Přeběhlík

Daniel Silva

(2009)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Když Gabriel Allon v thrilleru Moskevská pravidla těsně vyvázl z ruského zajetí, měl v plánu plně se oddat přerušeným líbánkám a restaurování unikátního oltářního obrazu pro Vatikán. Pak ovšem dostane zprávu, že po Grigoriji Bulganovovi, bývalém agentu ruské rozvědky, který ho v Moskvě zachránil a rozhodl se přeběhnout na druhou stranu, se slehla zem. Gabriel Allon je jako již mnohokrát povolán do Londýna, aby rozkryl záhadné zmizení muže, o němž britská rozvědka nemluví jinak než jako o dvojitém agentovi. Restaurátor však ví své. Nedopusťte, abych skončil v neoznačeném hrobě, naléhal Bulganov, když tehdy v Moskvě Allonovi líčil, jak končí zrádci ruské tajné služby. A Gabriel dal svému zachránci slib. Pátrání po Bulganovovi zavede Allonův tým do různých evropských měst i do březových lesů nekonečného Ruska, aby vyvrcholilo ve vražedném souboji s neporazitelným oligarchou Ivanem Charkovem. Vystaven nejtěžší zkoušce svého života, paralyzován strachem o to nejdražší, co má, sáhne Gabriel Allon až na dno svých sil – a po tomto střetu už nikdy nebude stejný.

Tuto knihu věnuji Marilyn Ducksworthové za její mnohaleté přátelství, podporu a veselý smích. A jako vždy své ženě Jamii a dětem Lily a Nicholasovi.

Protivníka je nutno zničit, nikoliv jen zastrašit, neboť za malá příkoří se může mstít, avšak za velká nikoliv.

Machiavelli

Část první

PRVNÍ KROKY

1

VLADIMIRSKÁ OBLAST, RUSKO

Pjotra Lužkova se chystali zabít a on za to byl vděčný.

Přestože byl teprve konec října, podzim už dávno skončil; trval krátce a nezbylo po něm nic hezkého, asi jako po staré bábušce, která si spěšně sundává obnošené šaty. Nad hlavami se klenula olověná obloha, venku panovala mrazivá zima a hustý sníh proháněl ledový vítr. Začátek ruské zimy bez konce.

Pjotr Lužkov, bez košile, bos a s rukama svázanýma za zády, však chlad sotva vnímal. V tu chvíli by si nejspíš nedokázal vzpomenout ani na své jméno. Domníval se, že ho dva muži vedou někam březovým lesem, ale jistý si být nemohl. Les by dával smysl, právě tam Rusové prováděli tuhle krvavou práci nejraději. Kurapaty, Bykivňa, Katy, Butovo… Pokaždé v lesích. Lužkov se stane součástí významné ruské tradice, najde smrt mezi stromy.

Co se zabíjení týká, měli Rusové ještě jeden zvyk – záměrně působit co největší bolest. Pjotr Lužkov byl donucen zdolat hory bolesti. Polámali mu všechny prsty na rukou, paže i žebra. Pak přišel na řadu nos a čelist. Mlátili ho, i když dávno upadl do bezvědomí. Bili ho, protože jim to někdo nařídil. Protože byli Rusové. Přestávali pouze ve chvílích, kdy se nalévali vodkou. A když vodka došla, tloukli ho s ještě větší vervou.

Nyní se Pjotr Lužkov nacházel na posledním úseku své cesty, na dlouhé pouti k neoznačenému hrobu. Rusové pro to měli zvláštní označení – vyššaja měra, nejvyšší trest. Obvykle byl vyhrazen pouze zrádcům, ale Pjotr Lužkov nikoho nezradil. Nechal se pouze napálit manželkou svého zaměstnavatele, a ten kvůli tomu přišel o všechno. Někdo za to musel zaplatit. Nakonec všichni zaplatí.

Spatřil zaměstnavatele stát o samotě mezi tenkými kmínky bříz. Černý kožený kabát, stříbrné vlasy, hlava jako střelecká věž. Zrak sklopený ke zbrani velké ráže, již držel v ruce. Lužkov mu musel v duchu složit poklonu; nebylo mnoho oligarchů, kteří měli žaludek na to, aby své příkazy k vraždě vykonávali sami. Vlastně vůbec nebylo mnoho oligarchů jako on.

Hrob už byl vykopán. Lužkovův zaměstnavatel si jej pozorně prohlížel, snad jako by se chtěl ujistil, že je dost hluboký, aby pojal bezvládné tělo. Když Lužkova přitlačili do kleku, ucítil výraznou vůni. Santalové dřevo a kouř. Pach moci. Pach samotného ďábla.

Ďábel ho naposledy udeřil do tváře. Lužkov už nic necítil. Pak mu ďábel přiložil hlaveň pistole k týlu a popřál mu příjemný večer. Lužkovovi před očima probleskla sprška vlastní narůžovělé krve a pak se rozhostila tma. Byl konečně mrtvý. A byl za to vděčný.

2

LONDÝN: LEDEN

Vražda Pjotra Lužkova se odehrála téměř bez povšimnutí. Nikdo ho neoplakával, žádná žena kvůli němu neoblékala černé šaty. Ruská policie jeho smrt nevyšetřovala a noviny se ani neobtěžovaly o ní informovat. Ani v Moskvě, ani v Petrohradě, a už vůbec ne v onom ruském městě, které někdy bývá nazýváno Londýn. Kdyby se zpráva o Lužkovově smrti donesla do rezidenční části Bristol Mews, ruského přeběhlíka a disidenta plukovníka Grigorije Bulganova, jenž zde pobýval, by nijak nepřekvapila, ale pocítil by záchvěv viny. Kdyby totiž chudáka Pjotra nezamkl v soukromém sejfu Ivana Charkova, mohl osobní strážce stále žít.

Nejvýše postavené muže Thames House a Vauxhall Cross centrál výzvědných služeb MI5 a MI6, jež sídlily na nábřežní promenádě – Grigorij Bulganov neustále fascinoval a nepřestávali o něm diskutovat. Názory se lišily, ale tak tomu ostatně bylo obvykle pokaždé, když měly tyto dvě služby zaujmout nějaké stanovisko k jedné věci. Dar z nebes, prohlašovali jeho příznivci. Přinejlepším trocha ode všeho, mručeli pomlouvači. Kdosi z nejvyššího patra Thames House proslul prohlášením, že Bulganov je přeběhlík, jehož na Downing Street potřebují jako děravou střechu – jako by Londýn, který už tak hostí přes čtvrt milionu ruských občanů, měl místo pro dalšího rebela, který se rozhodl zatápět Kremlu. Tentýž agent MI5 prorokoval, že jednoho dne budou svého rozhodnutí udělit Grigoriji Bulganovovi azyl a britský pas všichni litovat. I jeho samotného později překvapilo, jak brzy tento den nastal.

Bývalý plukovník v divizi kontrarozvědky Federální bezpečnostní služby – známější pod zkratkou FSB – Grigorij Bulganov se znenadání objevil na sklonku předchozího léta jako vedlejší produkt mezinárodní zpravodajské operace vedené proti ruskému oligarchovi a obchodníkovi se zbraněmi Ivanu Charkovovi. Skutečný rozsah Grigorijovy účasti na celém případu byl znám jen hrstce oficiálních britských činitelů. Ještě méně jich vědělo, že nebýt plukovníka, mohl na ruské půdě nalézt smrt celý tým izraelských operativců. Stejně jako kdysi přeběhlíci z KGB i Grigorij na nějakou dobu zmizel do světa bezpečných domů a odloučených venkovských stavení. Společný tým britských a amerických agentů jej zpočátku vyslýchal dnem i nocí – nejprve se zajímal o Ivanovu mezinárodní síť pro obchod se zbraněmi, pro kterou Grigorij ke své hanbě jako placený agent také pracoval, a pak o provoz jeho bývalé mateřské tajné služby. Britům připadal okouzlující, Američané byli ve svých soudech zdrženlivější. Trvali na tom, aby se podrobil testu na detektoru lži. Bulganov prošel bez jediného zaváhání.

Když už si vyšetřovatelé užili dosyta a přišel čas rozhodnout, co s Grigorijem dál, slídiči z vnitřní bezpečnosti provedli vysoce tajná přezkoumání a vydali – stejně tajná – doporučení. V konečném důsledku pro ně Grigorij nepředstavoval žádnou zásadní hrozbu, přestože jeho bývalí soudruzi na něj dštili síru. Nebáli se dokonce ani odvetné akce kdysi obávaného Ivana Charkova, jenž si někde v Rusku olizoval rány. Přeběhlík měl tři přání: ponechat si své jméno, zůstat v Londýně a nemít ochranku. Pod svícnem je největší tma, tvrdil, právě tak se nepřátelům skryje nejlépe. MI5 s jeho požadavky, zejména tím třetím, ráda souhlasila. Ochranka přece stojí peníze, a ušetřené lidské zdroje mohou navíc využít jinde, jmenovitě v boji proti domácím džihádistickým extremistům. Pořídili Grigorijovi krásný domek přestavěný z bývalých stájí v zapadlé části Maida Vale, přiřkli mu štědrou měsíční rentu a na bankovní účet mu poukázali jednorázový vklad, jehož výše, kdyby se kdy dostala na veřejnost, by jistě vyvolala veliký skandál. Právník MI5 u jistého londýnského nakladatele v tichosti dojednal vydání Grigorijovy knihy; velikost zálohy vysoce postaveným činitelům obou tajných služeb vyrazila dech – většina z nich totiž na autorských dílech, samozřejmě tajně, také pracovala.

Nějakou dobu se zdálo, že Grigorij bude ve světě zpravodajských služeb unikátní bílou vránou – zcela bezkonfliktní případ. S plynulou angličtinou zapadl do londýnského života jako právě propuštěný vězeň, který se snaží dohnat ztracený čas. Často chodil do divadla a navštěvoval muzea. Neopomíjel ani čtení poezie, balet či koncerty komorní hudby. Ponořil se do práce na své knize a jednou týdně obědval s vydavatelkou, shodou okolností dvaatřicetiletou kráskou s porcelánovou pletí. Jediné, co mu v životě chybělo, byly šachy. Jeho spojka z MI5 navrhla, aby se přihlásil do Šachového klubu centrálního Londýna, který založila skupina státních zaměstnanců za první světové války. Grigorijova žádost o členství byla vrcholnou ukázkou nejasnosti – neuváděla žádnou adresu, žádný telefon ani e-mail. Do kolonky povolání napsal „překladatelské služby“ pod bod zaměstnavatel sebe. Na místě vyhrazeném pro další koníčky se objevilo „šachy“

Žádný ostře sledovaný případ se však neobejde zcela bez potíží a ostřílení rutinéři varovně připomínali, že se ještě nikdy nesetkali s přeběhlíkem, obzvláště ruským, jenž by se čas od času nespustil ze řetězu. Grigorijova chvíle přišla v den, kdy britský premiér oznámil, že se podařilo zmařit plány na rozsáhlý teroristický útok. Al-Kajda se podle všeho chystala sestřelit několik dopravních letadel současně, a to za pomoci ruských protiletadlových zbraní – které nezískala od nikoho jiného než od Grigorijova bývalého chlebodárce Ivana Charkova. Do čtyřiadvaceti hodin se Grigorij objevil před kamerami televizní stanice BBC se slovy, že se na celé věci v minulosti významně podílel. V průběhu následujících dní a týdnů se jeho tvář stala nedílnou součástí zpravodajství nejen na britských obrazovkách. Už v pozici známé celebrity začal pronikat do ruských emigrantských kruhů a přátelit se s ruskými disidenty jakéhokoliv ražení. Zlákán nenadálou měrou pozornosti využíval znovunalezené slávy jako tribuny, z níž vykřikoval neuvážená obvinění proti své bývalé kontrarozvědce i ruskému prezidentovi, kterého charakterizoval jako „nastupujícího nového Hitlera“ Když Kreml reagoval nepříjemnými poznámkami o Rusech, kteří na britské půdě údajně chystají převrat, poradce z MI5 Grigorijovi doporučil, aby ve svém úsilí trochu polevil. Stejně tak naléhala i nakladatelka, která si přála zachovat alespoň nějaké perly pro připravovanou knihu.

Přeběhlík se tedy jen nerad a jen velmi opatrně stáhl z veřejného života. Namísto bojůvek s Kremlem soustředil svou neutuchající energii na nadcházející knihu a na hru v šachy. Té zimy se zúčastnil každoročního klubového turnaje a ve své kvalifikační skupině prošel bez nejmenší námahy až na konec – stejně snadno, jak kdysi ruský tank projížděl ulicemi Prahy, postěžoval si cynicky jeden z poražených. V semifinále Grigorij bez mrknutí oka přemohl obhajujícího šampióna a vypadalo to, že vítěznému tažení nebude bránit nic ani v závěrečném zápasu.

V den finále poobědval po poledni s reportérkou časopisu Vanity Fair. Cestou zpět do Maida Vale si ve slavném Clifton Nurseries koupil pokojovou květinu a na Elgin Avenue vyzvedl balík košil z čistírny. Nato si krátce zdříml – kterýžto rituál prováděl před každým zápasem –, dal si sprchu, oblékl se a připravil se na rozhodující souboj. Z domku odešel pár minut před šestou večer.

To vše vysvětluje, proč ruský přeběhlík a disident Grigorij Bulganov kráčel druhé lednové úterý přesně v 18:12 po londýnské Harrow Road. Z důvodů, které budou objasněny později, se pohyboval mnohem rychlejším tempem než obvykle. A co se šachu týká, to byla ta poslední věc, která ho v dané chvíli zajímala.

Finále bylo naplánováno na půl sedmou na obvyklém místě – v sakristii Lower Vestry House kostela svatého Jiří v Bloomsbury. Grigorijův protivník Simon Finch dorazil ve čtvrt na sedm. Otřepávaje kapky vody z voskovaného pláště do deště zamžoural na tři oznámení připnutá na nástěnce ve vestibulu; jedno zakazovalo kouření, druhé upozorňovalo, že pro případ požáru je nutné nechat úzkou chodbičku průchozí a ničím ji nezahrazovat, a třetí, které tam vyvěsil on sám, žádalo všechny uživatele prostor, aby recyklovali odpadky. Slovy předsedy a šestinásobného mistra klubu George Mercera byl Finch „obyčejný mrzout z Camden Town“ vyznávající všechna typická přesvědčení své kasty. Svobodu Palestině. Svobodu Tibetu. Zastavte genocidu v Dárfúru. Konec války v Iráku. Recykluj, nebo zemři. Jediné, v co Finch podle všeho nevěřil, byla práce. Sám sebe označoval za „sociálního aktivistu a novináře na volné noze“ což reakcionářský pokladník klubu Clive Atherton překládal na výstižnější „darmošlap a příživník“ Přesto však otevřeně uznával Finchův znamenitý způsob hry – plynulý, umělecký, instinktivní a nenápadně krutý jako had. „Šimonovo nákladně vzdělání nepřišlo úplně nazmar,“ říkával s oblibou Clive, „jenom ho nevyužívá v tom správném oboru.“

Finch byl vysoký, hubený a už od pohledu slabý. Zplihlé hnědé vlasy mu visely téměř po ramena a brýle s drátěnými obroučkami zdůrazňovaly rozhodný pohled zapáleného revolucionáře. Teď se natáhl k nástěnce a pověsil na ni čtvrtý papír – servilní dopis zástupců kostela Regent Hall, v němž klubu děkují za uspořádání prvního každoročního šachového turnaje pro lidi bez domova pod záštitou Armády spásy. Poté zamířil úzkou chodbičkou k provizorní šatně, kde si na pojízdný stojan odložil mokrý plášť. V kuchyňském koutě vhodil do obrovského střádacího prasátka dvacet pencí a ze stříbřité termosky označené ŠACHOVÝ KLUB si nalil kelímek vlažné kávy. Když vycházel, téměř se srazil s bezmála pětaosmdesátiletým spoluhráčem Tomem Blakemorem – který později na dotaz agenta MI5 vypověděl, že se ho to nijak nedotklo. Konec konců Finchovi nikdo nedával ani tu nejmenší šanci na výhru. „Vypadal, jako by ho odváděli na šibenici,“ vysvětloval Tom. „Chyběla už jenom černá kápě.“

Hráč vstoupil do nevelkého skladu a z jedné z řady prohnutých polic sundal šachovnici, krabici s figurkami, analogové šachové hodiny a formulář pro zápis o hře. S kelímkem kávy v jedné ruce a hracími potřebami v druhé vešel do hlavní místnosti. Byla vymalována hořčičně hnědou a světlo zvenčí sem pronikalo čtyřmi umazanými okny – tři nabízela výhled na chodníky Little Russell Street a čtvrté vedlo do dvora. Na jedné ze stěn visel pod malým krucifixem turnajový pavouk; zbývalo poslední utkání – S. FINCH VS. G. BULGANOV.

Finch se obrátil a přeletěl místnost očima. Na večer bylo nachystáno šest stolů – jeden pro finále, ostatní pro přátelské souboje. Jako zarytý ateista si Finch vybral místo co nejdál od krucifixu a metodicky se připravoval na zápas. Zkontroloval hrot tužky a na zápisový arch napsal datum a číslo šachovnice. Zavřel oči a představoval si průběh zápasu, v jaký v hloubi duše doufal. Patnáct minut poté, co se usadil na své židli, znovu vzhlédl. Hodiny ukazovaly 18:42. Grigorij měl zpoždění. Zvláštní, blesklo Finchovi hlavou. Rus přece chodíval vždycky včas.

V mysli už rozehrál hru a viděl i následující tahy – až po krále rezignovaně shozeného na šachovnici a Grigorije se zahanbeně svěšenou hlavou. Znovu obrátil pohled k hodinám a sledoval neúprosný běh času.

18:45… 18:51… 18:58…

Tak kdepak se touláš, Grigoriji? tázal se v duchu. Kde sakra jsi?

Finchova role se nakonec ukáže jako nepodstatná a v očích všech zasvěcených milosrdně krátká. Někteří chtěli blíže zkoumat jisté Finchovy zavrženíhodné politické vazby, jiní se jím odmítali zabývat, neboť správně odhadovali, že by jej nic nepotěšilo víc než veřejná roztržka s tajnými službami. Po zvážení všech okolností uzavřeli zpravodajci věc s tím, že jediný přečin, jehož se Finch dopustil, patřil výhradně do světa sportu. Přesně v 19:05 – jak vlastnoručně poznamenal do oficiálního zápisového archu –totiž uplatnil právo prohlásit se za kontumačního vítěze, a stal se tak prvním hráčem v historii klubu, jenž vyhrál finále bez jediného tahu. Šachisté z řad zpravodajských služeb mu toto pochybné ocenění nikdy tak docela neodpustili.

Ari Shamron, legendární izraelský šéf špionáže, později prohlásí, že nikdy nebylo prolito tolik krve po tak prostém začátku. I on sám, přestože se někdy rád nechával unést květnatými frázemi, si dobře uvědomoval, že ani tato poznámka zdaleka nevystihuje skutečnost. Události, které měly následovat, totiž nepramenily z Grigorijova zmizení, ale ze sváru, za který nemohl nikdo jiný než právě Shamron. Signální záře na vzdálené strážní věži. A návnada, která vylákala Gabriela na světlo.

Následujícího večera už se zápisový arch i záznamy o všech odehraných utkáních turnaje nacházely v rukou agentů MI5. Američané byli o Grigorijově zmizení informováni se čtyřiadvacetihodinovým zpožděním, ale z nepochopitelných důvodů trvalo Britům celé čtyři dny, než zprávu oznámili také Izraelcům. Shamrona, veterána z izraelské války za nezávislost, jenž se nenávisti vůči Britům nikdy nezbavil, jejich otálení nepřekvapilo. Během pár minut poté už telefonicky hovořil s Uzim Navotem a štěkal úsečné rozkazy. Navot neochotně uposlechl. To mu šlo ze všeho nejlépe.

3

Guido Reni byl i na umělce prazvláštní člověk. Často ho přepadaly záchvaty nevysvětlitelné úzkosti, nedokázal se vypořádat s pocitem viny za potlačovanou homosexualitu a tak moc nevěřil ve své vlastní schopnosti, že dokázal pracovat jen pod pláštíkem ochranných pláten. Byl ze srdce oddán Panně Marii, ale ženy přitom nenáviděl tak, že by nedovolil, ani aby se dotkly jeho špinavého prádla. Věřil, že jej pronásledují čarodějnice, a při pouhé narážce na „necudné“ téma rudl až za ušima.

Kdyby se byl řídil přáním svého otce, hrál by Reni na cembalo. Namísto toho se však stal v devíti letech žákem vlámského mistra Denyse Calvaerta a vydal se na dráhu malíře. Po vyučení odešel v roce 1601 z domovské Boloni do Říma, kde od papežova synovce záhy získal zakázku na vypracování oltářního obrazu v kostele San Paolo alle Tre Fontáne. Na žádost svého vlivného mecenáše čerpal Reni inspiraci pro zadané téma – ukřižování svatého Petra – z práce v kostele Santa Maria del Popolo. Autora obrazu, kontroverzního a nevyzpytatelného malíře známého jako Caravaggio, Reniho zájem nijak netěšil a prohlásil, že jestli se ho malíř ještě někdy pokusí napodobit, zabije ho.

Než se restaurátor pustil do práce na Reniho obrazu, odjel si do Říma prohlédnout Caravaggiovu předlohu. Reni si od svého konkurenta na první pohled vypůjčil snad vše – nejpatrnější byla technika šerosvitu, jež propůjčovala jeho postavám život a přímo je vyzdvihovala z plátna –, malby se však také v mnohém lišily. Zatímco Caravaggio umístil obrácený kříž napříč výjevem, Reni jej postavil svisle a přímo doprostřed. Caravaggio přesvědčivě vystihl bolestně zoufalý výraz v Petrově obličeji, Reni se naproti tomu rozhodl světcova muka umně skrýt. Nejvíce však restaurátora zaujalo zpracování Petrových rukou. Zatímco na Caravaggiově oltářním obrazu už byly přibité ke kříži, Reni je nechal volné – pravou paži muž dokonce vztahoval k patě převráceného krucifixu. Natahoval se po hřebu, který měl být zaražen do jeho nohou, nebo snad žádal Boha, aby jej ušetřil tak kruté smrti?

Restaurátor pracoval na obrazu už déle než měsíc. Po odstranění zažloutlého laku se nyní věnoval závěrečným a zároveň nejnáročnějším opravám – retušování částí zničených časem a namáháním materiálu. Oltářní obraz utrpěl za čtyři staletí od chvíle, kdy jej Reni vytvořil, značně škody – fotografie z průběhu restaurování dokonce přivedla zadavatele ke vzájemnému obviňování a ustrašené hysterii. Za normálních okolností by je umělec tohoto šoku, kdy je malba obnažená na surový základ, raději ušetřil – jenomže jeho pozice se za normální zdaleka nedala označit. Reniho obraz nyní vlastnil Vatikán, a protože restaurátor byl považován za jednoho z nejlepších ve svém oboru, a navíc patřil k blízkým přátelům papeže i jeho vlivného osobního tajemníka, bylo mu povoleno pracovat nezávisle a rozvrhnout si úkoly podle svého. Nemusel se dokonce ani zavřít v moderně vybaveném restaurátorském oddělení Vatikánu – dílo restauroval v klidu jižní Umbrie.

Pozemek známý jako Villa dei Fiori ležel asi osmdesát kilometrů severně od Říma utopený v rovině mezi řekami Tibera a Nera. Stála na něm rozlehlá dobytčí farma a jezdecké stáje, z nichž pocházeli jedni z nejlepších skokanských koní v celé Itálii. Chovala se tu i prasata, která nikdo nezabíjel, a kozy a kozlíci čistě pro zábavu. Rozlehlá pole v létě zářila slunečnicemi. Vila samotná stála na konci dlouhé štěrkové cesty lemované vzrostlými piniemi. V jedenáctém století sloužila jako klášter; z té doby se dochovala malá kaple a zbytky kamen, na nichž mniši pekli vlastní chléb. Před domem se nacházel prostorný bazén a zahrada s laťkovými mřížemi ohrazená zdmi z etruského kamene obrostlými rozmarýnem a levandulemi. A všude člověk narazil na psy – nerozlučné kvarteto loveckých hafanů brázdilo pastviny a uhánělo lišky a zajíce a dva neurotičtí teriéři hlídali s nasazením svatých válečníků prostor před stájemi.

Přestože vila patřila chřadnoucímu italskému šlechtici hraběti Gasparrimu, o každodenní provoz se starali čtyři stálí zaměstnanci – mladá hospodyně Margherita, vynikající kuchařka Anna, éterická Isabella se švédskými kořeny, která pečovala o koně, a konečně argentinský honák Carlos, jenž dohlížel na dobytek, úrodu z polí i malou vinici. Restaurátor s personálem koexistoval v jakémsi ledovém příměří; zaměstnanci věděli jen tolik, že se jmenuje Alessio Vianelli a jako syn italského diplomata prožil valnou část života mimo rodnou zem. Za touto vymyšlenou osobou se však skrýval někdo, kdo nebyl ani synem diplomata, ani nepocházel z Itálie, o falešném přízvisku nemluvě. Ve skutečnosti se muž jmenoval Gabriel Allon a pocházel z izraelského údolí Jezreel.

Byl nevysoký, měřil asi 175 centimetrů, a měl štíhlou, vypracovanou postavu cyklisty. Obličeji s vysokým čelem, jenž se směrem k bradě mírně zužoval, dominoval nos jakoby vyřezaný ze dřeva. Krátké tmavé vlasy měl muž na spáncích prošedivělé a oči mu zářily nezvyklým odstínem smaragdově zeleně. Bez zajímavosti nebylo ani to, že dokázal malovat oběma rukama stejně dovedně; momentálně využíval té levé. Letmým pohlédnutím na hodinky zjistil, že se blíží půlnoc, a v duchu zvažoval, zda pokračovat v práci, či nikoliv. Ještě hodinu, říkal si, a budu mít hotové celé pozadí. Nejlepší bude to dokončit; ředitel vatikánské galerie chtěl Reniho znovu vystavit do začátku pašijového týdne, kdy Svatou zemi každoročně obléhají davy poutníků i turistů. Gabriel přislíbil, že udělá, co bude v jeho silách, aby do té doby opravu stihl, ale k žádnému pevnému datu se nezavázal. Duší perfekcionista vnímal každý úkol jako novou výzvu svým schopnostem a příležitost obhájit svou pověst. Známý svými lehkými tahy věřil, že restaurátor by měl působit jako prchavý duch, jenž po sobě nezanechá stopy, pouze napraví staletími způsobené škody a vrátí obrazu původní majestát a slávu.

Ateliér se nacházel v prostorách původního salonku. Umělec nechal vynést veškerý nábytek, a jediné vybavení tak tvořilo jeho náčiní, dvě silné halogenové lampy a malé přenosné stereo, z něhož se nyní téměř neslyšně linuly tóny Pucciniho Bohémy. Restaurátor měl mnoho nepřátel a na rozdíl od Guida Reniho si je nevybájil, proto měl hlasitost vždy zeslabenou na minimum a nikdy nevycházel bez nabité beretty ráže 9 milimetrů, jejíž rukojeť zdobily barevné skvrnky – trocha z Tiziana, krůpěj z Belliniho a po kapce z Raphaela a Veroneseho.

I přes pokročilou hodinu pracoval Gabriel soustředěně a s plným nasazením; úkol, který si předsevzal, zvládl dokončit v okamžiku, kdy poslední tóny opery pozvolna mizely v tichu. Očistil štětce a paletu a ztlumil světlo lamp. V nastalém šeru ustoupilo pozadí malby do tmy a čtyři postavy se jemně rozzářily. Restaurátor stál před plátnem, bradu podepřenou dlaní a hlavu zlehka nakloněnou na stranu, a plánoval další postup. Ráno se pustí do přisluhovače v horní části obrazu, muže s červenou čapkou, jenž v jedné ruce drží hřeb a v druhé kladivo. Cítil s popravčím jakousi podivnou spřízněnost. V jiných životech, skrytý za jinými jmény, často vykonával podobnou službu svým pánům z Tel Avivu.

Vypnul lampy a vystoupal po kamenných schodech do ložnice. Postel byla prázdná; manželka Chiara odjela před třemi dny do Benátek na návštěvu rodičů. Dvojici nezřídka rozdělovaly pracovní povinnosti, teď poprvé však trávili čas odděleně z vlastní vůle. Ve své přirozenosti samotář, nadto neústupný v pracovních návycích, se Gabriel domníval, že Chiařinu krátkou nepřítomnost snad ani nepostřehne. Po pravdě se bez ní ale cítil mizerně a tento pocit mu paradoxně přinášel podivnou útěchu. Na tom, že šťastně ženatému muži chybí jeho manželka, by nebylo nic neobvyklého. Na životě Gabriela Allona – syna přeživších holocaust, nadaného malíře a restaurátora, tajného agenta a zabijáka – však nebylo obvyklého zhola nic.

Posadil se na Chiařinu stranu postele a probíral se hromádkou časopisů na jejím nočním stolku. Témata sahala od módy a bytové architektury přes italská vydání oblíbených amerických detektivek až po magazíny o výchově dětí – což Gabriela překvapilo, neboť děti neměli a, alespoň pokud věděl, ani žádné nečekali. Chiara k této oblasti však opatrně začínala svádět hovor, kdykoliv se jí naskytla příležitost, a restaurátor se obával, že se ono téma brzy stane příčinou manželských neshod. Už rozhodnutí znovu se oženit pro něj bylo dost mučivé, ale myšlenka na další dítě, byť se ženou, kterou tolik miloval, byla stále nepředstavitelná. Jediného syna ztratil při bombovém útoku ve Vídni a nechal jej pohřbít na Olivové hoře v Jeruzalémě. Jeho první žena Lea výbuch přežila, avšak zůstala uvězněná ve vzpomínkách na onu osudnou chvíli a v těle zhyzděném popáleninami; žila ve svém vlastním světě na psychiatrické klinice na vrcholku Herzlovy hory. Právě kvůli povaze Gabrielovy práce zastihl jeho milované tak strašlivý osud a on si přísahal, že už nikdy nepřivede na tento svět dítě, jež by se mohlo stát terčem jeho nepřátel.

Skopl z nohou sandály a přešel po kamenné podlaze k pracovnímu stolu. Na monitoru přenosného počítače blikala ikona obálky; zprávu obdržel již před několika hodinami, ale snažil se na ni nemyslet, protože bylo jasné, že mohla přijít pouze z jediného zdroje. Jenomže donekonečna ji, ke své lítosti, také ignorovat nemohl, a tak zdráhavě ikonku rozklikl. Na obrazovce vyskočil shluk nesrozumitelných znaků; stačilo však zadat správné heslo a objevil se docela obyčejný řádek textu:

MALACHI ŽÁDÁ O SETKÁNÍ. PRIORITA REŠ.

Gabriel se zamračil. Malachi bylo kódové označení šéfa oddělení speciálních operací a priorita reš se používala pro neodkladné případy, obvykle takové, jež zahrnovaly otázky života a smrti. Chvilku váhal a pak na klávesnici vyťukal odpověď. Za devadesát vteřin přišla reakce:

MALACHI SE NA TEBE BUDE TĚŠIT.

Restaurátor vypnul počítač a lehl si do prázdné postele. Malachi se na tebe bude těšit… O tom upřímně pochyboval, neboť spolu momentálně nevycházeli nejlépe. Zavřel oči a spatřil ruku, jež se natahovala po železném hřebu. Namočil štětec v barvě na paletě a maloval, dokud jej nepřemohl spánek. A nepřestal ani pak.

4

Cestou z Villa dei Fiori k městečku Amelia na vrcholku kopce se člověku naskýtal pohled na Itálii v celé její antické kráse, říkal si Gabriel v duchu posmutněle, i moderní bídě. Restaurátor strávil v Itálii velkou část svého dospělého života a zblízka pozoroval pozvolný, ale neklamný pád země do zapomnění. Všude kolem viděl svědectví pomalého rozkladu – státní instituce prorostlé korupcí a využívané neschopnými úředníky, příliš slabé hospodářství, v němž se jen těžko uplatňovala mladá pracovní síla, kdysi proslulá pobřeží znečištěná odpadky a splašky. Autorům cestopisů po celém světě však tyto skutečnosti z nepochopitelného důvodu stále unikaly; donekonečna chrlili potoky slov, jimiž opěvovali italskou krásu a neposkvrněnost. Co se obyvatel samotných týkalo, ti na zhoršující se kvalitu života reagovali pozdějším vstupem do manželství, pokud se pro ně vůbec rozhodli, a menším počtem potomků. Místní porodnost patřila k nejnižším v celé západní Evropě a počet obyvatel starších šedesáti let dalece přesahoval počet mladých do dvaceti. Demografický milník v historii lidstva. Už teď byla Itálie zemí postarších lidí a rychle stárnula dál. Pokud stát tento trend nezvrátí, brzy se bude potýkat s největším úbytkem populace od dob velkého moru.

