soleil, aby jemu a dětem popřála hezký den. Postavena před Ivanův lítý vztek pronesla pár konejšivých poznámek a ujišťovala ho, že se určitě jedná o nějaké nedorozumění. Krátce pohovořila se Soňou a přikázala jí, aby vzala děti na pláž. Když se Soňa ptala, zda jí má ještě předat manžela, odvětila Elena po krátkém zaváhání, že vlastně ano, jelikož mu potřebuje sdělit něco důležitého. A když se pak na opačném konci linky znovu ozval Ivanův hlas, řekla mu, že ho velice miluje a že už se nemůže dočkat, až se večer zase uvidí. Muž však dál omílal své o potížích s letadlem a o neuvěřitelné neschopnosti Francouzů, a tak Elena jen zamumlala „Do svidanija, Ivane“ a hovor ukončila.

Bylo to naposled, co slyšela jeho hlas.

# # #

Gabriel byl od přírody obdařen ohromnou trpělivostí; v průběhu posledních únavných hodin, které zbývaly do chvíle, než se vrhnou na trezor ukrývající Ivanova největší tajemství, ho však začala opouštět. Vystřídal ji strach, blesklo mu hlavou. Strach, který člověka přepadal jenom v Moskvě. Obavy z toho, že ho stále někdo sleduje. Stále poslouchá. Strach, že by mohl znovu skončit v Lubjance, a tentokrát se nedostat ven živý. Strach, že by mohli zavřít i ostatní členy týmu a že by je stihl stejný osud.

Pokoušel se zaplašit obavy překotnou aktivitou. Tam a zpět procházel ulicemi, jež nesnášel, k obědu si vymyslel komplikovaný chod, kterého se sotva dotkl, a v zářivém nákupním středisku GUM poblíž Rudého náměstí nakoupil suvenýry, které si nehodlal odvézt. To vše podnikal sám – a vypadalo to, že FSB o naturalizovaného amerického občana německého Hamburku Martina Stonehilla nejeví nejmenší zájem.

Nakonec se v půl třetí konečně vrátil do svého pokoje a převlékl se do akce. Vyzbrojil se pouze miniaturní vysílačkou a palmtopem. Přesně v 15:03 nastoupil do výtahu a sjel do vestibulu. Na okamžik se zastavil u recepce, aby si nabral hrst turistických brožur a mapek, a poté se nechal otočnými dveřmi vyvrhnout na ulici Tverskaja. Ušel půl bloku a vystřelil paži do silnice, jako by mával na taxi. K obrubníku okamžitě zajela stříbrná volha sedan; Gabriel naskočil a zabouchl za sebou dveře.

„Šalom,“ (Výraz Šalom (hebr.) se ve funkci pozdravu nepřekládá. Český význam slova je „mír“. (Pozn. překl.)) pozdravil muž za volantem.

„Snad se ho dočkáme.“

Gabriel mrkl na hodinky. 15:06…

Čas dát poslední sbohem, Eleno. Čas nastoupit do vozu a jet.

Elena Charkovová potichu vklouzla do pokoje pro hosty a začala se balit. Už samotný akt skládání prádla a jeho rovnání do cestovní kabely jí pomáhal zklidnit pocuchané nervy, a tak se této činnosti věnovala s mnohem větší péčí, než by vyžadovala. V 15:20 vytočila číslo Sonina mobilního telefonu. Když se nikdo neozýval, přepadla ji vlna panického strachu. Vyťukala číslo podruhé – pomalu a rozvážně – a tentokrát se chůva ohlásila po třetím zazvonění. Tím nejvyrovnanějším hlasem, jakého byla v dané chvíli schopná, jí Elena sdělila, že děti už na sluníčku pobyly dost dlouho, a požádala ji, aby je vzala domů. Soňa lehce zaprotestovala – dvojčata prý vypadají nejspokojeněji za posledních pár dní –, ale Elena trvala na svém. Jakmile se rozloučily, zapnula přístroj, jenž připomínal běžný přehrávač MP3, a vložila jej do vnější přihrádky zavazadla. Pak zkusila Soně zavolat ještě jednou. Tentokrát se spojení nezdařilo.

Dobalila a přešla do matčiny ložnice. Peníze byly tam, kde je uložila – v nejspodnější zásuvce prádelníku schované pod těžkým vlněným svetrem. Neslyšně zásuvku zavřela a zamířila do obývacího pokoje. Matka k ní vzhlédla a na tváři se bezúspěšně snažila vykouzlit úsměv. Už si nemusely nic vysvětlovat. Vše si pověděly předchozího večera, a nezbývalo ani slz k pláči.

„Nedáš si ještě něco malého, než půjdeš?“

„Ne, mami, díky. Už nemám moc času.“

„Tak běž,“ špitla žena. „Nechť na tebe dohlíží anděl Páně.“

Na chodbě na Elenu čekal osobní strážce jménem Luka Osipov, bývalý příslušník speciální jednotky Alfa. Snesl jí zavazadlo a uložil je do kufru přistavené limuzíny. Sotva se vůz odlepil od chodníku, oznámila řidiči, že se potřebuje zastavit v Domě na nábřeží a vyzvednout nějaké dokumenty z manželovy kanceláře. „Bude to jen pár minut,“ upřesnila. „Na Šeremeťjevo dojedeme ještě s velkou rezervou, abych stihla svůj let.“

V bezpečné vzdálenosti následoval limuzínu Eleny Charkovové, jež právě ujížděla po Kutuzovském prospektu, vůz Antona Uljanova. Bývalý vládní specialista na sledovací techniky pracoval pro šéfa Charkovovy soukromé bezpečnostní služby Arkadije Medveděva a vykonal pro něj už bezpočet příležitostných prací, o jejichž etických normách by se dalo s úspěchem pochybovat. Ještě nikdy však nedostal za úkol držet se v patách manželky muže, který je všechny financoval. Netušil, z jakého důvodu tak činí, jen že má veledůležité poslání. Jeď za ní celou cestu až na letiště, přikázal mu Medveděv. A nespouštěj ji z očí. Jestli ji ztratíš, budeš litovat, že ses kdy narodil.

Uljanov se konstantě držel asi padesát metrů za limuzínou. Pustil si hudbu z přehrávače a pomyslel si: Teď si jen udělat trochu pohodlí a absolvovat pěknou nudnou projížďku na Šeremeťjevo. Takové úkoly měl nejraději – ty nudné. Vzrušení přenechejme hrdinům, říkával s oblibou. Člověk se potom dožije vyššího věku.

Jak se však mělo brzy ukázat, nebyla jeho jízda ani zdlouhavá, ani nudná. Skončila už u hotelu Ukrajina. Vůz, který vše způsobil, se přiřítil z pravé strany – ačkoliv později bude Uljanov nucen připustit, že ho vlastně pořádně neviděl. Náraz si ale pamatoval – prudký střet železné masy, která se okamžitě zkroutila k nepoznání, a roztříštěné sklo, jež zasypalo airbag, který mu vystřelil do obličeje. Jak dlouho zůstal v bezvědomí, nedokázal určit. Domníval se, že pouze pár vteřin, neboť první vzpomínka poté, co se probral, patřila muži v kvalitním obleku, jenž na něj křičel rozbitým okýnkem v jazyce, kterému nerozuměl.

Anton Uljanov se ani nepokoušel s ním komunikovat. Pustil se do zoufalého hledání mobilního telefonu, který nakonec objevil vklíněný mezi sedadlo spolujezdce a pomačkané dveře. Ze všeho nejdřív volal do bytu Arkadije Medveděva na Vrabčích horách.

Ihned po příjezdu na mezinárodní letiště na Azurovém pobřeží byl Ivan Charkov odveden do nevlídné konferenční místnosti bez oken s obdélníkovým stolem uprostřed a fotografiemi letounů francouzské výroby rozvěšenými po stěnách. Muže, který jej předvolal, zatím neviděl. Uplynulo celých třicet minut, než se François Boisson objevil ve dveřích. Štíhlý padesátník s drobnými dioptrickými brýlemi na očích a lysou hlavou se blahosklonně nesl – jak to měli francouzští byrokraté ve zvyku – na neviditelném oblaku vlastní autority a důležitosti. Aniž se obtěžoval vysvětlit svůj pozdní příchod, nedej bože, aby se za něj omluvil, pohodil do čela stolu objemnou složku dokumentů a poté se za ně sám usadil. Znepokojivě dlouho nic neříkal, konečky prstů sepnuté jako při modlitbě, a zdálo se celou věčnost, než zahájil řízení.

„Přede dvěma dny, poté co váš stroj nedostal povolení k odletu z tohoto letiště, jsme začali pečlivě prověřovat veškeré záznamy o vašich letech včetně seznamů pasažérů. S politováním musím konstatovat, že v průběhu zkoumání jsme narazili na závažné nesrovnalosti.“

„Jaké nesrovnalosti?“

„Došli jsme k závěru, pane Charkove, že jste letoun používal k nezákonným přepravním machinacím. Jestliže neprokážete opak – a tady musím zdůraznit, že ve Francii v takovýchto případech leží důkazní břemeno jen a pouze na vás –, pak se obávám, že vaše letadlo budeme muset bezodkladně zkonfiskovat.“

„Vaše obvinění jsou naprosto nesmyslná,“ ohradil se Ivan.

Boisson povzdechl a s vážnou tváří otevřel přebal působivě nadité složky. Nejprve vyňal fotografii Boeingu Business Jet. „Jen pro upřesnění, monsieur Charkov, je toto vaše letadlo?“ Zabořil ukazovák do registračního čísla na ocasu stroje. „N7287IC?“

„Samozřejmě.“

Boisson sklouzl prstem k prvnímu znaku, tedy písmenu N. „Stroj je registrován v Americe,“ poznamenal. „Kdy naposled jste s ním letěl do Spojených států?“

„S určitostí vám to neřeknu, ale budou to tak tři roky.“

„A nepřipadá vám to divné, monsieur Charkov?“

„Ne, ani trochu. Jak jistě sám dobře víte, monsieur Boisson, majitelé letounů si pořizují americké registrační značky, protože zaručují vysokou cenu stroje při dalším prodeji.“

„Jenže podle vašich vlastních záznamů nejste majitelem N7287IC.“

„O čem to mluvíte?“

„Vaše vlastní registrační tabulka uvádí jako vlastníka N7287IC společnost se sídlem v Delawaru, která se překvapivě honosí jménem N7287 LLC. Není to samozřejmě nic jiného než rámcová společnost udržovaná v chodu pouze proto, abyste svému letounu mohl poskytnout iluzi amerického vlastnictví. Prakticky vzato neexistuje mezi vámi a danou společností žádná souvislost. Prezident N7287 LLC, jistý Charles Hamilton, působí jako právník v delawarském Wilmingtonu a je také prostřednictvím zmocněnce majitelem stroje, o němž prohlašujete, že je váš. Ve skutečnosti vám ho ale pan Hamilton jen pronajímá, není to tak?“

„Prakticky vzato,“ vyštěkl Ivan, „to tak je. Taková opatření se ale v soukromém leteckém průmyslu dělají zcela běžně.“

„Běžná možná jsou, ale ne zcela legální. Než budeme v šetření pokračovat, musím trvat na tom, abyste prokázal, že jste skutečným majitelem Boeingu Business Jet s číslem N7287IC. Možná pro vás bude nejlepší spojit se se svým právníkem a umožnit mi promluvit s ním po telefonu.“

„V Americe je ale neděle ráno.“

„V tom případě bude určitě doma.“

Ivan rusky zanadával pod vousy a vytáhl mobilní telefon. Nedařilo se mu však dovolat; po dalších dvou neúspěšných pokusech obrátil k Boissonovi frustrovaný pohled.

„V téhle části budovy mívám taky problém,“ pravil Francouz chápavě. Pokynul dlaní k telefonnímu přístroji na opačném konci zasedacího stolu. „Klidně použijte tamten. Určitě funguje.“

Arkadij Medveděv obdržel hovor od očividně omráčeného Antona Uljanova, právě když odpočíval v pracovně svého luxusního bytu na Vrabčích horách. Sotva zavěsil, vytočil číslo Elenina řidiče, ale nedovolal se. Po druhém neúspěšném pokusu zkusil dvakrát také Luku Osipova, šéfa Eleniny nepočetné ochranky – se stejným výsledkem. Rozzuřeně práskl sluchátkem do vidlice a zasmušile vyhlédl z okna k centru Moskvy. Předvolání na letiště v Nice…, bouračka na Kutuzovském prospektu…, a teď se ještě nelze dovolat Eleniným strážcům… To není náhoda. Zatraceně, něco se děje. A on s tím v dané chvíli nemůže vůbec nic dělat.

Odchod dvojčat Charkovových z pláže Pampelonne neprobíhal podle plánu, což by jistě nepřekvapilo žádného rodiče malých ratolestí. Nejprve žadonila, aby se mohla ještě naposled vykoupat. Poté vypukl urputný boj o navlečení dvou sedmiletých vzpouzejících se dítek pokrytých od hlavy k patě pískem do suchých šatů na cestu domů, a nakonec došlo i na přehnané scény při dlouhém pochodu směrem k automobilům. Soně Čerkasovové, chůvě obdařené trpělivostí od boha, práci nijak neulehčoval ani fakt, že je doprovázeli čtyři ozbrojení strážci. Zkušenost ji naučila, že v situacích jako tato představovali mužové mnohdy větší potíže než děti.

V důsledku nahromaděných zpoždění nasedla skupinka do vozů až ve 13:45. Vyrazili po obvyklé trase: do vnitrozemí po Routě des Tamarisk a pak na jih po silnici D93 až k zátoce Baie de Cavalerie. Když však vyjeli z kruhového objezdu východně od Ramatuelle, objevil se na cestě nečekaně příslušník francouzské policie a zvedl paži v bílé rukavici nad hlavu. Řidiči prvního vozu blesklo hlavou, že bude příkaz ignorovat, ale když policista dvakrát silně hvízdl na píšťalku, raději si to rozmyslel a zajel ke krajnici. Druhý vůz ho následoval.

Policista, ostřílený člen osádky v Saint-Tropez, věděl, že nemá smysl oslovovat občana ruské národnosti francouzsky, a tak angličtinou hyzděnou těžkým přízvukem muži oznámil, že výrazně překročil nejvyšší povolenou rychlost. Řidičova odpověď, tedy že na jihu Francie takto v létě jezdí všichni, strážníka neuspokojila a chtěl okamžitě vidět jeho řidičský průkaz a cestovní pasy všech osob v obou vozidlech.

„Pasy jsme s sebou nebrali.“

„Pročpak ne?“

„Protože jsme jeli na výlet na pláž.“

„Jakožto turisté na návštěvě ve Francii máte povinnost nosit s sebou cestovní doklad vždy a za všech okolností.“

„Nemohl byste s námi jet k nám domů? Tam vám předložíme všechny doklady a skončíme s celým tímhle nesmyslem.“

Policista nakoukl na zadní sedadlo.

„To jsou vaše děti, monsieur?“

„Ne, to jsou děti Ivana Charkova.“

Mužův výraz prozrazoval, že mu jméno není nijak povědomé.

„A vy jste kdo?“

„Zaměstnanec pana Charkova, stejně jako mí kolegové ve voze za námi.“

„V jaké funkci?“

„Ochranka.“

„Takže se lze domnívat, že u sebe máte zbraň?“

Rus mlčky přikývl.

„Můžete prosím předložit potřebná povolení?“

„Nemáme je u sebe, nechali jsme je ve vile pana Charkova. Stejně jako pasy.“

„A ta vila je kde?“

Když policista uslyšel odpověď, odkráčel ke svému vozu, okénkem vytáhl vysílačku a přiložil ji k ústům. Na scéně se mezitím objevila malá dodávka značky Renault a brzy po ní dorazila snad polovina policejního sboru Saint-Tropez. Rus, jenž seděl za volantem a pozoroval vývoj ve zpětném zrcátku, pochopil, že se situace rychle vymyká kontrole. Vytočil číslo mobilního telefonu šéfa Ivanovy soukromé ochranky, ale spojení se nezdařilo. Po třech dalších marných pokusech rezignoval a nasupeně vyhlédl z okénka. Přímo před sebou spatřil policistu, záklopku pouzdra, které nosil u pasu, odepnutou, prsty omotané kolem rukojeti pistole.

„Kde máte svou zbraň, pane?“

Řidič beze slova spustil ruku z volantu a poklepal si na bok.

„Prosím vyjměte ji z pouzdra a pomalu ji položte na palubní desku.“ Vrhl letmý pohled na osobního strážce na sedadle spolujezdce. „I vy, pane. Pistoli na palubní desku. Pak si oba velmi zvolna vystupte, žádné prudké pohyby a ruce na střechu vozu.“

„Co to má znamenat?“

„Obávám se, že vás budeme muset zadržet, dokud se nevyřeší celá záležitost s vašimi cestovními doklady a povoleními k držení zbraně. Děti s chůvou odvezeme v jednom voze, vy a vaši tři kolegové budete muset společně nastoupit do druhého. Můžeme to provést jako civilizovaní lidé ve vší slušnosti, v opačném případě budeme nuceni nasadit vám pouta. Záleží pouze na vás, pánové.“

57

MOSKVA

Na západní straně vedle Domu na nábřeží se nacházel parčík, v jehož středu stál udržovaný červený kostel. Ani za normálních okolností sem nezavítalo mnoho návštěvníků a teď, když nad městem visely černé mraky nalité deštěm, byl zcela opuštěn. Pár metrů od svatostánku rostlo pár stromů, které obklopovaly jedinou lavičku zhusta popsanou vyrytými oplzlostmi v ruštině. Na jednom jejím konci seděl Gabriel a na druhém Smuel Peled, oficiálně řidič velvyslanectví a mimoto tajný agent izraelské bezpečnostní služby. Šmuel brebentil plynulou ruštinou; Gabriel se ale plně soustředil na hlasy, které se ozývaly z jeho miniaturního sluchátka.

Slyšel Eliho Lavona, který z pozice na nábřeží právě spatřil Elenin vůz, jak se rychle přibližuje…

Uziho Navota, jenž ze Serafimovičovy ulice hlásil, že Elena vystoupila z auta a s Lukou Osipovem v těsném závěsu zamířila do budovy…

Gabriel mrkl na hodinky: 15:54… Devět minut pozadu za plánem.

Pospěš si, Eleno. Musíme stihnout večerní let.

Zpráva o Elenině příjezdu dorazila do Londýna s desetivteřinovým zpožděním, tentokrát v podobě stručného vzkazu, jenž probleskl na obří obrazovce na přední stěně místnosti. Přestože na ni Adrian Carter už několik minut netrpělivě čekal a sluchátko telefonní linky vyčleněné pro spojení s Langley držel křečovitě u ucha, nyní klidným hlasem oznámil: „Jde do budovy. Přerušte spojení, celou oblast od řeky Moskvy na jih až k Sadovému okruhu.“

S Lukou v patách prošla chodbou a ocitla se v nevelkém foyer s jediným výtahem. Muž se pokusil nastoupit s ní do přivolané kabiny, ale Elena jej prostým mávnutím ruky zarazila. „Vy počkáte tady,“ přikázala a vložila bezpečnostní kartu do určeného otvoru. „Za chvíli jsem zpátky.“ Vytáhla kartu a zmáčkla tlačítko s číslem devět. Luka Osipov pár vteřin jen bezradně postával a pozoroval červená čísla nade dveřmi výtahu, která znázorňovala postup kabiny nahoru domem. Pak otevřel mobilní telefon typu V a vytočil číslo řidiče, jenž čekal před domem. Ve sluchátku však slyšel jen prázdné šumění, a rozčileně přístroj zase zaklapl. To snad zkolabovala síť v celé Moskvě, soptil v duchu. U nás v Rusku prostě nemůže nic fungovat, jak má.