Poslednímu řádění černé smrti, ostatně stejně jako všem dřívějším, neuniklo ani nejstarší umbrijské městečko Amelia. Bylo založeno umbrijskými kmeny dávno před naším letopočtem a posléze postupně dobýváno Etrusky, Římany, Góty a Lombarďany, než nad ním nakonec získal nadvládu papež. Šedohnědé ochranné hradby byly tlusté až tři metry a mnoho starobylých uliček se dalo projít jen pěšky. Za bezpečnými valy však pobývala jen pramalá část obyvatel; většina utíkala do ohyzdného labyrintu jednotvárných činžovních domů a betonových nákupních středisek nového města vystavěného na jižním úbočí kopce.

Většina Amelianů trávila volné chvíle – o něž nikdy neměli nouzi – na hlavní třídě Via Rimembranze. V pozdním odpoledni se jen tak procházeli, zastavovali se na rozích, aby si vyměnili nejnovější klepy, a pozorovali vozy mířící do údolí k Orvietu. K nejoblíbenějším tématům hovoru patřil tajemný muž obývající Villu dei Fiori; úplně cizí člověk, jenž vždy vyřizoval své záležitosti slušně, ale odměřeně, vzbuzoval značnou nedůvěru doprovázenou o nic menší závistí. Zvěsti o jeho působení ve vile ještě přiživovali její zaměstnanci, kteří o něm vůbec nechtěli mluvit. Je to umělec, odpovídali vyhýbavě, když se jich někdo ptal. Nejraději tráví čas o samotě. Pár stařen se domnívalo, že jde o zlého ilucha, kterého by měli z Amélie vyhnat dřív, než bude pozdě. Několik mladších dívek naopak propadlo kouzlu smaragdových očí a do cizince se zamilovalo; svou náklonnost dávaly najevo nepokrytým flirtováním, sotva muž vkročil za brány města – k čemuž se neodhodlával často.

K jeho nejnadšenějším obdivovatelkám patřila slečna, která stála za naleštěným skleněným pultíkem cukrárny Pasticceria Massimo. Připomínala knihovnici – oči měla skryté za přísnými úzkými brýlemi a ústa jí neustále hrála v lehce povýšeneckém úsměvu. Gabriel si objednal kapučíno a několik malých zákusků a přešel ke stolku na vzdálenějším konci místnosti. U něj už čekal muž se zrzavými vlasy a širokými zápasnickými rameny a předstíral, že si čte – v rukou totiž držel místní plátek a italština, jak Gabriel dobře věděl, nepatřila k jazykům, které ovládal.

„Tak co píšou, Uzi? Něco zajímavého?“ otázal se Gabriel německy.

Uzi Navot vrhl na Gabriela nasupený pohled, ale po pár vteřinách se vrátil k novinám. „Pokud se nepletu, Řím teď prochází nějakou politickou krizí,“ odvětil ve stejném jazyce.

Restaurátor se usadil na prázdnou židli. „Premiér se zrovna potýká s docela delikátním finančním skandálem.“

„Už zase?“

„Jde o uplácení v několika velkých stavebních projektech na severu. Opozice podle očekávání žádá jeho hlavu, a on veřejně prohlašuje, že v úřadu zůstane a všechno si vyřeší.“

„Možná by téhle zemi bylo přece jenom líp v rukách církve.“

„Navrhuješ obnovení papežských států?“

„Lepší papež než playboy s napomádovanými vlasy, co povýšil korupci na uměleckou formu.“

„Náš poslední premiér zase zcela postrádal morální zásady.“

„To je fakt. Štěstí že mu nenáleží obrana státu před nepřáteli. Ta chvála bohu zůstane v rukou lidí z bulváru Krále Saula.“

Na bulváru Krále Saula sídlilo ústředí izraelské zahraniční zpravodajské služby. Předlouhý a záměrně zavádějící název měl pramálo společného s pravou náplní jeho práce a lidé, kteří zde působili, pro ně používali výhradně označení „Ústav“. (Ústav pro rozvědku a zvláštní úkoly, hebrejsky Ha-Mossad le modťin ule taf– kidim mejuhadim, izraelská tajná služba Mossad. Pozn. překl.)

Ke stolku se přitočila dívka a postavila před Gabriela šálek kapučína a talíř cukrovinek. Navot se zašklebil.

„Co se děje, Uzi? Bella už tě zase nutí držet dietu?“

„Podle čeho soudíš, Že jsem ji vůbec kdy držet přestal?“

„Podle tvého širšího pasu.“

„Všichni nemáme to štěstí na štíhlou tělesnou konstituci a rychlý metabolismus. Nezapomeň, že moji předci byli pěkně zakulacení Židi z Rakouska.“

„Tak proč se vzpírat přírodě? Jen si dej, Uzi – už kvůli krytí.“

Navot se natáhl pro trubičku s krémovou náplní a nadvakrát ji zhltl. Chvilku váhal, ale pak popadl další kousek, tentokrát s marcipánem. Zmizel v něm dřív, než si Gabriel stačil nasypat cukr do kávy.

„Nestihl jsem se najíst v letadle,“ utrousil Navot rozpačitě. „Objednej mi kafe, prosím tě.“

Gabriel našel pohledem servírku, gestem požádal o další kapučíno a pak se otočil zpět k Navotovi. Agent nespouštěl zrak z talíře.

„Do toho, Uzi, Bella se to nikdy nedozví.“

„To si jenom myslíš. Bella se dozví úplně všechno.“

Než Bella začala přednášet na Ben-Gurionově univerzitě dějiny Levanty, pracovala v Ústavu v oddělení pro syrské záležitost. A Navot, bývalý řídící důstojník a operativec v utajení cvičený v umění manipulace, ji nikdy nedokázal oklamat.

„Je pravda, co se povídá?“ otázal se zničehonic Gabriel.

„A co se povídá?“

„Že jste se s Bellou vzali. Při tichém obřadu v Caesareji na pobřeží, pouze v přítomnosti hrstky přátel a rodinných příslušníků. A starého pána, samozřejmě. Šéf speciálních operací by se v žádném případě nemohl oženit bez Shamronova požehnání.“

Oddělení speciálních operací bylo temnou stránkou temné služby. Ti, kdo pod ně spadali, plnili úkoly, o které nikdo jiný nestál, nebo by se je bál přijmout. Byli to zabijáci a únosci, agenti, kteří rozmisťovali štěnice, vyděrači. Muži, jejichž vynalézavost a intelekt, stejně jako sklon k násilnému chování, předčily podobné vlastnosti i samotných zločinců. Polygloti a chameleóni, kteří lehce splynuli s prostředím nejpřepychovějších hotelů a nejvyšších kruhů Evropy, a stejně tak zapadli mezi nejchudší obyvatele bejrútských či bagdádských slumů. Navot nikdy tak docela nepřenesl přes srdce, že na post velitele jednotky dosáhl pouze díky Gabrielovu odmítnutí. Právě on zaštiťoval kompetencemi Gabrielův brilantní úsudek a nezapomínal na obezřetnost ve chvílích, kdy se Gabriel v rozhodnutích nebezpečně ukvapoval. V každé jiné službě v jakékoliv jiné zemi by právě on platil za hvězdu. Jenomže Ústav vždy hodnotil výše operativce jako Gabriel, přemýšlivé agenty, kteří se nenechali svazovat úředními pravidly. A Navot sám ostatně uznával, že je pouhý pěšák, jenž po celou kariéru kráčí v Gabrielově stínu.

„Bella si přála co nejmíň lidí z Ústavu,“ řekl teď nepřesvědčivě. „Nechtěla, aby to na oslavě vypadalo jako na setkání tajných agentů.“

„Tak proto jsi mě nepozval?“

Navot několik vteřin pečlivě rovnal drobky na stole na miniaturní hromádku. Gabriel si tuto zcela zřejmou zdržovací taktiku vysvětlil po vzoru psychologů Ústavu jako přeskokovou aktivitu.

„Jen do toho, Uzi. Neboj, nijak se mě to nedotkne.“

Šéf operací shrnul drobky hřbetem ruky na podlahu a na okamžik upřel na Gabriela zamyšlený pohled. „Nepozval jsem tě na svoji svatbu, protože jsem tě tam nechtěl. Ne po tom riskantním kousku, co jsi předvedl v Moskvě.“

V tu chvíli přistoupila ke stolku číšnice a postavila před Navota objednané kapučíno. Rychle však vycítila napětí a odběhla zpět do bezpečí za skleněnou barikádou. Gabriel vyhlédl z okna na trojici starců, kteří se v ostrém chladu přikrčeně šourali po chodníku. V myšlenkách se ale vrátil k deštivému srpnovému večeru v Moskvě. Stál tehdy na omšelém náměstíčku naproti stalinistickému činžovnímu bloku kolosálních rozměrů, jenž byl znám jako Dům na nábřeží. Navot mu svíral paži tak silně, že mu do ní přestala proudit krev, a naléhavě mu šeptal do ucha, že operace s cílem zmocnit se soukromých dokumentů ruského obchodníka se zbraněmi Ivana Charkova je odpískaná. Že Ari Shamron, jejich rádce a učitel, jim nařizuje stáhnout se na letiště Šeremetěvo a nastoupit do přistaveného letadla do Tel Avivu. Že Gabriel nemá na výběr a musí nechat svou agentku – Ivanovu manželku – napospas jisté smrti.

„Musel jsem zůstat, Uzi, jinak bych odtamtud Elenu nedostal živou.“

„Neuposlechl jsi přímý rozkaz – ani od Shamrona, ani ode mě, tvého bezprostředního nadřízeného, byť jen z formálního hlediska. Navíc jsi ohrozil životy všech členů týmu, a to včetně vlastní manželky. Jak si myslíš, že se na mě pak naše oddělení dívalo?“

„Jako na rozumného šéfa, který zachoval chladnou hlavu ve chvíli, kdy šla plánovaná operace do kytek.“

„Ani omylem, Gabrieli, vypadal jsem jako zbabělec, co radši obětuje svého agenta, než by riskoval vlastní krk a kariéru.“ Navot si nasypal do šálku tři sáčky cukru a zlostně je zamíchal stříbřitou lžičkou. „A víš co? Ani se moc nepletli. Kromě té části o zbabělci, protože zbabělý skutečně nejsem.“

„Nikdo by tě přece v životě neobvinil z toho, že utíkáš z boje, Uzi.“

„Možná, ale rozhodně mám vybroušený instinkt pro přežití, jinak to totiž v tomhle oboru nejde – a nemyslím jenom v terénu, na bulváru Krále Saula se bez něho taky neobejdu. Všem nám nebylo dáno shůry jako tobě, někteří z nás překvapivě potřebují normální zaměstnání. A dokonce mají políčeno na povýšení.“

Navot oklepal lžičku o okraj hrníčku a odložil ji na podšálek. „Ještě tu noc jsem v Tel Avivu nakráčel přímo doprostřed pořádné smršti. Ve chvíli, kdy jsme přijeli, už jsi byl pár hodin nezvěstný. Z kanceláře ministerského předsedy nám co pět minut volali o nejnovější informace a Shamronem cloumal vražedný pud. Ještě že byl tehdy v Londýně, jinak by mě nejspíš holýma rukama zabil. Pracovně se předpokládalo, že jsi po smrti, a já jsem za to nesl plnou odpovědnost. Celé hodiny jsme mohli jen sedět a čekat na nějakou zprávu. Byla to příšerná noc a nechci, aby se ještě kdy opakovala.“

„To já taky ne, Uzi.“

„O tom nepochybuju.“ Navot se zadíval na jizvu u Gabrielova pravého oka. „Zatraceně, všichni už jsme tě odepisovali. A pak se do operačního střediska vřítil ten kluk z komunikačního a vybafl, že jsi na lince a ze všech míst na světě voláš zrovna z Ukrajiny. Když se ozval tvůj hlas, rozpoutal se tam čirý blázinec. Nejenom žes vyvázl z Ruska živý, ale kromě nejtemnějších tajemství Ivana Charkova jsi s sebou vezl ještě plné auto přeběhlíků, včetně plukovníka Grigorije Bulganova, nejvýše postaveného důstojníka FSB, co kdy zběhl na západ. Na jediný večer úctyhodný výkon, Moskva se řadí k tvým největším úspěchům. Jenže v mém případě je to naopak obrovská skvrna na jinak čistých záznamech a dostala se tam jenom kvůli tobě. A proto jsem tě na tu svatbu nepozval.“

„Mrzí mě to, Uzi.“

„Co přesně máš na mysli?“

„Že ses kvůli mně ocitl v tak obtížné situaci.“

„A neuposlechnutí přímého rozkazu?“

Gabriel mlčel. Navot odevzdaně zakroutil hlavou.

„Jsi obyčejný namyšlený mizera, Gabrieli. Měl jsem ti tam tu paži zlomit a do toho auta tě prostě odtáhnout.“

„Tak co chceš slyšet, Uzi?“

„Že se to nebude opakovat.“

„A co když jo?“

„Nejdřív ti přerazím tu paži. Pak rezignuju na post šéfa speciálních operací, čímž jim nezbyde nic jiného, než do té funkce jmenovat tebe. Moc dobře totiž vím, jak o to místo stojíš.“

Gabriel pozvedl pravou dlaň. „Už se to nikdy nestane. Ani v terénu, ani nikde jinde.“

„Ještě jednou.“

„Omlouvám se za to, co se mezi námi v Moskvě odehrálo, a přísahám, že už se nikdy nestane, abych neuposlechl tvůj přímý rozkaz.“

Navot vypadal rázem klidněji; řešení osobních konfliktů nepatřilo k jeho silným stránkám, neměl je rád.

„A to je všechno, Uzi? Táhl ses až sem do Umbrie, abys vyslechl moji omluvu?“

„A slib, Gabrieli, na ten nezapomínej.“

„O to se nemusíš bát.“

„Fajn.“ Navot se opřel lokty o stůl a lehce se naklonil. „Protože teď chci, abys mě dobře poslouchal. Vrátíme se do tvojí květinkové vily, ty si sbalíš věci a společně odjedeme do Říma. Noc strávíme na ambasádě a zítra dopoledne budeme bok po boku sedět ve druhé řadě první třídy letadla do Tel Avivu, které odlítá v deset hodin z letiště Fiumicino.“

„Aha, a co nás k tomu vede?“

„Zmizení plukovníka Grigorije Bulganova.“

„Co prosím? Co tím myslíš?“

„Tím myslím, že zmizel, Gabrieli. Není už mezi námi. Vypařil se. Prostě zmizel beze stopy.“

5

„Jak dlouho už je nezvěstný?“

„Teď to bude tak týden.“

„Zkus to trochu upřesnit, Uzi.“

„Plukovník Grigorij Bulganov byl naposledy spatřen v úterý večer přesně v 18:12, když na Harrow Road nasedal do limuzíny značky Mercedes.“

Kráčeli v oranžové záři zapadajícího slunce úzkou uličkou ve starobylém centru Amélie dlážděnou kočičími hlavami. Pár kroků za nimi se trousila dvojice ostražitých bodyguardů, což nebylo dobré znamení. Navot obvykle cestoval jen v doprovodu bat levejha, společnice, která dohlížela na agentovu bezpečnost. To, že si tentokrát vybral dva cvičené zabijáky, dokazovalo, že výhrůžky smrtí, jež chodily na Gabrielovu adresu, nebral na lehkou váhu.

„A kdy nám to Britové ráčili oznámit?“

„Na londýnskou stanici volali ve vší tichosti v sobotu odpoledne, o čtyři dny později. Jelikož byl právě šabat, službu vykonával kluk, který tak úplně nepochopil dosah toho, co mu sdělili, a poslal na bulvár Krále Saula zprávu s nízkou prioritou. Důstojník na evropském oddělení, který ji přebíral, naštěstí okamžitě poznal, která bije, a učinil zdvořilostní telefonát Shamronovi.“

Gabriel zavrtěl hlavou. Od chvíle, kdy Shamron odešel z postu šéfa tajně služby, uplynulo už mnoho let, přesto stále zasahoval do dění Ústavu, jako by to bylo jeho soukromé lenní panství. Působilo zde plno agentů jako Gabriel či Navot – muži, které sám najal a vycvičil. Muži, kteří prováděli operace podle jeho kréda a mluvili jeho jazykem. V celém Izraeli byl Shamron znám jako memun, vrchní velitel, a tím zůstane až do chvíle, kdy usoudí, že je země dostatečně bezpečná. Teprve pak bude moci v klidu umřít.

„A Shamron pak volal tobě, předpokládám,“ doplnil Gabriel.

„Přesně tak, ačkoliv o zdvořilosti se v jeho případě rozhodně mluvit nedalo. Nejdřív mi přikázal, abych ti poslal zprávu, a hned potom abych popadl pár chlapů a nasedl na letadlo. Tohle už asi bude můj osud – zodpovědný mladší syn, kterého samozvaný otec posílá každých pár měsíců do pouště, aby vypátral svého vzpurného staršího bratra.“

„Sledovali Briti Grigorije v okamžiku, kdy nasedal do toho auta?“

„Podle všeho ne.“

„Tak jak si můžou být tak jistí tím, co se stalo?“

„Mají na to svoje elektronické pomocníčky.“

Navot narážel na síť deseti tisíc všudypřítomných kamer uzavřeného televizního okruhu, které londýnské policii umožňovaly sledovat kriminální, ale i jinou činnost v podstatě v každé ulici metropole. Závěry nedávno provedené vládní studie prokázaly, že systém svůj prvořadý cíl, totiž potlačit zločinnost a snadněji dostihovat pachatele, naprosto nesplňuje. S pomocí kamer se podařilo vyřešit pouhá tři procenta pouličních krádeží a míra kriminality v hlavním městě raketově rostla. Zahanbení policejní důstojníci vysvětlovali selhání systému tím, že se zločinci kamerám přizpůsobili a osvojili si jinou taktiku – nosili například masky a klobouky, aby se je nedalo identifikovat. Tuto možnost před tím, než utratili stovky milionů liber za to, aby mohli lidem do té doby nevídaným způsobem vtrhnout do soukromí, očividně nikdo nezvážil. Obyvatelé Spojeného království, kolébky západní demokracie, tak dnes žili v orwellovském světě, kde každý jejich pohyb sledoval bystrý zrak státu.

„Kdy Britové zjistili, že zmizel?“ ptal se Gabriel dál.

„Až následujícího rána. Každý večer se měl přesně v deset telefonicky ohlašovat. Když se v úterý neozval, spojka z tajné služby tomu nevěnovala velkou pozornost, protože Grigorij hrával každé úterý v malém klubu v Bloomsbury šachy. Konkrétně minulé úterý se navíc konalo finále každoročního klubového turnaje a Grigorij měl podle všeho slušně našlápnuto k vítězství.“

„To jsem netušil.“

„Asi se k tomu tehdy večer ve výslechové místnosti Lubjanky nedostal. Snažil se přece zjistit, jak se ne zrovna vysoce postavenému funkcionáři izraelského ministerstva kultury podařilo odzbrojit a zneškodnit dva čečenské zabijáky.“

„Pokud si vzpomínám dobře, Uzi, tak nebýt tebe a Shamrona, nikdy bych se do toho sklepa nedostal. Šlo o jednu z těch vašich, bleskových akcí, jak si je vždycky tak krásně vysníte. Těch, co mají jít od začátku do konce hladce a nikoho nevystavit nebezpečí. Zvláštní, že se to vždycky vyvrbí úplně jinak.“

„Někdo se velký rodí. Někdo dosáhne jen na veliké úkoly z bulváru Krále Saula.“ (Replika Malvolia z 5. scény II. dějství Večera tříkrálového Williama Shakespeara. Překladatelka se inspirovala překladem Martina Hilského (Brno: Atlantis, 2005, s. 50). Pozn. překl.)

„Úkoly, kvůli kterým končí ve sklepní cele Lubjanky. A nebýt plukovníka Bulganova, nikdy bych se odtamtud nedostal živý. Zachránil mi život, Uzi, a ne jednou.“

„Vím,“ odtušil Navot trpce. „Na to nikdo z nás nezapomene.“

„Proč nám o tom Briti neřekli dřív?“

„Domnívali se, že prostě jenom na chvíli sešel z cesty, zapomněl na úmluvu. Nebo že sbalil nějakou holku a odjel si na pár dní užít do zapadlého hotýlku na pobřeží. Než spustili poplach, chtěli si být jistí, že je opravdu nezvěstný. Jenže plukovník skutečně zmizel a poslední místo, kde se jim ho podařilo lokalizovat, byl ten vůz na Harrow Road. Jako by to byla brána do zapomnění.“

„To by mě nepřekvapilo. Mají už nějakou teorii?“

„Jo, a obávám se, že se ti nebude moc líbit. Byrokrati z britské rozvědky totiž usoudili, že přeběhl zpátky.“

„Přeběhl zpátky? To nemůžeš myslet vážně.“

„Naprosto. A navíc přesvědčili sami sebe, že po celou dobu působil jako dvojitý agent. Podle nich přešel na Západ, aby nám navykládal o Rusku spoustu žvástů a hlavně obhlídl situaci v disidentských kruzích v Londýně. A teď když uspěl, vylítl z kurníku a vrátil se domů jako hrdina. A hádej, komu tenhle katastrofický vývoj dávají za vinu?“

„V prvé řadě tomu, kdo ho na Západ převedl.“

„Přesně tak. Tvrdí, že za všechno můžeš ty.“

„To se jim zrovna hodí do krámu. Jenže Grigorij Bulganov je asi takový dvojitý agent jako já. Britové si tuhle absurdní teorii vykonstruovali jenom proto, aby mohli svalit vinu za jeho zmizení na mě – a mají pravdu, můžu za to. Nemělo se mu dovolit, aby se takhle otevřeně producíroval, a ještě k tomu v Londýně. Minulý podzim jsem pomalu nemohl zapnout BBC ani CNN, aby se na obrazovce neobjevila jeho tvář.“

„Tak co se podle tebe stalo?“

„Zabili ho, Uzi. Anebo něco horšího.“

„Co by mohlo být horšího než smrt z rukou bandy ruských nájemných vrahu?“

„Únos zosnovaný Ivanem Charkovem.“ Gabriel se zastavil a obrátil se k Navotovi čelem. „Ale to sám dobře víš, Uzi. Jinak bys totiž nepřijel.“

6

Vystoupali křivolakými uličkami až na náměstí v nejvyšším bodě města a shlíželi dolů na světla pouličních lamp, která zářila jako topasy a granáty na dně údolí. Osobní strážci postávali na opačné straně náměstí, daleko mimo doslech. Jeden z nich držel u ucha mobilní telefon, druhý si právě zapaloval cigaretu. Při pohledu na plamínek bleskla Gabrielovi před očima vzpomínka na zamlžené ruské pláně. Seděl ve staré volze na sedadle spolujezdce, v hlavě mu bušilo a provizorně ošetřené pravé oko měl zaslepené hrubým obrazem. Na zadním sedadle tvrdě spaly dvě krásné ženy. Jedna z nich byla nejznámější ruská protirežimní novinářka Olga Suchovová, druhá Elena Charkovová, manželka Ivana Borisoviče Charkova – oligarchy, obchodníka se zbraněmi a vraha. Za volantem seděl Grigorij Bulganov, oči upřené na nekonečnou ruskou vozovku. Mezi palcem a ukazovákem držel zapálenou cigaretu a tiše, aby spící ženy nevzbudil, hovořil.

Víte, co děláme se zrádci, Gabrieli? Zavedeme je do malé místnůstky a srazíme je na kolena. Pak jim do zátylku vrazíme pistoli velké ráže a vystřelíme. Dáváme pozor, aby kulka prošla přímo obličejem, a pro rodinu tak nic nezbylo. Potom tělo hodíme do neoznačeného hrobu. Od pádu komunismu se toho v Rusku hodně změnilo, ale trest za zradu zůstává pořád stejný. Slibte mi jednu věc, Gabrieli. Slibte mi, že neskončím v neoznačeném hrobě.

Z myšlenek Gabriela vytrhlo náhlé zašustění ptačích křídel. Vzhlédl a na nebi spatřil hejno znesvářených havranů, kteří divoce kroužili kolem románské zvonice. Poté se ozval Uziho hlas.

„Jedním si můžeš být jistý, Gabrieli. Jediný, koho by Charkov viděl mrtvého ještě radši než Grigorije, jsi ty. A není se mu co divit; nejdřív ho připravíš o tajné dokumenty a potom i o manželku a děti.“

„O nic jsem ho nepřipravil, Uzi. Elena chtěla zběhnout, já jsem jí jenom pomohl.“

„Pochybuju, že to Ivan vidí takhle. A Memun taky ne, když už jsme u toho. Ten se domnívá, že se Ivan vrátil na scénu a že právě udělal první krok.“

Gabriel mlčel. Uzi Navot si povytáhl límec kabátu.

„Možná si vzpomeneš, jak jsme minulý podzim zachytili několik zpráv o tom, že Ivan Charkov vytvořil v rámci své osobní bezpečnostní služby speciální jednotku, která dostala prostý úkol – najít Elenu, přivézt mu zpátky děti a zabít každého, kdo se podílel na loňské nepřátelské operaci. Nechali jsme se ukolíbat domněnkou, že potom Ivan vychladl. Grigorijovo zmizení ovšem svědčí o něčem jiném.“

„Ivan mě nikdy nenajde, Uzi. A už vůbec ne tady.“

„Vsadíš na to svůj život?“

„O tom že jsem v téhle zemi, ví dohromady pět lidí – italský premiér, šéf bezpečnostní služby a šéf rozvědky, papež a jeho osobní tajemník.“

„To je o pět lidí víc, než by bylo zdrávo.“ Navot položil Gabrielovi na rameno mohutnou dlaň. „Chci, abys mě teď pozorně poslouchal. Jestli odjel Grigorij Bulganov z Londýna dobrovolně nebo s hlavní ruské pistole zaraženou v týle není vůbec podstatné. Ocitl ses v ohrožení a ještě dnes odsud musíš odjet.“

„Nejsem v ohrožení poprvé a kromě toho Grigorij nemá tušení ani o mém krytí, ani o místě pobytu. Nemá mě jak zradit a Shamron to dobře ví. Využívá jeho zmizení jako nejnovější výmluvy, proč mě přitáhnout zpátky do Izraele. Jakmile překročím hranice, zamkne mě na samotku a zahodí klíč. A až zeslábnu a nebudu mít sílu se bránit, nabídne mi dohodu. Vezmu místo ředitele a ty zůstaneš šéfem speciálních operací. Pak bude moct Shamron konečně v klidu umřít, protože jeho dva nejoblíbenější synové budou držet v rukou celý Ústav.“

„To je možná Shamronova globální strategie, ale v dané chvíli mu jde jenom o tvé bezpečí. Nemá žádné postranní úmysly.“

„Těžko, Shamron totiž postranní úmysly ztělesňuje. A ty jakbysmet.“

Navot nechal svou dlaň sklouznout z mužova ramene. „Obávám se, že tohle není téma k diskuzi, Gabrieli. Možná že jednou budeš šéfem ty, ale teď ti přikazuju odjet z Itálie a vrátit se domů. Nehodláš přece znovu neuposlechnout, nebo ano?“

Restaurátor neodpověděl.

„Máš příliš mnoho nepřátel na to, aby ses světem protloukal sám. Možná se domníváš, že se o tebe postará tvůj kamarád papež, ale to se mýlíš. Potřebuješ nás, stejně jako my potřebujeme tebe. A kromě toho jsme tvoje jediná rodina.“

Navot se mazaně pousmál. Nesčetnými hodinami, jež strávil v konferenčních sálech vedoucích činitelů na bulváru Krále Saula, značně vybrousil své debatní schopnosti. Stal se silným protivníkem, s nímž se muselo zacházet velmi opatrně.

„Dělám na jednom obrazu,“ poznamenal Gabriel. „Nemůžu odjet, dokud ho nedokončím.“

„Jak dlouho?“ zajímal se Navot.

Tři měsíce, blesklo Gabrielovi hlavou, ale nahlas řekl: „Tři dny.“

Navot si povzdechl. Ovládal útvar několika stovek špičkových operativců, ovšem pouze jediný z nich se řídil činností tak nevypočitatelnou, jako bylo restaurování obrazů starých mistrů.

„Předpokládám, že ženu máš pořád ještě v Benátkách.“

„Vrací se dneska večer.“

„Měla mi oznámit, že se tam chystá, předtím, než odjela. Ty sice pracuješ jako kontrahent, ale ona je ještě pořád řádným zaměstnancem speciálních operací a jako taková má povinnost včas informovat svého nadřízeného, tedy mě, o všech svých aktivitách, ať už soukromých nebo pracovních. Možná bys jí to mohl připomenout.“

„Zkusím to, Uzi, ale ona mě nikdy neposlouchá.“

Navot sklopil zrak k náramkovým hodinkám. Mohutný přístroj z nerezově oceli měl spoustu funkcí, ale měřit přesný čas se mu nedařilo. Byl to vlastně novější typ hodinek, které ze zápěstí nesundal Shamron – a proto si je Navot v prvé řadě pořídil.

„Mám nějaké jednání v Paříži a pak v Bruselu. Za tři dny se vrátím, oba vás vyzvednu a všichni se společně vrátíme do Izraele.“

„Myslím, že letiště zvládneme najít i sami, Uzi. Oba jsme prošli náročným výcvikem.“

„Tím bych si právě nebyl tak jistý.“ Navot se otočil a letmo pohlédl na osobní strážce. „Jo a mimochodem, tyhle dva ti tu nechám. Představuj si je jako těžce ozbrojeně stálé hosty.“

„Nepotřebuju je.“

„Nemáš na výběr.“

„Předpokládám, že neumí italsky.“

„Jsou to osadníci z Judeji a Samarie, sotva mluví anglicky,“ opáčil Navot.

„A co o nich teda mám říct personálu?“

„To už není moje starost.“ Navot přidržel Gabrielovi před obličejem tři silně prsty. „Máš tři dny na to, abys dokončil ten zpropadený obraz. Tri dny. Pak vezmeš ženu a vrátíte se domů.“

7

Ateliér se pomalu nořil do tmy a na oltářní obraz se snášel černý plášť. Gabriel jej chtěl jen bez povšimnutí obejít, ovšem načaté práci jako obvykle neodolal. Zapnul halogenovou lampu a zazíral na bledou paži napřaženou k horní části plátna. Na okamžik nepatřila svatému Petru, ale Grigoriji Bulganovovi. A nenatahovala se k bohu, nýbrž ke Gabrielovi.

Slibte mi jednu věc, Gabrieli. Slibte mi, že neskončím v neoznačeném hrobě.

Představa se rozplynula s nezřetelnými tóny melodické písně. Gabriel lampu opět zhasl a vystoupal po kamenných schodech do ložnice. Postel, kterou před odchodem nechal rozestlanou, nyní vypadala jako výsledek práce profesionálního stylisty. Chiara právě dolaďovala poslední úpravy dekorativních polštářků – dvou zbytečných kulatých podušek lemovaných bílou krajkou, které Gabriel vždycky hodil na zem, než vklouzl do přikrývek. V nohách postele ležela cestovní kabela a beretta ráže 9 milimetrů. Gabriel uklidil pistoli do svrchní zásuvky nočního stolku a ztlumil rádio.

Chiara překvapeně vzhlédla. Měla na sobě vybledlé modré džíny, béžový svetr a semišové kozačky, které její vysoké postavě přidávaly ještě pár centimetrů navíc. Bujné tmavé vlasy měla stažené sponou v týlu a ohon přehozený přes rameno. Karamelové oči zářily o stupeň tmavší barvou než obvykle. To nebylo dobré znamení; ženiny oči byly totiž spolehlivým ukazatelem její nálady.

„Neslyšela jsem tě přijíždět.“

„Možná by sis neměla pouštět rádio tak nahlas.“

„Proč Margharita neustlala?“

„Zakázal jsem jí sem chodit, dokud se nevrátíš.“

„A ty ses samozřejmě nehodlal obtěžovat.“

„Nemohl jsem najít návod.“

Chiara bezmocně zakroutila hlavou a zklamaně vydechla: „Když zvládáš restaurovat staré mistry, Gabrieli, ustlat postel by ti snad nemuselo dělat takový problém. Jaks to dělal, když jsi byl malý?“

„Máma mě k tomu zkoušela přinutit.“

„A?“

„Spával jsem radši na pokrývce a vůbec ji nerozkládal.“

„To se nedivím, že si tě Shamron vybral.“

„Podle psychologů z Ústavu to má náhodou velkou vypovídací hodnotu. Prý to ukazuje na nezávislého ducha a schopnost řešit problémy.“

„Takže proto to odmítáš dělat i teď? Abys mohl demonstrovat svou nezávislost?“

Gabriel jí odpověděl polibkem na horké rty.

„Jak bylo v Benátkách?“

„Dalo se to snést. Když je venku zima a prší, člověk si ještě dokáže představit, že je to skutečné město. Náměstí Svatého Marka je samozřejmě neustále zaplavené turisty, co popíjejí kapučíno za deset eur a pózují s těma příšernýma holubama. To mi řekni, co je to za dovolenou?“

„Já myslel, že starosta těm prodavačům zobu zatnul tipec.“

„Turisti je krmí tak jako tak. Když se jim ti ptáci tak líbí, mohli by si je brát domů jako suvenýr. Víš, kolik lidí vidělo Benátky jenom za letošek?“

„Dvacet milionů.“

„Přesně tak. Kdyby si každý vzal jednoho špinavého holuba s sebou, bylo by za pár měsíců po problému.“

Bylo zvláštní slyšet Chiaru mluvit o Benátkách tak rozmrzele. Nebylo to tak dávno, kdy si život za hranicemi malebných kanálů a úzkých uliček svého rodného města vůbec nedokázala představit. Jako dcera vrchního rabína strávila dětství skotačením v izolovaném prostředí starého židovského ghetta a ihned po absolvování magisterského oboru historie na univerzitě v Padově se zase vrátila zpět. Začala pracovat v nevelkém židovském muzeu na náměstí Campo del Ghetto Nuovo a nebýt toho, že si jí při výletu do Izraele všiml vyhledávač nových talentu, nejspíš by tam skončila navždy. Onen náborář se jí představil v jedné telavivské kavárně a otázal se, jestli by nechtěla pro židovský národ dělat trochu víc než zahrabat se v muzeu ve skomírajícím ghettu. Chiara souhlasila a na nějakou dobu zmizela v utajeném výcvikovém programu Ústavu.

Po roce se ke svému starému životu opět vrátila, tentokrát už však jako agentka izraelské tajné služby. K prvním jejím úkolům patřilo krýt v utajení záda tvrdohlavému zabijákovi Ústavu jménem Gabriel Allon, jenž v Benátkách restauroval Belliniho oltářní obraz v kostele svatého Zachariáše. Odhalila se mu o něco později v Římě, kde se odehrála přestřelka, k níž se připletla i italská policie. Uvězněn s Chiarou v římském konspiračním bytě si Gabriel nepřál nic tolik jako dotýkat se její hladké kůže. Čekal však, až operace skončí a oni se vrátí zpět do Benátek. Teprve tam, v domě u kanálu s neodmyslitelnými gondolami, se na čistě povlečeném loži poprvé milovali. Bylo to jako hladit postavu z pláten Paola Veroneseho. Tatáž postava se teď rozezleně zamračila, když si Gabriel sundal koženou bundu a pohodil ji přes opěradlo židle. Ostentativně ji pověsila na ramínko do skříně a pak rozepnula svou tašku a začala vytahovat čisté, dokonale poskládané oblečení.

„Matka trvala na tom, že než odjedu, všechno mi vypere.“

„Myslí, že nemáme pračku?“

„Žije v Benátkách, Gabrieli, podle ní se pro holku nehodí, aby žila na farmě. Pastviny a hospodářská zvířata ji vyvádějí z míry.“ Začala věci urovnávat do zásuvek prádelníku. „Kde ses toulal, když jsem přijela?“

„Měl jsem schůzku.“

„Schůzku? V Amélii? S kým?“

Gabriel jí prozradil jméno společníka.

„Myslela jsem, že spolu nemluvíte.“

„Dohodli jsme se, že za tím, co bylo, uděláme tlustou čáru.“

„Úžasné,“ odtušila Chiara chladně. „Dostala jsem se na přetřes i já?“

„Uziho se dotklo, žes mu neavizovala odjezd do Benátek.“

„Šlo o soukromou záležitost.“

„Sama víš, že když jednou pracuješ pro Ústav, nic takového jako soukromé záležitosti neexistuje.“

„Jak to že stojíš na jeho straně?“

„Nestojím na ničí straně, pouze konstatuju fakta.“

„A odkdy se tak staráš o regule Ústavu? Ty si děláš, co chceš a kdy chceš, a nikdo se ti neodváží říct ani popel.“

„A s tebou Uzi jedná v rukavičkách, protože jsi moje žena.“

„Stejně jsem na něj pořád naštvaná za to, že tě nechal v Moskvě na holičkách.“

„Nebyla to jeho vina, Chiaro. Snažil se mě přinutit k odjezdu, ale já jsem neposlechl.“

„A málem jsi na to doplatil. Nebýt Grigorije, zabili by tě.“ Na okamžik se odmlčela a přeskládala dva kusy oblečení. „Dali jste si aspoň něco k jídlu?“

„Uzi spořádal zhruba sto zákusků a já jsem si dal kafe.“

„Jak je na tom s váhou?“

„Zdá se, že ze samého štěstí přibral pár posvatebních kil.“

„Tys po naší svatbě nic nepřibral.“

„Tak to jsem asi hluboce nešťastný.“

„To myslíš vážně?“

„Neblázni.“

Chiara si zastrčila palec za nepoddajný pas džin. „Zato já jdu spíš v Uziho stopách.“

„Vypadáš nádherně.“

Žena se zamračila. „Nemáš mi říkat, že vypadám nádherně, ale přesvědčovat mě, že jsem neztloustla.“

„No, to tričko je ti trochu těsnější než obvykle.“

„To je ta Annina kuchyně. Jestli budu pořád takhle jíst, skončím jako ty stařeny z města. Možná bych si měla pořídit černé šaty a na všechno se vykašlat.“

„Dal jsem Anně na večer volno. Říkal jsem si, že by bylo fajn být pro změnu chvilku o samotě.“

„Díky bohu. Udělám ti něco k jídlu, jsi hrozně vyhublý.“ Chiara zavřela zásuvku a otočila se ke Gabrielovi. „Tak, kvůli čemu sem vážil Uzi takovou cestu?“

„Pořádá právě pololetní turné po aktivních členech v Evropě. Plácání po ramenou, připomínání zájmů vlastních barev a tak.“

„Slyším v tom špetku zášti, nebo se mi to jenom zdá?“

„Jak jsi probůh přišla zrovna na zášť?“

„Protože tuhle okružní cestu Evropou bys měl absolvovat ty, a ne Uzi.“

„Cestování už není, co bývalo, Chiaro, a já o Uziho místo navíc nestojím.“

„Ale taky ti nikdy nesedlo, že mu ho dali, když jsi odmítl. Podle tebe na to není dost chytrý, ani dost mazaný.“

„Ovšem Shamron a jeho přisluhovači z bulváru Krále Saula jsou jiného názoru. A na tvém místě bych se snažil být s Uzim zadobře, jednoho dne se pravděpodobně postaví do čela Ústavu.“

„Po té záležitosti s Moskvou těžko. Podle drbů, co v Ústavu kolují, měl Uzi štěstí, že se vůbec udržel na tomhle postu.“ Chiara se posadila na okraj postele a nesměle se pokoušela sundat si kozačku. „Pomoz mi, prosím tě,“ požádala Gabriela a natáhla k němu nohu. „Nechce se to hnout.“

Gabriel chytil botu za špičku a podpatek a lehce ji stáhl z ženina lýtka. „Možná bys za ni mohla příště zkusit víc zatáhnout.“

„Ty máš mnohem víc síly.“ Nastavila i druhou. „Tak jak dlouho mě necháš čekat tentokrát, Gabrieli?“

„Na co?“

„Než mi řekneš, proč za tebou Uzi doopravdy přijel. A proč tě cestou domů sledovali dva agenti.“

„Myslel jsem, žes mě neslyšela přijet.“

„Lhala jsem.“

Gabriel stáhl druhou kozačku.

„Nikdy mi nelži, Chiaro. Když si milenci začnou lhát, nedopadá to dobře.“

8

„Možná mají Britové pravdu. Třeba Grigorij skutečně přeběhl zpátky.“

„A možná se tu dneska v noci zjeví Guido Reni a pomůže mi dokončit svůj oltářní obraz.“

Chiara vyloupla z lepenkové krabice vajíčko a zkušeně je jednou rukou rozbila do skleněné mísy. Stála na vyvýšeném ostrůvku uprostřed rustikální kuchyně a Gabriel seděl na dřevěně stoličce naproti ní, v ruce sklenku suchého červeného vína místní výroby.

„Ty vajíčka mě zabijou, Chiaro.“

„Vypij si to víno. Když piješ víno, můžeš sníst vajec, kolik chceš.“

„To je nesmysl.“

„Je to pravda. Proč myslíš, že my Italové žijeme věčně?“

Gabriel manželku poslechl a dal si poctivý doušek ze skleničky. Chiara o hranu mísy rozbila další vejce, avšak tentokrát jí ve žloutku uvízl kousek skořápky. S povzdechem do něj opatrně zanořila špičku nehtu a vyhodila úlomek do koše.

„Co to vůbec bude?“

„Frittata s bramborem a cibulí a spaghetti alla carbonara di zucchine.“

Žena se otočila k hrncům a pánvím na staromódním sporáku, v nichž něco bublalo a jemně prskalo. Přirozeně estetické cítění, jež bylo Benátčanům vlastní, vnášela do každé činnosti a do vaření obzvlášť. Její pokrmy – stejně jako její rukou upravená postel – vypadaly příliš dokonale na to, aby je člověk narušoval. Gabriel často přemítal, jak ji mohl přitahovat zjizvený a polámaný kmet jako on. Možná v něm viděla omšelý prostor, který potřebuje nově vyzdobit.

„Taky nám tu Anna mohla nechat k jídlu něco jiného než sýr a vajíčka.“

„Bojíš se, že se tě pokouší zabít tím, že ti ucpe tepny cholesterolem?“

„Vůbec by mě to nepřekvapilo. Vždyť mě nenávidí.“

„Tak k ní zkus být trochu milý.“

Chiaře vypadl ze spony pramínek neposlušných vlasů a zůstal jí viset ve tváři. Zastrčila jej za ucho a věnovala Gabrielovi šibalský úsměv.

„Mám pocit, že stojíš před nějakým rozhodnutím,“ pravila. „Nějakým zásadním rozhodnutím, které ovlivní tvoji budoucnost a celý tvůj život.“

„Zásadní rozhodnutí nejsou moje silná stránka.“

„Jo, to jsem si všimla. Není to tak dávno, co už mě přestalo bavit čekat na to, až se konečně uráčíš požádat mě o ruku, a tak jsem jednoho krásného dne v Jeruzalémě sebrala sílu a rozhodla se tě opustit. Moc dobře si na to pamatuju. Nasedla jsem do auta před tvým domem a čekala jsem, že za mnou vyběhneš a budeš mě prosit, abych zůstala. Ale ty nikde. Nejspíš se ti ulevilo, že jsem ten krok udělala. Bylo to pro tebe mnohem snazší.“

„Byl jsem blázen, Chiaro, ale to už je dávno minulost.“

Žena napíchla na vidličku kousek bramboru z pánve, ochutnala a přidala do jídla trochu soli. „Samozřejmě mi bylo jasné, že se to týká Ley. Pořád to byla tvoje žena.“ Chiara se odmlčela a po chvilce tiše dodala: „A tys ji pořád miloval.“

„A co to má společného s tím, co se děje teď?“

„Jsi člověk, který bere sliby nade všechno vážně, Gabrieli. Jeden jsi dal Lei a nedokázal jsi ho porušit, přestože ona už dávno nežije v přítomnosti. I Ústavu jsi přísahal. A ani v tomhle případě se od toho nedokážeš odpoutat.“

„Dal jsem Ústavu půlku života.“

„A co dál? Věnuješ mu i zbytek? Chceš snad skončit jako Shamron? Je mu osmdesát a nemůže spát, protože se strachuje o bezpečnost státu. Noci tráví na terase nad Galilejským jezerem a dívá se zásadně na východ – sleduje svoje nepřátele.“

„Bez lidí jako on by žádný Izrael neexistoval. Byl u toho, když se Stát zakládal, a nechce se dočkat toho, že jeho celoživotní práce přijde vniveč.“

„Máme tu spoustu kvalifikovaných mužů i žen, kteří jsou schopní se o bezpečnost Izraele dobře postarat.“

„Jenže povídej to Shamronovi.“

„Už jsem to zkusila, věř mi. A ne jednou.“

„Tak co navrhuješ?“

„Odejdi – tentokrát navždy. Věnuj se obrazům. Žij si svůj život.“

„Kde?“

Chiara rozhodila pažemi a naznačila, že dané prostředí jí maximálně vyhovuje.

„Tohle je jenom dočasně řešení. Dřív nebo později bude chtít hrabě vilu zpátky.“

„Tak si najdeme něco jiného. Nebo se přestěhujeme do Říma, abys byl blíž Vatikánu. Italové tě nechají žít, kde se ti zlíbí – dokud samozřejmě nezneužiješ pasu a nové identity, které ti velkoryse poskytli za to, žes jim zachránil papeže.“

„Uzi tvrdí, že na to, abych odešel natrvalo, nebudu mít nervy. Že prý je Ústav jediná rodina, kterou mám.“

„Tak založ novou, Gabrieli.“ Chiara se na okamžik odmlčela. „Se mnou.“

Ochutnala kousek cukiny a vypnula hořák pod hrncem. Když se obrátila, všimla si, že ji Gabriel zamyšleně pozoruje, bradu vtisknutou do dlaně.

„Co na mě tak koukáš?“

„Jak?“

„Jako bych byla nějaká postava z obrazu.“

„Jenom přemýšlím, proč jsi nechala na stolku tu knížku o výchově dětí, když ti muselo být jasně, že ji tam najdu. A proč ses ještě nenapila toho vína, co jsem ti nalil.“

„Ale napila.“

„Ani ses ho nedotkla, Chiaro. Celou dobu jsem tě sledoval.“

„Prostě sis nevšiml.“

„Tak se napij teď.“

„Proboha, co to do tebe vjelo?“ Pozvedla skleničku ke rtům a usrkla moku. „Spokojen?“

Nebyl. „Jsi těhotná, Chiaro?“

„Ne, Gabrieli, nejsem těhotná. Ale jednou bych ti ráda odpověděla jinak a nejradši co nejdřív.“ Vzala ho za ruku. „Já vím, že máš strach kvůli tomu, co se stalo Danimu. Ale jeho památku uctíš nejlíp tím, že budeš mít další dítě. Jsme Židé, Gabrieli, takhle to přece u nás chodí. Truchlíme za mrtvé a uchováváme je ve svém srdci. Ale taky žijeme dál svoje životy.“

„Se jmény, která nejsou naše vlastní, a s lidmi, kteří nás chtějí zabít, za zády.“

Chiara rozčileně vzdychla a rozbila o mísu další vejce. Tentokrát se jí však skořápka rozpadla ve dlani.

„No, podívej, co se mi kvůli tobě stalo.“ Žena si otřela umazané ruce do papírové utěrky. „Zbývají tři dny, než se Uzi vrátí. Tak co máš v úmyslu?“

„Odjet do Londýna. Musím zjistit, co se s Grigorijem doopravdy stalo.“

„Grigorij Bulganov už není tvoje starost. Ať se o to postarají Britově.“

„Britové mají jiné problémy než jednoho nezvěstného zběha. Zametli tuhle záležitost pod koberec a dávno se věnují něčemu jinému.“

„A ty by sis z nich měl vzít příklad.“ Chiara přidala do mísy poslední vajíčko a začala směs prudce míchat. „Rusové mají dlouhou paměť, Gabrieli, skoro tak dlouhou jako Arabové. Když Elena zběhla, Ivan přišel o všechno – o své domy v Anglii a ve Francii i o všechny účty v londýnských a curyšských bankách plné špinavých peněz. Vydali na něho červený zatykač Interpolu a nemůže vytáhnout paty z Ruska. Nemá na práci nic jiného než osnovat tvoji smrt. A jestli pojedeš do Londýna a začneš se v tom případu šťourat, s největší pravděpodobností se o tom taky dozví.“

„Udělám to ve vší tichosti a potom se hned vrátím domů. A pak budeme žít svůj vlastní život.“

Chiaře se zastavila paže uprostřed pohybu. „Chápu, že tě lži živí, Gabrieli, ale doufám, že tohle není jedna z nich.“

„Nikdy jsem ti nelhal, Chiaro, a lhát nebudu.“

„A co ti dva strážci?“

„Ti ti tady budou dělat společnost.“

„To nebude mít Uzi radost.“

Gabriel podržel skleničku proti světlu. ,,Uzi nemá radost nikdy z ničeho.“

9

Ústav se řídil heslem „Nechť lest a klam tě válkou provázejí.“ Lest obvykle uplatňovali na své nepřátele, ale někdy bylo potřeba oklamat i vlastní lidi. Gabrielovi jich bylo upřímně líto; byli to slušní hoši a čekala je zářivá budoucnost. Prostě si jen vybrali špatný úkol ve špatnou dobu.

Jmenovali se Lior a Motti – Lior byl starší a zkušenější, Motti měl sotva rok po akademii a stále byl ve zkušební lhůtě. Oba chlapci hltali každou zprávu o hrdinských činech živoucí legendy, i po příležitosti doprovodit Gabriela zpět do Izraele skočili bez rozmýšlení. Na rozdíl od Uziho Navota vnímali tři dny strávené u nádherné vily v Umbrii jako snadný úkol. A když je Chiara požádala, aby nedělali velký rámus, protože Gabriel potřebuje ještě před odjezdem domů dokončit opravu obrazu, uposlechli bez jediného slova. Stačilo jim být v jeho přítomnosti, považovali to za velkou čest. A pokud si to přeje, budou se držet v dostatečné vzdálenosti.

Tu noc strávili v jedné z malých, špatně zaizolovaných chalup pro hosty, střídali se ve spánku a nespouštěli z očí okno Gabrielova ateliéru, zářící ostrým bílým světlem halogenových lamp. Když napnuli sluch, rozeznali téměř neslyšně tóny oper – nejprve Toscy, poté Madam Butterfly a nakonec, když už nad hospodářstvím pomalu svítalo, Bohémy. Kolem osmé se vila začínala probouzet k životu a muži zavítali do kuchyně. Tři ženy – Chiara, Anna a Margherita – si právě pochutnávaly na společné snídani u pracovního pultíku. Dveře do salonu byly pevně zavřené a na podlaze před nimi leželi dva ostražití lovečtí psi. Lior přijal nabízený hrnek kávy a zeptal se, zda by bylo možné agenta vidět. „To bych nedoporučovala,“ pravila Chiara polohlasem. „Vždycky když se blíží termín, bývá dost nabručený.“ Tomu Lior, syn spisovatele, dobře rozuměl.

Po zbytek dne se osobní strážci snažili všelijak zabavit. Příležitostně se vydávali na obhlídku terénu a dopřáli si příjemný oběd s personálem, ale většinu času strávili uvěznění ve svém štukovém přístřešku. Každých pár hodin nakoukli do hlavní budovy s nadějí, že se jim podaří alespoň zběžně zahlédnout legendárního člena Ústavu. Namísto toho je však pokaždé čekaly jen zavřené dveře a dvojice psů. „Nasadil horečné tempo,“ vysvětlovala Chiara později toho odpoledne, když Lior znovu sebral odvahu a požádal o svolení vstoupit na okamžik do ateliéru. „Nedokážu odhadnout, jak by reagoval, kdybyste ho teď vyrušil. Věřte mi, není to nic pro slabě povahy.“

A tak se muži jako správně vycvičení vojáci zase vrátili na své stanoviště na verandě a tam seděli až do soumraku, sklesle zírajíce na bílé světlo a naslouchajíce tónům vážné hudby, a čekali, až legenda konečně vystoupí ze své jeskyně. Kolem šesté, když se agent neukázal od předchozího večera už celý den, usoudili, že je oklamal. Netroufali si vejít do ateliéru, aby svou domněnku potvrdili, ale přesvědčení o svém pochybení se dohadovali, kdo by to měl oznámit Uzimu Navotovi. Nakonec se uvolil Lior, starší a zkušenější z dvojice. Byl to slušný hoch a čekala jej zářivá budoucnost. Prostě si jen vybral špatný úkol ve špatnou dobu.

Existovala spousta horších míst, kde mohl přeběhlík s omezenou možností volného pohybu trávit nový život, než Bristol Mews. K domkům vedla spojovací cesta z Bristol Gardens ohraničená z jedné strany posilovnou, která návštěvníkům slibovala pevnější tělo a čistší mysl, a ze druhé poněkud neutěšenou malou restaurací. Před řadou vchodů se rozléhal dlouhý obdélníkový dvorek dlážděný šedými kočičími hlavami a orámovaný červenými cihlami. Na severní straně se nad blokem tyčila špička věže kostela svatého Spasitele, na východě na něj shlíželi ze svých oken obyvatelé protějšího táhlého terasovitého domu. Dveře útulného domku číslo 8 byly stejně jako v případě sousedního vchodu natřeny veselým odstínem zářivě žlutě. V přízemním okně byla stažená roleta, ale Gabriel za ním přesto zahlédl proužek světla.

Přijel do Londýna uprostřed odpoledne; přiletěl do britského hlavního města přímou linkou z Říma na falešný italský pas a s letenkou, kterou mu pořídila spřízněná duše z Vatikánu. Přesvědčil se, že jej nikdo nesleduje, a poté zamířil k telefonní budce poblíž Oxford Circus. Vytočil zpaměti číslo, které rozezvonilo přístroj v budově Thames House, centrále britské bezpečnostní služby MI5. Podle instrukcí zavolal ještě jednou o třicet minut později a tentokrát se dozvěděl konkrétní místo a čas – Bristol Mews číslo 8 přesně v 19:00. Bylo už téměř půl osmé. Gabriel Allon se opozdil záměrně; v předem smluvenou dobu nikdy nechodil.

Natáhl ruku ke zvonku, ale než jej stačil stisknout, dveře se pootevřely. Ve vstupní hale stál náměstek generálního ředitele MI5 Graham Seymour, na sobě uhlově šedý oblek šitý na míru a karmínově červenou kravatu. Souměrným obličejem s ostře řezanými rysy a vlasy cínového odstínu stříbrné připomínal spíš šarmantního manekýna z reklamy na drahé, byť veskrze zbytečné doplňky – typ, jenž nosí luxusní hodinky, píše přepychovým plnicím perem a letní měsíce tráví na nákladné, na zakázku vyrobené jachtě ve společnosti mladších žen. Celou svou bytostí působil sebevědomě a klidně, už samotně potřesení rukou nenechávalo nikoho na pochybách, s kým má tu čest. I ten prostý pohyb naznačoval, že Graham Seymour chodil do lepších škol, patřil do lepších klubů a rozhodně se s ním muselo počítat jako se zdatným protivníkem i na tenisových kurtech. A že není radno brát jej na lehkou váhu. To vše mělo navíc přidanou hodnotu – byla to pravda. Až na neslavný tenis; v posledních letech muže značně omezovalo zranění zad, a přestože se raketou uměl stále dobře ohánět, nestačilo mu to a rozhodl se s hraním raději jednou pro vždy skoncovat. Krom toho se sotva kdy odpoutal od své náročné práce; měl totiž nezáviděníhodný úkol – udržet Británii jako ostrov bezpečí v nepřátelském světě. Gabriel by o takovou práci nestál. Slunce nad britským impériem možná už dávno zapadlo, ale přesto se zdálo, že světoví revolucionáři, exulanti a vyděděnci stále neomylně míří právě do Londýna.

„Jdeš pozdě,“ přivítal teď Seymour Gabriela.

„Ta doprava je šílená.“

„Nepovídej.“

Brit zavřel dveře na zámek a vedl návštěvníka do malé, ale nově zrekonstruované kuchyně vybavené německými spotřebiči a italskou mramorovanou linkou. Gabriel znal podobný design z časopisů o moderním bydlení, které s velkou oblibou četla jeho manželka. „Úchvatné,“ prohodil a rozhlédl se teatrálně kolem sebe. „Člověk se hned diví, že by tohle chtěl Grigorij jen tak opustit a vrátit se do bezútěšné Moskvy.“

Otevřel lednici a nahlédl dovnitř. Její obsah prozrazoval, že majitelem je postarší muž, jenž rozhodně nepořádá hostiny, a už vůbec ne romantické večeře pro dva. Na jedné poličce stála konzerva sledě ve slaném nálevu a otevřená zavařovací sklenice rajského protlaku, pod ní hrudka paštiky a kus přezrálého camembertu. V mrazáku Gabriel objevil jen láhev vodky. Zase lednici zavřel a otočil se na Seymoura, který právě zkoumal obsah filtru v kávovaru a znechuceně krčil nos. „Asi bysme sem měli někoho poslat, aby tu uklidil.“ Vyhodil filtr do odpadkového koše a rukou pokynul ke kávovému stolku. „Rád bych ti něco ukázal. Něco, co snad zodpoví tvé případné otázky o Grigorijovi a jeho loajalitě.“

Na stole ležel kufřík s kódovým zámkem. Seymour palci nastavil čísla na bubínkovém mechanismu a zároveň stiskl západky. Poté vytáhl dva předměty – přenosný DVD přehrávač japonské výroby a jediný nosič v průhledném plastovém obalu. Zapnul přístroj, zastrčil DVD do přihrádky a o patnáct vteřin později se na monitoru objevil Grigorij Bulganov, chránící se před mírným deštěm, u vchodu do Bristol Mews.

Nalevo ve spodní části obrazovky blikalo označení místa, kde byla instalována kamera uzavřeného okruhu, jež snímek pořídila – BRISTOL GARDENS. V pravém horním rohu pak svítilo datum 10. ledna, čas 17:47:39 a odpočítávání. Grigorij si právě připaloval cigaretu a levou dlaní chránil plamínek před jemnými kapkami. Nato zastrčil zapalovač do kapsy a rozhlédl se z jedné strany ulice na druhou. Evidentně ubezpečen, že nehrozí žádné nebezpečí, odhodil cigaretu na zem a odcházel.

Kamera sledovala každičký Rusův pohyb. Na konci ulice Formosa Street zamířil na kovovou lávku pro chodce lemovanou kulatými bílými lampami a přešel vodní kanál Grand Union. Na opačném břehu postávala v přítmí parta mladíků v mikinách s kapucemi; Grigorij je minul bez povšimnutí a pokračoval dál podél terasovitých domků v části Delamere Terrace. Když scházel po kamenných schůdcích k přístavní zátoce známé jako Browning’s Pool, ukazovala časomíra pár vteřin po šesté. Zmizel v pobřežní kavárně, odkud se přesně za dvě minuty a patnáct vteřin vynořil s papírovým kelímkem zakrytým plastovým víčkem. Asi minutu postával před vchodem, pak vyhodil kelímek do odpadkového koše a zamířil po hrázi k dalším schůdkům, jež vedly do oblasti Warwick Crescent. Na jejich vrcholu se na okamžik zastavil a zapálil si další cigaretu, kterou tentokrát dokouřil cestou po mostě na Harrow Road. Stejnou ulicí pokračoval dál, avšak nyní viditelně rychlejším krokem. Přesně v 18:12:32 se znenadání zastavil a otočil se k proudu projíždějících aut. V tu chvíli k obrubníku zajela černá limuzína značky Mercedes. Zadní dveře se zprudka otevřely, a jakmile Grigorij nastoupil dovnitř, vůz vyrazil kupředu – a mimo záběr kamer. Pět vteřin poté prošel místem muž, jenž za chůze poklepával špičkou deštníku o chodník. Naproti němu kráčela deštěm žena v tříčtvrtečním koženém kabátě, bez deštníku a bez pokrývky hlavy.

10

Obraz se rozplynul do šedobílé mlhy a Graham Seymour zmáčkl tlačítko STOP.

„Jak vidíš, Grigorij do toho auta nasedl dobrovolně. Ani špetka zaváhání, ani známka strachu nebo paniky.“

„Je to profesionál, Grahame. K tomu, aby nedal najevo strach, i kdyby byl vyděšený k smrti, byl vycvičený.“

„Žádný profesionál to nebyl, zato nás všechny napálil. Dokonce i tebe se mu podařilo oklamat. A to máš podle toho, co se povídá, na podvrhy docela čuch.“

Agent se nenechal chytit na vějičku. „Podařilo se vám zachytit na kamery další pohyb toho auta?“

„Zahnulo doleva na Edgare Road, pak doprava na St. John’s Wood Road. Nakonec vjelo do podzemního parkoviště v Primrose Hill, kde stálo padesát sedm minut. Když se zase objevilo, vypadalo to, že kromě řidiče nikoho neveze.“

„Na tom parkovišti kamery nemáte?“

Seymour zavrtěl hlavou.

„Odjel odtamtud před tím mercedesem ještě někdo?“

„Čtyři osobní auta a jedna dodávka – Ford Transit. Všechny ty osobáky se odhlašovaly, dodávka na sobě měla logo firmy na čištění koberců, která sídlí v Battersea. Majitel tvrdí, že v té oblasti neměl ten den žádnou práci, a registrační značka navíc nesedí k žádnému autu, co si pronajímá.“

„Takže Grigorij se dostal ven v nákladovém prostoru té dodávky.“

„To je náš pracovní předpoklad. Poté co odjela z parkoviště, zamířila na severovýchod k předměstí Brentwood, kousek od M25. Tehdy naposled ji taky zachytily kamery a pak nám nadobro zmizela z dohledu.“

„Co ten mercedes?“

„Ten jel na jihovýchod, ztratili jsme ho poblíž Shooter’s Hill. Následujícího dne se u ústí Temže východně od Gravesend našel ohořelý vrak. Žhář se ani neobtěžoval odstranit sériové číslo, které odpovídá vozu, co si před dvěma týdny koupil kdosi ruského jména a nejasné adresy. Netřeba dodávat, že veškerá snaha o dopadení tohoto člověka skončila neúspěchem.“

„Dveře toho auta se zcela jasně otevřely zevnitř. Podle mě už vzadu někdo seděl.“

„To je fakt. A dokonce tam byli dva lidi.“

Seymour ukázal na monitoru detailní záběr vozu. Přestože už byl ve vysokém rozlišení zrnitý a hodně tmavý, na zadním sedali le byly zřetelně vidět dvě osoby. Gabriela znepokojila hlavně ta, která seděla za řidičem – byla to žena.

„Předpokládám, že se vám nepodařilo je zachytit, než vstoupili do toho auta.“

„Bohužel. Rusové nenechávali nic náhodě, všechno zařizovali mimo záběry kamer pár kilometrů od Heathrow. Neviděli jsme nikoho nasedat ani vystupovat. Prostě se vypařili beze stopy, zrovna jako Grigorij.“

Gabriel ještě chvíli zíral na obrazovku. „Tohle je spousta příprav na něco, co se dalo provést mnohem jednodušeji. Kdyby se Grigorij chystal zběhnout zpátky, stačilo by mu přece propašovat pas a letenku a zařídit změnu vizáže. Ráno by odjel z Londýna a navečer už by si mohl pochutnávat na boršči a kuřeti po kyjevsku pěkně v teple domova.“

Seymour pohotově reagoval: „Rusové určitě předpokládali, že Grigorije sledujeme. Z jejich pohledu museli vymyslet takový scénář, aby před kamerami uzavřeného okruhu vypadal naprosto věrohodně.“ Pokynul otevřenou dlaní na potemnělý monitor. „Viděls to na vlastní oči, Gabrieli. Jasně se rozhlížel, jestli ho někdo nesleduje, a když se přesvědčil, že je čistý, poslal svým starým soudruhům nějaký signál a ti ho vzápětí sebrali.“

„Moskevská pravidla?“

„Přesně tak.“

„Předpokládám, že jste jeho trasu zkontrolovali na značky křídou a páskou nebo jiné neosobní způsoby komunikace.“

„Samozřejmě.“

„Nic. Ovšem jako profesionální terénní operativec víš dobře sám, že signalizačních technik existuje bezpočet. Klobouk na hlavě, sundaný klobouk. Cigareta v ústech, nebo schovaná v krabičce. Hodinky na levé ruce, hodinky na pravé.“

„Grigorij byl pravák a hodinky měl jako obvykle na levém zápěstí. A mimochodem byly jiné než ty, co si loni na podzim přivezl z Ruska.“

„Máš opravdu dobrý postřeh.“

„Vím. A když se dívám na ty záběry z městských kamer, vidím, že je něco jinak. Vidím muže, který se něčeho bojí a zatraceně hodně se snaží, aby to na něm nebylo poznat. Grigorij se náhle nezastavil jen tak, něco ho k tomu donutilo. A stejně tak ho něco přimělo nastoupit do toho auta. Nejde tu o dvojí zběhnutí, Grahame, tohle byl únos. Rusové vám ho vyfoukli pod nosem.“

„Jenže v Thames House to vidíme trochu jinak a kupodivu se v tomhle shodneme i s kolegy z opačného břehu řeky. Co se Downing Street a ministerstva zahraničí týká, ti se kloní k našim závěrům. Premiér na další vypjatý konflikt s Ruskem nemá nejmenší náladu – aféra s Litviněnkem mu stačila, a navíc je tu co nevidět summit G-8.“

Tváří v tvář celosvětové finanční krizi se představitelé skupiny osmi nejvyspělejších států domluvili na mimořádné únorové schůzce, aby sladili národní fiskální politiky a dohodli se na peněžních stimulech. K úžasu a zděšení mnoha úředníků i reportérů, kteří se jí měli také účastnit, byla jako místo konání vybrána Moskva. Gabriela však summit G-8 zdaleka nezajímal tolik jako osud Alexandera Litviněnka, bývalého agenta FSB, jehož otrávili dávkou vysoce radioaktivního polonia 210.