Přede dveřmi výtahu v devátém patře stál další agent Ivanovy služby. Jmenoval se Pjotr Lužkov a stejně jako Luka Osipov patřil k bývalým členům speciální jednotky Alfa. Výraz v jeho těstovitém, bledém obličeji prozrazoval opravdové překvapení. Rušička signálu mobilních telefonů ukrytá v Elenině zavazadle znemožnila jejímu osobnímu strážci, aby Pjotra na nečekanou návštěvu upozornil. Žena zamyšleně prohodila něco na pozdrav a proklouzla kolem něj do vstupní haly, aniž se obtěžovala strážnému cokoliv vysvětlovat. Když mužova ruka instinktivně vystřelila k její paži, Elena se prudce otočila a zpražila jej nevěřícným, rozezleným pohledem.

„Co si to dovolujete? Jak se opovažujete na mě sahat?! Kdo si myslíte, že jste?“

Lužkov okamžitě ucukl. „Omlouvám se.“

„Omlouvám se – a dál?“

„Omlouvám se, paní Charkovová, neměl jsem právo se vás dotýkat.“

„Přesně tak, Pjotre, neměl jste žádné právo se mě dotknout. Počkejte, až tohle zjistí Ivan!“

Rázně vykročila halou ke kanceláři, ale agent ji následoval.

„Je mi líto, paní Charkovová, ale obávám se, že samotnou vás dál pustit nemohu. Do kanceláře smíte vstoupit pouze v přítomnosti manžela.“

„Nebo v naléhavém případě.“

„Správně.“

„Takže vězte, že právě teď jde o naléhavý případ. Vraťte se na své místo, hlupáku, nemůžu přece vyťukat kód, dokud mi koukáte přes rameno.“

„Jestli se opravdu jedná o případ nouze, jak to, že mě o tom Arkadij Medveděv neinformoval?“

„Možná tomu nebudete chtít věřit, Pjotre, ale můj muž neříká Arkadijovi zdaleka všechno. Požádal mě, abych zde vyzvedla nějaké důležité dokumenty a přivezla mu je do Francie. A teď se sám sebe zeptejte, vážený – jak asi bude Ivan reagovat, když kvůli vašemu zdržování nestihnu svůj zpáteční let.“

Strážný se nenechal odbýt snadno. „Dělám pouze svou práci, paní Charkovová. Držím se jednoduchých pokynů – do kanceláře nemá povolen přístup nikdo, koho předem neohlásí pan Charkov nebo Arkadij Medveděv. A to se týká i vás.“

Elena obrátila oči v sloup a podrážděně vzdychla. „Tak prostě zvedněte telefon a oznamte Arkadijovi, že jsem tady.“ Rozčileným gestem ruky pokynula k přístroji na dekorativním stolku. „Tak volejte. Ale rychle, protože letadlo do Francie nepočká, a jestli mi uletí, řeknu Ivanovi, aby vám vyřízl jazyk z hrdla.“

Muž se obrátil k Eleně zády a nasupeně popadl sluchátko. Po pár vteřinách svraštil čelo a druhou rukou několikrát zachrastil vidlicí.

„Děje se něco, Pjotre?“

„Ten telefon nefunguje.“

„To je divné. Zkuste můj mobil, tady.“

Strážce položil sluchátko a otočil se. S leknutím zamrkal, když spatřil Elenu s lahvičkou s rozprašovačem v natažené paži. S lahvičkou, kterou jí předal Gabriel v letadle. Stiskla tlačítko mechanismu a nastříkala mu atomizovanou tekutinu přímo do obličeje. Muž se několik vteřin pokoušel vrávoravě udržet rovnováhu a Elenou projel záchvěv strachu, že uspávací roztok nezapůsobil. Pak se však s žuchnutím sesul k zemi, přičemž na sebe převrhl stolek s telefonem. Elena na něj chvilku úzkostlivě zírala, ale pak se sehnula k rozplácnutému tělu a pro jistotu použila sprej ještě jednou.

To máš za to, že ses mě dotkl, ušklíbla se v duchu. Hajzle.

# # #

O devět pater níž právě do vestibulu s výtahem vstoupil obtloustlý muž a polohlasem proklínal svůj mobilní telefon. Rezignovaně pohlédl na Luku Osipova a pokrčil kulatými rameny.

„Ještě před pěti minutami ta zatracená věc fungovala, ale jak jsem se přiblížil k budově, ztratil jsem signál. Možná je to Stalinův duch. Můj soused tvrdí, že ho někdy v noci vidí bloumat po chodbách. Mně se taková smůla naštěstí vyhnula.“

Dveře výtahu se otevřely a baculatý usedlík zmizel v kabině. Luka Osipov přešel k oknům a zahleděl se do ulice. Přinejmenším další dva lidé – žena spěchající po chodníku a taxikář, jenž postával vedle svého vozu – se potýkali se stejnými obtížemi. Ještě před pěti minutami ta zatracená věc fungovala, ale jak jsem se přiblížil k budově, ztratil jsem signál… Soudruh Stalin byl možná mocný, přesto Luka Osipov upřímně pochyboval, že by jeho duch mohl mít něco společného s výpadkem mobilní sítě. Domníval se, že za problémem bude stát něco mnohem konkrétnějšího. Například rušička.

Zkusil ještě jednou bezúspěšně zavolat ze svého přístroje, načež přistoupil k recepci a požádal zaměstnance, zda by mohl použít jejich telefon. Musel muže několikrát ujistit, že se jedná pouze o místní hovor, a i když mu pak portýr předal linku k dispozici, kladl mu na srdce, aby konverzaci zbytečně neprodlužoval. Celá anabáze se však nakonec ukázala úplně zbytečná. Přístroj nefungoval.

„Je to hluché,“ upozornil Osipov muže.

„Ještě před chvílí normálně fungoval.“

„Stěžoval si vám někdo z budovy na problémy s telefony?“

„Ne, nikdo.“

Luka se otočil na patě a vyšel ven. Než doběhl k limuzíně, měl už řidič stažené okénko. Luka strčil hlavu do vozu a nařídil muži na sedadle spolujezdce, aby utíkal do Domu na nábřeží a hlídkoval ve vestibulu. Pak se obrátil směrem ke Kremlu a svižným krokem se znovu rozešel. Uprostřed Velkého kamenného mostu už telefon opět fungoval bez nejmenších problémů. První číslo, které vytočil, rozezvonilo přístroj v přepychovém bytě na Vrabčích horách.

58

MOSKVA

Podlahu z tvrdého dřeva někdo nedávno naleštil, přesto Elena potřebovala poslední zbytky sil, než se jí podařilo odtáhnout devadesátikilové tělo Pjotra Lůžková v bezvědomí do koupelny v ložnici. Zamkla dveře zevnitř a vrátila se ke vchodu do Ivanovy kanceláře. Displej s číselníkem byl umístěn nalevo na zdi ve výšce očí. Naťukala osmimístný přístupový kód a přiložila palec ke snímači otisků. Poplašný systém třikrát zacvrlikal a pancéřované dveře se pomalu otevřely. Elena vstoupila dovnitř a sáhla do kabelky.

Psací stůl připomínal muže, jenž u něj často sedával – byl podsaditý a ponuře temný a postrádal šarm. Překvapivě patřil k Ivanovu nejcennějšímu majetku; jednu dobu jej totiž vlastnil i samotný Jurij Andropov, bývalý šéf KGB, který roku 1982 vystřídal v čele Ústředního výboru Komunistické strany Sovětského svazu Leonida Brežněva. Vedle monitoru a klávesnice stál stříbrný rámeček s fotografií Ivanova otce v generálské uniformě KGB. Počítač byl ukryt na zemi pod stolem. Elena si dřepla, spustila ho a otevřela malinká dvířka v čelní straně stroje. Do jednoho z konektorů zasunula paměťové zařízení USB, které dostala rovněž od Gabriela v letadle. Po několika vteřinách mechanika jednotku načetla a počítač silněji zahrčel. Elena vrhla letmý pohled na obrazovku – objevilo se na ní pár hebrejských znaků a časový indikátor, podle něhož zabere kopírování dat asi dvě minuty.

Mrkla na náramkové hodinky a přistoupila ke zdobené knihovně u protější stěny místnosti. Tlačítko bylo schováno za prvním vydáním Anny Kareninové – přesněji za druhým svazkem. Když se zmáčklo, knihovna se rozdělila na dvě části a odhalila Ivanův sejf. Elena naťukala na klávesnici tentýž číselný kód jako prve u vchodu a znovu přiložila palec ke snímači. Trojí zacvrlikání tentokrát následoval tupý zvuk otevíraných zámků.

Jakmile sejf otevřela, uvnitř se automaticky zapnulo osvětlení. Ivanovy disky, šedá kůra mozková jeho smrtonosného podnikání, stály vyrovnané v řadě na poličce a pod nimi ležela nepatrná část výnosu: rubly, dolary, eura, švýcarské franky… Užuž se pro peníze natahovala, když si všimla krvavých šmouh. Krev prolitá muži, kteří v rukou třímají Ivanovy zbraně. Krev dětí, jež jsou nuceny bojovat v Ivanových válkách. Nechala bankovky v sejfu a vzala jen datové nosiče. Disky, které Gabrielovi pomohou nalézt vojenské rakety. Data, díky nimž zničí jejího muže.

Na jednom konci Serafimovičovy ulice leží široký dopravní ostrůvek a jako všude jinde v Moskvě je permanentně přecpaný automobily. Nové většinou měly zahraniční poznávací značku; ty s ruským číslem většinou dávno přesluhovaly. K takovým patřila i otlučená lada neurčité barvy a značky, v níž seděl Uzi Navot s řidičem z moskevské rezidentury. Ve tváři měl ustaraný výraz; ze zvratů, které nastaly v krátkém vývoji operace, usoudil, že se rychle řítí k nešťastnému konci. O své obavy se podělil se zbytkem týmu tím nejklidnějším hlasem, jakého byl schopen. Když teď však sledoval Luku Osipova, jenž divokým sprintem utíkal po Velkém kamenném mostě, věděl, že na rozvážnou chladnokrevnost není pravá chvíle. „Vrací se,“ zamumlal do mikrofonu na zápěstí. „Zdá se, že máme potíže.“

Ačkoliv Šmuel Peled žádnou vysílačku neměl, čím dál chmurnější výraz v Gabrielově tváři mu prozradil vše, co potřeboval vědět.

„Ztrácíme ji, šéfe? Prosím řekněte mi, že ne.“

„To brzy zjistíme. Pokud z toho baráku vyjde s kabelkou přes levé rameno, je všechno v pořádku. Pokud ne…“ Myšlenku nedokončil.

„Co teď?“

„Budeme čekat. A prosit boha, aby se prokecala zpátky k autu.“

„A když nevyjde vůbec?“

„Mluv rusky, Šmueli. Jsi tu přes ruštinu.“

Mladý řidič pokračoval v improvizovaném ruském monologu a Gabriel dál zíral na fasádu na západní zdi Domu na nábřeží a čekal na hlas Uziho Navota.

Ode dne, kdy odešel z jednotky Alfa, přibral Luka Osipov sedm kilogramů a ztratil mnoho ze své dřívější fyzické zdatnosti. I proto se přihnal k recepci celý udýchaný a přerývaně vyhrkl: „Potřebuju okamžitě do apartmá 9A.“

„Obávám se, že to nebude možné – pokud nevlastníte bezpečnostní kartu k výtahu nebo klíč k apartmá.“

„Domnívám se, že ženě, kterou mám chránit, hrozí v tom bytě právě v tomto okamžiku velké nebezpečí. A potřebuju, abyste mě ihned pustil dovnitř.“

„Je mi líto, ale to je proti předpisům.“

„Víte vy vůbec, pro koho dělám, tupce?“

„Pro paní Charkovovou, pane.“

„Ne, vážený, pracuju pro Ivana Charkova. A tušíte, co tento muž udělá, pokud se něco stane jeho manželce?“

Recepční ztěžka polkl. „Vyvezu vás nahoru do devítky, ale do bytu se nedostaneme. Pan Charkov nám odmítl svěřit klíč.“

„S tím už si poradím.“

„No tak to hodně štěstí,“ hlesl muž a vystoupil zpoza přepážky. „Podle toho, co se povídá, budete potřebovat tank Rudé armády, abyste ty dveře prorazil.

Elena zavřela knihovnu, vytáhla paměťové médium z počítače a vypnula hlavní spínač. Vykročila do chodby a šlehla pohledem po hodinkách: 4:02… Celá akce trvala pouhých osm minut. Hodila paměťové zařízení do tašky a zapnula ji na zip. Poté opět naťukala osmimístný kód na klávesnici. Zatímco se těžké dveře pomalu zavíraly, zvedla převrácený stolek a vrátila telefon na místo. Naposled se rozhlédla kolem sebe, ujistila se, že je vše jako obvykle, a zamířila ke dveřím.

V tu chvíli se ozvalo hlasité bouchání. Silnou mužskou pěst střídala v mlácení otevřená mohutná dlaň. Napadlo ji, že právě takové zvuky budily obyvatele domu hrůzy v dobách Velkého teroru téměř každou noc. Kolik jich odsud odvlekli na místo, kde je čekala smrt? Nemohla si vzpomenout na přesný údaj. Sto? Tisíc? A jaký v tom byl vlastně rozdíl? Věděla jen, že se možná brzy zařadí po jejich boku. Že možná bude figurovat v odpovědi na morbidní ruskou hádanku: Kdo byl úplně posledním člověkem, jehož vytáhli z Domu na nábřeží a zavraždili? Elena Charkovová, první manželka Ivana Borisoviče Charkova…

Jako všichni, které kdy potkalo obávané bušení na dveře, zvažovala i Elena, že na ně nebude reagovat. Ale nakonec si to rozmyslela. Nakonec si to všichni vždycky rozmysleli. Elena tak však neučinila se strachem, ale v záchvatu hraného vzteku, kabelku přehozenou přes levé rameno, pravou ruku vraženou hluboko do kapsy kabátu, prsty sevřené kolem lahvičky s rozprašovačem. Ve vstupní hale stál Luka Osipov, obličej sinalý zlostí a zbrocený potem. V ruce držel pistoli, kterou nyní mířil Eleně přímo do srdce. Z obavy, že by mohl omylem vystřelit, kdyby použila sprej, vysunula Elena pomalu prázdnou ruku z kapsy a opřela si ji v bok. Probodávala strážce zamračeným, šokovaným pohledem.

„Luko Ustinoviči,“ oslovila jej schválně patronymikem. „Co to do tebe vjelo?“

„Kde je Pjotr?“

„Kdo je Pjotr?“

„Agent, který to tady měl na starosti.“

„Když jsem přišla, nikdo tu nebyl, ty pitomče. Tak jdeme.“

Pokusila se protlačit kolem něj do haly, ale muž jí zahradil cestu.

„Na co si myslíš, že si tady hraješ, Luko? Musíme se dostat na letiště. Věř mi, Luko Ustinoviči, to poslední, co chceš, je, abych zmeškala svůj let.“

Bodyguard neodpověděl. Namísto toho, s pistolí stále zabořenou do jejího těla, natáhl paži a poslal výtah do přízemí. Pak zatlačil Elenu zpět do bytu a s prásknutím za sebou zavřel dveře.

59

GROSVENOR SQUARE, LONDÝN

Shamronův zapalovač probleskl přítmím řídícího střediska a na krátký okamžik ozářil jeho obličej. Oči měl přilepené na velké obrazovce na čelní stěně místnosti, na níž blikala poslední zpráva Uziho Navota z Moskvy. Působila zhruba stejně povzbuzujícím dojmem jako nález mrtvoly ve strouze.

BG VSTUPUJE DO DONA…, POTÍŽE…

BG označovalo bodyguarda, DONA pak Dům na nábřeží. Slovo POTÍŽE překlad nevyžadovalo. Potíže znamenaly potíže.

Obrazovka potemněla a během vteřiny se objevilo další sdělení.

AM VSTUPUJE DO DONA…, POZOR…

AM představovalo iniciály Arkadije Medveděva.

Slovo POZOR značilo, že Gabrielově puntičkářsky naplánované operaci hrozí rychlý pád a neslavný konec s výraznou eventualitou ztráty života.

„Jsou to tvoji lidé,“ hlesl Carter. „Ty rozhodni.“

Shamron odklepal popel do šálku s nedopitou kávou. „Zatím jedeme podle plánu. Dáme jí šanci.“

Carter obrátil zrak k digitálním hodinám. „Je čtyři patnáct, Ari. Jestli má mít tvůj tým šanci stihnout ten let, musí naskákat do aut a uhánět na letiště během příštích deseti minut.“

„Letadla jsou nesmírně komplikované stroje, Adriane. Na poslední chvíli se může zvrtnout spousta maličkostí.“

„V tom případě by bylo dobré se přesvědčit, jestli se náš let náhodou nepotýká s nějakými problémy.“

Shamron zvedl sluchátko zabezpečeného telefonu napojeného na linku operačního oddělení na bulváru Krále Saula a prohodil pár úsečných slov v hebrejštině. Letmý, nevzrušený pohled na Cartera.

„Vypadá to, že se v kokpitu letadla El Al 1612 právě rozblikal výstražný signál, který upozorňuje na výkyvy tlaku v kabině.

Dokud se problém nevyřeší ke spokojenosti kapitána, jímž je shodou okolností vyznamenaný bývalý stíhač Izraelského vojenského letectva, zůstane stroj na zemi.“

„Vynikající tah,“ pronesl Carter uznale.

„Jak dlouho zvládnou naši francouzští přátelé držet Ivana v Nice?“

„Monsieur Boisson sotva začal, ale horší je to s dětmi, to je něco úplně jiného. Musíme se rozhodnout, Ari. Co s nimi?“

„Já bych teda nebyl moc rád, kdyby moje děti měly vysedávat někde na policejní stanici. Co ty?“

„Mně by se to taky nezamlouvalo.“

„Tak si je vezmeme. Kdoví? S ohledem na to, co všechno se může v tom baráku v následujících deseti minutách přihodit, by se nám mohly hodit.“

„K čemu?“

„Nevzdám se jí bez boje, Adriane, a buď si jistý, že Gabriel taky ne.“ Shamron hodil špaček do hrníčku a zamíchal lžičkou. „Zavolej Francouzům. Dostaň ty děti.“

Carter zvedl sluchátko bezpečné linky do řídícího střediska v Paříži a Shamron se znovu zahleděl na obrazovku, kde nepřetržitě blikala poslední zpráva Uziho Navota.

AM VSTUPUJE DO DONA…, POZOR…

AM VSTUPUJE DO DONA…, POZOR…

AM VSTUPUJE DO DONA…, POZOR…

Soňu s dvojčaty posadili do příjemné místnosti a nabídli jim vychlazený ovocný džus a zmrzlinu. Po celou dobu jim dělala společnost půvabná policistka, jež se jim spíš starala o zábavu, než že by přehnaně dohlížela na bezpečnostní opatření. Dívaly se na kreslené seriály a hrály hlučnou karetní hru, kterou nikdo nechápal, natož aby jí rozuměly sedmileté děti. Velitel denní směny jim udělil titul čestných strážníků a dokonce dovolil Nikolajovi, aby si prohlédl jeho pistoli. Později řekne kolegům, že na sedmileté dítě toho chlapec věděl o střelných zbraních až příliš.

Důstojník pak na chvíli zmizel a ukázalo se, že vyřizoval telefonát z Paříže. Když se vrátil k zadrženým, oznámil jim, že nastal čas jít domů. Anna s Nikolajem přivítali zprávu nikoliv s radostí, ale se slzami v očích; zatčení i vazbu vnímali jako velké dobrodružství a do nudného paláce na pobřeží se nijak netěšili. Nakonec je uchlácholili a přiměli k odchodu tím, že jim slíbili, že si sem mohou přijít hrát, kdykoliv se jim zachce. Kráčejíce hlavní chodbou policejní stanice se Anna držela policistky za ruku a Nikolaj poučoval velícího důstojníka o lepší kvalitě zbraní vyráběných v Rusku. Soňa se zeptala, jak pokračuje výslech osobních strážců, ale policisté v odpověď jen mlčeli.