„Vaše chování po vraždě Litviněnka nejspíš Rusy utvrdilo v tom, že si tyhle kousky můžou klidně dovolovat, a vůbec nic se jim nestane. Koneckonců mluvíme o aktu nukleárního terorismu přímo v srdci Londýna, a vy jste odpověděli diplomatickým klepnutím přes prsty.“

Seymour si zamyšleně přiložil prst ke rtům. „Zajímavá teorie. Ovšem ať už se ti naše reakce na vraždu Litviněnka zdá jakkoliv chabá, faktem zůstává, že na záležitost s Grigorijem nemá absolutně žádný vliv.“

Gabrielovi bylo jasné, že nemá smysl se daným tématem dál zabývat, Graham Seymour představoval důvěryhodný protějšek, a někdy dokonce i spojence, ale vždy zůstával loajální své službě a své zemi, A totéž platilo i o Gabrielovi, Taková byla pravidla hry,

„Musím ti snad připomínat, že to byl právě Grigorij, kdo vám a Američanům pomohl najít Ivanovy rakety? A že nebýt jeho, několik komerčních aerolinek by v jediném dni přišlo kvůli těmhle vojenským střelám o svoje letadla?“

„Omyl, všechny potřebné informace jsme získali z materiálů, které jste s Elenou sebrali z Ivanovy kanceláře. Ministerského předsedu jsme ve skutečnosti museli hodně přemlouvat, aby Grigorijovi udělil azyl a dal mu britský pas. Londýn už tak hostí hromadu prominentních ruských disidentů včetně pár multimilionářů, kteří se dostali s tamním režimem do křížku. Nechtěl přidávat Moskvě další trn v oku.“

„A co ho přimělo změnit názor?“

„Řekli jsme mu, že by to bylo vhodné. Američané ostatně souhlasili s tím, že se postarají o Elenu a o děti. Cítili jsme povinnost přispět svojí troškou do mlýna. Grigorij slíbil, že se bude chovat slušně a nebude na sebe zbytečně upozorňovat – což taky splnil.“ Seymour se zamyslel a po chvilce dodal: „Tedy aspoň zezačátku.“

„Dokud se z něj nestal veleslavný přeběhlík a disident.“

Brit souhlasně pokýval hlavou.

„Měli jste ho zavřít v nějaké zapomenuté venkovské chaloupce a zahodit klíč.“

„Trval na tom, že chce žít v Londýně. Rusově to tu prostě milují.“

„No, takže se nakonec vlastně všechno vyřešilo k vaší spokojenosti. Nikdy jste tu Grigorije nechtěli a teď byli Rusové ještě tak hodní, že vás ho zbavili.“

„Takhle to ale nebereme.“

„Ne? A jak teda?“

Seymour sklouzl k mentorskému tónu. „Jak tě asi nepřekvapí, Grigorijovy pohnutky jsou teď předmětem nesnadné diskuse.

A neudiví tě ani to, že názory na něj se hodně liší. Někteří si myslí, že byl špatný od samého začátku, jiní naopak, že prostě změnil názor.“

„Změnil názor?“

„Asi jako Jurčenko, který v osmdesátých letech zběhl k Američanům. Vzpomínáš na Jurčenka, ne? Pár měsíců poté, co ho Amerika přijala, večeřel se svojí spojkou ze CIA v jedné příšerné francouzské restauraci v Georgetown. Pak zničehonic agentovi oznámil, že se jde projít, a už se neukázal.“

„Že by se Grigorijovi stýskalo po domově?“ Gabriel zavrtěl hlavou. „Nemohl se dočkat, až z Ruska vypadne. Nevěřím tomu, že by se tam dobrovolně vracel.“

„Jeho vlastní slova ovšem svědčí o něčem jiném.“ Seymour vylovil z kufříku žlutohnědou obálku a podržel ji mezi dvěma prsty. „Možná by sis měl něco poslechnout, než někomu jako Grigorij přisoudíš metál. Není zrovna typ na ženění.“

11

Dopis s datem 12. ledna byl adresován na krycí jméno Grigorijovy spojky z MI5. Text byl krátký – pouhých pět vět – a psaný v angličtině, kterou Grigorij dobře ovládal – dost dobře na to, aby ve sklepení Lubjanky vedl docela děsivý výslech, zavzpomínal Gabriel. Graham Seymour přečetl dopis nahlas a poté jej předal Izraelci, jenž si jej mlčky prošel ještě jednou.

Promiň, že jsem ti neřekl o svých plánech na návrat domů, Monty, ale jistě pochopíš, proč jsem si to nechával pro sebe. Doufám, že můj čin neposkvrní tvé záznamy. Jsi příliš slušný na to, abys sloužil tomuhle oboru. Bylo mi s tebou fajn, obzvlášť naše šachové zápasy mě hodně bavily. Díky tobě se mi v Londýně začalo skoro líbit.

S pozdravem G.

„Přišlo to z Curychu na P. O. Box MI5 v Camden Town. Adresu zná jenom hrstka vysoce postavených agentů, Grigorijova spojka a Grigorij sám. Mám pokračovat?“

„Buď tak laskav.“

„Naši experti vysledovali ten list papíru až do německé papírny v Hamburku. Stejná společnost překvapivě vyrobila i obálku, i když ta je v trochu jiném stylu. Dál naši odborníci přesvědčivě určili rukopis a našli na povrchu několik slabých otisků prstů. Obojí patří Grigoriji Bulganovovi.“

„Rukopis se dá padělat, zrovna jako obrazy.“

„A co ty otisky?“

Gabriel popadl muže za zápěstí a přitiskl mu dlaň na dopis. „Mluvíme tady o Rusech, Grahame, ti nehrají zrovna podle pravidel markýze z Queensberry.“

Brit vymanil ruku s Gabrielova sevření. „Je zcela zřejmé, že Grigorij spolupracoval. Adresoval ten dopis na správné krycí jméno spojky i na správnou adresu.“

„Mohli ho mučit – a nejspíš to ani nebylo nutné, protože Grigorij dobře věděl, co ho čeká v případě, že by se vzepřel. Býval jedním z nich, Grahame, zná jejich metody – sám je taky čas od času používal. Věř mi, zažil jsem ho při práci.“

„Kdyby Grigorije unesli, k čemu tohle divadýlko s dopisem?“

„Rusově na vaší půdě spáchali vážný zločin a přirozeně se teď snaží zakrýt stopy tímhle podrazem. Žádný únos – žádný zločin.“

Graham upřel na Gabriela oči barvy granitu. Stejně jako jeho podání ruky představovaly nerovnou zbraň. „Dva lidé stojí před abstraktní malbou a jeden vidí oblaka nad pšeničným polem a druhý párek pářících se plejtváků. A kdo má pravdu? Záleží na tom? Chápeš, co tím chci říct, Gabrieli?“

„Snažím se o to.“

„Tvůj přeběhlík už prostě není mezi námi. A nic z toho, co si tu řekneme, to nezmění.“

„Můj přeběhlík?“

„Tys ho sem přivedl.“

„A tys souhlasil s tím, že ho budeš chránit. Z Downing Street měla na ruskou ambasádu odejít oficiální stížnost tak hodinu poté, co se Grigorij poprvé podle dohody neozval.“

„Oficiální stížnost?“ Seymour pomalu zakroutil hlavou. „Nejspíš si neuvědomuješ, že Spojené království má v Rusku větší investice než kterákoliv jiná západní země. Náš premiér rozhodně nemá zájem je ohrožovat další zuřivou hádkou s Kremlem.“

„‚Kapitalisti nám prodají i provaz, na kterém je pak pověsíme.“

„Stalin, že? A měl pravdu. Kapitalismus je nejsilnější i nejslabší stránkou Západu.“

Gabriel položil dopis na stůl a změnil téma. „Pokud si dobře vzpomínám, dělal Grigorij na nějaké knize.“

Seymour podal Gabrielovi asi tři centimetry vysoký štos papíru sepnutý dvěma černými kovovými svorkami. Agent sklopil zrak k titulní straně – GRIGORIJ BULGANOV: ZABIJÁK V KREMLU.

„Mně osobně se ten název docela líbí,“ prohodil Seymour.

„Pochybuju, že by s tebou Rusové souhlasili. A předpokládám, žes to četl,“

Brit přikývl. „Ke Kremlu se vyjadřuje docela drsně a na bývalé domovské službě nenechal nit suchou. Obviňuje FSB ze spousty zločinů od vražd přes vydírání až po napojení na organizovaný zločin a mocné oligarchy. Uvádí taky docela přesvědčivé důkazy o tom, že se FSB podílela na těch bombových útocích v moskevských činžácích, aby měl ruský prezident záminku pro opětovné vyslání armády do Čečenska. Tvrdí, že se osobně znal s důstojníky, kteří do tě operace byli zapletení, a dva z nich dokonce uvádí celým jménem.“

„Nějaká zmínka o mně?“

„Je tam sice kapitola o případu Charkov, ale nezachází nijak do detailu. Podle ní vypátral rakety, které Ivan prodal al-Kajdě, Grigorij sám a zcela bez pomoci. O tobě ani o žádném spojení s Izraelci není v rukopisu ani čárka.“

„Co ručně psané poznámky a soubory v počítači?“

„Všechno jsme prohlídli. Co se Grigorije týká, ty neexistuješ.“

Gabriel listoval rukopisem; na straně šest postřehl ručně psanou poznámku v angličtině. Přečetl si ji a tázavě pohlédl na Seymoura.

„To je od Grigorijovy editorky z Buckley and Hobbes. Bohužel jim asi budeme muset v brzké době oznámit, že si na to veledílo ještě počkají.“

„Takže jste ty poznámky četli.“

„Četli jsme úplně všechno.“

Gabriel otáčel stránky, než jej zarazila další poznámka – na rozdíl od té první byla v ruštině. „Tohle musel psát Grigorij,“ oznámil Seymour.

„To ale neodpovídá tomu rukopisu v dopise.“

„Dopis byl psaný latinkou, poznámka je v azbuce.“

„Věř mi, Grahame. Tohle nepsal tentýž člověk.“

Gabriel rychle prolistoval spis až na konec; objevil několik dalších glos téhož autora. Když znovu vzhlédl, Seymour zrovna z mechaniky přehrávače vytahoval médium a balil je do plastového obalu. Pak předal DVD Gabrielovi. Bylo jasné, co tím míní – schůzka skončila. A kdyby snad Gabriel o významu Britových náznaků pochyboval, přesvědčil ho jeho významný pohled na hodinky. Izraelec vznesl poslední žádost – chtěl si prohlédnout zbytek domku. Seymour se neochotně postavil. „Ale žádné vyrvávání podlahových prken nebo strhávání tapet,“ pronesl. „Jdu s někým na večeři a už teď mám deset minut zpoždění.“

12

Gabriel následoval Seymoura po dvou ramenech úzkého schodiště do ložnice. Na nočním stolku napravo od postele ležel popelník plný cigaretových špačků. Všechny byly stejné značky Sobranie White Russian. Právě ty Grigorij kouřil, když Gabriela vyslýchal v Lubjance i když spolu pak utíkali z Ruska. Mosaznou stolní lampu podpírala hromádka knih nesourodých autorů – byl mezi nimi Tolstoj, Dostojevskij, Agatha Christie i P. D. Jamesová. „Miloval anglické detektivky,“ poznamenal Seymour. „Myslel si, že když bude číst P. D. Jamesovou, podaří se mu Angličanům víc podobat. Ačkoliv proč by o to někdo stál, je nad mé chápání.“

U paty postele byla pohozená bílá krabice s logem prádelny a čistírny z Elgin Avenue. Gabriel nadzvedl víko a spatřil půl tuctu nažehlených, pečlivě poskládaných košil zabalených v hedvábném papíru a účet z pokladny s datem, které se shodovalo s dnem, kdy Grigorij zmizel. V kolonce „čas transakce“ stálo 15:42.

„Předpokládáme, že ti, co únos řídili, chtěli, aby jeho poslední den v Londýně vypadal co možná nejběžněji,“ řekl Seymour.

Gabrielovi připadalo toto vysvětlení přinejmenším pochybné. Vešel do koupelny a otevřel lékárničku. Mezi různými tinkturami, krémy a jinými prostředky pro péči o vzhled se nacházely také tři lahvičky léků na předpis – prášky na spaní, proti úzkosti a na migrény.

„Kdo to předepisoval?“

„Doktor, který pro nás pracuje.“

„Grigorij mi nepřipadal jako úzkostný typ.“

„Tvrdil, že se cítí pod tlakem kvůli té knize – aby ji stihl odevzdat v termínu.“

Gabriel vylovil tubu léků na trávicí potíže a natočil ji štítkem k Seymourovi.

„Měl špatný žaludek,“ odtušil Brit.

„Mohl se naučit jíst taky něco jiného než matjesy a těstoviny s omáčkou.“

Izraelec lékárničku zase zavřel a nadzvedl víko koše na špinavé prádlo.

„Kde má špinavé prádlo?“

„Odnesl ho do prádelny to odpoledne, kdy zmizel.“

„Jo, to bych přesně udělal, kdybych se chystal zběhnout zpátky.“

Gabriel zhasnul v koupelně a Seymourovi v patách sešel o patro níž do obývacího pokoje. Na kávovém stolku ležely několikery noviny, pár londýnských a zbytek ruské – Izvestija, Kommersant, Komsomolskaja pravda, Moskovskaja gazeta. V rohu stála typická ruská čajová sklenička, jejíž obsah se dávno vypařil. Vedle ní se nacházel další popelník plný nedopalku. Gabriel prohrábl zbytky cigaret špičkou pera – opět stejná značka, Sobranie White Russian. V tu chvíli se zvenčí ozval zvonivý smích; Gabriel rozhrnul žaluzie v okně do ulice a vyhlédl ven. Před domem procházel pár do sebe zavěšených milenců.

„Počítám, že někde na dvoře máte umístěnou kameru.“

Seymour pokynul gestem ruky k okapové rouře poblíž průchodu.

„Objevili se tu nějací Rusové? Že by si to tu jen tak prohlíželi?“

„Nikdo, koho by se nám podařilo spojit s místní rezidenturou.“

Výrazem rezidentura označovala SVR (Rusky Služba vnešnej razvědky. Pozn. překl.), ruská Služba zahraniční rozvědky, operace probíhající na půdě svých ambasád, rezidentem pak šéfa těchto operací. Jednalo se vlastně o pozůstatek samostatné správy KGB, jež řídila špionážní operace v zahraničí. V případě SVR se toho od dob bývalého Sovětského svazu ostatně mnoho nezměnilo.

„Co se teda děje, když někdo vejde do dvora?“

„Pokud tady příchozí bydlí, tak nic. V případě, že onu osobu nepoznáme, nasadíme na ni špeha a prověříme ji. Prozatím jsme neobjevili nic neobvyklého.“

„A přímo sem do domku se nikdo vlézt nepokoušel, nebo ano?“

Seymour zavrtěl hlavou. Gabriel pustil žaluzie a přešel ke Grigorijovu přeplněnému psacímu stolu. Změti zpřeházených věcí dominoval potemnělý laptop a vedle něj ležel telefon se zabudovaným záznamníkem. Tlumené červené světýlko neodbytně blikalo.

„To musí být nějaké nové vzkazy,“ zarazil se Seymour.

„Můžu?“

Aniž Gabriel čekal na odpověď, napřáhl ruku a pustil přehrávání. Ozval se vysoký tón a vzápětí automatický mužský hlas oznamující tři nové zprávy. První byla od pracovnice čistírny, která upomínala pana Bulganova, aby si vyzvedl připravené prádlo. Jako druhý volal produkční dokumentárního seriálu BBC Panorama, jenž žádal pana Bulganova o účast na díle věnovaném obnově ruského státu.

Poslední hlas patřil ženě, jež hovořila s jasně rozeznatelným ruským přízvukem a v téměř mollové tónině. C moll, usmál se Gabriel v duchu. Stupnice vyjadřující vážnost a soustředěnou pozornost, tóny značící filosofickou introspekci. Žena oznamovala, že právě dočetla prozatím poslední stránky rukopisu a ráda by si o nich s Grigorijem promluvila, až se mu to bude hodit. Nepředstavila se, ani na sebe nenechala žádné telefonní číslo. Gabriel však nic z toho nepotřeboval. Barva jejího hlasu se mu vryla do paměti už při jejich prvním setkání. Těší mě, pravila onoho večera v Moskvě. Já jsem Olga Suchovová.

„Tak, aspoň teď víme, kdo psal ty poznámky do Grigorijova rukopisu.“

„To máš nejspíš pravdu.“

„Chci se s ní sejít, Grahame.“

„Obávám se, že to nebude možné.“ Seymour vypnul záznamník. „Řím promluvil. Případ je uzavřen.“

13

Bloky sociálních bytu tyčící se nad Delamere Terrace připomínaly vrcholné počiny Sovětů v idylických dobách „rozvinutého socialismu“ Každý z fádních domů nevalné kvality nesl typicky anglické jméno, jež mělo evokovat představu poklidné vesnické krajiny za šedými zdmi, a přímo vedle něj pak visela žlutá cedule s výstrahou, že celá oblast je nepřetržitě monitorována. Grigorij stavby minul pár minut před tím, než se po něm slehla zem. A stejně tak kolem nich v této chvíli kráčel i Gabriel, jenž se rozhodl projít Rusovu trasu z onoho osudného dne krok za krokem. Vrcholně nerad musel Gabriel připustit, že schůzka se Seymourem jeho neoblomnou vírou v Grigorijovu nevinu citelně otřásla. Skutečně přeběhl zpátky? Nebo ho unesli? Věděl jistě, že odpověď se ukrývá někde tady, v ulicích Maida Vale.

Ukažte mi, jak to provedli, Grigoriji. Prozraďte, čím se jim povedlo vlákat vás do toho auta.

U zátoky Browning’s Pool chvíli postál před kavárnou, jež byla nyní zavřená i s okenicemi. V mysli si přehrál záběry z videonahrávky. Přesně v 18:03:37 to vypadalo, že Grigorij postřehl mladý pár, jenž právě přecházel po mostě Westbourne Terrace Road směrem od ulice Bloomfield Road. Muž měl na sobě kabát do deště v pase stažený páskem a klobouk z voskované bavlny a v levé ruce držel rozevřený deštník. Žena, jež se mu oddaně tiskla k rameni, měla oblečený vlněný kabát s kožešinovým límcem a soustředila se na jakousi publikaci v dlani – snad plán města nebo průvodce.

Stejně jako prve Grigorij i Gabriel se nyní otočil a vykročil podél břehu Browning’s Pool ke schůdkům, jež vedly do oblasti Warwick Crescent. Na posledním stupínku se po vzoru Rusa zastavil – jen cigaretu si nezapálil. Namísto toho zamířil na Harrow Road, kde Grigorij spatřil něco – nebo někoho –, co ho přinutilo přidat do kroku. Gabriel jej znovu napodobil a spěchal po prázdném chodníku dalších dvě stě metrů.

I přes pokročilou hodinu panoval na čtyřproudé dopravní tepně stále hustý provoz. Poblíž kostela Panny Marie Gabriel zpomalil, popošel ještě o pár kroků dál a zůstal stát. Tady se to stalo, říkal si v duchu. Tady se Grigorije zmocnil příliš velký strach na to, aby pokračoval. Místo, kde ztuhl a impulzivně se obrátil ke koloně projíždějících vozů. Z nahrávky to vypadalo, jako by Rus na okamžik zvažoval, že rušnou ulici přeběhne. To by ale tehdy, stejně jako teď, znamenalo jistou – jen poněkud jinou – smrt.

Gabriel pohlédl nalevo od sebe, kde most lemovala asi dva metry vysoká cihlová zeď pomalovaná graffiti. Když obrátil zrak napravo, spatřil valící se proud ocele a skla. Proč se Grigorij zastavil zrovna tady? A proč, když se u něj objevil nechtěný vůz, bez zaváhání nastoupil? Byla to snad předem domluvená akce? Nebo dokonale připravená past?

Pomozte mi, Grigoriji. Poslali starého nepřítele, aby vás vyděsil natolik, že se bez okolků vrátíte domů? Anebo přítele, kterému jen stačilo podat vám ruku?

Zažíral do záře reflektorů projíždějících aut. Koutkem oka náhle zachytil dobře oblečeného muže nevelkého vzrůstu, jenž se k němu pomalu přibližoval klepaje o chodník špičkou deštníku. A pak spatřil onu ženu – ženu v tříčtvrtečním koženém kabátě bez deštníku a bez pokrývky hlavy. Protáhla se těsně kolem něj, jako by spěchala na schůzku, a klopýtala dál po Harrow Road. Gabriel se snažil vybavit si rysy jejího obličeje, ale nedařilo se mu to. Byla jako sotva postřehnutelný přízrak, jako nesmělé první tahy štětcem na obraze. A tak tam jen stál, sám uprostřed burácení londýnské dopravní špičky, a díval se, jak mizí do tmy.

14

Od chvíle, kdy se Gabriel naposledy vyspal, uplynulo už více než šestatřicet hodin. Padal únavou. Za normálních okolností by kontaktoval místní stanici Izraele a požádal o bezpečný byt, jenže teď nepřipadalo něco takového v úvahu; agenti stanice po něm totiž v tuto chvíli nejspíš horečně pátrají. Bude se muset ubytovat v hotelu; příjemné zařízení s elektronickou databází hostů, do níž se dokáže nabourat každý trochu sofistikovaný program na vyhledávání informací, si však dovolit nemůže. Musí najít něco, kde bude moci zaplatit v hotovosti a kde se personál jen od srdce směje požadavkům jako pokojová služba, funkční telefon či čisté ručníky.

Grand Hotel Berkshire tyto nároky do puntíku splňoval. Stál na konci řady domků v edvardovském stylu na ulici West Cromwell Road. Nočního recepčního, unaveného muže ve vytahaném šedém svetru, nijak nepřekvapilo, když mu Gabriel oznámil, že nemá žádnou rezervaci, ani když vyjádřil přání platit za celý pobyt – tři, možná dva dny, půjde-li všechno dobře – v hotovosti. Gabriel předal muži dvě téměř nepoužité dvacetilibrové bankovky a dodal, že nečeká žádné hosty a nepřeje si být rušen pokojovou službou ani žádnými telefonáty. Recepční zastrčil peníze do kapsy a ubezpečil jej, že se postará o jeho soukromí. Izraelec mu popřál hezký večer a zamířil do pokoje ve třetím patře.

Místnost s výhledem na rušnou silnici byla cítit samotou a příšerným pachem kolínské předchozího hosta. Když za sebou Gabriel zavíral dveře, přepadl jej náhle nával deprese. Kolik nocí už strávil v pokojích jako tento? Možná má Chiara pravdu. Možná nastal čas odejít z Ústavu jednou provždy a přenechat nekonečný boj jiným, zatímco sám se uchýlí do umbrijských kopců a dopřeje své ženě dítě, po kterém tolik touží, dítě, jemuž se sám brání kvůli události, která se stala jedné sněžné noci ve Vídni, ještě v jiném životě. Tenhle Život si nevybral, byl mu přidělen. Přisoudil mu jej

Jásir Arafat a skupina palestinských teroristů známá jako Černé září. A také Ari Shamron.

Právě on si pro něj přišel jednoho nádherného zářijového dne v Jeruzalémě roku 1972. Tehdy byl Gabriel ještě nadějný malíř, který se vzdal pozice v elitní vojenské jednotce a namísto toho i vybral studium na Bezalelově akademii výtvarných umění, Shamrona právě pověřili velením operace Hněv boží, tajně akce izraelské rozvědky s cílem dostihnout a zlikvidovat strůjce masakru na olympijských hrách v Mnichově. Potřeboval nástroj pomsty a Gabriel byl přesně ten typ mladého bojovníka, kterého hledal – drzý, ale vysoce inteligentní, nezávislý, ale zároveň loajální, citově chladný, ale charakterní. Navíc mluvil plynně německy se silným berlínským přízvukem, jenž mu zůstal po matce, i jako dítě hodně cestoval po Evropě.

Po měsíci intenzivního tréninku vyslal Shamron Gabriela do Říma, kde ve vstupní hale činžovního domu na Piazza Annibaliano zavraždil muže jménem Wadal Abdel Zwaiter. Spolu s týmem operativců sledovali své oběti následující tři roky po celé západní Evropě; zabíjeli pod rouškou noci i za bílého dne a neustále žili ve strachu, že se kdykoliv mohou octnout v rukou policie daného státu a čelit obvinění z trestného činu vraždy.

Když se konečně vrátili domů, Gabriel měl na spáncích prošedivělé vlasy a vypadal o dvacet let starší. Lea, s níž se oženil těsně před tím, než odjel z Izraele, jej, když se znovu objevil na prahu jejich domova, téměř nepoznala. Sama talentovaná malířka požádala manžela, aby jí seděl portrétem. Malba ve stylu Egona Schieleho zobrazovala utrápeného mladého muže, jenž ve stínu smrti příliš rychle zestárl. Bylo to jedno z nejlepších děl, jaká kdy Lea vytvořila, ale Gabriel je od první chvíle nenáviděl. Příliš nemilosrdně totiž ukazovalo, jak krutou daň si operace Hněv boží vybrala.

Fyzicky zcela vyčerpán a bez nejmenší chuti malovat hledal klid a útěchu v Benátkách, kde se pod vedením proslulého Urnberta Contiho učil umění restaurování. Po skončení studia však Shamron povolal Gabriela zpět do aktivní služby. S krytím profesionálního restaurátora pak odstraňoval nejnebezpečnější nepřátele státu Izrael a vedl řadu utajených vyšetřování, díky nimž získal důležité kontakty ve Washingtonu, Vatikánu a Londýně. Nadělal si však také spoustu mocných nepřátel. Nikde nemohl vyjít na ulici bez sžíravého strachu, že jej sleduje rozezlený protivník. A v žádném hotelu nemohl ulehnout dřív, než zabezpečil dveře alespoň židlí – což učinil i nyní.

Strčil do pokojového DVD přehrávače disk se záznamem z uzavřeného televizního okruhu, skopl boty a vlezl si do postele. Několik hodin si pouštěl snímek stále dokola a snažil se výjevy z obrazovky spojit s tím, co v ulicích Maida Vale viděl na vlastní oči. Neschopen najít klíčové pojítko přístroj vypnul a pomalu přivykal temnému šeru. Před očima mu probleskovaly poslední vteřiny Rusovy cesty jako nehybné fotografie na zpětném projektoru – Grigorij nastupující do vozu na Harrow Road. Dobře oblečený muž s deštníkem. Žena v koženém kabátě chvátající deštěm bez pokrývky hlavy. Závěrečný obraz se rozplynul do zašlé malby pokryté tmavou vrstvou zamazaného laku. Gabriel zavřel oči, namočil vatový tampon do roztoku a začal jím velejemně otírat povrch plátna.

Odpověď mu vytanula na mysli asi hodinu před rozbřeskem. Ve tmě zašmátral rukou po ovladači a namířil jej na obrazovku. Během pár vteřin se rozblikala a ukázala záběr z předchozího úterý přesně v 17:47. Grigorij Bulganov stál v průchodu k Bristol Mews. V 17:48 odhodil cigaretu a odcházel.

Kráčel již dobře známou cestou ke kavárně v zátoce. V 18:03:37 se podle plánu objevil mladý pár – muž v přepásaném plášti do deště, žena ve vlněném kabátu s kožešinovým límcem. Gabriel přetočil stopu nazpět a pustil si daný kousek znovu, pak potřetí. Zmáčkl tlačítko PAUSE a zadíval se na časový údaj. Když dvojice došla na konec mostu Westbourne Terrace Road, bylo přesně 18:04:25. Takže pokud byla operace dobře naplánovaná – čemuž všechno nasvědčovalo – zbývala spousta času.

Posunul snímek na posledních třicet vteřin a ještě jednou pozorně sledoval Grigorije, jak nastupuje zadními dveřmi do mercedesu. Jakmile vůz zmizel ze záběru kamer, objevila se v levé části obrazovky nevysoká postava dobře oblečeného muže. Pár vteřin nato zprava přichází žena v tříčtvrtečním koženém kabátě. Bez deštníku a bez pokrývky hlavy.

Gabriel zastavil ubíhající stopu a zadíval se na ženiny boty.

15

WESTMIIMSTER, LONDÝN

Zima na náměstí Parliament Square protestující neodradila. Nemohla chybět demonstrace proti zločinům páchaným státem Izrael, další shromáždění žádalo stažení amerických vojsk z Iráku a poslední skupina provolávala, že jižní Anglie se kvůli globálnímu oteplování brzy promění v nehostinnou poušť. Gabriel přešel na opačnou stranu náměstí a posadil se na lavičku naproti severní věži Westminsterského opatství, kde kdysi netrpělivě čekal na to, až dva džihádištičtí sebevražední atentátníci povedou ke vchodu do opatství dceru amerického velvyslance. Teď přemítal, jestli Graham Seymour vybral místo záměrně, nebo jestli mu ty nepříjemné události onoho rána jednoduše vypadly z hlavy.

Těsně po třetí hodině zajela k obrubníku limuzína Jaguar s řidičem. Ze zadních dveří vystoupil Seymour v elegantním plášti se sametovým límcem; počkal, až vůz zmizí na Victoria Street z dohledu, a teprve pak zamířil k lavičce. Tentokrát se opozdil on.

„Omlouvám se, schůzka s ministerským předsedou trvala déle, než jsem předpokládal.“

„Jak se má?“

„S ohledem na to, že je nejméně populární čelní představitel Británie přinejmenším za poslední generaci, předvádí docela úctyhodný výkon. A my jsme ho aspoň mohli obšťastnit pro změnu dobrou zprávou.“

„Vážně? A jak zní?“

„Dobrý pokus, Gabrieli.“

„Ale no tak, Grahame.“ Izraelec pohodil hlavou k průčelí opatství. „Něco už jsme spolu zažili, ne?“

Seymour chvíli mlčel. „To byl příšerný den, co? Nevím, jestli se mi kdy podaří dostat ten okamžik z hlavy. Tu chvíli, kdys…“

„Jo, pamatuju se, Grahame, byl jsem u toho.“

Brit si zastrčil konce vlněně šály za klopy kabátu. „Zrovna jak tady mluvíme, dělá londýnská policie zátahy napříč východním Londýnem.“

„Východní Londýn? V tom případě asi nezatýkají Rusy, co?“

„Jedná se o buňku Al-Kajdy. Nějakou dobu už je sledujeme, jde o velkou rybu. Plánovali útok na několik finančních a turistických center, přípravy už byly v závěrečných fázích. Počet obětí by se vyšplhal hodně vysoko.“

„Kdy to zatčení oznámíte?“

„Premiér chce vystoupit s veřejným prohlášením dneska k večeru, tak akorát, aby se objevil ve Zprávách o desáté. Jeho poradci doufají, že mu tím naskočí tolik potřebné preference.“ Seymour se postavil. „Potřebuju se vrátit do Thames House. Pojď, projdeme se.“

Jako jeden muž vykročili přes náměstí k sídlu britského Parlamentu. Tvořili nesourodou dvojici; Gabriel oděn v džínách a kožené bundě, Seymour v na míru šitém obleku a uhlazeném kabátě.

„Musím ti složit poklonu, Gabrieli. Na tvůj návrh jsme se do toho ponořili trochu hlouběji a vyžádali si další nahrávky z uzavřeného okruhu z okolních ulic. Dvojice, která přešla po tom mostě tři minuty po šesté, pak nasedla do přistaveného auta v tiché postranní uličce. Vůz odjel na Edgware Road, kde vystoupila žena samotná. Cestou si ovšem převlíkla kabát.“ Seymour vrhl na Gabriela uznalý pohled. „Můžu se zeptat, čím v tobě vlastně vyvolala podezření?“

„Deštníkem.“

„Žádný přece neměla.“

„No právě. Slabě pršelo, ale ona nenesla deštník. Potřebovala volné ruce.“ Gabriel se podíval na Brita úkosem. „Lidi jako já deštník nenosí, Grahame.“

„Máš na mysli zabijáky?“

Gabriel odpověděl nepřímo. „Kdyby do toho vozu Grigorij nenasedl, nejspíš by ho na místě popravila. A on v tom zlomku vteřiny asi usoudil, že je lepší být pohřešovaný přeběhlík než mrtvý přeběhlík.“

„Všiml sis ještě něčeho?“

„Nechala si stejné boty. Nejspíš neměla čas se přezout.“

„Co bych dal za tvůj cit pro detail.“

„To je nemoc z povolání.“

„Které máš na mysli?“

Izraelec se v odpověď jen pousmál. Minuli jižní cíp sídla Parlamentu a teď kráčeli kolem parku Victoria Toner Gardens. Přímo před nimi se tyčilo temně šedé průčelí Thames House. A najednou se zdálo, že Graham Seymour do kanceláře nijak nepospíchá.

„Tvůj postřeh mě ovšem staví před zjevné dilema. Pokud na tuto skutečnost upozorním generálního ředitele, rozpoutá se uvnitř bezpečnostní služby lítý boj. Já navíc dostanu nálepku kacíře a dobře víš, co s takovýma děláme.“

„Nechci, abys o tom komukoliv říkal, Grahame.“ Gabriel se odmlčel a pak dodal: „Tedy aspoň dokud si nepromluvím s Olgou.“

„Obávám se, že to nepřichází v úvahu. Kdyby generální tušil, jak daleko už jsem tě pustil, bez váhání by nabodl moji hlavu na kůl. Tvoje účast v téhle věci skončila. A když si trochu pospíšíš, stihneš ještě poslední Eurostar do Paříže. Odjíždí přesně v 19:39.“

„Musím s ní mluvit, Grahame, stačí pár minut.“

Seymour se zastavil a zazíral na rozsvícená okna v nejvyšším patře Thames House. „Proč je mi jasné, že toho budu litovat?“ Obrátil se k Izraelci čelem. „Dávám ti čtyřiadvacet hodin. Pak chci, abys z téhle země okamžitě odjel.“

Gabriel si přiložil prst na srdce.

„Skrývá se v Oxfordu, v tě pochybnější části města od Magdalen Bridge. Rectory Road číslo 24. Říká si Marina Cesnikovová. Sehnali jsme jí práci na místní univerzitě, doučuje rusky hovořící studenty.“

„Co bezpečnostní opatření?“

„Stejná jako u Grigorije. První měsíce jsme ji hlídali, pak požádala, abychom se stáhli. Má přidělenou spojku a denně se telefonicky ohlašuje. Monitorujeme její hovory a čas od času i ji samotnou, abychom se ujistili, že ji nesleduje někdo jiný a taky že nedělá neplechu.“

„Ocenil bych, kdybyste ji zítra nechali na pokoji. A mě taky.“

„Ty tady ve skutečnosti ani nejsi. A co se paní Česnikovové týká, řeknu jí, že tě má očekávat. Nezklam mě.“ Seymour agenta varovně poplácal po rameni a zamířil směrem k Horseferry Road.

„Co to bylo za auto?“

Brit se otočil. „Které máš na mysli?“

„To, co odvezlo tu ženu z Maida Vale do Edgware.“

„Vauxhall Insignia.“

„A barva?“

„Myslím, že se jí říká námořnická modrá.“

„Pětidvéřové?“

„Sedan. A nezapomeň – zítra budeš sedět v posledním vlaku do Paříže.“

„Přesně v 19:39.“

16

OXFORD

Údolím Evesham a po svazích cotswoldských kopců se proháněl severozápadní vítr. Bičoval obchody na Cornmarket Street, valil se nádvořím Peckwater Quad uvnitř koleje Christ Church a obléhal flotilu pramic přivázaných pod mostem Magdalen Bridge. Gabriel se zastavil a okamžik zíral na tento symbolický obraz Anglie, která již dávno neexistovala. Pak vykročil dál přes kruhový objezd Plain k ulici Cowley Road.

Jak si pamatoval ze své poslední návštěvy, Oxford se vlastně skládal ze dvou měst – akademické pevnosti vápencových fakult a kolejních budov a věží na západním břehu řeky Cherwell a průmyslové čtvrti se stavbami z červených cihel na břehu východním. Právě tady, na předměstí Cowley, vybudoval v roce 1913 mladý výrobce jízdních kol William Morris první automobilovou továrnu, a okamžitě tak postavil Oxford do čela britské výroby. A i když blízké okolí zůstávalo odkazu anglické pracující třídy věrné, postupem času se tato část proměnila ve čtvrť pestrých obchodů, kaváren a nočních klubů. Ve stísněných domcích bydleli vedle vysokoškolských studentů i učitelů také přistěhovalci z Pákistánu, Cíny, Karibiku a Afriky. Kromě nich se tahle oblast stala domovem i pro značné množství nových imigrantů z bývalých komunistických zemí východní Evropy. Když Gabriel procházel kolem soukromého zelináře, zaslechl, jak dvě ženy hovoří nad bedýnkou rajčat rusky.

Na rohu Jeune Street se jakási postarší žena marně snažila zbavit nánosu prachu vstup do metodistického kostela; kolem krku měla uvázanou vlněnou šálu, jež ve větru vlála jako reklamní transparent. Vedle vchodu visela modrobílá cedule se slovy ZEMĚ PATŘÍ BOHU – RADUJME SE Z NÍ, OBDĚLÁVEJME JI A BRAŇME JI. Gabriel minul další blok domů a po chvíli konečně zahnul za roh na Rectory Road.

Ulice se lehce svažovala a stáčela doleva, takže neviděl na druhý konec. Prošel ji celou a pozorně sledoval situaci za svými zády. Když se přesvědčil, že mu nikdo nejde v patách, vrátil se stejnou cestou k domu číslo 24. Chodník lemovala nízká cihlová zídka porostlá mechem a za ní stál na úzkém pruhu bílého štěrku obrovský zelený kontejner na odpadky, o nějž kdosi opřel starý bicykl s chybějícím předním kolem a sedlem zakrytým igelitovou nákupní taškou. Cestička byla dlouhá sotva metr a vedla I seschlým dřevěným dveřím vsazeným do přístěnku. Zvonek už zřejmě přestal sloužit, neboť když jej Gabriel stiskl, nic se nestalo. Třikrát tedy ostře zaklepal. Vzápětí se zevnitř domku ozvalo klapaní ženských podpatků následované melodickým hlasem. Žena mluvila anglicky s patrným ruským přízvukem.

„Kdo je tam?“

„Natan Golani. Seděli jsme vedle sebe loni v létě při večeři u izraelského velvyslance. Chvíli jsme si povídali na terase, když jste si šla zakouřit. Řekla jste mi, že Rusové neumějí žít normálně a nikdy nebudou.“

Vevnitř zarachotil řetěz, dveře se pomalu otevřely a za nimi se v maličké vstupní hale objevila žena, která v náručí držela siamskou kočku, jejíž jasné modré oči si nic nezadaly s jejími. Na sobě měla přiléhavý černý svetřík, uhlově šedé kalhoty a naleštěné černé kozačky. Kdysi dlouhé plavé vlasy si nechala ostříhat nakrátko a obarvit načerno. V obličeji se však nijak nezměnila. Její tvář patřila k těm nejkrásnějším, jaké Gabriel kdy viděl – zračilo se v ní hrdinství, zranitelnost i čest. Tvář ikony, která se probudila k životu. Tvář samotného Ruska.

Ještě před šesti měsíci provozovala Olga Suchovová jedno z nejtěžších povolání na světě – byla ruskou nezávislou novinářkou. V odvážném týdeníku Moskovskaja gazeta neúnavně odkrývala zvěrstva, jichž se dopouštěla ruská armáda v Čečensku, upozorňovala na korupci na nejvyšších úrovních Kremlu a neochvějně kritizovala potlačování demokracie ruským prezidentem. Díky vlastním reportážím ztratila o své zemi i o její budoucnosti veškeré iluze, přesto však nemohla být připravena na nejdůležitější objev své kariéry – totiž že se ruský oligarcha a obchodník se zbraněmi Ivan Charkov chystá prodat sofistikované zbraně z ruských zásob členům teroristické organizace Al-Kajda. Přestože tyto informace Gazeta nikdy neotiskla, situace vyústila v zavraždění dvou Olžiných kolegů. První z nich, Alexandr Lubin, byl ubodán v hotelovém pokoji ve francouzském lyžařském středisku Courchevel. Druhý, šéfredaktor týdeníku Boris Ostrovskij, zemřel Gabrielovi v náručí na kamenné podlaze baziliky svatého Petra na následky otravy jedem. Nebýt Gabriela a Grigorije Bulganova, podobný osud by zaručeně potkal i Olgu Suchovovou.

Kvůli nebezpečné povaze své práce a neutuchajícím výhrůžkám smrtí si Olga časem osvojila podstatu řemesla ostřílených vyzvědačů. Stejně jako Gabriel i ona pro jistotu předpokládala, že všechny místnosti, dokonce i pokoje v jejím vlastním domě, jsou neustále odposlouchávány. Důležité rozhovory bylo vždy lepší vést na veřejných prostranstvích, a tím se také vysvětlovalo, proč sotva pět minut po Gabrielově příchodu už zase kráčeli proti větru po St. Clemenťs Street. Klapání podpatků o dlážděný chodník připomnělo Gabrielovi ono zamračené odpoledne v Moskvě, kdy bok po boku procházeli mezi hroby na Novoděvičí hřbitově, na každém kroku pronásledováni střídajícími se týmy ruských špehů. Možná byste mě teď měl políbit, pane Golani. Nejlepší bude, když si FSB bude myslet, že se z nás stávají milenci.

„Stýská se vám?“ zeptal se.

„Po Moskvě?“ Smutně se pousmála. „Strašně. Po tom hluku, zápachu i tom příšerném provozu. A někdy mi dokonce chybí i ten sníh. Leden už skoro končí, a tady nespadla ani vločka. Podle hlasatelky z BBC jsme svědky náhlého ochlazení. V Moskvě tomuhle říkáme jarní vánek.“ Pohlédla na Gabriela. „Sněží v Oxfordu vůbec někdy?“

„Pokud ano, s tím, co máte doma, se to rozhodně nedá srovnávat.“

„Nic tady se nedá srovnávat s tím, co máme doma. Oxford je nádherné město, ale musím přiznat, že mi připadá trochu jednotvárně. Moskva se sice topí v problémech, ale aspoň se tam člověk nikdy nenudí. Možná vám to bude připadat nepochopitelné, ale být nezávislou novinářkou v Rusku, to mi strašlivě schází.“

„Velice moudrá a velice krásná žena mi kdysi řekla, že v Rusku žurnalistika neexistuje – aspoň ta opravdová ne.“

„To je pravda. Režimu se podařilo umlčet kritiky z řad novinářů, a to ani ne cenzurou, ale vraždami, zastrašováním a násilnými změnami majitelů tiskovin. Z Gazety je dneska obyčejný bulvární plátek plný článků o celebritách, návštěvnících z vesmíru a vlkodlacích brázdících lesy hned za Moskvou. A má mnohem větší náklad než kdy dřív – bezvadná zpráva, ne?“

„Aspoň už nikdo neumírá.“

„To je fakt. Chudák Boris byl poslední.“

Olga se melancholicky zavěsila Gabrielovi za paži. „Minulý měsíc jsem na internetové stránce Gazety postřehla zprávu o Ivanovi. Účastnil se zahajovacího večírku nové restaurace kdesi v Moskvě. Jeho nová manželka Jekatěrina jako vždy zářila a i on vypadal docela k světu. A taky se chlubil čerstvě opálenou kůží.“ Svraštila čelo a zamračila se. „Kde se podle vás mohl Ivan uprostřed ruské zimy takhle opálit? Že by solárko? Ale o tom pochybuju, není ten typ, co na sebe nechá sálat světlo jenom kvůli barvě. Ten byl zvyklý na sluníčko v Saint-Tropez. Nebo se mu možná podařilo zaletět si o Vánocích na falešný pas do Courchevel. Anebo zajel navštívit své staré doupě v Africe.“

„Máme nějaké zprávy o tom, že obnovuje sítě.“

„Nepovídejte.“

„Nedoslechla jste se něco podobného?“

„Abych pravdu řekla, snažím se myšlenkám na Ivana spíš vyhýbat. Založila jsem si blog; tady v Británii je docela populární a z Moskvy ho taky rádi čtou. No a FSB na něj samozřejmě i opakované kyberneticky útočí.“ Ve tváři se jí mihl lehký úsměv.

Vědomí, že dokážu i z chaloupky v Cowley nadzvednout lidi v Kremlu ze židle, mě ohromně uspokojuje.“

„Možná by bylo rozumnější…“

„Co?“ přerušila ho. „Kdybych držela jazyk za zuby? Lidi v Kremlu už mlčeli příliš dlouho. A režim tohoto ticha využil jako ospravedlnění pro potlačení sebemenších zárodků demokracie a pro prosazení nenápadné totality. Někdo musí promluvit, a jestli to mám být já, fajn. Však to nedělám poprvé.“

Došli na konec Magdalene Bridge – na břeh plný špičatých věží, vápencových budov a velkých myšlenek. V ulici High Street se Olga znenadání zastavila a předstírala, že si čte vývěsní tabuli.

„Musím přiznat, že mě nijak zvlášť nepřekvapilo, když mi Graham Seymour včera zavolal a oznámil mi, že se sem chystáte. Předpokládám, že jde o Grigorije. Zmizel, že ano?“

Gabriel přikývl.

„Toho jsem se bála. Neozval se mi. A vždycky mi volá zpátky.“ Odmlčela se a po chvilce se zeptala: „Jak jste se sem dostal? Myslím z Londýna.“

„Vlakem z Paddingtonu.“

„Sledovali vás Britové?“

„Ne.“

„Jste si jistý?“

„Jistější už si být nemůžu.“

„A co Rusové? Ani ti se za vámi nepustili?“

„Zdá se, že o mojí přítomnosti tady ještě nemají tušení.“

„Obávám se, že to se co nevidět změní.“ Otočila se a zadívala se přes ulici ke vstupu do botanické zahrady. „Promluvíme si tam, co říkáte? Zahrady v zimě se mi vždycky líbily.“

17

OXFORD

„Bože,“ šeptla. „Kdy tohle skončí? Skončí to vůbec někdy?“

„Myslíte, že je to možné, Olgo? Že by se Grigorij sám rozhodl pro návrat domů?“

Žena si otřela slzy a rozhlédla se po zahradě. „Byl jste tu někdy?“

S ohledem na to, co jí právě řekl, se její otázka zdála poněkud nemístná. Gabriel ji však znal dost dobře na to, aby věděl, že povede k něčemu důležitějšímu.

„Ne, dneska jsem tu poprvé.“

„Před sto padesáti lety sem chodíval jeden matematik z Christ Church s mladou dívkou a jejími dvěma sestrami. Jmenoval se i Charles Lutwidge Dodgson a ona dívenka Alice Liddellová. Jejich společné procházky tady Dodgsona později inspirovaly ke knize, kterou napsal pod pseudonymem Lewis Carroll – hádáte dobře, Alenka v říši divů. Docela příhodné, nezdá se vám?“

„Proč?“

„Protože za takovou pohádku o zmizení Grigorije Bulganova s jakou přišli Britové, by se nemusel stydět ani Lewis Carroll. Grigorij náš režim i svou mateřskou službu z duše nenáviděl, nic nehrál. Takže myslet si, že by se do Ruska vrátil ze své vlastní vůle, je naprosto absurdní.“

Usadili se na dřevěné lavičce vedle kašny uprostřed zahrady. Gabriel Olze neřekl, že došel ke stejnému závěru, ani že ho může podpořit důkazy z natočeného materiálu.

„Vy jste mu pomáhala s tou jeho knihou, je to tak?“

„Ano.“

„Vídali jste se?“

„Častěji než asi Britové tuší.“

„Jak často tedy?“

Olga hledala odpověď na potemnělé obloze. „Co pár týdnů.“

„Kde jste se scházeli?“

„Obvykle tady v Oxfordu. Já jsem byla v Londýně možná dvakrát třikrát, když jsem odsud potřebovala na chvíli vypadnout.“

„Jak jste se domlouvali?“

„Po telefonu.“

„Mluvili jste otevřeně?“

„Používali jsme takový jednoduchý kód. Odposlouchávací umění ruských služeb už sice podle Grigorije není to co dřív, ale pořád se ještě vyplatí dodržovat jistá bezpečnostní opatření.“

„Jak sem Grigorij jezdil?“

„Stejně jako vy, vlakem z Paddingtonu.“

„Dával si pozor?“

„Říkal, že ano.“

„Chodil k vám domů?“

„Někdy.“

„A pokud ne?“

„Šli jsme na oběd do centra města. Nebo jenom na kafe.“ Ukázala k věži koleje Magdalen College. „Kousek odtamtud, jen přes ulici, je na Queen’s Lane taková příjemná kavárna. Grigorij si ji docela oblíbil.“

Gabriel podnik znal, kavárna na Queen’s Lane byla nejstarší v celém Oxfordu. V danou chvíli však věnoval pozornost něčemu jinému – do zahrady právě vešly dvě postarší ženy. Jedna zápasila ve větru s naučnou brožurou, druhá si pod krkem utahovala šátek. Gabriel je chvíli pozoroval a pak se vyptával dál.

„A v Londýně?“

„Tam jsme chodívali do příšerného bufetu u stanice metra Notting Hill Gate. Grigorij to tam měl rád, protože to bylo blízko ruské ambasády, kolem které se čas od času jen tak procházel. Přinášelo mu to jakési zvrhlé potěšení.“

Ruské velvyslanectví, jehož bílá budova obehnaná vysokým bezpečnostním plotem připomínala svatební dort, se nacházelo v severní části Kensingtonských zahrad. Shodou okolností se tam předchozího odpoledne procházel i Gabriel, aby si ukrátil čekání na Grahama Seymoura.

„Byla jste někdy u něj doma?“

„Ne, ale podle toho, jak to popisoval, jsem mu docela záviděla. Škoda že jsem v Rusku nepatřila k zločincům z FSB. Takový domek v Londýně bych taky uvítala.“

„Jak dlouho se tu Grigorij obvykle zdržel?“

„Tak dvě tři hodiny, někdy trochu dýl.“

„Přespával tady?“

„Ptáte se, jestli jsme byli milenci?“

„Prostě se jen ptám.“

„Ne, na noc tu nikdy nezůstal.“

„A byli jste milenci?“

„Ne, nebyli jsme milenci. V životě bych nemohla spát s mužem, který se tak strašně podobá Leninovi.“

„To je jediný důvod?“

„Patříval k FSB. Ti mizerové zavírali oči, zatímco spousta z mých přátel násilně umírala. A kromě toho o mě Grigorij nejevil zájem, pořád byl zamilovaný do své ženy.“

„Do Iriny? Vždyť se prý málem pozabíjeli, než se konečně dohrabali k rozvodu.“

„S odstupem času nejspíš změnil názor. Říkal, že byl úplný blázen a jenom se hrabal ve své práci. Irina si našla někoho jiného, ale brát si ho ještě nechtěla. Grigorij doufal, že se mu ji povede odlákat do Anglie. Chtěl jí předvést, jak důležité postavení teď zaujímá, a myslel si, že když jí ukáže, jak se změnil a v jak úžasném domku by mohla žít, znovu se do něj bezhlavě zamiluje.“

„Udržoval s ní nějaký kontakt?“

Olga pokývala hlavou.

„A dařilo se mu zapůsobit, jak chtěl?“

„Podle všeho ano, ale do žádných detailů nezabíhal.“

„Pokud si dobře vzpomínám, Irina pracovala pro nějakou cestovní kancelář.“

„Teď momentálně pro Galaxy na Tverské ulici v Moskvě. Organizuje lety a ubytování pro Rusy cestující do západní Evropy. Klientelu samozřejmě tvoří příslušníci horních vrstev, noví Rusové,“ dodala Olga opovržlivě. „Ti, kteří na zimu jezdívají do Courchevel a léta tráví v Saint-Tropez.“

Vylovila z kapsy kabátu krabičku cigaret. „Momentálně ovšem Galaxy obchody příliš nekvetou. Světová krize postihla Rusko obzvlášť tvrdě.“ Daný vývoj ženu zjevně těšil a ani se to nesnažila skrývat. „Ale to se ostatně dalo očekávat. Ekonomiky závislé na přírodních zdrojích bude vždycky ovlivňovat nevyhnutelný koloběh prosperity a krize. Teď jsem jenom zvědavá, jak se režim s tímhle novým paradigmatem vyrovná.“

Vytáhla cigaretu a vložila si ji mezi rty. Když ji Gabriel upozornil, že v zahradě je kouření zakázáno, zapálila si s o to větší vervou.

„Možná teď mám britský pas, ale v srdci jsem pořád ještě Ruska. Zákaz kouření pro nás nic neznamená.“

„A pak se divíte, proč Rusové umírají v osmapadesáti.“

„Jenom muži. Ženy žijí mnohem déle.“

Vyfoukla obláček kouře, jejž vítr vzápětí vmetl Gabrielovi do obličeje. Olga se omluvila a přesedla si na druhou stranu.

„Vzpomínám na tu noc, kdy jsme odjížděli – nacpaní všichni čtyři v té malé volze. Kodrcali jsme se po bohem zapomenutých ruských silnicích a my s Grigorijem jsme si připalovali jednu od druhé. Vy jste se zabandážovaným okem opíral o okno a žádal jste nás, abychom přestali. Jenže my jsme nemohli. Byli jsme k smrti vyděšení, ale taky zvědaví a natěšení na to, co nás čeká. Dělali jsme si s Grigorijem ohromně naděje, chtěli jsme změnit Rusko. To Elena měla mnohem skromnější přání – toužila zase spatřit svoje děti.“ Vydechla kouř přes rameno a podívala se Gabrielovi do očí. „Viděl jste ji?“

„Elenu?“ Zavrtěl hlavou.

„A mluvil jste s ní?“

„Ani slovo.“

„Takže vůbec nejste v kontaktu?“

„Napsala mi dopis. A já jí namaloval obraz.“

Gabriel ženu poprosil, aby cigaretu konečně típla; zatímco Olga zavrtávala špaček do vrstvy drobného štěrku u nohou, sledoval skupinku turistů, která se objevila u vstupu do zahrady.

„Jak jste se stavěla k tomu, že se z Grigorije stala v podstatě hvězda? Slavný přeběhlík a disident?“

„Obdivovala jsem jeho odvahu. Ale taky jsem ho považovala trochu za blázna, vést tak čilý společenský život. Radila jsem mu, aby trochu ubral. Varovala jsem ho, že se dostane do problémů, ale nedal si říct. Na to už se nechal příliš ovlivňovat Viktorem.“

„Viktorem?“

„Viktorem Orlovem.“

To jméno Gabriel samozřejmě znal. Viktor Orlov patřil ke skupince průkopnických ruských oligarchů, troufalých kapitalistů, kteří se po pádu Sovětského svazu pohotově zmocnili všeho, co mělo v bývalém státě nějakou hodnotu, a v procesu překotných změn s pomocí těchto aktiv rychle zbohatli. Zatímco obyčejní Rusové bojovali o holé přežití, Viktor vybudoval miliardový majetek v ropném a ocelářském průmyslu. Nakonec se však i on dostal s postjelcinovským režimem do konfliktu a těsně před tím, než na něj vydali zatykač, utekl do Británie. V současné době patřil k nejhlasitějším, byť ne zrovna nejspolehlivějším kritikům Kremlu. Málokdy se totiž ve svých neurvalých obviněních, která pravidelně pronášel na adresu ruského prezidenta a jeho kremelských přisluhovačů, nechal ovlivnit něčím tak přízemním jako holá fakta.

„Měla jste s ním kdy co do činění?“ zajímal se Gabriel.

„S Viktorem?“ Olga se trpce pousmála. „Asi před sto lety ještě v Moskvě, nedlouho poté, co Jelcin odešel z úřadu. Noví vládci Kremlu po Viktorovi chtěli, aby dobrovolně prodal svůj podnik zpátky státu – samozřejmě za směšnou částku. Viktor z pochopitelných důvodů nejevil zájem, a tak se situace začala poněkud komplikovat – ostatně jako vždycky. Kreml vyhrožoval raziemi konfiskací, což je taková jeho typická taktika, když něco chce. Neváhá využít státní moci.“

„A Viktor si myslel, že byste mu mohla pomoct.“

„Pozval mě na oběd a předložil mi námět na exkluzivní reportáž – měla být o člověku, jehož úkolem bylo shánět mladé ženy výhradně pro osobní pobavení prezidenta. Velice mladé ženy, Gabrieli. Když jsem řekla, že takového tématu bych se ani nedotkla, hrozně se naštval. Měsíc nato utekl ze země. Oficiálně ho ruská strana stíhá za krácení daně a podvod.“

„A neoficiálně?“

„Kreml chce, aby mu Viktor postoupil většinový podíl ve svém mamutím energetickém podniku Ruzoil, který zbudoval na Sibiři. Má hodnotu spousty miliard dolarů.“

„A co chtěl Viktor po Grigorijovi?“

„Viktor vystupoval proti Kremlu z naprosto průhledného důvodu, který se dal sotva považovat za ušlechtilý. A Grigorij mu poskytl něco, na co do té doby nikdy nedosáhl.“

„Váženost.“

„Přesně tak. Grigorij znal navíc pár nejtemnějších tajemství režimu, která se mohla Viktorovi hodit jako mocná zbraň. Viktorovy prosby byly vyslyšeny – nebe mu seslalo Grigorije a on toho bez váhání využil. To umí Viktor velice dobře. Využívá, koho může, a když z něj vysaje poslední kapku, předhodí ho vlkům.“

„Vyprávěla jste něco z toho i Grigorijovi?“

„Jistě, ale nijak zvlášť to na něj nezapůsobilo. Grigorij byl přesvědčený, že se o sebe dokáže postarat sám, a nerad slyšel, když mu obyčejná novinářka radila, aby si dával větší pozor. Choval se jako stařec zamilovaný do krásné holky, nedokázal myslet jasně. Rád se pohyboval ve Viktorově společnosti, motal se okolo luxusních aut, nádherných domů a užíval si drahého vína na opulentních večírcích. Bylo to jako droga a Grigorij si rychle vypěstoval závislost.“

„Kdy jste ho viděla naposledy?“

„Před dvěma týdny. Sršel radostí, protože Irina se podle všeho vážně zabývala myšlenkou, že přijede do Londýna. Ale byl taky trochu rozrušený.“

„Kvůli lrině?“

„Ne, kvůli své bezpečnosti. Byl přesvědčený, že ho někdo sleduje.“

„Kdo?“

„Víc k tomu bohužel neřekl. Předal mi poslední stránky rukopisu a taky mi dal do úschovy jeden dopis. Řekl, že pokud se mu něco stane, bude ho hledat jeden přítel. Byl si jist, že tenhle muž se nakonec ukáže i v Oxfordu a přijde mě navšívit. Měl ho rád a velice ho respektoval. Tihle dva spolu při té dlouhé cestě nekonečnou ruskou krajinou evidentně uzavřeli jakousi dohodu.“ Vložila Gabrielovi dopis do dlaně a zapálila si další cigaretu. „Musím přiznat, že si na něco takového vůbec nepamatuju. Nejspíš jsem v tu chvíli zrovna spala.“

18

OXFORD

„Vy jste ten dopis četla?“ otázal se Gabriel.

„Ne.“

„Tomu se mi nechce věřit.“

„Proč?“

„Protože to není tak dávno, kdy jste byla nejznámější investigativní novinářkou v Rusku.“

„No a?“

„No a investigativní novináři jsou od přírody hrozní čmuchalové.“

„Asi jako tajní agenti?“

„Dá se to tak říct.“

„Cizí dopisy nečtu, to se prostě nehodí.“

Seděli u stolku v rušné kavárně na Queen’s Lane před mřížkovaným oknem, Gabriel s výhledem do ulice, Olga čelem do podniku. Žena držela v jedné ruce poctivý hrnek kávy, ve druhé Grigorijův dopis.

„Myslím, že tohle nám přinejmenším odpovídá na otázku, l<‚stli Grigorij odešel z vlastní vůle, nebo byl unesen.“

„A docela přesvědčivě.“

Shodou okolností stálo na papíře rovněž pět vět, ale na rozdíl od podvrženého dopisu o Grigorijově opětovném zběhnutí byl napsán v textovém editoru, nikoliv ručně, a vytisknut. Rovněž neobsahoval žádný pozdrav, protože ten by byl příliš nebezpečný. Olga vrátila list Gabrielovi a ten si jej znovu přečetl.

POKUD DRŽÍTE V RUKOU TENTO DOPIS, PAK SE MĚ ZMOCNIL IVAN. NEDÁVÁM VINU NIKOMU NEŽ SOBĚ, PROTO SE NEMUSÍTE CÍTIT NIJAK VÁZÁN SLIBEM, KTERÝ JSTE MI TU NOC V RUSKU DAL. JEDNU PROSBU VŠAK MÁM BOJÍM SE, ŽE MOJE TOUHA PO OPĚTOVNÉM SOUŽITÍ S IRINOU MOŽNÁ MOJI BÝVALOU MANŽELKU OHROZILA. BYL BYCH VDĚČNÝ, KDYBY NA NI VAŠI DŮSTOJNÍCI Z MOSKEVSKÉ STANICE MOHLI ČAS OD ČASU DOHLÍDNOUT. A POKUD NA ZÁVĚR DOVOLÍTE JEDNU RADU ZE ZÁHROBÍ – NAŠLAPUJTE OPATRNĚ.

K dopisu byla svorkou připnuta fotografie, jež zachycovala Grigorije s bývalou manželkou ve šťastnějších dobách u stolku, který se prohýbal pod láhvemi vodky a skleničkami. Irina Bulganovová byla atraktivní žena s krátkými blond vlasy a atletickou postavou, která svědčila o sportovním mládí. Gabriel ji na snímku viděl poprvé v životě, přesto mu rysy v jejím obličeji byly vzdáleně povědomé.

„Věříte tomu?“ zeptala se Olga.

„Čemu?“

„Té části o Ivanovi. Myslíte, že by byl opravdu schopen naplánovat a rozjet tak složitou akci jako tahle?“

„Ivan je prolezlý KGB až do morku kostí. Pro svůj obchod se zbraněmi vybudoval neskutečně složitou a propracovanou síť překupníku a odběratelů, která ve světě nemá obdoby. Zaměstnával desítky bývalých i současných agentů tajných služeb – včetně Grigorije. Grigorij vzal Ivanovi peníze a pak ho zradil. A v Rusku se za zradu platí stále stejně.“

„Vyššaja měra,“ pronesla Olga tiše.