Ze stanice vyšli nikoliv hlavním, ale zadním vchodem, který vedl na uzavřený dvorek. Tady parkovalo několik služebních renaultů a jeden postarší stejšn značky Peugeot. Za volantem seděl muž s prošedivělými vlasy, na sobě bílé triko Lacoste s límečkem. Jakmile spatřil děti, vystoupil ven a s širokým, klidným úsměvem ve tváři otevřel zadní dveře. Soňa zůstala stát jako přimrazená a zaraženě se obrátila k velícímu důstojníkovi.

„Co se děje? Kdo je ten muž?“

„To je pan Henri. Je to dobrý člověk a odveze vás i děti do bezpečí.“

„Tomu nerozumím.“

„Pan Charkov se bohužel potýká s nějakými problémy, a paní Charkovová se proto rozhodla svěřit děti do péče pana Henriho do doby, než se vrátí z Moskvy. Vás žádá, abyste zůstala s nimi, a přislíbila hodnotnou kompenzaci. Chápete, co vám říkám, slečno?“

„Myslím že ano.“

„Výborně. Pak tedy nastupte prosím a zkuste se netvářit tak poplašeně. Tím akorát vyděsíte děti, a to je to poslední, co v dané chvíli potřebují.“

Chiara stála na své pozici u odbavovací přepážky na moskevském letišti Šeremeťjevo a sledovala odletovou tabuli, na níž vedle čísla jejich letu právě naskočilo ZPOŽDĚNO. Deset metrů od ní v namačkané letištní hale zaúpělo jedním dechem sto sedmdesát osm znavených hlasů. Jeden statečný vousatý ortodoxní Žid v tmavém obleku přistoupil k přepážce a žádal vysvětlení. „Jedná se o drobnou technickou záležitost,“ vysvětlovala Chiara klidně. „Neměli bychom se zdržet déle než pár minut.“ Muž se vrátil na své místo, ale výraz v jeho obličeji prozrazoval, že o pravdivosti podané informace silně pochybuje. Chiara se otočila a pozvedla zrak k tabuli: ZPOŽDĚNO…

Vypadni odtamtud, Gabrieli, nabádala muže v duchu. Seber se a běž.

60

MOSKVA

Nebesa se otevřela ve stejnou chvíli, kdy v Gabrielově sluchátku zapraskaly tóny Navotova hlasu.

„Je po všem.“

„O čem to mluvíš?“

„Starý pán to odpískal, nařídil zastavit akci.“

„Vyřiď mu, že chci ještě deset minut.“

„V žádném případě. Držíme se rozkazu.“

„Dobře, tak jeď. Setkáme se na letišti.“

„Jedeme všichni. Hned.“

„Já zůstávám.“

„Vypni vysílačku a jdi ke svému vozu.“

Gabriel s Peledem vstali jako jeden muž a v bičujícím dešti stoicky kráčeli ven z parku. Peled zamířil k volze, Gabriel k Bažinnému náměstí, kde se k němu přidali Navot s Lavonem. Uzi měl na hlavě voskovanou čepici, ale Elimu se brzy lepily jemné vlasy k hlavě.

„Co tu vlastně děláme?“ tázal se Navot naléhavě. „Proč tu stojíme na dešti v tomhle zastrčeném parku, místo abychom nasedli do aut a uháněli na letiště?“

„Protože já ještě nekončím, Uzi.“

„Ale jistě že končíš.“ Navot poklepal prstem na svůj palmtop. „Tady se to praví jasně: ‚Konec v 17:00 moskevského času, odlet z SVO.‘ Tolik zpráva. A mně to nepřipadá jako návrh, o kterém bychom měli polemizovat. Ve skutečnosti jsem si jistý, že jde o přímý rozkaz od samotného Memuna.“

Hebrejský výraz memun označoval vrchního velitele a za dobu existence Ústavu patřil prozatím jedinému muži – Arimu Shamronovi.

„Můžeš tu stát a ječet na mě až do ochraptění, Uzi, ale já bez ní neodejdu.“

„Tohle není tvoje akce, Gabrieli. V Paříži jsi Shamronovi něco slíbil. Pokud z toho baráku nevyleze v určeném čase, odcházíme.“

Gabriel setřel kapky deště z kouřových skel svých brýlí. „Tak to bys měl pohnout, Uzi, takhle navečer může doprava na Šeremeťjevo pěkně zhoustnout.“

Navot chytil Gabriela za paži a stiskl – dost pevně na to, aby Gabrielovi strnula celá dlaň.

„Co máš v plánu, Uzi? Odvléct mě do auta násilím?“

„Pokud budu muset.“

„To by mohlo způsobit docela poprask, nemyslíš?“

„Aspoň budeme rychle hotoví. A na rozdíl od tvého přání zůstat v Moskvě existuje reálná šance, že přitom nikdo nepřijde o život.“

„Pusť mě, Uzi.“

„Neříkej mi, co mám dělat, Gabrieli. Já jsem šéf speciálních operací, ne ty. Ty jsi jen nezávislý kontrahent, tudíž právě mní zodpovědný. A já ti nařizuju, abys okamžitě nasedl do toho auta a jel s námi na to letiště!“

Eli Lavon nenásilně povolil Navotovo sevření na Gabrielově paži. „To stačí, Uzi. On do toho letadla nenastoupí.“

Navot setřel Lavona zlověstným pohledem. „Díky za podporu, Eli. Vy kluci z Hněvu božího držíte při sobě děj se co děj, co?“

„Netoužím po tom ho tu nechávat o nic víc než ty. Ale taky vím, že nemá smysl plýtvat dechem a pokoušet se mu to vymluvit. Náš Gabriel má tvrdou palici.“

„To se mu bude hodit.“ Déšť stékal Navotovi v čůrcích z krempy do obličeje. „Tušíš, co se stane, když do toho letadla nasednu bez tebe? Starý pán mě postaví ke zdi a udělá si ze mě cvičný terč.“

Gabriel pozvedl ruku tak, aby Navot viděl na jeho náramkové hodinky. „Pět hodin, Uzi, měl bys jít. A Eliho vezmi s sebou. Je to vynikající sledovač, ale drsnější fáze operace mu nikdy neseděly.“

Navot obdařil Gabriela shamronovským pohledem. Debata skončila.

„Na tvém místě bych se raději držel dál od hotelu.“ Strčil ruku do kapsy kabátu a vylovil klíč. „Nosím ho u sebe celou dobu pro případ, že bychom potřebovali nouzové přístřeší. Je to starý polorozpadlý barák u Dinama. Pochází z hlubin Sovětského svazu, ale bohatě postačí.“

Odrecitoval adresu, číslo domu a číslo bytu. „Jakmile tam dorazíš, zkontaktuj rezidenturu a zabarikáduj se uvnitř. Pošleme záchranný tým. S trochou štěstí tě tam ještě najdou, až dorazí.“

Bez dalšího slova se otočil a oddusal přes rozmáčené náměstíčko k automobilu. Lavon potřásl Gabrielovi rukou a vydal se za ním.

Navotova zpráva se objevila na obrazovce v londýnské řídící stanici v 17:04 moskevského času: ODJEZD NA SVO… MINUS JEDEN MUŽ… Adrian Carter tiše zaklel a pohlédl na Shamrona, jenž v konečcích prstů obracel svůj věrný zapalovač.

Dvě otočky napravo, dvě otočky nalevo…

„Vypadá to, že ses trefil,“ povzdychl Carter.

Shamron nereagoval.

Dvě otočky napravo, dvě nalevo…

„Podle Francouzů bude chtít Ivan rychle zmizet. Rozhovor v Nice prý k ničemu nevede, potřebují to nějak rozlousknout, tak či onak.“

„Možná nastal čas ukázat Ivanovi rozsah prekérní situace, ve které se ocitl. Řekni svým kyberválečníkům, aby zprovoznili telefonní síť v Moskvě, a Francouzům, aby zabavili Ivanovo letadlo. A když už budou v tom, ať přiberou i jeho pas.“

„To by ho snad mohlo dostatečně zabavit.“

Shamron zavřel oči.

Dvě otočky napravo, dvě nalevo…

Než se Ivan Charkov konečně vynořil z konferenční místnosti v budově mezinárodního letiště na Azurovém pobřeží, dosáhl jeho vztek nebezpečné hladiny. Když spatřil své dva osobní strážce podřimovat na pohovce v hale, přerostl hněv ve výbuch lehkého fyzického násilí. Všichni společně vzali ztečí schodiště k východu; Ivan nabubřele prskal něco rusky, nikoho konkrétního však neoslovoval. Naskákali do pancéřované limuzíny a vyrazili zpět do Saint-Tropez. Dvě stě metrů od sídla se Ivanovi rozdrnčel mobilní telefon. Volal Arkadij Medveděv z Moskvy.

„Kde je vám konec, Ivane Borisoviči?“

„Zasekl jsem se na letišti, nějaké problémy s naším letounem.“

„Máte ponětí, co se děje?“

„Francouzi se mi snaží ukrást letadlo. A pas. To se děje, Arkadiji.“

„Snaží se vás obrat o mnohem víc. Zmocnili se vašich dětí. Všechno je součást nějaké promyšlené operace namířené proti vám. A neodehrává se jen ve Francii. K něčemu došlo i tady v Moskvě.“

Ivan neodpověděl. Arkadij Medveděv si uvědomoval, že je to zlověstné znamení. Když Ivana něco rozezlilo, vybíjel si agresivitu hlasitými nadávkami. Ale když mu zuřivost zatemnila mozek natolik, že byl schopen zabíjet, mlčel. Po dlouhém čekání konečně šéfovi své soukromé ochranky přikázal, aby mu pověděl všechno, co ví. Medveděv tak učinil hovorovou ruštinou, která je pro západní ucho téměř nerozluštitelná.

„Kde je teď, Arkadiji?“

„Stále v apartmá.“

„Kdo ji k tomu navedl?“

„Tvrdí, že jednala na vlastní pěst.“

„Lže. Potřebuju vědět, s kým mám tu čest. Co nejrychleji.“

„Musíte odjet z Francie.“

„Bez letadla a bez pasu?“

„Co tedy navrhujete?“

„Uspořádej večírek, Arkadiji, někde za městem. A dobře se dívej, jestli se ukáže někdo bez pozvánky.“

„A pokud ano?“

„Tak mu vyřiď můj vzkaz. Ať je z toho dostatečně jasné, že pokud si chtějí zahrávat s Ivanem Charkovem a dělat z něho vola, pak jim to Ivan Charkov, kurva, vrátí i s úroky!“

Zavěsili. Ivan telefon prudce zaklapl a mrštil jím o čelní sklo.

„Ta děvka!“

61

LETIŠTĚ ŠEREMEŤJEVO 2, MOSKVA

Dorazili v odstupu pěti minut a k pasové a bezpečnostní kontrole zamířili každý sám. Uzi Navot se objevil jako poslední, klobouk vražený hluboko do čela, dlouhý kabát smáčený deštěm. Dvakrát prošel celým terminálem, aby se přesvědčil, že ho nikdo nesleduje, a teprve pak se vydal k určenému příchodu k letadlům. Lavon s Jakovém nervózně pokukovali po letištní ploše. Uzi Navot se sesunul na volnou sedačku mezi nimi a na klín položil svůj kufřík. Chvíli upřeně hleděl na Chiaru jako cestující středního věku obdivující krásu nedostupné mladé ženy.

„Jak jí je?“

„Jak asi myslíš?“ utrousil Lavon. „Nervy nadranc a užírá se.“

„Z toho může vinit jen a jen svého manžela.“

„Na vzájemné obdivování bude dost času později.“ Lavon mrkl na odletovou tabuli. „Jak dlouho podle tebe bude Shamron držet to letadlo na zemi?“

„Dokud bude moci.“

„Podle mých soukromých výpočtů si ji Arkadij Medveděv podává už dobré dvě hodiny. Jak dlouho mu asi trvalo roztrhat její kabelku na kousíčky, Uzi? A jak dlouho, než našel Ivanovy disky a Gabrielovy elektronické hračičky?“

Navot vytáhl smartphone a naťukal stručnou zprávu. Dvě minuty nato zasvítilo místo ZPOŽDĚNO v kolonce na odletové tabuli PŘIPRAVENO K NÁSTUPU. Sto sedmdesát osm vyčerpaných cestujících se radostně roztleskalo; jen tři zasmušilí mužové hleděli s obavami na dehtový makadam, nad nímž se tetelil horký vzduch.

„Netrap se, Uzi. Rozhodl ses správně.“

„Hlavně to neříkejte Chiaře. Nikdy mi to neodpustí.“ Navot zakroutil hlavou. „Mít ženu v terénu není dobrý nápad. Člověk by myslel, že zrovna Gabriel to už bude vědět.“

# # #

Ještě nedávno by osamocený muž v zaparkovaném voze vzbudil v Moskvě okamžité podezření. Časy se ale změnily. Dnes Moskvané vysedávali v odstavených autech či ve vozidlech uvězněných v dopravní zácpě zcela běžně.

Gabriel zajel k severní straně Bažinného náměstí a zastavil vedle billboardu s odhodlanou tváří ruského prezidenta. Netušil, zda je tam parkování povoleno, či nikoliv, a nedělal si s tím těžkou hlavu. Zajímalo ho pouze, jestli má dobrý výhled na vchod do Domu na nábřeží. Nechal spuštěný motor a zapnuté rádio, kde právě dávali jakýsi politicko-analytický pořad – dlouhé úryvky prezidentových prohlášení komentovala skupina pozvaných novinářů a odborníků. Jistě ho vychvalovali až do nebes, jelikož Kreml by jiný přístup nedovolil. Společně kupředu!, jak jejich prezident s oblibou říkával. A kritické poznámky si nechejte pro sebe.

Po dvaceti minutách Gabrielovy osamělé vigilie se zpoza rohu vynořila dvojice vyhublých příslušníků milice v zmáčených bundách, jež se leskly v odrazu světla. Gabriel zesílil zvuk rádia a přátelsky jim pokynul na pozdrav. Projela jím vlna strachu, že možná mají v úmyslu podrobit vůz důkladné prohlídce, ale muži se při pohledu na starou volhu jen ušklíbli, jako by chtěli dát najevo, že něčím takovým se za deštivé noci nehodlají zabývat. Chvíli nato se neznámo odkud zjevil chlápek se zplihlými tmavými vlasy a otevřenou lahví piva Baltika v ruce. Přišoural se k okénku na Gabrielově straně a rozevřel kabát; v kapsách měl ukryté opravdové farmaceutické poklady. Gabriel mu mávnutím pokynul, aby zkusil štěstí jinde. Zapnul stěrače a mžoural na budovu, obzvláště na rozsvícená okna apartmá v devátém patře s nádherným výhledem na Kreml.

Světla zhasla přesně v 19:48. Žena, která brzy poté vyšla na chodník, neměla kabelku přehozenou přes levé rameno; neměla totiž žádné zavazadlo. Kráčela svižněji než obvykle – klopýtala mezi Lukou Osipovem, jenž si rychle osvojil roli únosce, a jeho kolegou. Oba ji přidržovali za paži. Pár kroků za nimi uzavíral procesí Arkadij Medveděv, hlavu sklopenou před deštěm, avšak oči zvednuté a stále ve střehu.

U chodníku čekala limuzína Mercedes. Zasedací pořádek byl jistě dohodnutý předem, neboť nastoupili v obdivuhodně krátkém čase: Elena se vklínila na zadní sedadlo mezi dva tělesné strážce, Arkadij Medveděv vklouzl na sedadlo spolujezdce, u ucha mobilní telefon. Po Serafimovičově ulici se vůz jen pomalu šinul, ale na jejím konci rychle zmizel a zbyla po něm jen tmavá šmouha. Gabriel napočítal do pěti a pak zařadil rychlost. Společně kupředu.

62

MOSKVA

Řítili se na jih ven z města po silnici, jež nesla Leninovo jméno a již lemovaly pomníky Leninovu bláznovství – činžovní bloky. Nekonečné činžovní bloky, největší bloky, jaké kdy Gabriel viděl. Jako by se vůdcové komunistické strany ve své nezměrné moudrosti rozhodli vykořenit veškerou populaci největší země světa ze svého obydlí a přesídlit ji sem, na pouhých pár čtverečních metrů podél Leninského prospektu. A to odmyslel, že nejpozději do konce září domy zahalí vrstva těžkého sněhu a tlustého ledu.

V tuto denní dobu ujížděl po prospektu každým směrem zcela odlišný druh vozidel. Pruh do města ucpali Moskvané, kteří se vraceli z víkendu na svých dačách, opačnou stranou duněly obří kamiony, které mířily do vzdálených koutů říše. Nákladní vozy byly jeho spojenci i nepřáteli. V jednu chvíli mu poskytovaly úkryt, ale hned nato mu zase bránily ve výhledu. Šmuel Peled měl pravdu – volha na dvacetiletý krám sovětské výroby skutečně jezdila výborně. Jenže s tím nejlepším vozem, který nabízelo Bavorsko, se srovnávat nemohla. Stotřicítky dosahovala jen s hlasitými námitkami, celá se třásla a táhla doleva. Kratičké stěrače nezvládaly nápor hustého deště a nedokázaly si poradit ani s vodou odstřikující od kol. Rozmrazovací větrák nesměle foukal na sklo vlažný vzduch, takže aby vůbec viděl ven, musel Gabriel stáhnout obě okýnka v předních dveřích, a vytvořit tak příčný průvan. Pokaždé, když ho předjel nějaký náklaďák, skončil s levou polovinou obličeje zacákanou špínou.

Déšť ustal a úzkou škvírou mezi mraky na horizontu se nesměle prodíraly slabé paprsky slunce. Gabriel držel nohu na plynu a zrak přilepený na zadních světlech mercedesu. Myšlenkami se však ještě neodpoutal od výjevu u Domu na nábřeží, jehož byl právě svědkem. Jak to dokázal? Jak ji Arkadij přesvědčil, aby nastoupila do auta a nevzpírala se? Vyhrožoval jí, nebo jí něco slíbil? Lhal, nebo říkal pravdu? Nebo použil lest s kombinací obojího? A proč teď uháněli po Leninském prospektu do zející propasti ruského venkova?

Gabrielovi se pořád honila hlavou poslední otázka, když ucítil ránu na zadním nárazníku; v zrcátku spatřil mnohem větší a rychlejší vůz, než v jakém seděl, se zhasnutými reflektory. Sešlápl plyn až na podlahu, ale z volhy víc nevyždímal. Vůz se na něj znovu lehce přimáčkl a pak se přichystal k rozhodujícímu útoku.

Následoval klasický manévr, který nepřekvapí žádného přiměřeně dobrého dopravního policistu. Agresor iniciuje kontakt s obětí, a sice pravou částí svého předního nárazníku o levou část zadního nárazníku napadeného. Pak prudce zrychlí a oběť dostane nekontrolovatelný smyk. Účinek této taktiky se zvyšuje přímo úměrně s tím, jak velký je rozdíl mezi váhou a výkonem vozidel – například je-li jeden z vozů Mercedes Benz třídy S a druhý rozrachocená volha na hranici svých možností. Kolikrát se otočila kolem své osy, Gabriel nikdy nezjistil. Pamatoval si jen, že automobil skončil na boku v rozbláceném poli na okraji borovicového lesa a že on sám silně krvácel z nosu.

Bahnem se pro něj přebrodili dva Arkadijovi nejlepší muži; samozřejmě je ale nehnala láska k bližnímu svému. Jeden z nich měl vyholenou lebku a pravou ruku, jíž udeřil Gabriela do obličeje, těžkou jako perlík. Udělal to pouze jednou – víckrát nebylo zapotřebí. Gabriel zavrávoral a zhroutil se do bahna. Před očima mu probleskl převrácený obraz sosen, které znenadání svištěly k oblakům jako vojenské rakety. Pak se propadl do tmy.

V tutéž chvíli letoun El Al 1612 překotně nabíral výšku, rychle stoupal nad okrajové čtvrti Moskvy a stáčel se k jihu. Uzi Navot seděl v poslední řadě první třídy na místě u okna a se skleničkou whiskey v ruce sledoval široký koberec blikajících žlutých světýlek hluboko pod sebou. Ještě pár vteřin viděl všechno jasně: rozpoznával obrysy vnějších okruhů kolem Kremlu, břehy řeky, která se vinula městem jako had, i burácející prospekty, jež jako paprsky kolesa vybíhaly do nekonečného ruského vnitrozemí. Pak stroj jako nabroušený nůž pronikl do mraků a světla Moskvy náhle zmizela. Navot stáhl roletu a pozvedl skleničku ke rtům.