„Nejvyšší trest.“

„Myslíte, že je mrtvý?“

„Vyloučit se to nedá.“ Gabriel se zamyslel a po chvíli dodal: „Ale upřímně o tom pochybuju.“

„Ale od jeho zmizení už uplynul celý týden.“

„Možná se vám to zdá jako dlouhá doba, ale ve skutečnosti to zas tak dlouho není. Nejdřív tu máme Ivana, který bude chtít co nejpodrobnější informace – hlavně o tom, co Grigorij pověděl Britům a Američanům o jeho zločinecké síti. Pak si ho, počítám, budou chtít podat soudruzi z Lubjanky. A když přijde na nepřátelský výslech, dokáží být Rusové hodně trpěliví. Sami k tomu říkají, že zdroj je třeba vysát až do sucha.“

„Předpokládám, že jste na to taky odborník.“

„Na výslechy?“ Gabriel zavrtěl hlavou. „Upřímně řečeno to nikdy nebyla moje silná stránka.“

„Jak dlouho to trvá?“

„Záleží na tom.“

„Na čem?“

„Jestli vyslýchaný spolupracuje. A i pokud ano, může trvat celé týdny a někdy dokonce měsíce, než se tazatel přesvědčí, že mu oběť řekla všechno, co chce vědět. Zeptejte se politických vězňů z Guantanáma, některé z nich vyslýchali i několik let v kuse.“

„Chudák Grigorij. Pošetilý blázen.“

„Jo, blázen rozhodně byl. Neměl vést tak otevřeně společenský život a naopak se měl naučit držet jazyk za zuby. Sám si říkal o malér.“

„Existuje způsob, jak ho dostat zpátky?“

„Úplně nereálně bych to neviděl, ale momentálně si mnohem větší obavy dělám o vás.“

Gabriel vyhlédl z okna. Slunce zapadlo za vysoké zdi kolejí a celá High Street se ocitla v jejich stínu. Po silnici právě kodrcal městský autobus a v jeho závěsu se táhlo procesí studentů na kolech.

„Byla jste s ním v kontaktu, ví o vás všechno. Zná vaše krycí jméno i adresu. Musíme předpokládat, že v tuto chvíli už má všechny informace i Ivan.“

„Mám k dispozici telefonní číslo, na které můžu v naléhavém případě zavolat. Britové tvrdí, že jsou schopní mě vyzvednout do několika minut.“

„Hm. Asi vás nepřekvapí, že britská bezpečnostní služba na mě poslední dobou nedělá zrovna ten nejlepší dojem.“

„Takže máte v úmyslu mě odvézt z Oxfordu, aniž jim o tom řeknete?“

„A klidně i násilím, pokud bude třeba. Kde máte ten svůj nový britský pas?“

„V horním šuplíku nočního stolku.“

„Tak ten budete potřebovat, k tomu přibalte nějaké věci na převlečení a cokoliv jiného, co tu nechcete nechat.“

„Potřebuju svůj počítač a písemnosti. A taky neodejdu bez Kasandry.“

„Kdo je Kasandra?“

„Moje kočka.“

„Necháme jí tu spoustu vody a zásobu jídla a zařídíme, aby ji zítra někdo vyzvedl.“

„Kasandra není žádná věc, Gabrieli, nenechám ji tu.“

„Jo, jenže pokud to není slepecká kočka, tak ji nesmíme vzít do Eurostaru.“

„Do Eurostaru?“

„Vlak do Paříže. A musíme si pohnout, jinak nestihneme poslední spoj.“

„Kdy odjíždí?“

V sedm třicet devět, odvětil Gabriel v duchu. Přesně.

19

OXFORD

Trasa oxfordské městské linky číslo 5 vede od vlakového nádraží k obchodnímu centru na Templars Square a dále přes most Magdalen Bridge až do vzdálené oblasti Blackbird Leys. Gabriel s Olgou nasedli na autobus u koleje All Souls College a vystoupili na první zastávce na Cowley Road. Spolu s nimi zvolilo tuto stanici dalších pět cestujících. Čtyři se vydali různými směry a pátý kráčel chvilku za nimi, než na rohu Jeune Street zmizel v kostele, z něhož k nim doléhala změť hlasů odříkávajících nějakou modlitbu.

„Každou středu tu mají večerní bohoslužby.“

„Počkejte uvnitř a já vám mezitím zajdu pro věci.“

„Chci se rozloučit s Kasandrou. Musím vědět, že jí nic nechybí.“

„Takže podle vás nezvládnu nakrmit obyčejnou kočku?“

„Je na vás vidět, že zvířata nemáte rád.“

„Náhodou je to přesně naopak. A můžu to dokázat několika jizvami.“

Odbočili do Rectory Road a zamířili přímo k Olžině vchodu. Její kolo stálo pořád opřené o kontejner za nízkou cihlovou zídkou. Mezi dveřmi byl zasunutý citronově zelený leták s reklamou na nový indický bufet; Olga jej vytáhla a strčila klíč do zámku, ale nedařilo se jí odemknout. Pak se náhle kdesi v potemnělé ulici ozvalo zarachocení motoru a Gabrielovi se hrůzou naježily vlasy na zátylku.

Obyčejný člověk by tyto dvě události nejspíš ani pořádně nevnímal, natož aby je dával do souvislosti. Jenže na někoho jako Gabriel Allon působily jako neonová vývěsní cedule, která ho varuje před nebezpečím. Trhl hlavou doprava a spatřil osobní vůz ztlumenými světly, který se vysokou rychlostí přibližoval ze měru od St. Clemenťs Street. Řidič měl široká ramena a oběma nikama chladně svíral volant. A přímo za ním se v otevřeném zadním okýnku mihl předmět, jehož tvar Gabriel bezpečně rozeznal – poloautomatická pistole s tlumičem.

Stejně jako prve Grigorij i Gabriel s Olgou se nyní ocitli v pasti. Tentokrát však nešlo o únos – tohle byla vražedná operace. Aby přežili následujících deset vteřin, bude muset Gabriel hrát v obraně, což odporovalo desítkám let zkušeností i výcviku. Bohužel ale neměl na výběr; do Oxfordu se vypravil beze zbraně.

Odstoupil o krok nazad a vší silou kopl do dveří. Překvapivě tvrdé dřevo se ani nehnulo. Vrhl letmý pohled doleva a uviděl úzkou předzahrádku sypanou drobným bílým štěrkem. Do hlavních dveří už se zavrtávaly první kulky, když popadl Olgu za paži a strhl ji za nízkou cihlovou zídku.

Střelba trvala dlouhých pět vteřin – akorát aby útočník vyprázdnil zásobník, říkal si Gabriel v duchu – a řidič nečekal, až si střelec zbraň znovu nabije nebo vymění. Izraelec zvedl hlavu v momentě, kdy vůz mizel v táhlé zatáčce, a bezpečně rozeznal značku i typ.

Vauxhall Insignia sedan.

Tmavě modré barvy.

Myslím, že se jí říká námořnická modrá…

„Udusíte mě.“

„Jste v pořádku?“

„Snad jo. Ale připomeňte mi, že už vám nikdy nesmím dovolit, abyste mě doprovázel domů.“

Gabriel zůstal ještě chvíli ležet, pak vstal a poháněn adrenalinem a zlostí se znovu rozmáchl nohou proti dveřím. Tentokrát zámek povolil a dveře vletěly dovnitř, jako by je odmrštila tlaková vlna. Muž opatrně vstoupil do nevelké chodby; od paty schodiště jej rozvážně pozoroval pár kočičích očí. Olga se pro zvíře sehnula a přitiskla je ke hrudi.

„Já ji tu prostě nemůžu nechat.“

„Jenom rychle, slečno Cesnikovová. Rád bych odsud vypadl dřív, než se ti lidi s pistolí vrátí dokončit načatou práci.“

Část druhá

ANATOLIJ

20

ČTVRŤ MARAIS, PAŘÍŽ

Vyhlášená čtvrť Marais leží na pravém břehu řeky Seiny a zabírá části Třetího a Čtvrtého obvodu. Z původních mokřin se nejprve v době monarchie stala žádaná adresa, po Francouzské revoluci chudinská čtvrť dělnické třídy a na počátku dvacátého století pulzující židovská čtvrť. Za druhé světové války zde jako na mnoha jiných místech proběhlo brutální zatýkání obyvatel a oblast pozvolna upadala, dokud še v šedesátých letech dvacátého století vláda nerozhodla ji znovu oživit. Dnes patří Marais se svými luxusními obchody, galeriemi a módními restauracemi k nejelegantnějším pařížským čtvrtím vůbec. A právě tady, v jedné z restaurací na rue des Archives, čekal následujícího podvečera Uzi Navot. Na sobě měl rolák, který mu příliš nelichotil – zdálo se, jako by měl hlavu posazenou přímo na robustních ramenou. Když se Gabriel s Olgou usadili naproti němu, sotva zvedl oči.

Přijeli do Paříže předchozího dne po desáté hodině večer a ubytovali se v bezútěšném tranzitním hotelu přímo naproti Gare du Nord. Cesta proběhla bez větších obtíží – žádní ruští zabijáci už se neobjevili a Olžina kočka cestu z Oxfordu na Paddington Station rovněž přežila, byť místy už o tom Gabriel pochyboval. Kvůli tomu, že ve vlacích Eurostar nebylo povoleno převážet zvířata, museli pro ni najít útočiště v Londýně. Gabriel se bez váhání vypravil do umělecké galerie Juliana Isherwooda ve čtvrti St. James’s. Isherwood si za mnohá léta utajené spolupráce s Ústavem vytrpěl nemalá příkoří, ale aby mu agent bez varování vnutil cizí kočku… to už je vrchol, rozohnil se. Jakmile se však seznámil s Olgou, okamžitě pookřál – s čímž Gabriel počítal. Julian Isherwood měl totiž tři slabosti – italské obrazy, francouzské víno a krásné ženy. Zejména Rusky. A stejně jako v případě Uziho Navota nedalo příliš práce si jej opět usmířit.

„Nechápu, proč jsme museli zrovna sem,“ postěžoval si teď Navot. „Dobře víš, že miluju kuřecí polívku od Joa Goldenberga.“

„Ten dávno zavřel, to nevíš?“

„Ale vím. Jenom tomu pořád nemůžu uvěřit. Co je Marais bez Joa Goldenberga?“

Košer lahůdkářství sídlilo na prominentním místě na rohu ulice rue des Rosiers číslo 7 přes půl století. Na omšelých čalouněných lavičkách sedávali Židé z celého světa a cpali se kaviárem, porcovanými játry, hovězími žebírky a bramboráky. Cestu sem si našly i hvězdy francouzského filmu, ministři vlády a slavní spisovatelé a novináři. Významné postavení Joa Goldenberga však představovalo také lákavý cíl pro extremisty a teroristy a v srpnu roku 1982 zemřelo po granátovém útoku doprovázeném střelbou ze samopalu šest stálých zákazníků. Za atentátem stála palestinská teroristická skupina Abú Nidala. Konečný ortel však nad tímto významným pařížským podnikem nakonec nevynesl násilný čin, ale stále rostoucí nájemné a opakovaná předvolání za nedodržování hygienických podmínek.

„Máš štěstí, že tě to kuře nezabilo, Uzi. Bůhví jak dlouho kde leželo, než ho hodili do misky a přinesli ti ho na stůl.“

„Ale chutnalo skvěle. A stejně tak jejich boršč, ten jsi měl přece strašně rád.“

„Boršč z duše nesnáším, v životě jsem mu nepřišel na chuť.“

„Tak proč sis ho vždycky objednával?“

„To jsem nebyl já, objednávals mi ho ty. A pak jsi ho za mě taky vždycky snědl.“

„Já si to pamatuju trochu jinak.“

„To máš jedno.“

Mluvili spolu plynulou francouzštinou, ale teď se Navot otočil k Olze a zeptal se anglicky: „Řekněte, slečno Suchovová, nedala byste si s radostí poctivou porci boršče?“

„Pocházím z Ruska. Proč bych si proboha v Paříži dávala boršč?“

Navot se otočil zpět na Gabriela. „To je vždycky tak příjemná?“ prohodil hebrejsky.

„Rusové mají poněkud temný smysl pro humor.“

„To vidím.“ Vyhlédl z okna na úzkou ulici. „Od doby, kdy jsem se odsud odstěhoval, se tu toho hodně změnilo. Chodíval jsem sem jen tak, kdykoliv jsem měl chvilku volna. Bylo to jako kousek Tel Avivu přímo v centru Paříže. Ale teď…,“ zakroutil hlavou. „Je to stejné jako všude, člověk si tu může vybírat akorát mezi drahýma kabelkama a ještě dražšími šperky. Už ani slušný falafel tu neseženeš.“

„A přesně tak to starostovi vyhovuje. Ulice jako ze škatulky se spoustou luxusních obchodů, které platí horentní nájemné a obrovské daně. Před pár měsíci tu dokonce chtěli postavit McDonald’s, ale místní se proti tomu vzbouřili. Chudák Jo Goldenberg už se v tomhle podnikání nedokázal udržet. Těsně předtím než to zavřel, platil nájemné tři sta tisíc eur ročně.“

„To se pak není čemu divit, že měl v kuchyni bordel.“

Navot sklopil zrak k jídelnímu lístku. Když znovu promluvil, tón jeho hlasu zněl mnohem ostřeji a nevlídněji.

„Rád bych si to zopakoval, jestli mi náhodou něco neuniká. Přijedu do Itálie a nařídím ti, aby ses okamžitě vrátil do Izraele, protože máme pádný důvod se domnívat, že je tvůj život v ohrození. Ty mi tvrdíš, že potřebuješ tři dny na dokončení obrazu, a já hlupák s tím souhlasím. A pak se během následujících čtyřiadvaceti hodin dozvídám, že se ti podařilo proklouznout osobní ochrance a odcestovat do Londýna, kde na vlastní pěst pátráš po okolnostech zmizení jistého Grigorije Bulganova, tedy pohřešovaného ruského zběha. A dneska ráno obdržím zprávu, v níž se říká, žes přijel do Paříže doprovázen ruským zběhem číslo dvě, Olgou Suchovovou. Vynechal jsem něco?“

„Olžinu kočku. Nechali jsme ji v Julianově galerii, musíš pro ni poslat někoho z londýnské stanice. Jinak ji Julian vypustí v královském Green Parku a s radostí jí dovolí utéct.“

Gabriel vytáhl z kapsy kabátu dopis od Grigorije a položil jej na stůl. Navot si ho mlčky přečetl. Když znovu pozvedl zrak, výraz jeho tváře nic neprozrazoval.

„Chci vědět, co všechno jsi v Anglii vyváděl, Gabrieli. Pěkně popořadě od začátku do konce, bez příkras, beze změn a bez jakýchkoliv zkratek.“

Agent Navotovi vyhověl a odvyprávěl celý příběh – od setkání s Grahamem Seymourem až po pokus o atentát u Olžina prahu.

„Takže porouchali zámek?“ otázal se Uzi.

„Jo, skoro to nebylo poznat.“

„Škoda že si ten střelec neuvědomil, že nemáš zbraň. Mohl jednoduše vystoupit z auta a na místě tě zabít.“

„To nemyslíš vážně, Uzi.“

„Ne, ale aspoň se mi uleví, když to řeknu. To je na ruské zabijáky trochu odbytá práce, nezdá se ti?“

„Zabít někoho z jedoucího auta není nejjednodušší.“

„Pokud se ovšem nejmenuješ Gabriel Allon. Když naše služba zacílí, terč zemře – a totéž obvykle platí i o Rusech. Co se plánování a přípravy týká, jsou neuvěřitelně precizní.“

Gabriel souhlasně pokýval hlavou.

„Tak proč by do Oxfordu posílali párek amatérů?“

„Protože předpokládali, že to bude snadná práce, kterou zvládne každý druhořadý pěšák.“

„Podle tebe útočili na Olgu, a ne na tebe?“

„Přesně tak.“

„A jak si tím můžeš být tak jistý?“

„Já jsem byl v Británii sotva tři dny. Zorganizovat atentát tak rychle by byl zatracený oříšek i pro nás.“

„Tak proč tu akci neodvolali, když viděli, že není sama?“

„Mohli mě považovat za Olžina přítele nebo za jejího studenta a ne za někoho, kdo ví, že je dobré padnout k zemi, když se zničehonic jenom nevinně zasekne zámek.“

Ke stolu přistoupil číšník, ale Navot mu letmým pokynutím ruky naznačil, aby je nechal ještě chvíli o samotě.

„Možná ses o tyhle postřehy mohl podělit i s Grahamem Seymourem. On ti dovolí přezkoumat Grigorijovo zmizení, a ty se mu odvděčíš čím? Odplížíš se ze země s dalším přeběhlíkem po boku.“ Navot se cynicky zasmál. „Mohli bysme s Grahamem založit vlastní klub – mužů, kteří se rozhodli ti důvěřovat, a pokaždé se neomylně spálí.“

Pak se obrátil k Olze a znovu promluvil anglicky. „Vaši sousedi postřehli díry po kulkách a rozbité dveře až někdy kolem osmé, a když vás nikde nenašli, zburcovali policii v Thames Valley.“

„A zbytek už si bohužel dokážu domyslet,“ pravila žena s povzdechem. „Jelikož u mojí adresy byla uvedena speciální bezpečnostní opatření, policista ve službě neprodleně informoval svého náčelníka.“

„A hádejte, co udělal on.“

„Předpokládám, že zavolal na londýnské ústředí. A to pak kontaktovalo Grahama Seymoura.“

Navot sklouzl pohledem na Gabriela. „Teď je řada na tobě. Jaký byl další Grahamův krok?“

„Spojil se s šéfem naší londýnské stanice.“

„Který poslední tři dny ve vší tichosti vymetal každý kout města a pokoušel se tě najít,“ doplnil Navot. „A jakmile zvedl sluchátko, Graham si ho vzal pořádně na paškál. Gratuluju, Gabrieli. Dokázal jsi vztahy mezi Brity a Ústavem zchladit opět na bod mrazu. Chtějí podrobné hlášení o tom, co se včera stalo v Oxfordu, a taky by rádi zpátky svého přeběhlíka. Graham Seymour nás očekává v Londýně zítra ráno za rozbřesku.“

„Nás?“

„Tebe, mě a Olgu.“ A pak, jako by málem zapomněl, Navot dodal: „A starého pána taky.“

„Jak se do toho dokázal zaplést i Shamron?“

„Jako vždycky. Shamron se děsí vakua, znáš ho. Vidí někde skulinu a okamžitě ji musí zaplnit.“

„Vyřiď mu, ať zůstane v Tiberiadě. Řekni mu, že to zvládneme sami.“

„Prosím tě, Gabrieli, Shamron v nás pořád vidí děti, které by se rády naučily jezdit na kole, ze kterého se jemu ovšem ještě nechce slézt. A krom toho už je na to pozdě, dávno totiž dorazil.“

„Kde je?“

„Čeká v jednom bezpečném bytě na Montmartru. My s Olgou zůstaneme tady, aspoň se trochu líp poznáme. A ty si s ním běž promluvit, touží po důvěrném rozhovoru.“

„O čem?“

„To mi neřekl. Koneckonců, jsem jenom pouhý šéf speciálních operací.“

Navot se zahleděl na jídelní lístek a zamračil se. „Žádná kuřecí polívka. Takové vařené kuře od Joa Goldenberga… jediné, co uměl ještě líp, byl ten boršč.“

21

MONTMARTRE, PAŘÍŽ

Činžovní dům stál ve východní části čtvrti, přímo u hřbitova. Klasické schodiště pokrýval elegantní, byť vyšlapaný běhoun a prostředí zpříjemňoval čistě upravený vnitřní dvorek. Byt se nacházel ve třetím patře a z okna pohodlně zařízeného obývacího pokoje by se naskýtal krásný výhled na kupoli baziliky Sacré-Coeur, kdyby ho ovšem svými širokými zády nezahrazoval Ari Shamron. Když se ozvalo jemné zavrzání dveří, pomalu se otočil a dlouhou chvíli zíral na Gabriela, jako by přemítal, jestli jej zastřelit, nebo raději předhodit divokým psům. Na sobě měl šedý proužkovaný oblek a luxusní hedvábnou kravatu barvy leštěného stříbra. Vypadal jako stárnoucí podnikatel ze střední Evropy, který přišel k bohatství pochybným způsobem a nikdy neprohrál v kartách.

„Chyběl jsi nám u oběda, Ari.“

„Nikdy neobědvám.“

„Ani v Paříži?“

„Paříž nemůžu vystát, obzvlášť v zimě.“

Z náprsní kapsy saka vylovil tabatěrku a palcem otevřel víčko.

„Myslel jsem, že už jsi s tím kouřením přestal.“

„A já myslel, že v Itálii dokončuješ obraz.“ Shamron vytáhl cigaretu, třikrát jejím koncem poklepal o pouzdro a vložil ji mezi rty. „A pak se mi divíte, že neodejdu do důchodu.“

Ze zapalovače – nikoliv starého otlučeného Zippa, jejž nosil doma, ale elegantního stříbřitého nástroje – vyšlehl jasně modrý plamínek. Cigarety Shamron ovšem nevyměnil; turecké kuřivo bez filtru se štiplavým zápachem patřilo k jeho poznávacím znamením stejně jako charakteristická chůze a nezlomná vůle rozdrtit kohokoliv, kdo by se mu ve svém bláznovství opovážil odporovat.

Kdyby měl člověk vystihnout vliv Ariho Shamrona na ochranu a zabezpečení státu Izrael, zapotil by se stejně, jako kdyby se pokoušel osvětlit význam vody při vytváření a zachovávání života na Zemi. Ari Shamron v mnoha ohledech Stát přímo ztělesňoval. Bojoval ve válce, která vyústila v opětovné ustavení Izraele, a následujících šedesát let strávil obranou země před hordami nepřátel, jejichž jediným cílem bylo znovu ji vymazat z mapy světa. Jeho hvězda zářila nejjasněji v dobách válek a krize. Poprvé byl do čela Ústavu jmenován nedlouho po fiasku v jomkipurské válce (Tzv. jomkipurská válka vypukla v říjnu 1973 na Den smíření (Jom kipur), tj. nejvýznamnější židovský svátek. Tato pátá arabsko-izraelská válka zastihla izraelské obranné síly zcela nepřipravené. Na straně arabského světa se mj. angažoval i Sovětský svaz a na straně Izraele USA. Pozn. překl.) a na svém postu se udržel déle než kdokoliv jiný před ním i po něm. Podruhé jej do funkce povolali z důchodu v době, kdy po sérii veřejných skandálů klesla reputace Ústavu na nejnižší úroveň v dějinách jeho existence. S Gabrielovou pomocí se mu podařilo obnovit jeho lesk a slávu. Stejně jako v prvním případě i podruhé odcházel na odpočinek nedobrovolně a nerad. Některé kruhy dokonce jeho odchod přirovnávaly ke zničení Druhého chrámu.

Nyní Shamron působil jako šedá eminence Ústavu. Přestože již formálně nezastával žádnou funkci, stále zůstával neviditelnou rukou, jež ve skutečnosti řídila bezpečnostní politiku Izraele. Nezřídka se v jeho domě tísnili dlouho do noci u kuchyňského stolu muži v jednoduchých košilích s vyhrnutými rukávy a bojovně po sobě hulákali přes hustá oblaka cigaretového dýmu. Nebohá Gila, Shamronova neskonale trpělivá manželka, v takových chvílích seděla ve vedlejším pokoji a spolu s Mozartem a krajkovým vyšíváním čekala, až agenti odejdou, aby po nich mohla sklidit nádobí.

„Na opačném břehu Lamanšského průlivu se ti podařil slušný binec, synu. Ovšem to už je jaksi tvoje specialita.“ Shamron vypustil úzký proužek kouře ke stropu, kde se v pološeru stočil jako kupící se bouřkové mraky. „Tvůj přítel Graham Seymour bude mít zřejmě co dělat, aby si vůbec udržel práci. Mazl tov, Gabrieli, to na třídenní akci není špatné.“

„Graham to přežije, vždycky se z toho vyhrabal.“

„Jenže za jakou cenu?“ tázal se Shamron řečnicky. „Downing Street a nejvyšší místa MI5 i MI6 spustili kvůli tvému počínání pěkný povyk. Kromě nelichotivých poznámek prohlašují, že s náma přeruší spolupráci v řadě citlivých záležitostí – a to v době, kdy se bez nich neobejdeme. Ani ty ne.“

„A co to se mnou má společného?“

„Možná ti to uniklo, ale mulům z Teheránu už se skoro podařilo dokončit výrobu jaderné zbraně. Spolu s novým premiérem vyznáváme podobnou filosofii, a sice že není nejlepší sedět s rukama v klíně, zatímco někdo jiný vymýšlí, jak nás zničit. A když ten někdo začne mluvit o tom, jak nás chce vymazat z povrchu zemského, raději ho bereme za slovo. Oba jsme při prvním holocaustu ztratili rodinu a rozhodně nehodláme ztratit celou zemi při druhém – ne bez boje.“

Shamron si sundal brýle a mžouravě hledal šmouhy na sklíčkách. „Pokud budeme nuceni napadnout Írán, můžeme očekávat zuřivou odpověď od jejich spřízněně armády v Libanonu – mám na mysli Hizballáh, samozřejmě. Měl bys vědět, že jeho bojovníci nedávno vyslali do Moskvy tajnou delegaci na nákupy; samozřejmě nesháněli matrjošky ani ušanky. Šli přímo za naším starým známým Ivanem Charkovem. Povídá se, že jim prodal tři tisíce mobilních protitankových řízených střel Kornet a k tomu přihodil pár tisíc RPG dvaatřicítek. A taky jim podle všeho poskytl docela výraznou slevu, jelikož věděl, že ty zbraně chtějí použít právě proti nám.“

„A víme jistě, že to byl Ivan?“

„Jeho jméno zaznělo v několika odposleších.“ Shamron si znovu nasadil brýle a chvíli si Gabriela zkoumavě prohlížel. „S nepřáteli jako Irán, Hizballáh a Ivan Charkov v patách potřebujeme přátele, kdekoliv se naskytnou, Gabrieli. Proto musíme udržovat dobré vztahy i s Brity.“ Na okamžik se odmlčel. „A proto taky chci, abys konečně ukončil svoje nekonečné líbánky a vrátil se domů.“

Gabriel vytušil, kam svým proslovem starý pán směřuje, a rozhodl se nijak mu situaci neulehčovat. Nepoložil mu tedy žádnou z otázek, které se nabízely. Shamrona jeho promyšlené mlčení viditelně iritovalo; rozezleně típl cigaretu do popelníku na kávovém stolku.

„Náš nový ministerský předseda už tě roky s obdivem sleduje, ovšem jeho vztah k nynějšímu šéfovi Ústavu se dá nazvat přinejlepším chladným. Sloužili spolu s Amosem krátce v naší vojenské kontrarozvědce Amanu a vypěstovali si vzájemnou nenávist, která přetrvává dodnes. Amos už se dlouho neudrží. Minulý týden se mě při soukromé večeři premiér zeptal, koho bych rád viděl na jeho místě. Samozřejmě jsem zmínil tebe.“

„Dal jsem jasně najevo, že o tu pozici nemám zájem.“

„Jo, to už jsem slyšel, a ne jednou. A kromě toho, že mě to značně unavuje, to navíc vůbec nereflektuje současný stav věcí. Izrael čelí hrozbě, která se nedá srovnat s ničím, čím za svou krátkou historii prošel. Jestli sis toho nevšiml, zrovna teď nás svět nemá příliš v lásce a íránské nebezpečí může vést k ještě větší nestabilitě a k dalším možným výbuchům násilí po celém regionu. Tak co máš v úmyslu, Gabrieli? Sedět ve své vile v Itálii a restaurovat obrazy pro papeže?“

„Ano.“

„To nepřipadá v úvahu.“

„Možná ne pro tebe, Ari, ale já už jsem se rozhodl. Ústavu jsem věnoval celý svůj život, ztratil jsem kvůli němu syna a ženu. Prolil jsem krev mnoha lidí i svoji vlastní. Končím. Vyřiď premiérovi, ať si najde někoho jiného.“

„On tě potřebuje, Gabrieli, l tvoje země tě potřebuje.“

„Nezdá se ti, že trochu přeháníš?“

„Naopak, vidím to zcela realisticky. Země ztratila víru v politické vůdce, naše společnost se otřásá v základech. Lidi potřebují někoho, komu můžou věřit a na koho se můžou s důvěrou spolehnout. Někoho, komu se nedá nic vytknout.“

„Byl jsem zabiják, Ari. Těžko by se mi nedalo nic vytýkat.“

„Byl jsi vojákem na tajném bitevním poli. Přinášel jsi spravedlnost těm, kdo jí nemohli učinit zadost sami.“

„A přitom jsem přišel o všechno. Málem jsem ztratil i sám sebe.“

„Ale nakonec ses vrátil do života, dokázal sis ho opravit – tak jako opravuješ svoje obrazy. Máš Chiaru. A kdo ví? Možná se brzo dočkáš i dalšího potomka.“

„Měl bych snad něco vědět, Ari?“

Ze Shamronova zapalovače znovu vyšlehl namodralý plamínek. Další slova pronesl stařec k nasvětlené kupoli Sacré-Coeur. „Vrať se domů, Gabrieli, a vezmi Ústav do svých rukou. Pro to jsi byl zrozen. O tvém osudu bylo rozhodnuto ve chvíli, kdy tě matka pojmenovala Gabriel.“

„Totéž jsi říkal i toho dne, kdys mě naverboval pro operaci Hněv boží.“

„Vážně?“ Shamron se ponořil do vzpomínek a ve tváři se mu mihl letmý úsměv. „Pak není divu, žes souhlasil.“

Starý pán podobný scénář nastiňoval už mnoho let, ale nikdy dřív jej takto jednoznačně nevyslovil. Gabriel si uměl naprosto přesně představit, jak by strávil zbytek života, kdyby byl takový blázen a Shamronovu přání vyhověl. Skončil by stejně jako muž, jenž nyní stál před oknem. Ústav zničil Shamronovi zdraví a kvůli němu se mu rozpadla rodina. Stát Izrael jej vnímal jako národního hrdinu, ale jeho děti v něm viděly jen tátu, který nikdy nebyl doma. Otce, který se nikdy neobjevil na oslavách narozenin a jezdil opancéřovanými vozy v doprovodu ozbrojených strážců. Po takovém životě Gabriel netoužil a nehodlal mu vystavit ani své nejbližší, ale říct to v této chvíli starému pánovi do očí nepřicházelo v úvahu. Bude lepší nechat mu střípek naděje a využít situace ve svůj prospěch. Shamron to pochopí. Na Gabrielově místě by totiž postupoval úplně stejně.

„Kdy bych se musel ujmout funkce?“

„Znamená to, že tu práci vezmeš?“

„Ne, to znamená, že jsem ochoten to zvážit – za dvou podmínek.“

„Ultimáta nemám rád. Taková OOP o tom ví své.“

„Chceš si je poslechnout?“

„Když jinak nedáš.“

„Za prvě dokončím svůj obraz.“

Shamron zavřel oči a kývl. „A druhá věc?“

„Dostanu Grigorije Bulganova z Ruska dřív, než ho Ivan zabije.“

„Toho jsem se bál.“ Shamron naposled potáhl z cigarety a zamáčkl ji do popelníku. „Podívej se, jestli je tu nějaké kafe. Víš, že bez kafe operace plánovat nedokážu.“

22

MONTMARTRE, PARIZ

Gabriel nasypal pár lžiček kávy do konvice s pístem, a zatímco čekal, až začne vřít voda, stručně Shamrona informoval o událostech posledních dní. Starý pán seděl na pohovce u kávového stolku jenom v košili, ruce s viditelnými jaterními skvrnami zamyšleně složené pod bradou. Pohnul se, až když si chtěl přečíst dopis, jejž Grigorij nechal u Olgy Suchovové v Oxfordu, a chvíli nato se natáhl pro svůj první šálek kávy. Dopřál si poctivou dávku cukru a teprve pak vyřkl svůj názor.

„Ivan je zcela jasně rozhodnut dopadnout a zabít všechny, kdo se podíleli na jeho pádu. Nejdřív šel po Grigorijovi, pak po Olze. Ale po nikom netouží tolik jako po tobě.“

„A co bych měl podle tebe dělat? Strávit zbytek života někde v úkrytu?“ Gabriel zavrtěl hlavou. „Slovy velkého Ariho Shamrona, nehodlám sedět s rukama v klíně, zatímco někdo jiný vymýší, jak mě zničit. Ještě pořád máme na výběr. Můžeme žít ve strachu – anebo se bránit útokem.“

„A to v daném případě jak?“

„Tak že budeme k Ivanovi a jeho lidem přistupovat jako k teroristům. Rozdrtíme je dřív, než stačí dostihnout někoho dalšího. A při troše štěstí se nám podaří zachránit i Grigorije.“

„Kdy chceš začít?“

Gabriel rozepnul boční kapsu své cestovní kabely a vytáhl zvětšeninu záběru dvou osob usazených na zadním sedadle mercedesu. Shamron si nasadil brýle na čtení a pozorně snímek zkoumal. Pak před něj Gabriel položil další fotografii – tu, jež byla připnuta ke Grigorijovu dopisu. Grigorij s Irinou ve šíastnějších dobách…

„Tak teď už víme, proč do toho vozu nastoupil jako poslušný beránek,“ poznamenal Shamron. „Podělil ses o tenhle poznatek se svými britskými přáteli?“

„Nějak mi to při tom úprku ze země vypadlo z hlavy. Mám dojem, že mi větší starosti dělali ti ruští zabijáci.“

„A další přeběhlík Grahama Seymoura.“ Shamron se zadíval na druhý snímek. „Řekni mi, co máš na srdci, synu.“

„Tu noc, kdy mi Grigorij zachránil život, jsem mu něco slíbil. A hodlám ten slib dodržet.“

„Grigorij Bulganov je držitelem britského pasu, což z případu dělá výhradně britskou záležitost.“

„Graham Seymour mi dal v Londýně jasně najevo jednu věc, Ari, a sice že co se Britů týká, považují Grigorije za mého, nikoliv svého přeběhlíka. A pokud se ho nepokusím zachránit já, neudělá to nikdo.“

Shamron poklepal prstem na fotografii. „A ty si myslíš, že ti pomůže?“

„Viděla jim do tváře, slyšela jejich hlasy. Kdyby se nám podařilo se k ní dostat, mohla by nám pomoct.“

„A co když nebude chtít? Co když se na té operaci podílela dobrovolně?“

„No, možné je všechno…“

„Ale?“

„Silně o tom pochybuju. Podle toho, co mi Grigorij povídal, Irina FSB a všechno s ní spojené z duše nenáviděla. To byl taky jeden z důvodů, proč se jim rozpadlo manželství.“

„A ty další?“

„Styděla se za to, že její muž bere peníze od Ivana Charkova. Říkala, že jsou smáčené krví, a ani se jich nedotkla.“

„Třeba změnila názor. Rusové dokážou být ohromně přesvědčiví, Gabrieli, a jestli jsem se za tenhle život něco naučil, pak to, že každý člověk má svou cenu.“

„Možná máš pravdu, Ari, ale dokud se nezeptáme přímo jí, nemůžeme si být jistí ničím.“

„Navrhuješ rozhovor? Chápu tě správně?“

„Něco takového.“

„A z čeho usuzuješ, že ji nezabili?“

„Volal jsem dneska ráno k ní do kanceláře. Zvedla telefon.“

Shamron usrkl horké kávy a okamžik zvažoval dosah Gabrielových slov. „Jedno bysme si měli ujasnit hned na začátku. Ani ty, ani nikdo jiný z původní operace proti Ivanovi se za žádných okolností nevypraví zpátky do Moskvy. Nikdy.“

„To taky nemám v úmyslu.“

„Tak jak se s ní chceš sejít?“

Gabriel v hrubých obrysech nastínil svůj plán a Shamron jej zaujatě poslouchal, přičemž v konečcích prstů obracel svůj zapalovač – dvě otočky napravo, dvě nalevo.

„Má to jednu chybu. Dopředu předpokládáš, že bude spolupracovat.“

„Nepředpokládám vůbec nic.“

„Dokud si nebudeš zcela jistý, na čí straně stojí, bude zapotřebí s ní jednat s maximální opatrností.“

„A potom taky.“

„Předpokládám, že budeš chtít svůj starý tým.“

„Ušetříme čas, který bych strávil seznamováním.“

„Kolik mě tahle sranda bude stát?“

Gabriel dolil Shamronovi kávu a pousmál se. Stařec začínal v Ústavu v dobách, kdy musel obracet každý šekel, a k operačním výdajům stále přistupoval tak, jako by měly jít z jeho vlastní kapsy.

„Sto tisíc by mělo postačit.“

„Sto tisíc!“

„Původně jsem si chtěl říct o dvě stě.“

„Nechám ty peníze převést na tvůj curyšský účet hned zítra ráno. Až postavíš základnu, pošlu ti tým.“

„Co řekneš Amosovi?“

„Co nejmíň.“

„A Britům?“

„To už nechej na mně. Seznámím je s tvým plánem a ubezpečím je, že jim předáme veškeré informace, které se ti podaří získat.“ Na moment se odmlčel. „Předáme, že ano?“

„Samozřejmě.“

„Upřímně řečeno si myslím, že budou skákat radostí, až se dozví, že jsme to vzali do svých rukou. Další konflikt s Rusy je to poslední, co teď na Downing Street potřebují – jejich ekonomika visí na vlásku a hlavní zájem směřují k tomu, aby do londýnských bank nepřestaly proudit ruské peníze.“

„Zbývá ještě jeden problém.“

„Jenom jeden?“

„Olga.“

„Zítra ji předám zpátky Britům a napíchnu se na meč místo tebe. Navíc jim vezu malý dárek – pár odposlechů z Libanonu o možných přípravách na teroristický útok v Londýně.“

„S Libanonem se klidně blýskni, Ari, ale obávám se, že Olga se do Británie jen tak nevrátí.“

„Nemůžeš ji přece nechat v Paříži.“

„To taky nemíním, beru ji s sebou. Je docela fajn.“

„Něco mi říká, že můj výlet do Londýna nebude nejpříjemnější.“ Shamron znovu upil kávy. „Měl by sis promluvit s Uzim, ale ať řekneš cokoliv, nezmiňuj se o našem rozhovoru na téma vedení Ústavu. Z představy, že se staneš jeho nadřízeným, nejspíš nebude moc nadšený.“

„Neřekl jsem, že tu práci vezmu, Ari, řekl jsem, že to zvážím.“

„Slyšel jsem tě už poprvé. Ale vím, že bys mě v tak důležité záležitosti nevodil za nos.“

„Potřebuju, abys pro mě v Londýně něco zařídil.“

„A co?“

„Musel jsem nechat Olžinu kočku u Juliana Isherwooda.“

Shamron si začal znovu pohrávat se zapalovačem. „Nenávidím kočky. Víc než je už nesnáším jenom to, když mi někdo lže.“

23

KOMSKÉ JEZERO, ITÁLIE

Komské jezero leží v severovýchodním výběžku regionu Lombardie pár kilometrů od švýcarských hranic. Vodní plochu ve tvaru převráceného písmene Y obklopují alpské vrcholky a všude kolem jsou rozesety malebné vesničky a městečka. Nedávná studie jedné italské ekologické organizace prokázala, že v jezeře, jež patří k nejhlubším, ale také nejvíce znečištěným v Evropě, se vyskytuje osmašedesátkrát víc bakterií, než stanoví limit pro bezpečné koupání. Vinu za to nese zastaralá kanalizace v blízkém okolí, odtokové systémy z nedalekých farem a vinic i nižší množství srážek a tajícího sněhu přisuzované, ať právem či neprávem, globálnímu oteplování. Pod tlakem místního turistického průmyslu přislíbila vláda učinit taková zásadní opatření, aby se jezero brzy neocitlo v bodě, ze kterého již nebude návratu. Většina Italů však úředníkům příliš nevěřila; vládní orgány zde vnímali spíš jako sympatické rošťáky – uměly pronášet hezké sliby, ale s jejich plněním už to bylo horší.

Když však stál člověk na terase vily Teresa, snadno na znečištění vody na první pohled nádherného Komského jezera zapomněl. A za ideálního počasí, v dobrém světle a ve správné denní době si dokázal dokonce představit svět bez globálního oteplování, válek v Iráku a Afghánistánu i bez finančních krizí – zkrátka bez jakékoliv hrozby za ochranným prstencem horského masivu. Vila, již nechal postavit bohatý milánský obchodník v osmnáctém století, stála na vlastním poloostrůvku. Zlatohnědě omítnutá stavba měla tři podlaží a byla přístupná pouze člunem přes vodní plochu – což se výkonnému předsedovi společnosti Matrix Technologies se sídlem ve švýcarském Zugu Heinrichu Kieverovi zamlouvalo nejvíce.

Herr Kiever, jak se zdálo, hledal právě takovéto nepřístupné útočiště, kde by jeho ani jeho podřízeně nikdo nerušil při práci na významném projektu a prostředí je zároveň inspirovalo k velkým dílům. Po krátké prohlídce prohlásil, že vila Teresa je ztělesněním dokonalosti. Smlouvu podepsal nad šálkem kávy v městečku Laglio, které se shodou okolností stalo přechodným domovem jedné americké filmové hvězdy. Neustále sledovaná přítomnost tohoto herce u Komského jezera byla v očích mnoha starousedlíků největší pohromou od vynálezu benzínového motoru. Herr Kiever zaplatil celou částku za pronájem najednou – ověřeným šekem vystaveným curyšskou bankou. Následně informoval realitního agenta, že vyžaduje naprosté soukromí, tedy si nepřeje žádné úklidové služby, žádné kuchaře a žádné dodatečné telefonáty. Pokud by se vyskytly potíže, bude zprostředkující agentura první, která se o tom dozví, ubezpečil ho.

Kiever se do vily nastěhoval ještě téhož odpoledne spolu se dvěma ženami. Okouzlující bruneta měla tvář ruské ikony, neméně atraktivní Italku pak navíc doprovázeli dva osobní strážci. Realitní agent už samozřejmě nemohl mít ponětí o tom, že mezi Herr Kieverem a bodyguardy proběhla krátká, ale ostrá hádka – po níž celý dům i pozemek podrobili důkladné prohlídce za účelem odhalit skryté mikrofony či jiná odposlouchávací zařízení. Když s uspokojením konstatovali, že je všude čisto, odebrali se do svých pokojů a očekávali příjezd zbývajících šesti hostů. Čtyři muži a dvě ženy nepracovali ve městě Zug, ale v nevýrazné kancelářské budově na bulváru Krále Saula v Tel Avivu. Do Evropy přicestovali každý zvlášť pod falešným jménem a s falešným pasem v kapse. Tři z nich letěli do Říma a po přistání zamířili na sever; ti, jejichž letadla dosedla v Curychu, se vydali na jih. Jako zázrakem se všem podařilo dorazit k přístavnímu můstku vily v rozpětí pouhých pěti minut. Herr Kiever, jenž čekal na molu, aby je přivítal, to označil za dobré znamení. Šestice návštěvníků se k tomu nevyjádřila; plavili se pod Kieverovou hvězdou už několikrát a věděli, že klidné vody nezřídka vystřídá rozbouřené moře – a to bez nejmenšího varování.

Ani Olga Suchovová, nejnovější členka vynikajícího týmu agentů, nebyla v nehostinném teritoriu žádným nováčkem. Ostatní ji znali podle jména a z vyprávění, ale nikdo z nich se doposud se slavnou ruskou novinářkou nesetkal osobně. Gabriel se při představovacím rituálu promyšleně vyhýbal konkrétním údajům, jak jej naučila léta zkušeností v utajeném světě bezpečnostních služeb. Zmínil křestní jména všech operativců, ale k jejich úloze či profesním úspěchům se nevyjádřil. Pokud šlo o něj, bylo to šest osob bez minulosti, pouhé nástroje, jež mu propůjčila vyšší moc.

Jako první si s Olgou potřásly rukou Rimona a Dina. Rimoně bylo kolem pětatřiceti a měla plavé vlasy po ramena. Majorka Izraelských obranných sil, jež původně pracovala jako analytička elitní vojenské kontrarozvědky Aman, v Ústavu působila ve speciální úderné jednotce pro Irán. Drobná tmavovláska Dina byla odbornice na terorismus, jehož hrůzy poznala na vlastní kůži. V říjnu 1994 stála na Dizengoffově třídě v Tel Avivu v okamžiku, kdy sebevražedný atentátník z Hamasu odpálil nálož v autobuse číslo 5. Při výbuchu zahynulo jedenadvacet obětí, včetně Dininy matky a dvou sester. Ona sama byla těžce zraněna a dosud lehce kulhala.

Poté k novinářce přistoupili čtyřicátníci Josi a Jakov. Vysoký plešatící Josi patřil k oddělení výzkumu Ruska, což byl pouze jiný název pro analytickou divizi Ústavu. Vystudoval klasická studia na univerzitě v Oxfordu a jeho hebrejštinu stále hyzdil těžký britský přízvuk. Podsaditý Jakov s černými vlasy a obličejem poznamenaným neštovicemi vypadal, že by se knihami a učením nikdy nezdržoval. Mnoho let sloužil v oddělení arabských záležitostí Sabaku, izraelské služby zaměřené na vnitřní bezpečnost, a získával špiony a informátory na Západním břehu a v Gaze. Stejně jako Rimona přestoupil k Ústavu teprve nedávno a v současné době posílal agenty do Libanonu.

Jako poslední se s Olgou seznámila nesourodá dvojice mužů, kteří však měli jedno společné – oba hovořili plynně rusky. První z nich, Eli Lavon, měl jemné prošedivělé vlasy a bystré hnědé oči. Byl považován za nejlepšího operativce, jakého kdy Ústav vychoval. Spolu s Gabrielem prošli bezpočtem operací a Gabriel v něm také mnohdy viděl bratra, jehož nikdy neměl. Stejně jako v případě Gabriela Allona byla Lavonova spolupráce s tajnou službou úzkostlivě tajena. Jeho pracovní adresa odkazovala na Hebrejskou univerzitu v Jeruzalémě, kde vyučoval biblickou archeologii. Často se také aktivně podílel na archeologických výzkumech po celém Izraeli, po pás zahrabán v prachu a obklopen pozůstatky dávné historie. Dvakrát do roka přednášel o umění fyzického sledování na Akademii a kvůli Gabrielovi byl ze zaslouženého odpočinku neustále povoláván zpět do služby – legendární agent se totiž bez velkého Eliho Lavona za zády v terénu neobešel.

Po Lavonově boku stál muž s bledým obličejem s jemnými rysy a jasnýma očima barvy granitu. Pocházel z moskevské rodiny disidentních židovských vědců a do Izraele přišel jako mladíček pouhých pár týdnů po rozpadu Sovětského svazu. Shamron o něm kdysi prohlásil, že je „stejný jako Gabriel, jen nemá žádné svědomí“ K Ústavu se připojil poté, co jako člen speciálních průzkumných jednotek Sajeret Matkal zavraždil několik vůdčích osobností teroristických skupin Hamas a Islámský džihád. Jeho umění se však neomezovalo jen na zacházení se zbraní; předchozího léta v Saint-Tropez spolu s agentkou CIA Sárou Bancroftovou úspěšně infiltroval doprovodné komando Ivana Charkova. Ze všech shromážděných se pouze on mohl pochlubit nelibou zkušeností v podobě společného oběda s ruským oligarchou. Později tento muž, jenž neváhal vyrazit za teroristy do nehostinných okupovaných území, přiznal, že to byl nejděsivější zážitek v celé jeho profesní kariéře.

Na chodbách i v konferenčních místnostech budovy na bulváru Krále Saula se těmto čtyřem mužům a dvěma ženám přezdívalo „Barak“ – hebrejským výrazem pro blesk –, neboť byli schopni se kdykoliv okamžitě semknout a provést rychlý útok. Často pod nesnesitelným tlakem prováděli operace na tajných bojištích rozpínajících se od Moskvy přes Marseille až k luxusnímu ostrůvku Svatý Bartoloměj v Karibském moři. Obvykle se chovali vysoce profesionálně i v soukromí a jejich vystupování se obešlo bez malicherností či projevů egoismu. Čas od času však obyčejná drobnost, jako například rozdělování pokojů, vyvolala dětinské záchvaty zuřivosti, které agenti nebyli schopni vyřešit. Obrátili se proto na moudrého vůdce Gabriela, jenž rozhodl tak, že nevyhověl vůbec nikomu – což alespoň všichni považovali za spravedlivé.

Poté co zajistili bezpečné spojení s budovou na bulváru Krále Saula, usedli ke společné večeři. Užívali si pokrm jako členové rodiny – a do jisté míry vlastně rodinou byli –, kteří se po dlouhé době opět sešli u jednoho stolu, i když se hovor v důsledku přítomnosti nezasvěcené osoby odehrával v poněkud vážnější rovině než obvykle. Zvídavé pohledy v očích operativců naznačovaly, že v Tel Avivu už se něco povídá. Že se agenti doslechli, že Amosovy dny jsou sečteny a na jeho místo brzy usedne Gabriel, jemuž místo ředitele po právu náleží. Pouze Rimona, která se díky sňatku stala součástí rodiny Ariho Shamrona, se však nakonec odvážila zeptat, zda je na tom něco pravdy. Zašeptala otázku v hebrejštině, tak aby jí Olga nerozuměla, a když Gabriel předstíral, že ji neslyšel, kopla jej pod stolem ostře do kotníku. Takový odvetný útok si mohl dovolit pouze Shamronův příbuzný.

Po večeři se přesunuli do obývací místnosti, kde Gabriel, jenž zaujal místo před plápolajícím ohněm v krbu, seznámil zbytek týmu se základními informacemi. Ruský přeběhlík Grigorij Bulganov, který mu dvakrát zachránil život, byl unesen Ivanem Charkovem a odvezen do Ruska, kde je nyní s největší pravděpodobností podrobován krutému výslechu, jenž skončí jeho popravou. Najdou ho a přivedou zpět, prohlásil Gabriel rozhodně, a Ivanovu organizaci vyřadí jednou pro vždy z provozu. Jejich výprava začne vlastním zorganizováním jistého únosu a výslechem.

V jiné zemi a v jiné výzvědné službě by se takový návrh možná setkal s nevěřícným mručením, či dokonce s posměchem. Ne tak v Ústavu. Agenti izraelské služby používali pro takové nekonvenční myšlení označení mešuge, hebrejský výraz pro něco bláznivého, pošetilého. Uvnitř Ústavu však nebyl žádný nápad příliš mešuge. Někdy se dokonce stávalo, že čím víc mešuge, tím lépe. Ono slovo vystihovalo stav mysli. A právě ten dělal z izraelské rozvědky tak vynikající instituci.

A ještě něčím se Ústav od ostatních tajných služeb lišil – svobodnou možností níže postavených důstojníků přijít s vlastními návrhy, či dokonce vyjádřit pochybnosti nad úvahami nadřízeného. Gabriela nijak nepohoršovalo, když operativci začali jeho plán ze všech stran rozpitvávat a napadat. I když působili jako eklektická skupina – většina z nich se vlastně nikdy neměla dostat do terénu –, všichni za sebou měli jedny z nejnáročnějších a nejnebezpečnějších operací v dějinách Ústavu. Zabíjeli a unášeli, podváděli, kradli a padělali. A všichni dohromady byli jako Gabrielův druhý zrak. Jeho záchranná síť.

Diskuze trvala další hodinu. Většinu času probíhala kvůli Olze v angličtině, sem tam ale přesto sklouzli k hebrejštině – buď z důvodu bezpečnosti, anebo zkrátka proto, že by se v žádném jiném jazyce nevyjádřili tak přesně. Tu a tam se ozvaly výbuchy hněvu či rýpavé poznámky, většinou se jim ale dařilo udržet civilní tón. Když vyřešili poslední sporný bod, Gabriel schůzku formálně ukončil a rozdělil úkoly. Jakov s Josim měli zajistit vozy a zabezpečit trasy, Dina, Rimona a Chiara připraví krycí operaci a postarají se o výrobu nezbytně nutných internetových stránek, brožur a pozvánek, a rusky hovořící Michail s Elim Lavonem se ujmou samotného výslechu – s Olgou jako poradkyní. Gabrielovi žádný konkrétní úkol nepřipadl – stačil dohled nad celou akcí a starosti o to, jak se vyvine. Příhodné, blesklo mu hlavou, neboť stejnou roli mnohokrát před ním zastával Ari Shamron.

O půlnoci, poté co sklidili ze stolu a umyli nádobí, se odebrali do svých ložnic, aby si alespoň na pár hodin odpočinuli. Gabriel s Chiarou, ubytovaní v největším apartmá, se tiše pomilovali. Poté jen mlčky leželi vedle sebe, oči upřené do tmy. Gabriel zíral do stropu a Chiara jej jemně hladila prstem po tváři.

„Kde se touláš?“ šeptla.

„V Moskvě,“ odvětil.

„A tam?“

„Sleduju Irinu.“

„Co vidíš?“

„Ještě nevím.“

Chiara okamžik nic neříkala. „Víš, vždycky jsi nejšťastnější tehdy, když je máš kolem sebe. Možná má Uzi pravdu, možná je Ústav vážně tvoje jediná rodina.“

„Ty jsi moje rodina, Chiaro.“

„Víš jistě, že od nich chceš odejít?“

„Naprosto.“

„Shamron má s tebou ale jiné plány.“

„To není nic nového.“

„Kdy mu hodláš oznámit, že tu práci nevezmeš?“

„Jakmile dostanu Grigorije z Ruska.“

„Jedno mi slib, Gabrieli. Slib mi, že se nepřiblížíš k Ivanovi víc, než bude třeba.“ Políbila jej na ústa. „Ivan rad ničí to hezké, co na světě zbylo.“

24

BELLAGIO, ITÁLIE

Severoitalská cestovní kancelář obývala řadu malých prostor v úzké pěší zóně v městečku Bellagio – tedy alespoň to o sobě tvrdila. Jejím proklamovaným cílem bylo přilákat do oblasti severní Itálie co nejvíce turistů tím, že vyzdvihne místní jedinečnou krásu a životní styl, a to zejména průbojnou reklamou u zahraničních rezervačních úředníků a autorů cestovních průvodců. Internetová stránka kanceláře se ve virtuálním světě objevila nedlouho po schůzce operativců ve vile Teresa, stejně jako lákavá brožura tištěná nikoliv v Itálii, ale v Tel Avivu, jež obsahovala pozvánku na třetí výroční zimní konferenci a prezentace v grandhotelu Villa Serbelloni – což bylo poněkud zvláštní, neboť nikdo ze zaměstnanců si první, ba ani druhý ročník vůbec nevybavoval.

Dvaasedmdesát hodin před začátkem konference organizátoři s hrůzou zjistili, že se jeden z účastníků na poslední chvíli odhlásil, a začali horečně shánět náhradu. Na mysli jim okamžitě vytanulo jméno Iriny Bulganovové, zaměstnankyně Galaxy na Tverské ulici v Moskvě. Obyčejná cestovní kancelář by možná měla potíž zaručit, aby žena takto narychlo přijela do Itálie. Severoitalská společnost však disponovala prostředky a metodami, o kterých si i ty nejmodernější organizace mohly nechat jen zdát. Její pracovníci se nabourali do Irinina počítače a pěkně zblízka si prohlédli její termínový kalendář. Přečetli si její e-mailové zprávy a odposlechli několik telefonních hovorů. Moskevští kolegové sledovali Irinu na každém kroku, a dokonce nahlédli i do jejího cestovního pasu, aby se ujistili, že je v pořádku.

Veškeré tyto akce odhalily komplikovaný stav ženiných osobních záležitostí. Agenti se mimo jiné dozvěděli, že paní Bulganovová se nedávno z velice mlhavých důvodů rozešla se svým přítelem. Že v noci nemůže spát a raději poslouchá hudbu, než aby se dívala na televizi. Že před pár dny volala na ústředí FSB a dožadovala se informací o svém bývalém manželovi – a že její otázka byla úsečně odbyta. Po zvážení všech okolností usoudili, že žena v její pozici nabídku plně hrazeného výletu do Itálie přivítá s otevřenou náručí. Konec konců, který Moskvan by odolal? Tamní předpověď hlásila přívaly sněhu a teploty dosahující až dvaceti stupňů pod nulou.

Elektronická pozvánka nesla podpis samotné ředitelky Severoitalské cestovní kanceláře Veronicy Ricciové, která se omlouvala za takto opožděnou nabídku, ale na oplátku slibovala letenku v první třídě, ubytování v luxusním hotelu a výběrovou italskou kuchyni. Pokud se paní Bulganovová rozhodne přijet – v což zástupci kanceláře upřímně doufají obratem obdrží informační balíček s letenkami a dárkem na uvítanou. E-mail už se nezmiňoval o tom, že zmíněné materiály už leží v Moskvě a budou doručeny neexistující kurýrní společností. Také opomíjel fakt, že paní Bulganovová zůstane pod neustálým dohledem, aby se vyloučila možnost, že ji sledují agenti soukromé služby Ivana Charkova. Veronica Ricciová měla jedinou prosbu, a sice aby paní Bulganovová co nejdříve oznámila, zda pozvání přijímá. V opačném případě by totiž musela urychleně učinit další opatření.

To naštěstí nebylo potřeba. Přesně sedm hodin a dvanáct minut poté, co byl e-mail odeslán, totiž z Moskvy přišla odpověď. Dočasní obyvatelé vily Teresa propukli v nadšený jásot – i když žádná velká oslava se nekonala. Irina Bulganovová přijede do Itálie. A je čeká ještě spousta práce.

Každá operace, jak s oblibou říkával Shamron, má svoji slabinu. Když ji včas odhalíš a s úspěchem překonáš, můžeš klidně plout dál do otevřených vod. Stačí se však jen o pár stupňů odchýlit od kurzu a uvízneš na mělčině, nebo ještě hůř – rozbiješ se na kousíčky o pobřežní útesy. Nejslabším článkem Gabrielovy operace byla samotná Irina. Do této chvíle stále nevěděli, jestli je dar seslaný z nebes, nebo zda si naopak až na svůj práh nepozvali samotného ďábla. Bude nutné s ní zacházet co nejopatrněji, a pak se tato akce možná přiřadí k nejúspěšnějším počinům týmu. Stačí však jediná chyba a může je to všechny stát život.

S tímto vědomím si neustále opakovali každý detail plánu a donekonečna nacvičovali stanovený postup. Michail mluvil rusky plynuleji než Eli Lavon, a tak byl i přes svůj nižší věk pověřen vedením výslechu. Lavon, obdařený laskavým obličejem a přátelskou povahou, měl hrát roli toho rozvážnějšího a hodnějšího z vyšetřovatelů. Jedinou proměnnou zůstávala Irina Bulganovová. S pomocí Olgy se agenti připravovali na všemožné eventuality. Na Gabrielův pokyn Olga v jednu chvíli jen ustrašeně kňourala, hned nato se zase bojovně vzpouzela. Nebojácně muže urážela, aby se vzápětí zhroutila v slzách, přísahala, že bude mlčet, a v tom okamžiku se na ně ve zběsilém vzteku slepě vrhla. Poslední noc už si byli Michail i Eli jistí, že výslech dovedou do zdárného konce, ať se bude vyvíjet kterýmkoliv směrem. Chyběla už jen hvězda celého programu.

Byla Irina Ivanovou figurkou, nebo obětí? Otázka bez odpovědi je trápila od samého začátku a nedokázali na ni přestat myslet ani předlouhou noc před Irininým příjezdem. Gabriel dával jasně najevo, že Irině věří, ale jedním dechem připouštěl, že jeho názor musí být vnímán prizmatem jeho dobře známé náklonnosti k ruským ženám. Právě ženy, opakoval neustále, představují poslední naději Ruska. Ostatní členové týmu, obzvlášť pak Jakov, zaujímali k celé akci mnohem střízlivější postoj. Jakov zažil lidstvo za nejhorších okolností a obával se, že se dobrovolně chystají do svého středu přijmout jednoho z Ivanových zvědů. O její zradě svědčí už to, tvrdil neústupně, že je stále naživu. „Kdyby Irina stála na správné straně, Ivan by ji dávno zabil,“ prohlašoval. „Protože to je přesně jeho styl.“

S pomocí agentů v Moskvě a na bulváru Krále Saula pozorně sledovali Rusčiny poslední přípravy, hledajíce jakýkoliv náznak zrady. Večer před odjezdem zachytili dva telefonní hovory – Irina nejprve volala kamarádce z dětství a poté své matce. Slyšeli, jak jí v nekřesťanskou dobu, v půl třetí ráno, zazvonil budík, jejž pro jistotu nařídila na opětovné buzení o deset minut později, kdy už se však dávno sprchovala. Pět minut po třetí hodině měli možnost se na vlastní uši přesvědčit o ženině výbušné povaze, když volala provozovateli limuzín, že její vůz ještě nedorazil. Michail, který poslouchal nahrávku hovoru přes zabezpečenou linku, odmítl její slova tlumočit. Pokud není Irina prvotřídní herečka, pak je její vztek opravdový, řekl jen.

Nakonec se limuzína opozdila o pouhou čtvrthodinu, což byl na lednové moskevské počasí bravurní kousek, a Irina dorazila na letiště Šeremetěvo přesně ve tři čtvrtě na čtyři. Smuel Peled, tajný agent z moskevské stanice, ji zahlédl, jak rozezleně vyrazila z auta a rázně zamířila k terminálu. Letadlo společnosti Austrian Airlines číslo 606 nenabralo ani na zemi, ani ve vzduchu žádné zpoždění a podle plánu přistálo na vídeňském letišti Schwechat v 6:47 místního času. Dina, která do rakouské metropole přijela předchozího dne, ženu z bezpečné vzdálenosti sledovala od východu z rakouského stroje až na palubu přestupního letounu. Tam se obě usadily ve třetí řadě první třídy – Irina na místo 3C vedle uličky, Dina na sedadlo 3A u okýnka. Jakmile stroj dosedl na přistávací dráhu v Miláně, Izraelka odeslala zprávu Gabrielovi. Hvězda je konečně v Itálii. Show může začít.

Sotva se dveře letadla otevřely, Irina se zvedla k odchodu a odhodlaně vykročila k pasové kontrole, bradu bojovně vystrčenou vpřed. Jako většina občanů Ruska se děsila setkání s kýmkoliv, kdo měl na sobě uniformu, a svůj cestovní doklad předložila s apriorní nechutí v očekávání nepříjemného střetu. Italský úředník ji však bez okolků pustil dál. Irina ihned pokračovala do příletové haly, kde již čekala Chiara s cedulí, na níž stálo IRINA BULGANOVOVÁ, GALAXY. Všudypřítomní strážci Lior a Motti postávali u nedalekého stánku s informacemi a nespouštěli cíl z očí.

Diny, která chvátala ke stanovišti taxíků, si zdánlivě nikdo nevšímal. Izraelka minula Gabriela, jenž stál ve dveřích pronajatého luxusního mikrobusu, na sobě černou řidičskou uniformu a na očích tmavé sluneční brýle. O dvě auta dál parkovala nenápadná lancia; Jakov, usazený za volantem, předstíral, že je zabrán do sportovní přílohy deníku Corriere della Sera. Dina vklouzla na místo spolujezdce a pozorovala Irinu, jež právě nastupovala do mikrobusu. Gabriel v rychlosti prohlédl její zavazadla kvůli štěnicím, a teprve poté je naskládal do úložného prostoru.

Cesta trvala devadesát minut. Agenti si trasu dopředu projeli tolikrát, že by ji teď našli snad i poslepu. Z letiště se vydali na severovýchod, minuli několik městeček a vesnic, až přijeli do města Como. Kdyby byl jejich destinací skutečně grandhotel Villa Serbelloni, zamířili by po silnici dovnitř pomyslného převráceného ypsilon a na jeho špici by zastavili přímo v Bellagiu. Namísto toho však odbočili na cestu, jež kopírovala nejzápadnější břeh jezera, a v přístavišti Tremezzo sjeli k soukromému doku. Tam na ně čekal člun s Liorem u kormidla a Mottim na zádi, který je pomalu převezl přes poklidnou vodní plochu zátoky k robustní zlatohnědé vile, jež stála na vlastním poloostrůvku. V honosném vestibulu stál muž se světlýma očima, bledou pletí a jemnými rysy. „Vítejte v Itálii,“ pronesl dokonalou ruštinou. „Mohu vidět váš pas, prosím?“

25

KOMSKE JEZERO, ITÁLIE

Následující události zachycuje minutu a dvanáct vteřin dloubá nahrávka, která do dnešního dne leží v archivu budovy na bulváru Krále Saula a tvoří povinnou součást výukových materiálů; nejen pro svou profesionální, ale také čistě zábavní hodnotu patří k oblíbeným pomůckám přednášejících i nových adeptů řemesla. Gabriel členy týmu sice před Irininou vznětlivostí varoval, na její zuřivý výbuch je však nemohlo připravit vůbec nic. Eli Lavon, odborník na biblickou archeologii, později scénu popíše jako jednu z velkých epických bitev v dějinách židovského národa.