Měl jsem mu tu ruku zlomit, vyčítal si v duchu. Měl jsem mu ji prostě zlomit.

Gabriel pomalu otevřel oči. Ne oči, uvědomil si okamžitě. Oko. Jen levé. Pravé po přímém zásahu od holohlavého obra nereagovalo. Mělo oteklé víčko a na nich zaschlý strup sražené krve.

Než se Gabriel odvážil pohnout, pozorně zhodnotil situaci. Ležel na betonové podlaze nejspíš v nějakém skladu, ruce měl spoutané za zády a nohy rozhozené, jako by běžel – pravou napřaženou před sebe, levou natáhnutou dozadu. Pravým ramenem tlačil do země, stejně tak pravou tváří. Někde opodál svítila žárovka, ale v jeho koutě místnosti panovalo šero. Kousek od něj stála vyrovnaná hromada velkých dřevěných beden s nápisy v azbuce po stranách. Gabriel je zkusil přečíst, ale nedokázal to. Ruská abeceda mu stále připadala jako hieroglyfy; mohl se dívat na tuny kaviáru, nebo na ampule se smrtelným poloniem, a nikdy by je od sebe nerozeznal.

Přetočil se na záda, přitáhl nohy k hrudníku a s obrovským vypětím se posadil. Námaha, s níž prováděl jednotlivé úkony, spolu s faktem, že nyní seděl se vzpřímenými zády, posílala do jeho pravého oka prudké návaly tepavé bolesti. Došel k závěru, že mu úder nejspíš zlomil očnici, a pokud mohl soudit, namísto oka teď na straně, kde ho míval, zel jen ohromný kráter.

Opřel se o bedny a rozhlédl se kolem sebe. Haldy přepravek se válely všude kolem, dlouhé řady se ztrácely v dáli podobně jako činžovní domy podél Leninského prospektu. Ze své pozice s omezeným výhledem viděl Gabriel jen dvě řady beden, ale prostor na něj působil dojmem, že se jich tam nachází mnohem víc. Pochyboval, že jsou v nich konzervy kaviáru. Ani nenasytný Ivan Charkov by nedokázal spořádat tolik rybích jiker.

Dolehla k němu ozvěna blížících se kroků. Dva lidé, oba těžcí, oba muži, jeden podstatně mohutnější. Byl to ten obr s lysou hlavou, jenž ho uhodil. Menší z nich byl o několik let starší, měl ocelově šedé vlasy a rovně zastřiženou ofinu. Masivní lebka jako by byla speciálně vymodelovaná, aby snášela otřesy z těžkých úderů.

„Kde jsou děti?“ vyštěkl Arkadij Medveděv.

„Jaké děti?“ kontroval Gabriel.

Medveděv pokynul bradou obrovi a ustoupil o krok dozadu, snad aby mu krev nepotřísnila šaty. Podruhé okusil Gabriel perlík na své hlavě. Stejné oko, stejný výsledek. Sosny a svištící rakety. A pak už nic.

63

NÁMĚSTÍ LUBJANKA, MOSKVA

Jako většina obyvatel Moskvy byl i plukovník Grigorij Bulganov z FSB rozvedený. A stejně jako Rusko, i jeho manželství bylo poznamenáno divokými výkyvy z jednoho extrému do druhého: jeden den glasnosť, druhý Velký teror. Svazek naštěstí trval krátce a nestačili jej posvětit dětmi. Irina vyhrála byt a volkswagen, Grigorij Bulganov svobodu. Ne že by z ní nějak zvlášť těžil – pár vášnivých románků v kanceláři a sem tam odpoledne strávené v posteli s rozvedenou sousedkou, matkou dvou dětí.

Většinu času ubíjel Bulganov prací. Vstával brzy ráno a dřel dlouho do noci. Nedbal na soboty ani na neděle a někdy, jako třeba dnes, vysedával za pracovním stolem i za nedělního večera. Působil v kontrarozvědce a jeho úkolem bylo bránit pokusům cizích tajných služeb provádět špionáž v ruské vládě a státních podnicích. Úkol mu ztěžovaly aktivity SVR, sesterské služby FSB. Její vyzvědačská činnost dosahovala úrovně srovnatelné s vrcholem studené války, což protivníky přimělo reagovat stejným způsobem. Nový ruský prezident s oblibou máchal šavlí a zahraniční vůdci potřebovali vědět, zda má nabroušené ostří, nebo v pochvě zrezivěla.

Jako mnoho důstojníků FSB si Bulganov vylepšoval státní plat prodejem svých odborných znalostí a zkušeností, které získal za dlouhá léta praxe, do soukromé sféry. V jeho případě si jej jako placeného informátora vydržoval jistý Arkadij Medveděv, šéf soukromé bezpečnostní služby ruského oligarchy Ivana Charkova. Bulganov zásoboval Medveděva neustálým proudem informací, jež odhalovaly potenciální hrozby pro jeho legální a nezákonné obchody. Medveděv se odměňoval přísunem hotovosti na tajný bankovní účet vedený na Bulganovovo jméno. V důsledku jejich spolupráce dokázal Grigorij Bulganov proniknout do Charkovových machinací lépe než jakýkoliv jiný nezasvěcený občan. Bulganov sám byl ve skutečnosti přesvědčen, že ví o oligarchově obchodování se zbraněmi více než každý důstojník kterékoliv tajné služby na celém světě. V Rusku ovšem taková míra vědomostí mohla představovat i velké nebezpečí, někdy dokonce smrtelné. Proto si Bulganov dával velice záležet, aby Arkadiji Medveděvovi nedával žádnou záminku ke zlobě. A proto ho také, když mu Medveděv zavolal v neděli ve čtvrt na dvanáct v noci, ani nenapadlo, že by telefon nezvedl.

Grigorij Bulganov tři minuty ani nemukl. Namísto toho trhal na kousíčky list papíru a poslouchal detailní popis událostí, které se odpoledne odehrály v Moskvě. Byl rád, že mu Medveděv zavolal, jen by byl ještě raději, kdyby tak učinil přes zabezpečenou linku.

„Víte jistě, že je to on?“ přesvědčoval se. „Znovu ten Izraelec?“

„O tom není pochyb.“

„Jak se sem dostal?“

„Na americký pas a v provizorním převleku.“

„Kde je teď?“

Medveděv mu prozradil místo, kde muže zadržují.

„Co Ivanova manželka?“

„Tu tady máme taky.“

„Co teď zamýšlíte, Arkadiji?“

„Dám mu poslední šanci odpovědět na pár otázek. A pak ho nechám shnít někde v díře.“ Krátká odmlka. „Ledaže byste to chtěl vzít za mě, Grigoriji. Co?“

„No já bych si to vlastně asi docela užil. Koneckonců neuposlechl můj přímý rozkaz.“

„Jak rychle se sem dostanete?“

„Hodina stačí,“ odvětil Bulganov. „Rád bych taky prohodil pár slov s tou ženou.“

„Doslova pár, Grigoriji. Tahle záležitost se vás vůbec netýká.“

„Budu stručný. Jen prosím zajistěte, ať tam ještě je, až dorazím.“

„Dobře.“

„Kolik tam máte mužů?“

„Pět.“

„To je spousta svědků.“

„Žádný strach, Grigoriji. Tihle nejsou z těch, co rádi povídají.“

64

KALUŽSKÁ OBLAST, RUSKO

Podruhé Gabriela probudil hřejivý pocit na opuchlině kolem zraněného oka, kterou mu právě někdo ovinoval. Když otevřel to, které ještě vidělo, spatřil, že úkolu se zhostil samotný Arkadij Medveděv. Rus používal jen jednu ruku, ve druhé třímal zbraň. Stečkin, hádal Gabriel, ale jistý si být nemohl. O ruské zbraně se nikdy moc nezajímal.

„Zželelo se vám mě, Arkadiji?“

„Nechtělo to přestat krvácet. Báli jsme se, abyste nám tu neumřel.“

„Copak mě stejně nechcete zabít?“

„To máme pochopitelně v plánu, Allone. Ale nejdřív potřebujeme pár informací.“

„A pak že bývalí gangsteři z KGB nemají vychování.“

Medveděv stáhl obinadlo a mlčky se na Gabriela zadíval. „Nezeptáte se, odkud znám vaše pravé jméno?“ otázal se nakonec.

„Předpokládám, že vám ho prozradili kámoši z FSB. Anebo jste si ušetřil telefonát a jednoduše to vytřískal z Eleny Charkovové. Působíte jako chlap, kterého baví mlátit slabší pohlaví.“

„Ještě chvíli takhle mluvte a zavolám Dimitrije, aby si s vámi znovu pohrál. Nejste už žádný mladíček, Allone. Jedna dvě rány a nemusel byste se z toho probrat.“

„Dimitrij při úderu hrozně plýtvá silou. Mohl bych mu dát pár tipů, co říkáte?“

„To myslíte vážně, nebo z vás mluví jen zvrácený židovský smysl pro humor?“

„Ten jsme si vypěstovali v dobách, kdy jsme žili v těsném sousedství s Rusy. Pomůže, když utíkáte před pogromem a dokážete se smát. Nadlehčuje to pak bolest a smutek nad vypálenou vesnicí.“

„Teď máte na výběr, Allone. Můžete si tu celou noc ležet a vtipkovat, anebo začít mluvit.“ Rus ze stříbrné tabatěrky vytáhl cigaretu a připálil si zapalovačem ze stejného kovu. „Těchhle sraček se klidně můžete ušetřit, a mě ostatně taky. Vyřešíme to jako profesionálové.“

„Jo, a tím profesionálním přístupem myslíte, že já vám všechno vyklopím, a vy mě pak v klidu odbouchnete.“

„Zhruba tak.“ Rus napřáhl ruku s cigaretou. „Dáte si?“

„Kouření škodí zdraví.“

Medveděv debatu ukončil. „Nechcete se projít, Allone? Podle mě se vám tohle místo bude zamlouvat.“

„Pouta byste mi náhodou nesundal?“

„Ani omylem.“

„To jsem si myslel. Pomůžete mi aspoň vstát? A ocenil bych, kdybyste mi přitom nevykloubil ramena.“

Medveděv jej bez větší námahy postavil na nohy. S Gabrielem se zatočila místnost a okamžik se bál, že opět upadne. Medveděv si toho musel všimnout, neboť jej chytil za loket a pomohl mu udržet rovnováhu.

„Víte jistě, že to zvládnete, Allone?“

„Naprosto.“

„Neomdlíte mi zase, že ne?“

„Budu v pohodě, Arkadiji.“

Medveděv pustil cigaretu na zem a pečlivě ji típl špičkou naleštěného italského mokasínu. Všechno jeho oblečení vypadalo draze – francouzský oblek, anglický kabát do deště, švýcarské hodinky. Ale ani okázalé šaty nedokázaly zakrýt, že pod vším tím pozlátkem se pořád nachází jen laciný surovec z KGB. Stejný jako jejich režim, pomyslel si Gabriel. KGB v krásných hadrech.

Vykročili společně mezi bednami, kterých zde leželo víc, než si Gabriel dokázal představit. Zdálo se, že sahají do nekonečna, tak jako sklad samotný. Vlastně nic překvapivého, blesklo mu hlavou. Tohle je přece Rusko. Největší země na světě. Největší hotel na světě. Největší plavecký bazén na světě. A největší sklad.

„Co je v těch bednách?“

„Jídlo.“

„Vážně?“

„Vážně.“ Medveděv ukázal k mrakodrapu dřevěných přepravek. „Konzervovaný tuňák. Tamhle stojí konzervované mrkve. O trochu dál konzervované hovězí. Máme tu dokonce i kuřecí polívku.“

„Obdivuhodné. Před patnácti lety žili Rusové z amerických přídělů. A dneska zásobujete svět potravinami.“

„Od pádu komunismu postupuje Rusko mílovými kroky dopředu.“

„Hm. A co je v těch bednách ve skutečnosti, Arkadiji?“

Medveděv opět ukázal na dřevěný mrakodrap. „Kulky, přesněji padesát milionů nábojů. Dost na zlikvidování značné části obyvatel třetího světa. To v reálu příliš nehrozí. Průměrný bojovník za svobodu není příliš disciplinovaný, ale my si nestěžujeme. Prospívá to obchodu.“

Medveděv pokynul k další hromadě. „Tamhle jsou pancéřovky RPG-7. Bez debaty jedny z nejlepších zbraní, jaké se dají koupit. Vynikající vyrovnávač. S řádným výcvikem dokáže sestřelit tank nebo obrněný transportér i dvanáctileté dítě.“

„A zbytek?“

„O kus dál máme minomety a vedle nich to, co nás živí – kalašnikovy AK-47. S jejich pomocí jsme překonali Němce (AK-47, „Kalašnikovův automat vzor 1947“, byl vyroben v roce 1947 a ve druhé světové válce, na kterou autor pravděpodobně naráží, tedy nemohl být použit. (Pozn. překl.)) a o něco později změnili celý svět. Kalašnikov dává sílu bezmocným a hlas umlčeným.“

„Prý je oblíbený i v drsnějších částech Los Angeles.“

Medveděv zkroutil tvář do předstíraného úděsu. „Zločinci? Kdepak, Allone, kriminálníkům my neprodáváme. Okruh našich zákazníků tvoří vlády. Rebelové. Revolucionáři.“

„Vidíte, za nadšeného zastánce věci jsem vás nikdy nepovažoval.“

„To taky nejsem. Jde mi vlastně jen o peníze, stejně jako Ivanovi.“

Šourali se dál beze slova. Gabriel věděl, že není na žádné procházce. Ocitl se na pochodu smrti. Než dojdou k cíli, bude od něj chtít Arkadij Medveděv získat důležitou informaci. Chce zpět Ivanovy děti.

„Měl byste taky vědět, Allone, že všechno, co vám tady ukazuju, je naprosto legální zboží. Máme menší sklady po celé zemi blízko továren na vojenskou výzbroj, ale tohle je naše distribuční centrála. Odvedli jsme dobrou práci a dnes jsme mnohem větší než naši konkurenti.“

„Gratuluju, Arkadiji. Výnosy máte slušné, nebo jste se rozrostli příliš rychle?“

„Daří se nám dobře, díky za optání. Přestože Západ tvrdí opak, kšeftování se zbraněmi je odvětví, které se pořád rychle rozvíjí.“

„A jak daleko je ta zakázka na řízené střely?“

Medveděva otázka zaskočila. „O čem to mluvíte?“

„O SA-18, Arkadiji. O iglách.“

„Igly jsou jedny z nejpřesnějších a nejnebezpečnějších pro-tiletadlových raket, jaké kdy byly vynalezeny.“ Medveděvův tón zvážněl, jako by přednášel posádce při předletové přípravě. „A jsou taky příliš smrtící na to, abychom je kdy pustili na volný trh. S iglami neobchodujeme, do toho by šel jen šílenec.“

„Já jsem to slyšel trochu jinak. Prý jste prodali několik stovek kusů jedné africké zemi. Zemi, která je hodlala s výraznou režijní přirážkou postoupit kamarádům z al-Káidy.“

Gabriel se odmlčel. Když znovu promluvil, upustil od popichování a nasadil důvěrný tón.

„Víme o iglách, Arkadiji, a taky víme, že jste byl od začátku proti. Ještě není pozdě na to, abyste nám pomohl. Řekněte mi, kde jsou.“

Medveděv nereagoval. Dovedl Gabriela na volné místo uprostřed skladu. Prostor osvěcovala záře z reflektorů zabudovaných vysoko ve stropních trámech. Medveděv zaujal pozici v kuželu světla jako umělec na jevišti a rozhodil pažemi.

„Obávám se, že už je pozdě.“

„Kde jsou, Arkadiji?“

„V rukou velice spokojeného kupce.“

Medveděv vystoupil ze žlutého kruhu a zprudka strčil Gabriela do zad. Zřejmě ještě neviděli všechno.

65

KALUŽSKÁ OBLAST, RUSKO

Přivázali ji ke kovové židli s rovným opěradlem na vzdáleném konci rozlehlého skladu. Z jedné strany stál její osobní strážce Luka Osipov, ze druhé obr s plešatou hlavou. Měla roztrhanou blůzu a tváře po opakovaných fackách v plamenech. Zděšeně zažírala na Gabrielovo zraněné oko a pak sklopila zrak k podlaze. Medveděv popadl chomáč jejích vlasů a sklopil jí hlavu na bok. Nebylo to gesto, jímž by naznačoval, že ji chce nechat žít.

„Než začneme, měl byste vědět, že paní Charkovová s námi celý večer skvěle spolupracuje. Poskytla nám jasnou a úplnou výpověď o téhle žalostné události od okamžiku, kdy omylem vyslechla můj telefonní rozhovor s jejím manželem. Tvrdí nám, že s myšlenkou připravit Ivana o tajné dokumenty přišla ona sama, že to celé byl její nápad. Prý jste se jí to dokonce pokoušeli vymluvit.“

„To je lež. To my jsme ji k tomu přinutili. Řekli jsme jí, že její manžel klesá ke dnu a že jestli s námi nebude spolupracovat, potopí se s ním.“

„Velmi šlechetné, Allone, ale ničemu to nepomůže.“

Medveděv zesílil sevření a vyvrátil Eleninu hlavu ještě víc. Výraz v ženině tváři zůstal stoicky klidný.

„Bohužel,“ pokračoval Medveděv, „nám ale paní Charkovová neprozradila jednu zásadní informaci, a sice kde se nacházejí její děti. Doufali jsme, že byste nám s tím mohl pomoci, a ušetřil ji tak dalších zbytečných nepříjemností. Jak asi tušíte, její manžel se v této chvíli velice zlobí. Přikázal nám použít jakýchkoliv prostředků, abychom získali kýžené odpovědi.“

„Už jsem vám to řekl, Arkadiji. Nemám ponětí, co se s dětmi stalo. Tento údaj mi nikdo neposkytl.“

„Ani pro případ, že se ocitnete právě v takovéto situaci?“

Gabriel neodpověděl. Medveděv po něm hodil mobilním telefonem; přístroj jej zasáhl do hrudi a s rachotem dopadl na podlahu.

„Zavolejte Francouzům. Řekněte jim, ať přivezou děti do Ivanovy vily ještě dnes večer a přiberou jeho pas. A dále ať mu uvolní letoun, rád by ihned odletěl do Ruska.“

„Pusťte ji,“ vyzval ho Gabriel. „Se mnou si dělejte, co chcete, ale Elenu nechte jít.“

„Aby mohla u nějakého západního soudu svědčit proti manželovi? Aby mohla veřejně truchlit nad tím, jak se Rusko mění v autoritářský stát a opět představuje vážnou hrozbu pro světový mír? To by neprospělo nejenom mé zemi, ale ani podnikání. Víte, přátele pana Charkova z Kremlu by mohlo pekelně naštvat, že něco takového dopustil. A pan Charkov si dává velký pozor, aby své přátele z Kremlu ničím nerozzlobil.“

„Dávám vám svůj slib, že nebude mluvit. Bude jen v tichosti vychovávat své děti a držet jazyk za zuby. Je nevinná.“

„Ivan to vidí trochu jinak. Myslí si, že ho zradila. A vy víte, jaký osud u nás čeká zrádce.“ Medveděv pozvedl stečkin tak, aby Gabriel zbraň dobře viděl, a pak zarazil hlaveň Eleně do týla. „Sedm gramů olova, jak říkával Stalin. Na ty se Elena může těšit, pokud nezavoláte Francouzům a nenařídíte jim, aby dnes večer nechali Ivana odletět – s dětmi.“

„Zavolám jim, až bude Elena v bezpečí na Západě.“

„Elena nikam nepůjde.“

Žena zvedla zrak od podlahy a podívala se Gabrielovi přímo do očí.

„Nic jim neříkejte, Gabrieli. Zabijí mě, ať uděláte cokoliv. A já budu raději, pokud mé děti vychová kdokoliv jiný než ta zrůda, se kterou jsem žila.“ Obrátila pohled k Medveděvovi. „Tak to zmáčkněte, Arkadiji. Ivan ty děti nikdy nedostane.“

Medveděv přešel ke Gabrielovi a pažbou zbraně ho praštil do pravého oka. Gabriel se skácel bokem na podlahu, oslepen palčivou bolestí. Tu znásobila rána na solar plexus, kam Medveděv zabořil svůj italský mokasín. Chystal se právě k dalšímu úderu, když zasáhl odměřený hlas, jenž pronesl něco v ruštině. Gabriel ten hlas poznal, věděl jistě, že už se s ním setkal, ale v trýznivé agónii si nedokázal vzpomenout kde. Došlo mu to o chvilku později, když znovu popadl dech. Ten muž s ním mluvil přede dvěma měsíci při jeho výletu do Moskvy. Znal ho z Lubjanky…

66

KALUŽSKÁ OBLAST, RUSKO

Muži něco krátce projednali, bez emocí, jako by se dohadovali, kdo zaplatí účet za oběd. Jelikož spolu mluvili rusky, Gabriel jim nerozuměl. Neviděl jim ani do obličeje. Stále se svíjel na boku, břicho vystavené Medveděvovým mokasínům velikosti jedenáct.

Když rozhovor utichl, zvedly ho dva páry paží na nohy. Pak teprve spatřil tvář muže, jenž se mu představil jako Sergej. Vypadal skoro stejně jako tehdy v noci v Lubjance. Týž šedý oblek, stejně sinalá kůže i pronikavé oči schované za kulatými skly dioptrických brýlí. Jen dnes měl na sobě navíc elegantní plášť do deště a před nedávném si nechal upravit leninskou bradku.

„Mám dojem, že jsem vám nařídil, abyste se do Ruska nevracel, Allone.“

„Kdybyste dělal dobře svou práci, tak jsem se vracet nemusel.“

„A copak je náplní mé práce?“

„Bránit šmejdům jako Ivan, aby zaplavovali svět zbraněmi a raketami.“

Sergej zhluboka povzdechl, jako by chtěl dát najevo, že takhle si svůj večer nepředstavoval. Pak chňapl po Gabrielových poutech a ostře s nimi trhl. Kdyby agentovi zbyl nějaký cit v zápěstích, byl si jist, že by to bolelo jako čert.

Se Sergejem za zády přešel přes celé skladiště na opačný konec a ven vykročili vraty, která byla dost široká na to, aby jimi projely nákladní vozy. Venku se znovu rozpršelo. Pod okapem přešlapovali tři členové Medveděvovy ochranky a tiše o něčem rusky hovořili. O pár metrů dál čekala služební limuzína FSB. Sergej strčil Gabriela na zadní sedadlo a zabouchl dveře.

Řídil s makarovem v ruce a s rádiem puštěným naplno. Burácel z něj samozřejmě další projev ruského prezidenta. Co taky jiného? Jeli po úzké silnici, jež vedla hustým březovým lesem. Zpoza stromů vykukovaly dači – žádné palácové napodobeniny zbohatlíků jako Ivan, ale skutečné ruské chalupy. Některé vypadaly jako perníková chaloupka, jiné připomínaly spíš kůlnu na nářadí. Všechny ale obklopovala upravená políčka úrodné půdy. Gabriel si vzpomněl na Olgu Suchovovou a představil si, jak okopává ředkvičky.

Věřím ve svou vlast a nepřeju si nic jiného, než aby už v mém jménu nedocházelo k žádným zločinům…

Vrhl letmý pohled do zpětného zrcátka a spatřil v něm Leninovy oči.

Pátravě zkoumaly cestu za vozidlem.

„Někdo nás sleduje, Sergeji?“

„Nejmenuju se Sergej. Jsem plukovník Grigorij Bulganov.“

„Těší mě, plukovníku, jak se máte?“

„Ujde to, Allone, a teď držte hubu.“

Plukovník odbočil na rozšířené místo v zatáčce a zhasl motor. Varoval Gabriela, aby se ani nehnul, vystoupil a otevřel kufr. Chvíli se přehraboval v jeho obsahu a teprve pak přistoupil ke dveřím na Gabrielově straně vozu. Otevřel je, makarov v jedné ruce, zrezavělé štípací kleště ve druhé.

„Co chcete dělat? Rozstříhat mě na kousíčky?“

Bulganov položil pistoli na střechu auta. „Sklapněte a vystupte si.“

Gabriel bez námitek uposlechl. Bulganov jej přetočil obličejem k vozidlu a popadl náramky. Gabriel uslyšel křupnutí – a uvolnil ruce zpoza zad.

„Nechcete mi vysvětlit, co se to tu děje, Sergeji?“

„Už jsem vám řekl, Allone – jmenuju se Grigorij. Plukovník Grigorij Bulganov.“ Sundal makarov ze střechy a podal jej Gabrielovi. „Předpokládám, že víte, jak se s tím zachází.“

„Ale jo, to zvládnu.“ Gabriel vzal zbraň do ruky. „Myslíte, že byste mě mohl zbavit i těch náramků?“

„Bez klíče to nepůjde. Navíc je musíte mít stále na rukou, až se budeme vracet do skladu. Jedině tak máme šanci dostat odtamtud Elenu živou.“ Bulganov obdařil Gabriela svým inteligentním úsměvem. „Nevěřil jste snad, že bych ty hajzly skutečně nechal ji zabít, že ne, Allone?“

„Jistěže ne, Sergeji. Jak by mě něco takového vůbec mohlo napadnout?“

„Určitě máte pár otázek.“

„Asi tak pár tisíc, řekl bych.“

„Na to bude dost času později. Teď vlezte zpátky do auta a dělejte, jakože jste pořád spoutaný.“

67

KALUŽSKÁ OBLAST, RUSKO

Gabriel vykoukl z okénka na dači schované mezi stromy. Namísto nich však uviděl muže, jenž se nápadně podobal Leninovi, usazeného za stolem ve výslechové místnosti v Lubjance. Možná s ním Bulganov hraje nějakou hru. Tuhle možnost nevylučoval, ale nepokládal ji za příliš pravděpodobnou. Plukovník mu právě rozvázal ruce a vložil mu do nich nabitou zbraň – pistoli, kterou by klidně mohl použít a zaneřádit čelní sklo jeho šedou kůrou mozkovou, kdyby chtěl.

„O čem jste to s Arkadijem mluvili?“

„Řekl mi, že od vás potřebuje nějakou informaci.“

„A řekl vám také, oč jde?“

„Ne. Jenom mi přikázal odvézt vás do lesa, přiložit vám hlaveň ke spánku a říct vám, že máte poslední šanci promluvit, než vám vystřelím mozek z hlavy.“

„A vy jste s tím souhlasil?“

„To by bylo na dlouho. Podstatné je, že jsme toho mohli využít v náš prospěch. Dovnitř vejdeme stejnými vraty, jakými jsme šli ven. Já řeknu Arkadijovi, že jste si to rozmyslel a jste ochoten vyzradit mu všechno, co potřebuje vědět. A pak, až budeme dost blízko, ho zastřelím.“

„Arkadije?“

„Ano, Arkadije. O toho se postarám, ale pořád zbývají ty dvě gorily. Oba jsou bývalí příslušníci speciálních jednotek, umí dokonale zacházet se zbraněmi. Kdežto já jsem důstojník kontrarozvědky, sleduju špiony.“

Bulganov mrkl do zpětného zrcátka.

„Nemůžete si tam nakráčet s pistolí v ruce, Allone. Musíte ji schovat, ale tak, abyste se k ní rychle dostal, až bude třeba. Proslýchá se, že vám to se zbraní taky jde. Zvládnete ten makarov použít dřív, než nás ti dva šašci zabijí?“

Gabriel zastrčil zbraň za opasek a zakryl ji cípem bundy.

„Až půjdeme do budovy, miřte na mě zbraní,“ řekl. „Jakmile ji stočíte k Arkadijovi, bude to signál pro mě. Nezapomínejte ale na ty ostré hochy před vraty – uslyší palbu, a okamžitě přiběhnou na pomoc. V žádném případě jim nenabízejte, aby odhodili zbraň a vzdali se; takhle to v reálu nefunguje. Prostě se otočte na patě a začněte střílet. A pozor, ať neminete. Nemáme čas dobíjet.“

„Máte v zásobníku jen osm nábojů.“

„Jestli jich budu potřebovat víc než pět, jsme v háji.“

„Uvidíte na to?“

„Vidím dost, nebojte se.“

„Musím se vám k něčemu přiznat, Allone.“

„A k čemu?“

„Ještě nikdy jsem nikoho nezabil.“

„Tak nezapomeňte zmáčknout spoušť, Grigoriji. Se spouští se střílí mnohem líp než bez ní.“

Tři bodyguardi se stále poflakovali kolem vrat, když Bulganov dovezl Gabriela zpátky. Někdo musel zjistit, kde Ivan schovává pivo, protože všichni společně popíjeli z objemných lahví baltiku. Kráčeje směrem k nim, držel si Gabriel levou rukou pravé zápěstí, aby vytvořil zdání, že má ruce stále spoutané želízky. Bulganov následoval půl kroku za ním s makarovem zabodnutým do jeho zad. Strážné jejich opětovný příchod nijak nepřekvapil a nevěnovali jim velkou pozornost. Zjevně vídali procesí s odsouzenci, na něž se míří pistolí, až příliš často.

Od nakládací rampy u vrať k židli, k níž byla přikurtovaná Elena Charkovová, to bylo přesně dvaačtyřicet kroků; Gabriel je v duchu pečlivě přepočítal, když se blížil vstříc rozhodujícímu okamžiku s plukovníkem Grigorijem Bulganovem po boku. Tentýž plukovník Bulganov přede dvěma měsíci vydal v Lubjance rozkaz, aby Gabriela shodili dolů ze schodiště. Byl to týž muž, který se mu onu noc představil jako Sergej a prohlásil, že jestli kdy Gabriel páchne znovu do Ruska, osobně ho zabije. Plukovník Bulganov, jenž doposud nikdy ani v rozčilení nevystřelil z pistole a do jehož rukou nyní vkládal Gabriel svůj život.

Arkadij Medveděv je zprvu nepostřehl; stál před Elenou jen v košili a křičel na ni ruské obscénnosti. Žena měla nateklou pravou tvář a rozcuchané vlasy. Bulganov s Gabrielem přistupovali stále blíž, až se k nim v jednu chvíli obrátil Medveděv čelem. Ruce měl opřené v bok, stečkin vražený zepředu za opaskem plisovaných kalhot. Luka Osipov stál s holohlavým obrem přímo za Eleninou židlí, každý z jedné strany. Do optimálních pozic daleko, běželo Gabrielovi hlavou, ale aspoň že se žena díky poutům nepřiplete do palebné linie.

Jakmile se ocitli v bezprostřední blízkosti, Bulganov něco prohodil v ruštině. Medveděv se pousmál a obdařil Gabriela vítězoslavným šklebem.

„Tak jsi nakonec dostal rozum.“

„Přesně tak, Arkadiji, dostal jsem rozum.“

„Tak ven s tím. Kde jsou Ivanovy děti?“

„Jaké děti?“

Medveděv se zamračil a nechápavě se podíval na Bulganova. I plukovník se zamračil – a namířil mu pistolí přímo do srdce. Gabriel ustoupil o krok doprava a zároveň zpod bundy vylovil makarov. První střely vypálili téměř současně. Bulganov Medveděvovi do hrudi, Gabriel do širokého čela plešatého obra. Luka Osipov reagoval marným pokusem o tasení zbraně; Gabrielova kulka mu vnikla do těla pod bradou a vyletěla spodinou lebeční.

V ten moment k nim zvenčí dolehl hluk rozbíjeného skla – tři odhozené lahve dopadly s třískotem na zem a dovnitř vběhli tři strážní s přesným rozestupem jako kachňátka, která si plavou kolem sportovní střelnice. Gabriel je odpravil pěkně popořadě: jedna rána do hlavy, druhá rána do hlavy, třetí rána do srdce.

Okamžitě se otočil a pohledem zkontroloval Elenu. Zoufale se snažila vyprostit zápěstí ze sevření náramků, ústa otevřená v němém výkřiku. Gabriel by ji rád uklidnil, ale nemohl si dovolit ztrácet čas. Arkadij Medveděv stále žil a urputně se pokoušel vytáhnout zbraň zpoza opasku. Gabriel mu vykopl pistoli z ruky, postavil se obkročmo nad jeho trup a namířil mu makarov na čelo. Medveděv sípavě lapal po dechu a v koutku úst se mu tvořily bublinky zpěněné krve.

„Rád bych, abys ode mě Ivanovi něco vyřídil,“ požádal ho Gabriel. „Uděláš to pro mě, Arkadiji?“

Medveděv přikývl a mělký dech se mu zrychlil.

Gabriel mu vypálil tři zbývající kulky do obličeje.

Vzkaz doručen.

Gabriel tiskl Elenu k sobě, zatímco Bulganov šátral v kapsách obětí a hledal klíček k želízkům. Univerzální klíč nakonec objevil u Luky Osipova. Nejprve uvolnil ruce Eleně a poté zbavil náramků i Gabriela.

„Odveďte ji do auta,“ přikázal Gabriel. „Za chvíli jsem u vás.“

„Nezdržujte se dlouho.“

„Jen jděte.“

Bulganov s Elenou klopýtali k vratům a Gabriel mezitím šacoval nehybné tělo Arkadije Medveděva. Našel klíče, cestovní doklady a peněženku naditou hotovostí. Ignoroval peníze a vyňal jediný předmět: umělohmotnou kartu s vytlačeným reliéfem rozlehlého činžovního domu na břehu řeky Moskvy.

Než vyšel ven, Bulganov už měl motor volhy dávno spuštěný. Gabriel se vmáčkl na zadní sedadlo vedle Eleny, které už nic nebránilo dát svobodný průchod strachu a hlasitě křičela. Gabriel ji pevně přitiskl k hrudi a Bulganov vyrazil kupředu.

Přestala naříkat ještě dřív, než dorazili k směrové tabuli na vidlicovité křižovatce dvou identicky hrozivých silnic – pokroucených, rozemletých a poznamenaných krátery po kulkách. Šipky ukazovaly opačnými směry – nalevo MOCKBA, azbukou psaný název hlavního města, a napravo nečitelný nápis, který vysvětlil Bulganov.

„Ukrajina.“

„Jak je to daleko?“

„Do svítání jsme za hranicemi.“

„My?“

„Právě jsem pomohl izraelskému agentovi zabít Arkadije Medveděva a pět mužů z jeho ochranky. Jak dlouho si myslíte, že budu žít, když zůstanu v Moskvě? Se štěstím si dávám tak týden. Jedu s vámi.“

„Další přeběhlík? To nám tak scházelo.“

„Myslím, že brzy zjistíte, že mám cenu zlata. Víte, už roky jen tak pro sebe sleduju vazby mezi lidmi jako Ivan Charkov a celou FSB. A taky mám dost široké znalosti o Ivanovu drobném podnikání se zbraněmi. Domnívám se, že vím víc než vy. Mnohem víc. Fakt mě nechcete vzít s sebou, Allone?“

„Budeme vaší přítomností poctěni, plukovníku. Krom toho je to dlouhá cesta a já nemám nejmenší ponětí, jak se odsud dostat.“

Bulganov pustil nohu z brzdy a pomalu stáčel volant doprava, když ho Gabriel zarazil.

„To bychom zabloudili, Grigoriji.“

„Jedeme na Ukrajinu, tudíž doprava.“

„To ano, ale až přijde čas. Předtím ještě musíme vyřídit pár záležitostí.“

„Kde?“

Gabriel ukázal doleva.

MOCKBA…

68

MOSKVA

Na okraji hlavního města stál supermarket, který neznal zavírací dobu. Jestli nebyl největší na světě, ušklíbl se Gabriel v duchu, pak jistě zaujímal druhou příčku – dva akry zmražených potravin, kilometry polic se sušenkami a keksy i americkými limonádami a děsivá stěna, na níž visely tisíce nožiček párků a salámů. A to bylo jen jídlo. Oddělení na opačném konci obchodu neslo název DŮM A ZAHRADA, a člověk si tam mohl zakoupit vše od pracovních oděvů přes motocykly až k zahradním traktorům. Kdo v Moskvě potřebuje zahradní traktor? pomyslel si Gabriel. Kdo v Moskvě má vůbec před domem trávník? „Používají se u dač,“ pravila Elena, jako by mu četla myšlenky. „Teď když Rusové mají peníze, nechce se jim už rýt rukama.“ Pokrčila rameny. „Ale k čemu daču, když si neumažete ruce?“

Proč měl supermarket otevřeno celou noc, zůstávalo záhadou, jelikož ve dvě ráno zel prázdnotou. Procházeli nekonečnými uličkami plnými konzumního zboží a házeli do vozíku vše potřebné: čisté šaty, obvazy a dezinfekční prostředky, široké sluneční brýle a dostatečné zásoby jídla a koly na brzkou ranní projížďku. Když dotlačili vozík k pokladně, ospalá prodavačka mátožně zvedla zrak a při pohledu na Gabrielovo oko vyděšeně ucukla. Elena s náznakem opovržení v hlase vysvětlila, že její „manžel“ skončil s vozem v příkopu – ožralý vodkou pod obraz, jak jinak. Žena markovala položky a smutně u toho kroutila hlavou. „Ruští chlapi,“ povzdechla si. „Ti se prostě nezmění.“

Gabriel odnesl tašky do vozu a usadil se opět na zadním sedadle vedle Eleny. Cestou do Moskvy jim Bulganov, osamocený v přední části auta, pověděl příběh – příběh o mladém důstojníkovi KGB, který nikdy tak docela nevěřil Leninovým a Stalinovým propracovaným lžím a který ve vší tichosti pozvedl skleničku vodky k přípitku, když říše klamu konečně zanikla. Po pádu komunismu chtěl mladíček odejít, ale nechal se přemluvit svým instruktorem, aby zůstal a pomohl přetvořit KGB v opravdu profesionální bezpečnostní službu. Zdráhavě souhlasil a rychle stoupal po kariérním žebříčku FSB, nástupnické organizace KGB na domácí půdě, jen aby z větších výšin mohl pozorovat její úpadek v něco mnohem horšího, než kdy představovala samotná KGB. Mladík se poté rozhodl podstoupit velké osobní riziko a přidal se ke skupince odvážných kolegů, kteří doufali, že se jim přece jen podaří FSB reformovat. Potichoučku, říkal Bulganov. Zevnitř. Jenže brzy zjistili, že papaláši z nejvyšších pozic ani jejich páni z Kremlu o žádné změny nestojí. A tak se stáhli do podzemí – a začali shromažďovat materiály.