Gabriel jí přítomen nebyl. V tu chvíli se právě na jiném člunu plavil přes zátoku a dění ve vile sledoval pouze s pomocí miniaturního naslouchátka. Když v něm výhrůžné zarachotilo – což přisuzoval rozbité křišťálové váze –, okamžitě přidal plyn, spěšně přirazil plavidlo k soukromému molu a tiše vběhl do domu. Nenápadně nahlédl do provizorní výslechové místnosti; tou dobou už bylo po přestřelce a znepřátelené strany se dohodly na dočasném klidu zbraní. Irina seděla u kraje obdélníkového stolu a namáhavě oddechovala – Jakov a Rimona ji pro jistotu z každé strany pevně drželi za paži. O kousek dál stál Josi; z košile mu visely cáry a na hřbetu jedné ruky měl čtyři souběžné škrábance. Vedle něj překvapeně mrkala Dina, jejíž levá tvář jen hořela – jako by jí někdo vrazil pořádnou facku. A taky že ano. Michail zaujal pozici přímo naproti Irině a z výrazu jeho tváře se nedalo vyčíst zhola nic. Po jeho boku postával Eli Lavon, ten lepší z oněch dvou, zrak sklopený k drobným dlaním, jako by jej to žalostné představení přivádělo do rozpaků.

Gabriel nepozorovaně proklouzl do knihovny, kde před monitorem seděla kdysi neporazitelná novinářka, nyní řádná členka týmu Olga Suchovová se sluchátky na uších a pozorovala dění na obrazovce. Agent se svezl do židle vedle ní, nasadil si druhá sluchátka a zadíval se na dění v obývací místnosti. Michail nyní s nestydatou drzostí typického úředníka pomalu obracel stránky Irinina cestovního pasu. Po chvíli odložil dokument na stůl a mlčky na ženu zazíral. Když pak znovu promluvil, Gabriel si poodsunul jedno sluchátko, aby mu Olga mohla tlumočit.

„Jste Irina Josifovna Bulganovová, narozena v Moskvě v prosinci 1965?“

„Ano.“

„Irina Josifovna Bulganovová, bývalá manželka Grigorije Nikolajeviče Bulganova, který zběhl z ruské Federální bezpečnostní služby?“

„Ano.“

„Irina Josifovna Bulganovová, zrádkyně a agentka nepřátel Ruské federace?“

„Netuším, o čem to mluvíte.“

„Ale tušíte. Myslím, že víte naprosto přesně, o čem mluvím.“

Olga odhlédla od monitoru. „Možná by na ni neměl být tak tvrdý. Vždyť je chudák vyděšená k smrti.“

Gabriel neodpověděl. Postupem času Michail možná tlak povolí, ale teď ještě nenadešla ta správná chvíle. Nejprve potřebují odpovědi na pár otázek, je Irina Ivanovou figurkou, nebo obětí? Seslalo ji samo nebe, anebo do svého středu přijali ďáblova zvěda?

26

KOMSKÉ JEZERO, ITÁLIE

„Kdo jste?“ tázala se.

„Jestli mě chcete nějak oslovovat, můžete mi říkat Jevgenij.“

„Pro koho pracujete?“

„To není podstatné.“

„Jste Rus?“

„Znovu opakuji, to není podstatné. Podstatný je váš pas. Jako občanka Ruské federace nemáte do Velké Británie povolen vstup bez platného víza. Řekněte mi, jak jste se tam dostala, když ho ve svém pase nemáte.“

„V životě jsem v Británii nebyla.“

„Lžete, Irino Josifovno.“

„Říkám vám pravdu a říkal jste to i sám. Rusové potřebují do Británie vízum. V mém pase žádné takové vízum není. Z toho jasné vyplývá, že jsem tam nikdy nebyla.“

„Na začátku tohoto měsíce jste ale odjela do Londýna, abyste pomohla při únosu svého bývalého manžela plukovníka Grigorije Nikolajeviče Bulganova z ruské Federální bezpečnostní služby.“

„To je naprosto absurdní.“

„Udržovala jste se svým bývalým manželem poté, co zběhl do Británie, nějaký kontakt?“

Žena okamžik váhala a poté pravdivě odpověděla: „Ano.“

„A váš milostný vztah znovu ožíval, zvažovali jste, že se k sobě vrátíte, možná dokonce že se znovu vezmete. Je to tak?“

„Do toho vám nic není.“

„Do všeho mi něco je. A teď odpovězte na otázku. Chtěl Grigorij, abyste za ním přijela do Londýna?“

„Nikdy jsem na nic nekývla.“

„Ale mluvili jste o tom.“

„Já jsem jenom poslouchala.“

„Váš manžel je přeběhlík, Irino Josifovno. Jakýmkoliv spojením s ním v podstatě pácháte trestný čin velezrady.“

„Grigorij kontaktoval mě, já jsem se ničeho nedopustila.“

Odolávala zdatně, ale Gabriel připravil tým i na takovou možnost. Připravil je na všechno. Jen jí dej jasně najevo, oč jde, radil Michailovi v duchu. Ukaž jí, že to myslíš vážně.

Michail pohodil na stolek tři listy papíru.

„Kde jste byla desátého a jedenáctého ledna?“

„V Moskvě.“

„Zeptám se vás ještě jednou a tentokrát si odpověď dobře rozmyslete. Kde jste byla desátého a jedenáctého ledna?“

Irina mlčela. Michail poklepal prstem na první list.

„Podle vašeho elektronického kalendáře jste na tyto dny neměla naplánované žádné schůzky – žádný pracovní oběd, žádné telefonáty s klienty. Vůbec nic.“

„V lednu je vždycky míň práce. A tento rok s tou krizí navíc…“

Michail ji přerušil strohým gestem ruky a ukázal na druhý papír. „Záznamy vašich hovorů ukazují, že na svém mobilu jste přijala přes třicet telefonátů, ale sama jste nikam nevolala.“

Povzbuzen ženiným mlčením pokračoval Michail ke třetímu listu. „A vaše e-mailové konto vykazuje podobnou aktivitu – spousta přijatých zpráv, ale odeslaná žádná. Můžete to nějak vysvětlit?“

„Ne.“

Michail se sehnul k diplomatickému kufříku, jenž mu ležel u nohou, a vytáhl obálku z konopného papíru. S okázalou vážností z ní vyjmul jedinou fotografii; zachycovala plukovníka Grigorije Bulganova, jak v podvečer desátého ledna, přesně v 18:12, nasedá na londýnské Harrow Road do přistaveného mercedesu. Agent chytil snímek jemně za okraje, jako by to byl rozhodující důkaz, s nímž je nutné zacházet jen s nejvyšší opatrností, a natočil se k Irině. Ženě se podařilo zachovat stoický klid, ale její výraz se změnil. Když se Gabriel pozorně zadíval na její obličej, poznal, že se v něm zračí strach. Známý strach, uvědomil si, jako dávno zapomenuté trauma z dětství. Stačí jeden správný tah a mají ji v hrsti. Michail v příhodný okamžik vytáhl další fotografii, zvětšeninu prvního záběru. I přes zrnitý a šedý obraz bylo zřejmé, kdo je žena usazená u okýnka.

„Tímto se z vás stává spoluviník závažného trestného činu páchaného na britském území.“

Irina těkala očima po místnosti, jako by se snažila najít únikový východ. Michail uložil snímky nevzrušeně zpět do kufříku.

„Tak, začneme znovu od začátku, co říkáte? A tentokrát budete na moje otázky odpovídat jenom podle pravdy. Ve vašem pase není žádné vstupní vízum do Velké Británie, ať už platné či nikoliv. Jak jste se do té země dostala?“

Odvětila tak tiše, že ji sotva slyšeli – Michail s Lavonem by její slova nejspíš nedokázali ani parafrázovat. V odposlouchávací stanici zřízené v knihovně, kam ultracitlivé mikrofony ukryté pouhých pár centimetrů od Irinina místa přenášely krystalicky jasný signál, už však měli naprosto jasno. Olga vrhla letmý pohled na Gabriela a hlesla: „Máme ji.“ Michail se zkoumavě zadíval na Irinu a požádal ji, aby větu zopakovala. Hlasitěji.

„Měla jsem jiný pas,“ řekla žena, nyní již srozumitelně.

„Tím myslíte doklad na jiné jméno?“

„Ano.“

„Kdo vám ho dal?“

„Tvrdili, že jsou Grigorijovi přátelé a že mám ten pas použít pro svoji vlastní ochranu.“

„Proč jste mi to neřekla, když jsem se ptal poprvé?“

„Zakázali mi o tom s kýmkoliv mluvit. Vyhrožovali mi, že mě zabijou.“ Po tváři se jí skutálela slza. Bryskně si ji otřela, jako by se styděla za svou slabost. „Vyhrožovali, že zabijí celou moji rodinu. Tyhle zrůdy nejsou lidi, jsou to zvířata. Prosím, musíte mi věřit.“

Tentokrát se slova namísto Michaila ujal muž, jenž celou tu dobu seděl mlčky po jeho levici. Laskavá duše s jemnými vlasy a v pomačkaném obleku. Ten lepší z oněch dvou, který v drobných rukou svíral list papíru – dopis, který nechal Grigorij Bulganov v Oxfordu dva týdny před svým zmizením. Podal jej nyní Irině, jako by to byla složená státní vlajka, již vkládá generál do dlaní manželce padlého vojáka. Ženě se třásly ruce, když si jej mlčky četla.

Bojím se, že moje touha po opětovném soužití s Irinou možná moji bývalou manželku ohrozila. Byl bych vděčný, kdyby na ni vaši důstojníci z moskevské stanice mohli čas od času dohlídnout.

„Domníváme se, že je stále naživu,“ pravil Lavon. „Alespoň prozatím. Jestli ho ovšem máme dostat zpátky, musíme jednat rychle.“

„Kdo jste?“

„Jsme přátelé, Irino, můžete nám věřit.“

„Co po mně chcete?“

„Povězte nám, jak to provedli. Jak se jim podařilo unést vašeho muže. A hlavně nic nevynechávejte. Divila byste se, ale někdy ty nejmenší detaily hrají tu nejdůležitější roli.“

27

KOMSKÉ JEZERO, ITÁLIE

Požádala o něco k jídlu a o svolení kouřit. Josi s Dinou se šli postarat o svačinu a Eli Lavon, sám těžký kuřák, si od ženy připálil cigaretu. Když potvrdili spojenectví oblakem dýmu, pootočila se o pár stupňů bokem a přiložila si dlaň ke tváři tak, aby jí Michail zmizel ze zorného pole. Co se Iriny týkalo, přestal tento agent existovat. Nemusel tedy vědět, že muž, který z ní podvodem učinil nechtěného spolupachatele Grigorijova únosu, se s ní poprvé zkontaktoval devatenáctého prosince. Datum si pamatovala naprosto přesně, neboť ve stejný den slavila narozeniny. Jako dítě ji tento fakt každoročně vynášel na výsluní popularity – narodila se totiž téhož data jako Leonid Brežněv.

Bylo to pondělí a kolegové z práce si usmysleli, že ji pozvou sushi a šampaňské do proslulého salonu 02 v hotelu Ritz-Carlton. S ohledem na stav ruské ekonomiky Irině taková akce připadala ještě zhýralejší než za normálních okolností, ale všichni potřebovali nějakou výmluvu, aby se mohli pořádně opít, a taková oslava narozenin přišla právě vhod. Svého cíle dosáhli kolem osmé, a než se vypotáceli k odchodu, odbíjela téměř desátá večer. Klopýtali po Tverské ulici a pokoušeli se najít svá auta, přestože nikdo z nich – včetně Iriny Josifovny Bulganovové, bývalé manželky zběha Grigorije Nikolajeviče Bulganova – se nenacházel ve stavu, kdy by mohl usednout za volant.

Irina parkovala pár bloků od hotelu v úzké uličce, kde příslušníci moskevské milice nechávali – samozřejmě za odpovídající úplatek – stávat Moskvany celý den beze strachu, že navečer najdou za stěračem nevyžádaný lístek. Toho dne měl službu sotva dvacetiletý mladík s trudovitým obličejem, jenž vypadal, a také byl, promrzlý až na kost. Stále pod značným vlivem alkoholu se mu Irina pokoušela vecpat poctivou hrst drobných rublů do dlaně, ale strážník poodstoupil a ostentativně peníze odmítal. Irině nejdřív jeho představení připadalo zábavné, ale pak si všimla, že se u jejího vozu ochomýtá jakýsi muž. Okamžitě poznala, ke komu patří; byl členem siloviki, bratrstva bývalých i současných agentů ruských bezpečnostních služeb. Ani na vteřinu nezapochybovala, neboť za podobného muže byla vdaná celých dvanáct let. A byly to nejhorší roky jejího života.

Napadlo ji utéct, ale uvědomovala si, že na úhybný manévr nemá v dané chvíli dost sil. I kdyby nebyla opilá, dlouho by se schovávat nevydržela. Ne v Rusku. Přešla tedy rázně k automobilu a s mnohem větší odvahou, než jakou v té chvíli cítila, se na muže obořila a otázala se, co je sakra na jejím autě tak strašně zajímavého. Neznámý jí popřál hezký večer – typicky po rusku ji oslovil křestním jménem a patronymikem – a omluvil se za neobvyklé okolnosti seznámení. Dále řekl, že pro ni má důležitou zprávu, která se týká jejího manžela. „Bývalého manžela,“ osopila se tehdy Irina. „Bývalého manžela,“ opravil se muž. A mimochodem, může mu říkat Anatolij.

„Předpokládám, že se nijak neidentifikoval,“ poznamenal Lavon tím nejmírnějším tónem, jaký dokázal vyloudit.

„Samozřejmě že ne.“

„Mohla byste ho popsat, prosím?“

„Vysoký, urostlý, robustní čelist, světlé šedivějící vlasy.“

„Věk?“

„Přes padesát.“

„Vousy?“

„Ne.“

„Brýle?“

„V tu chvíli žádné neměl, ale později si je nasadil.“

Lavon se na muže přestal vyptávat. Prozatím.

„Co bylo dál?“

„Pozval mě na večeři. Řekla jsem mu, že s lidmi, které neznám, obvykle na večeře nechodím. On na to, že přece není cizí, že je to Grigorijův kamarád z Londýna. Věděl, že mám narozeniny. Prý že pro mě má dárek.“

„A vy jste mu věřila, protože jste s Grigorijem byla v kontaktu, ano?“

„Přesně tak.“

„Jak jste se dál přepravovali?“

„Mým autem.“

„Kdo řídil?“

„On.“

„Kam jste jeli?“

„Do Café Puškin. Znáte to?“

Lavon neznatelně přikývl. Proslulou kavárnu, kde navzdory finanční krizi stále téměř nebylo možné rezervovat volné místo, samozřejmě znal. Anatolijovi se jakýmsi zázrakem podařilo objednat žádaný stůl pro dva v odlehlém koutku druhého poschodí. Poručil šampaňské – což bylo to poslední, po čem Irina toužila – a poté jí dal šperkovnici. Uvnitř se skrýval zlatý náramek a vzkaz. Muž tvrdil, že obojí posílá Grigorij.

„Měla ta šperkovnice nějakou značku?“

„Bulgari. Muselo to stát majlant.“

„A co ten vzkaz – byl to Grigorijův rukopis?“

„Rozhodně tak vypadal.“

„Co v něm bylo?“

„Že už nikdy nechce trávit žádné narozeniny beze mě. Prosil mě, abych s Anatolijem odjela do Londýna, a zmínil taky, že si nemám dělat žádné starosti o peníze. Všechno prý zařídí Viktor.“

„Žádné příjmení?“

„Ne.“

„Věděla jste ale, že jde o Viktora Orlova?“

„Četla jsem o něm a o Grigorijovi na internetu. Dokonce jsem viděla jejich společnou fotku.“

„Specifikoval Anatolij nějak svůj vztah k panu Orlovovi?“

„Tvrdil, že pracuje v jeho bezpečnostních složkách.“

„To jsou jeho slova?“

„Ano.“

„Ještě k tomu vzkazu. Asi vás docela dojal, ne?“

Irina trochu zahanbeně přikývla. „Všechno to do sebe zapadalo.“

Samozřejmě že ano, přitakal v duchu Gabriel, oči přilepené na obrazovce. Všechno to do sebe zapadalo, protože Anatolij byl, stejně jako on sám, profesionál a dokonale se vyznal v umění manipulace a přesvědčování. Agenta vůbec nepřekvapilo, když Irina vyprávěla, jak s Anatolijem strávili zbytek večera příjemným hovorem o všem možném, jako by se znali od nepaměti. Zdálo se, že muž ví například spoustu věcí o její svatbě s Grigorijem, které se mohl dozvědět pouze od něj – alespoň tehdy jí to tak připadalo. U moučníku jí jakoby mimochodem sdělil, že pokud se rozhodne odjet do Londýna, britská vláda je ochotná poskytnout jí azyl. Peníze nepředstavují žádný problém, dodal ještě, o ty se postará Viktor. Viktor se postará o všechno.

„Takže jste s odjezdem souhlasila?“ pobídl ji Lavon.

„Souhlasila jsem, že zajedu Grigorije navštívit, ale nic víc jsem neslibovala.“

„A co se stalo pak?“

„Mluvili jsme o cestě. Anatolij tvrdil, že kvůli Grigorijově situaci je potřeba všechno obzvlášť pečlivě naplánovat, jinak by mi ruské úřady mohly zakázat odcestovat ze země. Řekl mi, že o tom nesmím s nikým mluvit a že až se přiblíží den odjezdu, ozve se mi. Pak mě odvezl domů. Ani se neobtěžoval se zeptat, kde bydlím. I to už věděl.“

„Řekla jste o tom někomu?“

„Ani živáčkovi.“

„Kdy se vám znovu ozval?“

„Devátého ledna, zrovna když jsem odcházela z kanceláře. Kdosi se ke mně přitočil na Tverské a řekl mi, abych se doma podívala do skříně v ložnici. Byl tam kufr a kabelka. V kufru leželo naskládané nějaké oblečení, všechno moje velikost. V kabelce jsem pak kromě obvyklých cetek našla taky ruský cestovní pas, letenky do Londýna a peněženku naditou hotovostí a kreditkami. K tomu byl přiložený papírek s instrukcemi, který jsem měla po přečtení spálit.“

„Odjet jste tedy měla následující den?“

„Ano.“

„Povězte mi ještě o tom pasu.“

„Fotografie odpovídala, ale jméno bylo falešné.“

„A jak znělo?“

„Natálie Primakovová.“

„Hezké,“ odtušil Lavon.

„Viďte,“ hlesla Irina. „Taky se mi docela líbilo.“

28

KOMSKÉ JEZERO, ITÁLIE

Tu noc nemohla spát; ani se o to nepokoušela. Byla příliš nervózní, příliš rozrušená. A ano, možná se také trochu bála. Přecházela po nevelkém bytě, v němž kdysi žila s Grigorijem, a zastavovala se u nejbanálnějších předmětů, jako by je už nikdy neměla spatřit. V přímém rozporu s Anatolijovými přísnými instrukcemi zavolala matce a do kufru Natálie Primakovové přibalila pár osobních maličkostí – svazek zažloutlých dopisů, medailon s babiččinou podobiznou, zlatý křížek, jejž dostala od matky po pádu komunismu. Jako poslední přihodila svůj snubní prsten.

„Myslela jste, že se do Ruska možná nevrátíte?“

„Napadlo mě to.“

„A na číslo letu byste si nevzpomněla?“

„Let 247 se společností Aeroflot, odlet z Šeremetěva ve 14:35, přílet na Heathrow v 03:40.“

„Působivé.“

„Přesně tohle mě přece živí.“

„V kolik jste odešla z domu?“

„V deset. Dopravní situace v Moskvě bývá tou dobou šílená, na Leningradském prospektu obzvlášť.“

„Jak jste se dopravila na letiště?“

„Poslali pro mě auto.“

„Měla jste nějaké problémy s pasem?“

„Vůbec žádné.“

„Letěla jste první, nebo turistickou třídou?“

„První.“

„Byl vám někdo z cestujících povědomý? Poznala jste někoho?“

„Ne.“

„A co v Londýně, ani tam jste s doklady potíže neměla?“

„Ne. Celní úředník se mě zeptal na účel návštěvy a já odpověděla, že jsem turistka. Dál už se na nic neptal, dal mi do pasu razítko a popřál mi hezký pobyt.“

„A co pak, v příletové hale?“

„Uviděla jsem Anatolije, jak čeká u zábradlí.“ Zamyslela se a pak se poopravila: „Vlastně si všiml on mě, já jsem ho nejdřív nepoznala.“

„Měl brýle?“

„Ano, a taky klobouk.“

„Dokázala byste popsat, jak se choval?“

„Byl klidný, věcný, jako nějaký obchodní partner. Vzal mi kufr a vyvedl mě ven. Tam na nás čekalo auto.“

„Vzpomenete si na značku?“

„Mercedes.“

„A model?“

„V tom se moc nevyznám, ale byl docela velký.“

„Barva?“

„Samozřejmě černá. Domnívala jsem se, že je to Viktorův vůz, a někdo jako Viktor Orlov by si jiné auto než černé určitě nepořídil.“

„Co se dělo pak?“

„Anatolij mi tvrdil, že Grigorij na nás čeká na bezpečném místě. Nejdřív jsme se ovšem, prý pro moje vlastní bezpečí, museli ujistit, že nás nikdo nesleduje.“

„Zmínil se taky o tom, kdo by to měl být?“

„To ne, ale bylo jasně, že naráží na ruskou výzvědnou službu.“

„Povídal si po tom s vámi?“

„Většinu času strávil na telefonu.“

„Volal, nebo spíš hovory přijímal?“

„Obojí.“

„Mluvil anglicky, nebo rusky?“

„Výhradně rusky – a velmi hovorově.“

„Stavěli jste někde?“

„Jen jednou.“

„Vzpomenete si, kde to bylo?“

„Na takové tiché silnici kousek od letiště, nedaleko nějakého rybníku nebo vodní nádrže. Řidič vystoupil z auta a prováděl něco vepředu a vzadu.“

„Myslíte, že mohl měnit poznávací značky?“

„To nevím jistě, byla už dost tma. Anatolij se každopádně tvářil, jako že se nic neděje.“

„Tušíte, kolik bylo hodin?“

„To bohužel ne. Hned potom jsme zamířili do centra Londýna, a zrovna když jsme projížděli kolem Hyde Parku, zazvonil Anatolijovi telefon. Prohodil pár slov rusky, pak se na mě podíval a s úsměvem mi oznámil, že se můžeme bezpečně setkat s Grigorijem.“

„A potom?“

„Všechno šlo ráz na ráz. Trochu jsem si namalovala rty a upravila si vlasy. Pak jsem koutkem oka zahlédla nějaký pohyb.“ Odmlčela se. „Anatolij držel v ruce pistoli a mířil mi na srdce. Řekl, že jestli jenom ceknu, zabije mě.“

Zarazila se, jako by nebyla s to pokračovat. Teprve po Lavonově jemném pobídnutí se znovu rozhovořila.

„Auto nečekaně prudce zastavilo a Anatolij volnou rukou otevřel dveře. Na chodníku stál Grigorij. Stál tam můj manžel.“

„Řekl mu Anatolij něco?“

Žena přikývla a prudce zamrkala, aby zahnala slzy.

„A pamatujete si co?“

„V životě na jeho slova nezapomenu. Přikázal Grigorijovi, aby nastoupil do vozu, jinak že mě zabije. Grigorij samozřejmě poslechl, neměl na výběr.“

Lavon jí dopřál chvilku, aby se uklidnila.

„Řekl Grigorij něco, když nastoupil?“

„Že udělá všechno, co budou chtít, hlavně aby mi neubližovali a nevyhrožovali mi.“ Další odmlka. „Anatolij odsekl, aby držel hubu, jinak prý mi vystřelí mozek z hlavy.“

„Mluvil Grigorij i s vámi?“

„Jenom krátce. Říkal, že ho to strašně mrzí.“

„A potom?“

„Pak už celou dobu jenom mlčel, skoro se na mě ani nepodíval.“

„Jak dlouho jste v tom voze jeli společně?“

„Pár minut. Zastavili jsme na krytém parkovišti, nemohlo to být daleko. Grigorije vytáhli z auta a strčili ho do nákladového prostoru jakési dodávky. Měla na bocích nějaká loga, něco jako úklidová firma nebo tak podobně.“

„Kam jste šla vy?“

„Anatolij mě odvedl podzemní chodbou do přilehlé budovy a tam jsme se výtahem nechali vyvézt na povrch. Na ulici čekal další vůz. Za volantem seděla nějaká žena a Anatolij mi přikázal, abych ji ve všem poslouchala. Taky mi připomněl, že jestli o tom všem kdy promluvím, zabije mě. Kromě toho ovšem zabije taky moji matku a moje dva bratry – a samozřejmě i jejich děti.“

V salonu se rozhostilo tíživé ticho. Irina si zapálila další cigaretu a teprve poté, citově zcela vyčerpaná, odosobněným hlasem odvyprávěla zbytek strastiplného zážitku. Po dlouhé cestě na východní pobřeží strávila bezesnou noc v hotelu Continental v přístavním městečku Harwich. Následovala plavba po rozbouřeném moři na palubě trajektu Stena Britannica do Hoek van Holland a let číslo 418 s Aeroflotem na lince provozované Královskou holandskou leteckou společností KLM; odlet z Amsterodamu ve 20:40, přílet na Šeremetěvo v 02:00 následujícího rána.

„Cestovaly jste s tou ženou společně, nebo odděleně?“

„Společně.“

„Představila se vám?“

„Ne, ale letuška ji oslovovala slečno Gromovová.“

„Co se stalo po přistání v Moskvě?“

„Čekalo tam auto s řidičem a odvezlo mě domů. Den nato jsem šla do práce, jako by se nic nestalo.“

„Ozvali se vám ještě?“

„Ne.“

„Myslíte, že vás od té doby někdo sledoval?“

„Pokud ano, nevím o tom.“

„A když jste obdržela pozvánku na konferenci v Itálii, nesnažili se vám v tom nějak zabránit?“

Zavrtěla hlavou.

„Neváhala jste trochu s přijetím poté, čím jste si právě prošla?“

„Pozvání vypadalo naprosto věrohodně, zrovna jako to Anatolijovo.“ Na moment se zamyslela a pak hlesla: „Předpokládám, že žádná konference se nekoná.“

„Předpokládáte správně.“

„Kdo jste?“ otázala se znovu.

„My jsme skuteční přátelé vašeho muže. A uděláme všechno pro to, aby se k vám vrátil.“

„A co se bude dít teď?“

„Totéž co předtím. Vrátíte se do práce v Galaxy a budete dělat, jako že se nic z toho nikdy nestalo. Tedy až po skončení třetího ročníku konference pořádané Severoitalskou cestovní kanceláří, samozřejmě.“

„Ale vždyť jste právě sám prohlásil, že se žádná nekoná.“

„Realita je stav mysli, Irino. Může to být, cokoliv si budete přát.“

29

KOMSKÉ JEZERO – LONDÝN

Následující tři dny ji nenásilně připravovali na to, co říkat po návratu. Popisovali opulentní večeře a bujaré večírky, kterých se nezúčastnila, i příšerně nudně semináře, jichž byla milosrdně ušetřena. Vzali ji na ledovou okružní plavbu po jezeře a dlouhou vyjížďku do hor. Naplnili jí zavazadla brožurami a dárky pro kolegy a s obavami počítali hodiny do jejího odjezdu. O její důvěryhodnosti už nepochybovali – a nejraději by ji zpět do Ruska ani nepouštěli. V den odletu odkráčela Irina k letadlu stejně, jako před třemi dny přišla – rázně a s bradou bojovně vystrčenou vpřed. Tu noc se všichni krčili u bezpečné linky a čekali na zprávu z Moskvy. Pár minut po půlnoci si oddechli úlevou. Irina dorazila v pořádku. Šmuel Peled, jenž ji sledoval až k domu, se přesvědčil, že o ni nikdo jiný nejeví zájem. Nazítří ráno poslala Irina už ze svého pracovního místa e-mail Veronice Ricciové ze Severoitalské cestovní kanceláře, v němž jí děkovala za báječný program. Signora Ricci paní Bulganovové odepsala, aby určitě zůstala v kontaktu.

Gabriel úspěšnému konci operace přítomen nebyl. Den po výslechu odletěl v doprovodu Olgy Suchovové do Londýna; jakmile vystoupil z letadla, byl rychlostí blesku odvezen do bezpečného bytu ve čtvrti Victoria, kde už čekal Graham Seymour, aby jej nejprve podrobil desetiminutové tirádě a pak mu konečně dovolil promluvit. Gabriel neústupně trval na tom, aby Seymour vypnul odposlouchávací zařízení, a teprve poté popsal pozoruhodný výslech na břehu Komského jezera, jehož byl právě svědkem. Seymour se přes zabezpečenou linku okamžitě spojil s Thames House a položil agentovi na druhé straně jedinou otázku: Přicestovala jedenáctého ledna na letiště Heathrow na palubě letu číslo 247 společnosti Aeroflot žena s ruským pasem na jméno Natálie Primakovová? Odpovědi se dočkal do deseti minut. Ano.

„Musím se okamžitě sejít s ministerským předsedou a generálním ředitelem. Pokud by ti to nevadilo, podle mě bys je měl informovat ty. Konec konců, tys dokázal, že jsme se všichni mýlili, a máš plné právo nám to teď pěkně předhodit.“

„Nemám vůbec v plánu vám něco předhazovat. A to poslední, co bych chtěl, je, abys cokoliv z toho, co jsem ti právě řekl, vyžvanil premiérovi nebo řediteli.“

„Grigorij Bulganov je britský státní příslušník a jako takový má právo na plnou ochranu, jakou mu britská koruna může poskytnout. Nemáme na výběr, musíme všechny důkazy předložit ruské straně a trvat na tom, aby ho vydali nazpět.“

„Ivana Charkova stál únos Grigorije nemálo sil a nejspíš ho plánoval s tichým požehnáním FSB i samotného Kremlu. Myslíš si snad, že ho vydá jenom proto, že na tom trvá britský premiér? Tuhle hru musíme hrát podle Ivanových pravidel.“

„Což znamená?“

„Musíme Grigorije znovu unést.“

Graham Seymour učinil další telefonát a poté si oblékl kabát.

„Ochranka z Heathrow nám pošle záběry. Vy s Olgou zůstanete tady – a zkus pro jednou omezit střílení, prosím tě. Už tak mám problémů nad hlavu.“

Gabriel se v konspiračním bytě dlouho nezdržel. Od Seymourova odchodu uběhlo sotva pár minut, když rychle směřoval k historické uličce Cheyne Walk ve čtvrti Chelsea. Kdysi klidná říční promenáda naskýtala výhled na rušné nábřeží Chelsea Embankment a na několika majestátních domech visely mosazné pamětní desky, jež připomínaly proslulé obyvatele z minulosti.

V čísle 119 žil tajně slavný malíř J. M. W. Turner, v čísle 19 jeho kolega a básník Rossetti. Poslední dny svého života zde strávili dva spisovatelé – Henry James v čísle 21, George Eliotová v čísle 4.

V současné době by si bydlení na Cheyne Walk mohlo dovolit jen málo umělců; stala se útočištěm bohatých cizinců, populárních hvězdiček a zámožných londýnských finančníků. A mezi ně se vklínil i exilový ruský oligarcha a hlasitý kritik Kremlu Viktor Orlov, jenž bydlel v luxusním pětipatrovém sídle v čísle 43.

Tentýž Viktor Orlov byl nyní středobodem tajné vyšetřovací akce vedené norníky z bulváru Krále Saula.

Gabriel vešel do protějšího parčíku a usadil se na dřevěnou lavičku. Orlovův vysoký, štíhlý dům byl obrostlý vistáriemi a jeho vchod, podobně jako u ostatních přepychových budov v ulici, se nacházel několik metrů od veřejného chodníku, za plotem z tepaného železa. Před sídlem parkovala pancéřovaná limuzína Bentley s řidičem připraveným kdykoliv vyjet. Přímo za ní stál černý range rover, v němž seděli čtyři členové Orlovovy ochranky, všichni bývalí příslušníci elitní britské výsadkové jednotky SAS. Agenti z bulváru Krále Saula zjistili, že muže dodala společnost Exton Executive Security Services se sídlem na Hill Street ve čtvrti Mayfair. Podle zasvěcených poskytovala tato firma na poli bezpečnosti ty nejlepší služby v Londýně, což byl ve městě plném boháčů, kteří se obávali o své životy, významný úspěch.

Gabriel se už už zvedal k odchodu, když z range roveru vystoupili tři bodyguardi. Jeden zaujal místo u brány, zatímco druzí dva z obou směrů blokovali chodník. Jakmile takto zabezpečili hranice, vchodové dveře se rozletěly a ven vyšel Viktor Orlov, obklopený dalšími dvěma strážci. Izraelec z proslulého ruského multimilionáře zahlédl pouze šedivě vlasy ostříhané na ježka a záblesk růžové kravaty uvázané