„Ty dokumenty nemalují FSB v nejrůžovějších barvách. Angažuje se ve vraždách na objednávku, v prostituci, v obchodu s drogami. Podporuje operace pochybných oligarchů. A bude hůř. Kdo myslíte, že naplánoval ty pumové útoky na obyčejné činžovní domy, které náš prezident použil jako záminku pro opětovné napadení Čečenska, a ještě tam ty bomby nastražil? Naše služba je durch prolezlá kriminálníky. A řídí celé Rusko.“

„A jak jsem se do vašich rukou dostal tehdy v Lubjance já?“

„Paradoxně proto, že jsme postupovali podle pravidel. Sledovali jsme vás od chvíle, kdy jste dorazil do Petrohradu. Musím uznat, že jste si vedl výborně. Neměli jsme žádné podezření, dokonce ani poté, co jste kontaktoval Olgu Suchovovou. Domnívali jsme se, že jste skutečně ten, za koho se vydáváte – Natan Golani z izraelského ministerstva kultury.“

„Takže jste netušili, že se nás tu noc pokusí Arkadij s Ivanem zabít?“

„Kdepak, vůbec ne. Nejdřív jsem si myslel, že jste se prostě ocitl ve špatné chvíli na špatném místě. Jenže když jste ten atentát přežil a ještě zachránil Olgu, způsobil jste Ivanovi vážné potíže. V Lubjance jsem vás v jednu chvíli málem ztratil. Ivan Charkov osobně telefonoval šéfovi, znal vaše pravé jméno a poslání. Žádal, aby vás vyvedli ven a zastřelili, a přesně takový rozkaz mi taky shora přišel. Já jsem se tvářil, že to hodlám udělat, a začal jsem hrát o čas. A pak díky bohu ztropila vaše služba takový povyk, že jste se rázem stal příliš horkým soustem – i pro takové jako Ivan.“

„Jak se vám podařilo je přesvědčit, aby mě nezabíjeli?“

„Řekl jsem, že pokud zemřete na půdě FSB, způsobí to na poli styků s veřejností katastrofální skandál. Že je mi jedno, co s vámi Ivan udělá, až překročíte hranice, ale že dokud se nacházíte na území Ruska, nesmí vám zkřivit ani vlásek. Ivan samozřejmě nejásal nadšením, ale vedení se nakonec přiklonilo ke mně. Naložil jsem vás do dodávky a rychle odvezl k hranicím, než si to zase rozmyslí. Tu noc jste se ocitl velmi blízko smrti, Allone – blíž, než si uvědomujete.“

„Kde jsou ty materiály?“

„Většina schovaná tady,“ řekl plukovník a poklepal prstem na svůj spánek. „A všechno, co se dalo zkopírovat, jsme naskenovali a poukládali na e-mailových kontech mimo naši zem.“

„A jak jste se dneska v noci ocitl v tom skladu?“

„Jelikož jsem hrál na obou stranách.“

„Takže vaše jméno figuruje na Ivanově výplatní listině?“

Bulganov přikývl. „Bylo mnohem snazší získávat informace o podezřelých aktivitách FSB, když jsem se na něčem z toho sám podílel. Navíc jsem získal ochranu. Ty nejprohnilejší články mě považovaly za jednoho z nich. Vím toho spoustu o Ivanově operaci a kdoví? Třeba dohromady víme dost na to, abychom ty rakety dohledali – aniž se budeme vracet do Domu na nábřeží. Dokonce i mně to místo nahání hrůzu. Je prokleté, víte? Říká se, že tam po nocích bloumá Stalin chodbami a klepe lidem na dveře.“

„Bez Ivanových dat z Ruska neodjedu.“

„Nevíte jistě, co na těch discích vlastně je. A netušíte ani, jestli jsou pořád v tom bytě.“

Elena se poprvé vložila do rozhovoru. „Viděla jsem, jak Arkadij strčil moji kabelku zpátky do trezoru, než jsme odešli.“

„Od té doby uplynulo moře času. Ivan mohl někomu přikázat, aby je přemístil.“

„To nemohl. Jenom tři lidé mají do té místností přístup – Ivan, Arkadij a já. Logicky vzato musí být pořád tam.“

„Jenže než se k nim dostaneme, ztratíme spoustu drahocenného času. Taky nás to může stát dalšího mrtvého – určitě do bytu nasadili nového strážného. A ten může mít k ruce pomocníka, nebo i dva. Za starých časů si sousedi z noční střelby nic moc nedělali, ale dneska je to jinak. Jestli budeme muset použít zbraň, mohlo by se to rychle ošklivě zvrtnout.“

„Pořád jste plukovník FSB, Grigoriji. A plukovníkovi FSB můžou být přece všichni ukradení.“

„Jenže já už nechci být plukovník FSB. Rád bych pro změnu patřil ke slušným hochům.“

„Taky budete,“ přitakal Gabriel. „V momentě, kdy překročíme hranice s Ukrajinou a vy vyjádříte přání sběhnout.“

Bulganov sklouzl pohledem ze zpětného zrcátka na povrch Leninského prospektu. „Já už vlastně patřím ke slušným hochům,“ hlesl tiše. „Akorát hraju pro špatný tým.“

69

BAŽINNÉ NÁMĚSTÍ, MOSKVA

Ruský prezident měl nesouhlasně svraštěné čelo, když Gabriel, Elena a Grigorij Bulganov chvátali přes ulici ke vchodu do Domu na nábřeží. Bulganov práskl o přepážku recepce průkazem FSB a muže ve službě nevzrušeným hlasem upozornil, že pokud se odváží sáhnout na telefon, usekne mu ruku.

„Nikdy jste nás tu neviděl. Rozumíme si?“

Vyděšený recepční beze slova přikývl. Tři nezvaní hosté nastoupili do výtahu a vložili Medveděvovu kartu do čtecího zařízení. Jakmile se za nimi zavřely dveře, vytáhli Gabriel s Bulganovem své makarovy a vsunuli první náboj do komory.

Stará zdviž unaveně stoupala vzhůru – cesta do devátého poschodí se zdála jako věčnost. Když se dveře konečně otevřely, stála Elena přitisknutá v rohu a muži s pistolemi v palebné pozici chránili její tělo. Preventivní opatření se nicméně ukázalo zbytečné, neboť jak vstupní hala před bytem, tak chodba uvnitř byly prázdné. Vypadalo to, že Medveděvův strážný s drsným výcvikem usnul na pohovce v obývacím pokoji, když předtím na Ivanově velkoplošné obrazovce sledoval kousek pornografického filmu. Gabriel jej vzbudil hlavní makarovu, kterou mu pomalu strčil do ucha.

„Když budeš hodný, dožiješ se svítání. A když budeš zlobit, nadělám tu Ivanovi na pohovce pěkný svinčík. Tak jak se rozhodneš – hodný, nebo zlobivý?“

„Hodný,“ špitl bodyguard.

„Dobrá volba. Tak jdeme.“

Gabriel vpochodoval do Ivanovy opevněné kanceláře s mužem před sebou, právě když Elena otevírala trezor. Kabelku našla přesně tam, kde ji Medveděv zanechal, s disky stále uvnitř. Bulganov nařídil strážci, aby vlezl do sejfu, a zavřel za ním ocelové dveře. Elena zmáčkla tlačítko za druhým svazkem Anny Kareninové a dvě poloviny knihovny se zhouply k sobě. Muž začal uvnitř vřeštět rusky, ale jeho hlas byl v místnosti sotva slyšet.

„Neměli bychom mu dát aspoň trochu vody?“ tázal se Bulganov znepokojeně.

„Pár hodin to vydrží.“ Gabriel se ohlédl na Elenu. „Potřebujete ještě něco?“

Zavrtěla hlavou. Gabriel s Bulganovem šli k výtahu opět v čele, makarovy v napřažených pažích. Recepční stál za přepážkou stále jako přimrazený. Bulganov jej naposledy varoval, aby držel jazyk za zuby, a pak odvedl Gabriela s Elenou do auta.

„S trochou štěstí můžeme být do svítání za hranicemi,“ vydechl, když strkal klíček do zapalování. „Pokud ovšem nemusíte vyřizovat nějaké další záležitosti.“

„No…, vlastně ano. Potřebuju, abyste provedl své poslední zatčení ve službách FSB.“

„Koho?“

Gabriel mu oznámil jméno.

„To nepřichází v úvahu. Přes tu hromadu ostrahy se nedostanu.“

„Pořád jste plukovník FSB, Grigoriji. A plukovníkovi FSB můžou být přece všichni ukradení.“

70

BAŽINNÉ NÁMĚSTÍ, MOSKVA

Na severní straně Psí boudy zářilo na nebi souhvězdí Orionu a vysoko nad střechou blikaly červené kontrolky obrovské antény. Gabriel seděl za volantem služebního vozu plukovníka Grigorije Bulganova, Elena vedle něj s plukovníkovým mobilním telefonem v ruce. Bulganov sám nebyl přítomen; v jedenáctém patře právě zatýkal Olgu Suchovovou, vytrvalou bojovnou novinářku kdysi stejně odhodlaného týdeníku Moskovskaja gazeta.

„Myslíte, že půjde s námi?“ otázala se Elena.

„Určitě,“ odvětil Gabriel. „Nemá na výběr. Ví, že jakmile překročí práh svého bytu, váš manžel ji zabije.“

Elena se natáhla a zlehka se dotkla obvazu na Gabrielově pravé očnici. „Udělala jsem, co se dalo, ale potřebuje to zašít. Možná i víc. Vypadá to, že se té bestii podařilo něco zlomit.“

„Jsem si jist, že svých činů upřímně litoval, když spatřil pistoli v mé ruce.“

„Podle mě tu zbraň nepostřehl.“ Položila mu dlaň na ruku. „Kde jste se to naučil?“

„Bohužel jsem měl spoustu příležitostí k tréninku.“

„Můžu se s něčím svěřit?“

„Samozřejmě.“

„Jsem ráda, že jste je zabil. Vím, že to zní hrozně od manželky prachsprostého vraha, ale jsem ráda, že jste to provedl přesně tak, jak jste to provedl. Obzvlášť co se Arkadije týká.“

„Měl jsem počkat, až budete pryč, bohužel. Je mi to líto, Eleno.“

„Zbavím se toho někdy?“

„Té vzpomínky? Ne, ta nikdy nezmizí.“

Pohlédla na displej telefonu a zkontrolovala sílu signálu.

„A Gabriel, to je vaše pravé jméno, nebo taky trochu podvod?“

„To je mé skutečné jméno.“

Elena se pousmála.

„Co? Co je na něm směšného?“

„Nic. Jen jsem si vzpomněla na to, co mi říkala při odchodu moje máma: ‚Nechť na tebe dohlíží anděl Páně.‘ Zdá se, že se jí to splnilo.“

„Můžeme ji vyzvednout, jestli chcete.“

„To poslední, co byste si přál, je cestovat na Ukrajinu s mojí matkou na zadním sedadle. A krom toho s tím není nutné tak spěchat. Dokonce ani Ivan by staré ženě neublížil.“ Odmlčela se a zadívala se mu do očí. „Jste skutečně anděl Páně?“

„Co myslíte? Vypadám tak?“

Letmo pohlédla nahoru k oknům v jedenáctém patře.

„Vážně nevíte, kde jsou moje děti?“

„V tom jsem jim lhal, Eleno. Vím, kde jsou.“

„Povězte mi to.“

„Vydržte ještě. Řeknu vám to, až budeme v bezpečí za hranicemi.“

„Podívejte!“ Ukázala k vrcholku budovy. „Právě se rozsvítilo. To znamená, že ho pustila dovnitř, ne?“

„Nejspíš ano.“

Sklopila zrak k telefonu. „Tak zvoň, sakra. Zvoň.“

„Uklidněte se, Eleno. Jsou tři ráno a plukovník FSB jí právě oznamuje, že si má sbalit své věci. Dejte jí chvíli, ať se vzpamatuje.“

„Myslíte, že půjde s námi?“

„Určitě.“

Gabriel jí vytrhl telefon z ruky. „Jak jste poznala, že ta Cassattová je podvrh?“

„To ty ruce.“

„Co s nimi?“

„Ty tahy štětcem, byl to příliš pastózní styl.“

„Totéž říkala i Sára.“

„Měl jste ji poslechnout.“

V tom okamžiku se telefon rozdrnčel. Gabriel podal přístroj Eleně.

„Da?“ vyhrkla a pak: „Da, da.“

Obrátila se ke Gabrielovi.

„Zablikejte. Chce, abyste zablikal předními světly.“

Gabriel rychle dvakrát za sebou stlačil spínač reflektorů. Elena prohodila pár dalších slov v ruštině a okna v jedenáctém patře potemněla.

Část čtvrtá:

SKLIZEŇ

71

UMBRIA, ITÁLIE

Vendemmia, každoroční sklizeň vinných hroznů, začínala ve Villa dei Fiori poslední zářijovou sobotu. Týž den se do vily v Umbrii donesla nemilá zpráva o návratu restaurátora. Hrabě Gasparri okamžik zvažoval, že by jel z Říma informovat zaměstnance osobně, ale nakonec usoudil, že telefonát Margheritě postačí.

„Na kdy plánuje příjezd?“ zeptala se žena hlasem plným strachu.

„To neupřesnil.“

„Jak jinak. A dorazí s ním i Francesca?“

„To rovněž neupřesnil.“

„Máme předpokládat, že se bude opět věnovat práci?“

„V to doufám,“ vzdychl Gasparri. „Ale podle mých přátel z Vatikánu se mu přihodila nějaká nehoda. Obávám se, že nebude mít zrovna nejlepší náladu.“

„A poznáme snad nějaký rozdíl?“

„Buďte na něj hodní, Margherito. Vypadá to, že ten chudák si prošel peklem.“

S těmito slovy linka oněměla. Margherita zavěsila a vydala se k vinicím.

Ten chudák si prošel peklem…

Ano, běželo jí hlavou. A teď si to bude vybíjet na nás.

„Návrat“, jak si osazenstvo vily obávaný moment pojmenovalo, se uskutečnil pozdě večer téhož dne. Carlos, jenž přebýval v kamenné chalupě na kopci nad pastvinou, spatřil otlučený passat, jak se zhasnutými reflektory zahýbá brankou na štěrkovou příjezdovou cestu k vile. Okamžitě zavolal Isabelle, která stála na verandě svého domku poblíž stájí, když neosvětlený vůz prosvištěl kolem v oblaku prachu. Ačkoliv ho zahlédla jen krátce, získala cenné informace – za prvé v autě neseděl jeden, ale dva lidé, restaurátor a žena, již znali jako Francesku, a za druhé Francesca řídila. To je přesvědčivý nepřímý důkaz, že restaurátor skutečně trpí následky nějaké nehody.

Jako poslední viděla hosty Margherita, která je pozorovala, jak přijíždějí na dvůr, ze svého neměnného stanoviště nad kaplí. Jako všechny hospodyně byla Margherita obdařena přirozeným talentem sledovače – a jako dobrý sledovač si také všímala nepatrných detailů. Připadalo jí přinejmenším zvláštní, že žena kráčí ke dveřím jako první. A také se jí zdálo, že v restaurátorových pohybech je cosi nezvyklého, jako by trošičku váhavě našlapoval. Znovu se jí ukázal až v okně ložnice, když se zahleděl přes nádvoří jejím směrem. Tentokrát jí však nepokynul; z výrazu jeho tváře se vlastně ani nedalo vyčíst, zda tuší, že tam je. Jen zkrátka mžoural do tmy, jako by si byl jistý, že se v ní skrývá protivník, ale nemohl ho najít očima.

S trhnutím zatáhl závěsy a zmizel z dohledu. Margherita však ještě dlouho stála za oknem jako přikovaná, pronásledovaná obrazem, který se jí právě mihl před očima. Muž v záři měsíčního svitu s tlustou vrstvou obvazu přes pravé oko.

Předpověď hraběte Gasparriho o restaurátorově rozpoložení se naneštěstí ukázala pravdivá. Na rozdíl od letních měsíců, kdy byl dle očekávání jen chladně odměřený, kolísaly nyní výkyvy jeho nálad mezi obdobími mrazivého ticha a alarmující vznětlivostí. Francesca s omluvným výrazem ve tváři o okolnostech zranění mnoho neprozradila – při práci v zahraničí se muž zkrátka připletl k blíže nespecifikované „nehodě“. Personál domu samozřejmě do nekonečna spekuloval o tom, co se ve skutečnosti stalo, a jeho teorie sahaly od absurdních po zcela světské. Jisté bylo jen jedno – kvůli poranění je restaurátor neustále nebezpečně napjatý. Na vlastní kůži se o tom přesvědčila Anna, která k němu přistoupila zezadu ve chvíli, kdy se obtížně prokousával novinami. Když se zprudka otočil, vyděsil ji natolik, že přísahala, že už se k němu nikdy nepřiblíží. Margherita si při práci ráda zpívala a nehodlala přestat, což jej vytáčelo ještě víc.

Zpočátku se neodvážil dál než k zahradní zídce z etruského kamene. Trávil odpoledne ve stínu laťkových mříží, popíjel svěží orvieto a četl, dokud se jeho levé oko neunavilo natolik, že musel přestat. V teplejším počasí čas od času zabloudil k bazénu a na mělkém konci se opatrně svlažoval, přičemž si stále hlídal obvázanou polovinu hlavy, aby si ji nenamočil. Jindy se natáhl na lehátku a několik hodin bez přestávky vyhazoval tenisový míček do vzduchu a zase jej chytal, jako by zkoušel hranice svého vidění i pohotovost svých reakcí. Pokaždé když se vrátil do vily, zastavil se na chvíli v salonu a rozhlížel se po vyprázdněném ateliéru. Margherita postřehla, že se nepostaví před malířský stojan jako dřív, ale vždy o pár kroků dál. „Jako by si představoval sám sebe, jak zase pracuje,“ říkala hospodyně Anně. „Chudák si ani nemůže být jistý, jestli kdy ještě dostane nějaký obraz do ruky.“

Gabriel brzy zesílil natolik, že začal vyrážet na oblíbené vycházky po okolí. Zprvu nechodil daleko a nijak nespěchal. Oči si chránil slunečními brýlemi s přichycovacím páskem kolem temene a na hlavě nosíval plátěnou hučku staženou až ke kořeni nosu. Někdy se k němu přidala i žena, ale obvykle se procházel sám, pouze ve společnosti neodbytných psů. Vždy když míjel stáje, Isabella ho přátelsky pozdravila, přestože se v odpověď dočkala jen nehlasného kývnutí. S přibývajícími silami se však muži zlepšovala i nálada a jednoho dne se u ní nečekaně na pár minut zastavil a povídal si s ní o koních. Isabella mu nabídla, že až se mu oko dostatečně zahojí, mohl by k ní chodit na lekce jezdectví. Aniž cokoliv řekl, obrátil oči k obloze a zadíval se na tryskový dopravní letoun, který klesal k letišti Fiumicino. „Máte strach?“ zeptala se Isabella. Ano, připustil, když se letadlo ztratilo za hnědozeleným kopcem. Měl velký strach.

S každým dalším dnem se odvážil o kousek dál a v polovině října už každé ráno chodil až k bráně pozemku a zpět. Troufl si dokonce znovu i do lesa. A právě při jednom z takových výletů, v první chladivý den tohoto ročního období, dolehlo k Villa dei Fiori jediné zapraskání výstřelu z pistole malé ráže. Chvíli nato se mezi stromy vynořil restaurátor se svetrem ledabyle omotaným kolem krku a psy, kteří mu poskakovali u nohou a štěkali chtíčem po krvi. Carlosovi na vysvětlenou oznámil, že ho napadl divočák a že na svou porážku zvíře naneštěstí doplatilo životem. Když se Carlos pídil po zbrani, restaurátorovi jen zacukaly koutky, otočil se na patě a po štěrkové cestě se vydal zpátky k vile. Kance Carlos objevil během pár minut a našel jedinou ránu – nekrvavý vstřel přímo mezi očima. Drobná, čistá rána. Téměř jako namalovaná.

Následujícího rána ohromila obyvatele Villa dei Fiori stejně jako zbytek Evropy šokující zpráva. Jen o vlásek se podařilo odvrátit neštěstí nepředstavitelných rozměrů. Jako první informaci zveřejnil britský reportér BBC, který hlásil, že Scotland Yard provádí ve východní části Londýna a v okolí letišť Heathrow a Gatwick „masivní razie v souvislosti s terorismem“. Později dopoledne předstoupil před kamery na Downing Street britský premiér a vážným hlasem oznámil národu, že bezpečnostním službám se podařilo odhalit nebezpečný teroristický komplot a zabránit útoku, který si kladl za cíl zničit několik linkových letadel v britském vzdušném prostoru současně. Nebylo to poprvé, co Britové odhalili hrozbu atentátu; tato se však mezi jinými značně vyjímala, a sice zbraněmi, které měly být použity – jednalo se o protiletadlové rakety SA-18 odpalované z ramene. Britská policie objevila dvanáct těchto sofistikovaných zbraní při ranním zátahu a podle premiéra horečně hledá další. Odmítl sdělit veřejnosti, kde tyto rakety teroristé získali, ale neopomněl zmínit jméno země, kde se vyrábějí: Rusko. Na konci projevu ledově poznamenal, že šlo o spiknutí „globálního rozsahu“, a upozornil novináře, že je čeká perný den.

O deset minut později se v Elysejském paláci v Paříži postavil před kamery francouzský prezident a oznámil světu, že podobné razie jako v Londýně podnikla policie i na předměstích Paříže a na jihu země. Doposud se našlo dvacet raket, z toho deset v bytě poblíž letiště Charlese de Gaulla a dalších deset ukrytých v rybářské lodi v rušném starém přístavu v Marseille. Na rozdíl od britského ministerského předsedy, jenž se k původu raket vyjádřil jen zdráhavě a ve vší opatrnosti, prohlásil francouzský prezident přesvědčeně, že zbraně přímo či přes prostředníka dodal teroristům ruský zdroj. Naznačil také, že francouzská tajná i bezpečnostní služba „hrály v odhalení plánovaného zločinu významnou roli“.

Podobné scény se v rychlém sledu přenášely do celého světa z Madridu, Říma, Atén, Curychu, Kodaně a v neposlední řadě také z druhé strany Atlantiku – z Washingtonu, D. C. Obklopen nejvyššími představiteli orgánů národní bezpečnosti sdělil prezident Spojených států americkému lidu, že bylo nalezeno čtrnáct řízených střel SA-18 – osm na palubě motorové jachty, jež plula z Baham do Miami, a šest dalších v kufru osobního automobilu, který přejížděl hranice Států z kanadského území. Dále byli zadrženi čtyři podezřelí teroristé, které nyní podrobovali výslechu. Informace, jež se prozatím podařilo shromáždit americkým a evropským vyšetřovatelům, ukazovaly na to, že atentát se měl uskutečnit v době vánočních svátků. Primárními cíli se měla stát americká a izraelská letadla a teroristé doufali v co největší počet obětí mezi „křižáky a Židy“. Prezident ubezpečil občany své země, že útok se podařilo odvrátit a že létat je i nadále bezpečné. Cestující s ním zřejmě nesouhlasili, neboť během pár hodin od jeho prohlášení byly kvůli nebývalému počtu zrušených letů ze strany majitelů letenek opožděny či odloženy stovky spojů. Analytikové dopravních aerolinek prorokovali v důsledku nejnovějších událostí finančně už tak ztrápenému průmyslovému odvětví značné peněžní ztráty.

Do soumraku už se oči všech upíraly k Moskvě. Zatímco se odkrývaly další a další detaily příběhu, nejvýše postavení úředníci Kremlu zachovávali typicky sovětské mlčení. Krátce po jedenácté hodině večer vystoupil mluvčí ruského prezidenta s úsečným prohlášením, v němž kategoricky odmítal jakoukoliv spojitost mezi teroristickým komplotem a zcela zákonným prodejem zbraní z Ruska klientům v oblasti Středního východu. Pokud by se prokázalo, že rakety skutečně pocházejí z ruského zdroje, uvedl mluvčí, pak by se téměř s jistotou jednalo o trestný čin – který by příslušné ruské orgány důkladně prošetřily. Pravdivost jeho slov však během následujících několika hodin zpochybnil vzrušující novinový článek otištěný v londýnských novinách, pod nějž se podepsala žena, kterou mužové z Kremlu velmi dobře znali: bývalá šéfredaktorka listu Moskovskaja gazeta Olga Suchovová.

# # #

Patřilo to k nejzvláštnějším aspektům celé události. Přestože byla téměř celé léto držena prakticky v domácím vězení ve svém moskevském bytě, dokázala Olga Suchovová zcela nepozorovaně vyklouznout z Ruska. Při útěku jí údajně pomáhal plukovník FSB Grigorij Bulganov. V osobním voze překročili hranice na Ukrajinu a poté byli co nejrychleji tajně převezeni do konspiračního domu v Anglii, kde dále spolupracovali s americkými a britskými zpravodajci, kteří se podíleli na pátrání po raketách typu SA-18. Výměnou za pomoc zaručili Olze „období exkluzivity“ týkající se určitých detailů celé záležitosti – zejména podrobností, které působivě popsala v londýnském deníku Telegraph.

Podle článku na titulní straně byly rakety zabavené evropskými a americkými agenty původně prodány do Demokratické země Východní Afrika ruským podnikatelem a překupníkem zbraní Ivanem Charkovem. Jak hlásili zpravodajové, Charkov obchod uzavřel s plným vědomím, že kupci zbraně postoupí přidružené organizaci al-Káidy v Africkém rohu. Existovala domněnka, že za poplatek dvě stě tisíc dolarů dokonce další přesun zboží sám zajistil. Olžin článek také poukazoval na spojitost mezi Charkovem a zesnulým šéfem jeho bezpečnostní služby Arkadijem Medveděvem a vraždami novinářů z Gazety Aleksandra Lubina a Borise Ostrovského.

V průběhu následujících dní patřila Olga Suchovová ke stálým hostům diskusních pořadů na amerických i evropských kanálech. Vedle ní se často objevoval muž, jemuž se přisuzoval značný podíl na jejím útěku – plukovník Grigorij Bulganov z FSB. Vyjevil mnoho informací o korupci uvnitř tajné služby a upozornil na to, že nové vůdčí osobnosti Kremlu nejsou nic jiného než bývalí gangsteři z KGB, jejichž jediným zájmem je postavit se proti Západu, kdykoliv k tomu dostanou příležitost.

Do konce týdne oba podepsali lukrativní smlouvy na sepsání autorského díla. Co se týkalo osoby, kvůli které se celá tahle bouře strhla, nebyla k nalezení. Ivan Borisovič Charkov, realitní agent, novodobý kapitalista investující do riskantních podniků a mezinárodní obchodník se zbraněmi, zmizel beze stopy.

# # #

Majetek mu byl spěšně zkonfiskován a bankovní účty zmrazený. Jeho paláce nějakou dobu dnem i nocí obklopovali reportéři a kameramani. Když se konečně ukázalo, že Ivan se s největší pravděpodobností nikdy nevrátí, zabalili novináři nádobíčko a vydali se hledat novou kořist.

Seznam států, v nichž byl Ivan najednou hledán za trestné činy, se táhl do nekonečna a objevovaly se na něm naprosto absurdní názvy. Situaci od začátku charakterizovala silná ironie, což musel připustit i ten nejzáštiplnější pozorovatel. Celé roky Ivan bez mrknutí oka za lhostejného přihlížení Západu podporoval vojenské konflikty a občanské války ve třetím světě mohutnými zásobami zbraní. Ale teprve když překročil určitou morální hranici – když se odvážil prodat zboží přímo ozbrojeným složkám globálního islámského terorismu – vlády civilizovaného světa konečně zbystřily a začaly mu věnovat pozornost. I kdyby se al-Káidě plánovaný útok vydařil, pravil jeden respektovaný komentátor, počet mrtvých by stále tvořil jen nepatrný zlomek počtu obětí Ivanových pistolí a kulek jen v Africe.

Všichni předpokládali, že se Ivan Charkov uchýlil do úkrytu někde hluboko v Rusku. Jak se tam dostal z Francie, kde jej viděli naposled, zůstávalo předmětem názorových neshod. Důstojníci francouzského letectva potvrdili, že Ivanův soukromý tryskáč vzlétl z mezinárodního letiště na Azurovém pobřeží ráno šestadvacátého srpna, tvrdošíjně však odmítali zveřejnit letový plán či seznam cestujících. Věděly už tehdy francouzské úřady o jeho aktivitách? tázal se tisk. A pokud ano, proč mu povolily opustit zemi?

Tváří v tvář sílícímu tlaku médií byly odpovědné francouzské orgány nakonec nuceny přiznat, že o Ivanově účasti na prodeji raket sice v době jeho odletu skutečně věděly, ale „jisté nezbytné potřeby operace“ vyžadovaly, aby Charkovovi umožnily odjet z Francie. Navzdory těmto „nezbytným potřebám“ však teď francouzští státní zástupci bažili po Ivanově krvi stejně jako jejich protějšky v Británii, kde Rus čelil zdlouhavému seznamu obvinění z trestných činů sahajících od praní špinavých peněz po účast na spiknutí za účelem spáchání hromadné vraždy. Mluvčí Kremlu zavrhl nařčení jako „západní lži a propagandu“ a zdůraznil fakt, že ruské právo neumožňuje vydat pana Charkova k trestnímu stíhání do cizí země. Dále prohlásil, že ruské orgány nemají o současném místě pobytu pana Charkova nejmenší ponětí a nedisponují ani žádným záznamem, jenž by prokazoval jeho přítomnost ve vlasti.

Osmačtyřicet hodin poté vyplula na povrch fotografie Ivana Charkova z kremelské recepce uspořádané na počest znovu-zvolení ruského prezidenta. Ruská vláda se neobtěžovala věc komentovat. Západní média si především povšimla faktu, že po jeho boku se namísto elegantní manželky objevila mladinká světoznámá modelka Jekatěrina Mazurovová. O týden později podal Ivan u ruského soudu žádost o rozvod a obvinil Elenu Charkovovou z mnoha hříchů, mezi nimiž mimo jiné jmenoval nevěru a zneužívání dětí. Manželka tvrzení nenapadla, nedostavila se k soudnímu jednání. Jako by zmizela z povrchu zemského.

Zdálo se, že zaměstnance Villa dei Fiori v Umbrii nic z toho nezajímalo; sami se potýkali s naléhavějšími záležitostmi. Bylo třeba uskladnit úrodu a opravit oplocení. Jeden z hřebců si zlomil nohu a střecha, do níž zatékalo, se musela nutně vyspravit, ještě než začnou silné zimní lijáky. A nesměli zapomínat na obyčejně trudnomyslného muže s obvazem přes oko, kterého sžíral strach, že už nikdy nebude moci pracovat. Mohl jen nečinně čekat. A házet tenisovým míčkem o zahradní zídku z etruského kamene. A procházet se po štěrkových cestách s loveckými psy, kteří se mu motali pod nohama.

72

UMBRIA, ITÁLIE

Týden nato telefonoval Ari Shamron a pozval se na oběd. Přiřítil se služebním vozem z velvyslanectví a po boku mu seděla Gila. Odpoledne se venku proháněl vítr a panovalo nevlídné počasí, a tak obědvali pod střechou v oficiální jídelně s otevřeným krbem, v němž plápolal oheň z polen olivového dřeva. Shamron se představil jako Herr Heller – mohl si vybírat z bezpočtu pracovních jmen – a před Annou a Margheritou hovořil zásadně německy. Chiara s Gilou po obědě pomáhaly sklidit nádobí, zatímco Gabriel se Shamronem se navlékli do kabátů a vydali se na procházku po štěrkové cestě, již lemovaly pinie se širokými plochými korunami. Shamron čekal alespoň sto metrů, a teprve pak si dovolil zapálit si neodmyslitelnou tureckou cigaretu. „Neříkej to Gile,“ zažadonil. „Už zase mě otravuje s tím, abych přestal.“

„Není tak naivní, jak si myslíš. Dobře ví, že kouříš za jejími zády.“

„Nevadí jí to, pokud se alespoň snažím to před ní utajit.“

„Pro jednou bys ji mohl poslechnout. Tohle tě zabije.“

„Jsem stejně starý jako tyhle kopce, synku. Nech mě užívat života, dokud tu ještě jsem.“

„Proč jsi mi neřekl, že přijedeš i s Gilou?“

„Asi mi to vypadlo z hlavy. Nejsem na cestování s manželkou zvyklý. Dál se chystáme do Vídně na koncert a do Londýna do divadla.“

Shamron to podával, jako by jej právě odsoudili na měsíc do samotky s omezenými příděly jako zpřísněním trestu.

„Přesně to lidé v důchodu dělají, Ari. Cestují. Odpočívají.“

„Ale já nejsem v žádném důchodu. Bože, jak já to slovo nesnáším. Napříště o mně prohlásíš, že už jsem nebožtík.“

„Zkus si to trochu užít, Ari – a když ne kvůli sobě, tak aspoň kvůli Gile. Zaslouží si dovolenou v Evropě. My všichni tě máme nesmírně rádi, ale nutno podotknout, že nejsi zrovna ideální manžel ani otec.“

„A své hříchy odpykám týdnem s Mozartem a Pinterem.“

Mlčky kráčeli dál, Gabriel s očima sklopenýma k zemi, Shamron vypouštěje hustý kouř jako parní lokomotiva.

„Prý sem zítra přijede náš doktor, aby ti sundal obvazy.“

„Tak proto jsi přijel? Abys byl svědkem velkého odhalení?“

„Mysleli jsme si s Gilou, že bys uvítal přítomnost rodiny. Měli jsme radši zůstat doma?“

„Jistě že ne, Ari. Jenom asi nebudu nejskvělejší společník. Ta gorila mi zlomila očnici a podařilo se jí taky závažně poškodit sítnici. I v nejlepším případě uvidím nějakou dobu jen rozmazané šmouhy.“

„A v tom nejhorším?“

„Hrozí na jednom oku podstatná ztráta zraku. To není zrovna ideální indispozice pro člověka, který si vydělává na živobytí jako restaurátor.“

„Ty si vyděláváš na živobytí tím, že chráníš Stát Izrael.“ Povzbuzen Gabrielovým mlčením vzhlédl Shamron ke korunám stromů, jež se lehce kymácely ve větru. „Co se děje, Gabrieli? Žádná přednáška o tom, jak už tentokrát nadobro odejdeš z Ústavu? Kde je proslov na téma ‚pro svou zemi a lid už jsem toho udělal dost‘?“

„Vždycky tu pro tebe budu, Ari – pokud ovšem uvidím.“

„Co máš vlastně v plánu?“

„Zůstanu jako host hraběte Gasparriho, dokud tu budu vítán. A pokud zrak dovolí, v tichosti a klidu zrestauruju pár maleb pro vatikánská muzea. Možná si vzpomeneš, že jsem měl zrovna rozdělanou práci, když jsi mě požádal, abych vyřídil tu neodkladnou, jednoduchou záležitost v Římě. Bohužel ten obraz musel dokončit někdo jiný.“

„Obávám se, že ode mě se soucitu nedočkáš. Ta jednoduchá záležitost v Římě zachránila nakonec stovky tisíc životů. A to je přece jen důležitější než nějaký obraz.“

Ocitli se před rozcestím. Shamron se se zaujetím zahleděl na obrovský dřevěný vyřezávaný krucifix a pomalu zakroutil hlavou. „Zmínil jsem se, že jsme včera s Gilou povečeřeli ve Vatikánu s monsignorem Donatim a Jeho Svatostí?“

„Ne.“

„Jeho Svatost potěšilo, že církev dostala ve hře o zániku Ivana Charkova alespoň malou roli. Snaží se to však úzkostlivě utajit. Nerad by, aby se v jeho bazilice vyskytovala další mrtvá těla.“

„Což je pochopitelné,“ poznamenal Gabriel.

„Rozhodně,“ souhlasil Shamron.

K mnoha tajemstvím skončené operace patřil i fakt, že Ivanova dvojčata byla z policejní stanice v Saint-Tropez okamžitě převezena do osamělého kláštera vysoko v Přímořských Alpách. Schovávala se tam – pod ochranou církve a s plným vědomím papeže – téměř týden, než je vyzvedl tryskáč CIA Gulfstream a tajně je dopravil do Spojených států.

„Kde jsou teď?“ zajímal se Gabriel.

„Elena a děti?“ Shamron pustil cigaretu na zem a špičkou boty ji udusil. „Nemám ponětí. A při vší upřímnosti, ani to nechci vědět. Ať se s tím popere Adrian, ten si je vzal na starost. Jistěže se Ivan nepustil jen do rozvodového řízení. V rámci své soukromé bezpečnostní služby vytvořil speciální jednotku, která má jediný úkol: najít Elenu a děti. Děti chce Ivan zpátky, Elenu mrtvou.“

„A Olga s Grigorijem?“

„Tvému drahému příteli Grahamu Seymourovi se doneslo, že k britským břehům se blíží tlupa ruských zabijáků. Olga Suchovová žije v ústraní v konspiračním domě za Londýnem obklopená ozbrojenou stráží. Co se Grigorije týká, ten je z jiného soudku. Prohlásil, že se o sebe dokáže postarat sám.“

„A Graham se nechal přesvědčit?“

„Ne tak úplně. Nechává ho sledovat čtyřiadvacet hodin denně.“

„Sledovat? Sledovači přece neuchrání člověka před ruským úkladným vrahem. Grigorije by měla hlídat patrola po zuby ozbrojených mužů.“

„Což platí i pro tebe.“ Shamron se nenamáhal zakrýt rozčarování. „Kdyby bylo po mém, odvezli bychom tě někam do zastrčeného kouta Izraele, kam by Ivana nikdy nenapadlo se ani podívat.“

„A nejde ti do hlavy, proč chci raději zůstat tady.“

„Jen ať tě ani nenapadne, aby ses promenádoval za hranicemi tohoto statku. Ne dokud Ivan aspoň trochu nevychladne.“

„Nepřipadá mi jako chlap, který by jednoho dne zkrátka jen tak pozapomněl na křivdu a přestal se zlobit.“

„To máš pravdu.“

„Tak bychom s ním možná měli skoncovat hned, ať to máme za sebou.“

Shamron se podíval na vrstvu obvazů na Gabrielově oku. „Ivan může počkat, synku. Ty máš teď důležitější starosti.“

Došli až ke stájím. V přilehlé ohradě se v blátě radostně rochnili čuníci. Shamron k nim sjel pohledem a zhnuseně ucukl.

„Nejdřív krucifix, teď prasata. Co přijde dál?“

„Máme tu vlastní kapli.“

Shamron si připálil další cigaretu. „Padá na mě únava,“ hlesl. „Pojďme zpátky.“

Obrátili se a vyrazili k vile. Shamron zalovil v náprsní kapse koženého bomberu a podal Gabrielovi obálku.

„Dopis od Eleny,“ řekl na vysvětlenou. „Adrian Carter jej nechal osobně doručit do Tel Avivu.“

„Četls to?“

Shamron se pohoršené zašklebil, jako by mu taková otázka připadala nepřístojná. Gabriel vytáhl list papíru a potichu si jej přečetl.

„Cítíš se na to?“

„Uvidíme po velkém odhalení.“

„Možná bychom tu měli s Gilou zůstat o něco dýl. Kdyby třeba všechno nešlo podle očekávání.“

„A co Mozart a Pinter?“

„Mnohem radši bych strávil pár dní tady,“ Shamron se teatrálně rozhlédl kolem sebe, „s prasaty a krucifixy.“

„Pak nám bude potěšením.“

„Personál v domě opravdu netuší, kdo je ve skutečnosti jejich hostem?“

„Považují mě za podivínského restaurátora, který trpí depresemi a otřesnými výkyvy nálad.“

Shamron položil Gabrielovi širokou tlapu na rameno. „Tak to tě odhadli docela dobře.“

73

UMBRIA, ITÁLIE

Lékař se dostavil následujícího rána. Izraelec do morku kostí nosil rabínský plnovous a měl drobné, jemné ruce nevinného dítka. Odstranil Gabrielovi obinadlo, zamračil se a začal stříhat stehy.

„Řekněte, kdyby vás něco bolelo.“

„To byste poznal, nebojte se.“

Muž posvítil Gabrielovi přímo do oka a zachmuřil se ještě víc.

„Cítíte něco?“

„Jako byste mi do rohovky vypaloval díru.“

Lékař zhasl bodovou baterku.

„A teď?“

„Připadá mi, že mám na oku vrstvu vaty s vazelínou.“

„Vidíte něco?“

„Já bych to nepřeháněl.“

Muž se sklonil a zakryl dlaní Gabrielovo zdravé oko. „Kolik prstů vám ukazuji?“

„Dvanáct.“

„Ale no tak. Kolik jich vidíte?“

„No tak čtyři, ale neručím za to.“

Doktor se napřímil a sundal dlaň z funkčního čidla. Před obličejem držel Gabrielovi dva prsty. Nakapal mu do poškozeného oka něco, co pálilo jako akumulátorová kyselina, a zakryl je černou páskou.

„Připadám si jak slabomyslný idiot.“

„Není to nadlouho. Na to, čím jste prošel, vypadá vaše sítnice obdivuhodně dobře. Máte velké štěstí. Teď ještě pár dní noste pásku, aby mohlo oko nabrat sílu. Dělejte přestávky – hodinu zakryté, hodinu odkryté. Rozumíte?“

„Jo, myslím, že chápu.“

„Vyhýbejte se jasnému světlu a nějakou dobu zbytečně zrak nepřepínejte.“

„Co takhle malování, to by nešlo?“

„Na to zapomeňte. Alespoň tři dny v klidu.“

Lékař sbalil baterku a nůžky na vytahování stehů do brašny a zapnul zip. Gabriel mu poděkoval za to, že vážil dlouhou cestu z Tel Avivu až sem kvůli pěti minutám práce. „Hlavně ale nikomu neříkejte, kde jste byl,“ dodal. „Jinak vás totiž tamhleten chlapík, co furt vypadá naštvaně, holýma rukama zabije.“

Muž se ohlédl na Shamrona, jenž kupodivu zvládl sledovat proceduru od začátku do konce, aniž do ní zasahoval cennými radami.

„Je pravda, co se o něm povídá? Že unesl Eichmanna?“

Gabriel přikývl.

„Mohl bych mu potřást rukou? Rád bych se dotkl dlaní, které lapily toho netvora.“

„V pořádku, jen si ho pohlaďte,“ pobídl jej Gabriel. „Ale opatrně, kouše.“

Pásku přes oko nosil nerad, ale sám musel připustit, že s ní mu to zatím sluší víc. Tkáň kolem oka měl stále znetvořenou otokem a tvář navíc hyzdila čerstvá rozbolavělá jizva. „Nakonec se to zacelí a budeš vypadat úplně stejně jako dřív,“ uklidňovala ho Chiara. „Ale ještě to nějakou dobu potrvá. To víš, vám dříve narozeným už se rány nehojí tak rychle jako zamlada.“

Lékař se ve svém optimismu ohledně tempa uzdravování nemýlil. Už následující ráno se Gabrielovo vidění dramaticky zlepšilo a další den se mu dokonce zdálo, že vidí zcela normálně. Cítil se dost silný na to, aby se pustil do práce a co nejdřív splnil Eleně její prosbu. Pro začátek omezil snažení jen na malý úkol – přípravu napínacího rámu o rozměrech devadesát osm na sedmdesát čtyři centimetrů. Jakmile s ním byl hotov, natáhl na něj lněné plátno, jež překryl podkladovou vrstvou. Pak plátno postavil na malířský stojan a nechal ho pořádně zaschnout.

Tu noc mizerně spal a ve čtyři ráno už byl vzhůru. Pokusil se znovu usnout, ale nemělo to smysl, a tak se vyhrabal z postele a sešel do ateliéru. Časně zrána mu šla práce vždycky nejlíp od ruky a tento den nebyl výjimkou. Nanesl na plátno první vrstvy základové barvy a do poledne už se na obraze daly jasně rozpoznat obrysy dvou malých dětí.

Odpočinul si u oběda a celé odpoledne opět strávil u stojanu. Pracoval zpaměti, nepotřeboval se ani dívat na fotografie. Štětec mu mrštně a obratně klouzal po plátně a Gabriel maloval s jistotou, o jaké se mu ještě před týdnem vůbec nesnilo. Ve vzácných okamžicích, kdy dům úplně utichl, ji téměř cítil za zády a slyšel, jak mu do ucha šeptá své rady. Pozor na tahy na rukou, připomínala mu. Ať to není moc pastózní. A někdy, když se mu mlžil zrak, spatřil před očima Elenu, jak sedí připoutaná k židli v manželově skladu smrti, u spánku studenou hlaveň pistole. Tak to zmáčkněte, Arkadiji. Ivan ty děti nikdy nedostane.

Jak Chiara, tak všichni zaměstnanci domu dobře věděli, že není radno pozorovat restaurátora při práci, a tak se ateliéru vyhýbali širokým obloukem. Shamron ani Gila však Gabrielovo zásadní pravidlo neznali, a tak se od něj nikdy nehnuli daleko. Gila vždy zaskočila jen na chvilku, ale Shamron, jenž neměl jak zabít čas, se v Gabrielově ateliéru usadil natrvalo. Agentova schopnost malovat Shamrona odjakživa fascinovala – připadala mu spíš jako kouzelnický trik nebo iluzionistická atrakce –, a tak teď spokojeně mlčky přihlížel Gabrielově práci a vzniku nového díla. I když to znamenalo, že se musí vzdát cigaret.

„Měl jsem tě v tom dvaasedmdesátém nechat na Bezalelově akademii,“ povzdychl si jednou pozdě večer, „a najít někoho jiného, kdo by odpravil ty zmetky z Černého září. Vyrostl by z tebe jeden z největších umělců vaší generace, a namísto toho…“

„Namísto toho co?“

„Namísto toho se dívám na podivínského restaurátora, který trpí depresemi a otřesnými výkyvy nálad a žije uprostřed Umbrie obklopen prasaty a krucifixy.“

„Ale já jsem šťastný, Ari. Mám přece Chiaru.“

„Střež ji jako oko v hlavě, Gabrieli. Nezapomeň, že Ivan rád ničí to hezké, co na světě zbylo.“

Gabriel odložil štětec, poodstoupil od plátna a dlouho si dílo soustředěně prohlížel, bradu opřenou o dlaň, hlavu nakloněnou na stranu. Chiara, která ho pozorovala z vrcholu schodiště, prohodila: „Hotovo, signore Vianelli?“

Muž s odpovědí chvíli váhal. „Ano,“ odvětil nakonec. „Myslím, že jsem skončil.“

„A co s podpisem?“

„Ještě nevím.“

„Přijmeš malou uměleckou radu?“

„Když to musí být.“

„Podepiš se jménem, které ti dala tvá matka.“

Gabriel namočil špičku štětce do černé barvy a rozmáchlým tahem do levého spodního rohu napsal Gabriel Allon.

„Myslíš, že se jí to bude líbit?“

„O tom nepochybuju. Tak hotovo?“

„Ještě ne úplně,“ opáčil Gabriel. „Teď to musím hodit na půl hodiny do trouby.“

„Měl jsem tě nechat na akademii,“ vzdychl Shamron. „Dokázal bys ohromné věci.“

POZNÁMKA AUTORA

Román Moskevská pravidla je dílo smyšlené. Všechna uvedená jména, postavy, místa a události jsou výplodem autorovy fantazie, popřípadě jsou použita v kontextu fiktivního děje. Jakákoliv podobnost se skutečnými žijícími či mrtvými osobami, s obchodními firmami nebo společnostmi a s událostmi nebo místy je čistě náhodná.

Obraz Mary Cassattové Dvě děti na pláži neexistuje, a tudíž by nikdo nemohl vytvořit jeho kopii. Kdyby ale existoval, nápadně by se podobal dílu Děti hrající si na pláži, jež je k vidění v Národní umělecké galerii ve Washingtonu, D. C. Návštěvníci francouzského lyžařského střediska Courchevel by marně hledali hotel Grand, neboť i ten je vymyšlen, stejně jako provozovatel letiště, společnost Riviera. Pozměnil jsem systém letových řádů i potřebných dokumentů tak, abych je mohl využít v příběhu. Naopak hřbitov Novoděvičí je popsán zcela věrohodně a stejně tak Dům na nábřeží, který však ve skutečnosti nepůsobí tak děsivě, jak jsem ho vykreslil. FSB je skutečně vnitřní bezpečnostní služba Ruské federace a o jejích nedostatcích i přečinech bylo již mnoho řečeno i napsáno. Hluboce se omlouvám řediteli oddělení impresionismu a moderního umění v londýnské aukční síni Christie’s, jsem si jist, že Alistairu Leachovi se v nejmenším nepodobá. Podle mého nejlepšího vědomí nemá CIA na N Street v Georgetownu žádný bezpečný byt.

List Moskovskaja gazeta neexistuje, nicméně riziko, jež hrozí ruským žurnalistům, je bohužel až příliš reálné. Podle závěrů Výboru na ochranu novinářů bylo v Rusku od roku 1992 zabito sedmačtyřicet reportérů, komentátorů, kameramanů a fotografů, čímž se země stává po Iráku a Alžírsku pro žurnalisty třetí nejnebezpečnější oblastí na světě. Čtrnáct vražd se odehrálo za vlády ruského prezidenta Putina, který od nástupu k moci roku 1999 systematicky potlačoval svobodu tisku a oficiálně schvaloval tvrdé zákroky proti politické opozici. Prakticky všechna zabití byly vraždy na objednávku a jen hrstka z nich byla vyřešena či soudně stíhána.

Nejznámější ruskou novinářkou zavražděnou za vlády Vladimira Putina byla Anna Politkovská, kterou zastřelili ve výtahu v moskevském činžovním domě, kde bydlela, v říjnu 2006. Hlasitá kritička režimu se chystala publikovat nemilosrdná odhalení, v nichž podrobně líčila praktiky ruských vojenských a bezpečnostních jednotek v Čečensku a obviňovala je z mučení a únosů. Putin Annu Politkovskou označoval za osobu „okrajového významu“ a nezatěžoval se tím, že by jí šel na pohřeb. Jako ostatně nikdo z lidí napojených na Kreml.

Šest měsíců po vraždě Politkovské byl na dvoře před svým činžovním domem nalezen mrtev Ivan Safronov, vysoce respektovaný reportér deníku Kommersant. Ruská policie tvrdí, že spáchal sebevraždu skokem z okna v pátém patře – přestože bydlel ve třetím. Při svém průzkumu v Moskvě jsem se dozvěděl, že cestou domů telefonoval Safronov manželce a řekl jí, že se ještě staví pro pomeranče, což se dá těžko chápat jako jednání muže, který se chystá skoncovat se životem. Ovoce se později našlo rozsypané na schodišti mezi čtvrtým a pátým patrem a vedle něj byla nalezena Safronova čepice. Podle svědků byl několik minut po pádu Safronov ještě naživu a dokonce se pokoušel vstát, avšak příjezdu bezohledně nedochvilné moskevské ambulance, které trvalo třicet minut, než dorazila na místo, už se nedočkal. „Zdravotníci“ usoudili, že Safronov vypadl z okna v důsledku alkoholového opojení. Pitva přítomnost alkoholu ani jiných omamných látek v těle neprokázala.

Byla-li krutá smrt Ivana Safronova výsledkem vraždy, a ne sebevraždy, kdo ho zabil a proč? Stejně jako prve Anně Politkovské, podařilo se zřejmě i Ivanu Safronovovi odhalit informace, které chtěl Kreml pod taktovkou Vladimíra Putina za každou cenu skrýt před světem – zvláště pak to, že Rusko zamýšlelo prodat vyspělé bojové stíhačky a vojenské rakety dvěma vyděděneckým spojencům na Středním východě, Íránu a Sýrii. Aby mohl Kreml věrohodně tvrdit, že v prodeji zbraní nebyl nijak namočen, údajně obchod dojednal skrze běloruského obchodníka se zbraněmi, jenž figuroval jako prostředník. Proslýchá se, že Safronovovi se pár dní před smrtí při cestě na Střední východ povedlo zjistit a potvrdit detaily prodeje.

Promiskuitní chování Ruska při prodeji zbraní na Středním východě je dobře dokumentováno, stejně jako aktivity „soukromých“ ruských překupníků zbraní. K nim patří také jistý Viktor Bout, často zvaný „obchodník se smrtí“. Pašerák zbraní nechvalně proslulý po celém světě údajně svými dodávkami uspokojil mnoho rozličných zákazníků včetně takových organizací jako Hizballáh a Taliban či nově vzniklých skupin al-Káidy. V roce 2006 zadrželo americké ministerstvo financí několik Boutových letounů a zmrazilo jeho aktiva. V březnu 2008, právě když jsem dokončoval rukopis této knihy, byl při policejním zátahu, který řídili Američané, zatčen v luxusním hotelu v Bangkoku. Čelí obvinění z předkládání nabídek k obchodu se zbraněmi rebelům z kolumbijské FARC, kdy součástí zboží měly být i vyspělé protiletadlové řízené střely odpalované z ramene. V době, kdy píšu tyto řádky, čeká v thajské cele na soudní řízení; jako stíhaná osoba bude pravděpodobně vydán do Spojených států, kde bude dále čelit obviněním.

A nakonec poznámka k titulu. Mnohým z nás je termín „moskevská pravidla“ důvěrně známý z románové špionážní klasiky Johna le Carrého Smileyho lidé. Ačkoliv slovník svých špionů vymýšlel brilantní pan le Carré z velké části sám, moskevská pravidla označovala skutečný soubor zásad, jimiž se řídili operační důstojníci v dobách studené války, a jejichž podstata přetrvává v nezměněné podobě dodnes, ačkoliv studená válka je hypoteticky záležitostí minulosti. Psané verze pravidel lze v různých podobách nalézt na různých místech, přestože CIA se je v písemné formě nikdy neobtěžovala zveřejnit. Důstojník národního tajného programu Agentury však tvrdí, že pravidlo, jež cituji jako motto tohoto románu, je americkým špionům vtloukáno do hlavy po celou dobu jejich výcviku. Je smutné, že podle stejných zásad jsou nyní nuceni pracovat i novináři v novodobém Rusku – přinejmenším ti, kteří se opováží vyslovit pochybnosti o chování ruské vlády.

PODĚKOVÁNÍ

Stejně jako předchozí knihy série o Gabrielu Allonovi ani tato by nemohla být napsána bez pomoci Davida Bulla, který právem patří k nejlepším uměleckým restaurátorům na světě. Obvykle mi radí, jak obrazy očišťovat; tentokrát mě navíc naučil, jak člověk nadaný jako Gabriel může také dílo v rychlosti padělat. Technika, jíž Gabriel vytvářel na obraze nezbytné craquelure, povrchové trhlinky, je velmi zhuštěná verze metody vyvinuté holandským umělcem Hanem van Meegerenem, který bývá často označován za největšího padělatele všech dob.

Jsem hluboce zavázán několika statečným ruským novinářům z Moskvy, kteří se se mnou podělili o své zkušenosti z praxe. Z pochopitelných důvodů je zde nemohu jmenovat, ale cítím nesmírnou úctu k jejich odvaze i k horlivému odhodlání bojovat za svobodu, kterou my na Západě považujeme za naprostou samozřejmost. Dalším nedocenitelným zdrojem informací byl Jim Maceda z NBC News a také Jonathan, jenž mi ukázal zákoutí Starého Arbatu, která bych sám nikdy neobjevil. Ruští průvodci v Petrohradě a v Moskvě zajistili mé rodině vynikající prohlídku obou měst, a umožnili tak životní zážitek; naopak Táňa mi ukázala duši leningradské dívky. Obzvlášť cenný dík patří plukovníkovi FSB, jenž mě provedl chodbami Lubjanky. A v neposlední řadě děkuji mému moskevskému řidiči, který o Rusech poeticky prohlašoval: „My prostě nemůžeme žít normálně.“ Tehdy jsem si to ještě neuvědomoval, ale poskytl mi leitmotiv románu.

Při psaní mě vedly rady několika zpravodajských důstojníků z Izraele i Spojených států, kterým bych tímto rád poděkoval – anonymně, jak by si to sami přáli. Výjimečný dík J., který se rozhodl tajně sloužit zemi, přestože v privátní sféře by mu nedostižný intelekt vydělal velké peníze. My všichni jsme mu dlužníky.

Jeden vysoce postavený vládní úředník se se mnou štědře podělil o své vlastní zkušenosti s vyjednáváním s novým Ruskem a po celou dobu psaní mě nesmírně povzbuzoval. Podporu vyjádřili i bývalý prezident George H. Bush, paní Barbara Bushová a jejich obdivuhodný náčelník generálního štábu Jean Becker, kteří mi nadto dali nahlédnout do tajů návštěv cizích hlav států i do zákulisí jejich neoficiálního programu. Roger Cressey mi vyprávěl o skutečných obchodnících se zbraněmi a vysvětlil mi, jak se dá přerušit telefonní spojení v celé části Moskvy najednou. S pomocí Davida Zary ze společnosti Tradewind Aviation jsem se dokázal zmocnit oligarchova letounu. Nejvřelejší díky hotelu Astoria v Petrohradě, hotelu Savoy v Moskvě, hotelu Metropole v Ženevě, Hôtel les Grandes Alpes v Courchevelu i Château de la Messardière v Saint-Tropez. Odpusťte prosím mým postavám jejich nespokojené stížnosti – tihle mrzouti tráví příliš mnoho času na cestách. Zůstanu navěky zavázán personálu osamělé dobytčí farmy utopené v kopcích Umbrie. Díky těmto lidem zažila moje rodina – i mé postavy – nádherné léto, na které nikdy nezapomeneme.

V rámci příprav jsem konzultoval stovky knih, novinových i časopiseckých článků a bezpočet internetových stránek, které zde nelze všechny jmenovat. Bylo by však trestuhodné nezmínit výjimečné reportérské schopnosti a zasvěcené články Roberta Service, Petera Bakera, Susan Glasserové, Davida E. Hofímana, Davida Remnicka, Alexe Goldfarba, Mariny Litviněnkové, Anny Politkovské, Hedricka Smithe, Petera Landesmana, Douglase Faraha, Stephena Brauna a Anny Appelbaumové. Anniny sloupky mě v mnohém inspirovaly a její kniha Gulag oceněná Pulitzerovou cenou je nezapomenutelnou připomínkou událostí pohřbených v nepříliš vzdálené minulosti Ruska.

Rešerše Chrise Donovana pro mě byly darem z nebes. Louis Toscano do nekonečna vylepšoval můj rukopis, stejně jako editoři Tony Davis a Kathy Crosbyová. Výjimečný dík pozoruhodnému týmu nakladatelství Putnám, zejména Neilu Nyrenovi, Marilyn Ducksworthové a Ivanu Heldovi, od nějž jsem získal laskavé svolení použít jeho křestní jméno pro svého zločineckého hrdinu. Není třeba zdůrazňovat, že nic z tohoto by nebylo možné bez jejich podpory, přesto to zde rád zmíním. Jste prostě nejlepší v oboru.

Považuji za velké štěstí, že jsme obklopeni přáteli, kteří naše životy naplňují láskou a smíchem v kritických okamžicích, které v průběhu roku, kdy kniha vzniká, nutně nastávají. Obzvlášť chci jmenovat Henryho a Stacey Winklerovy, Andreu a Tima Collinsovy, Grega Craiga a Derry Noyesovou, Enolu Airdovou a Stephena L. Cartera, Lisu Myersovou a Marciu Harrisonovou, Mitche Glazera a Kelly Lynehovou a Jane a Burta Bacharachovy. V posledních fázích práce na knize jsem nepřetržitě poslouchal „Painted from Memory“, vynikající věc ze společné dílny Burta a Elvise Costella, a odkaz na titul se mi dokonce podařilo vklínit do poslední kapitoly („Painted from memory“ (angl.), česky „malováno zpaměti“. (Pozn. překl.)). Členové Pelotonu mi v průběhu perného roku věrně dělali společnost. Díky svým studijním partnerům Davidu Gregorymu, Jeffreymu Goldbergovi, Stevenu Weismanovi, Martinu Indykovi, Franklinu Foerovi, Noahu Oppenheimovi a Erice Brownové se mi dařilo zůstávat srdcem u práce, i když se mi čas od času rozutíkaly myšlenky.

Na tomto místě bych chtěl vyjádřit hluboký vděk svým milovaným dětem Lily a Nicholasovi, kteří mi byli – a stále jsou – při mé namáhavé cestě velkou oporou. A nakonec děkuji své ženě Jamii Gangelové, jež mi ochotně ukazovala podstatu příběhu ve chvílích, kdy mi začínala unikat, a obratně redigovala prvotní verze rukopisu. Nebýt její bezbřehé trpělivosti, pečlivosti a shovívavosti, Moskevská pravidla by nikdy nevznikla. Dluh, který k ní cítím, je stejně nezměrný jako láska, jež mě k ní poutá.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai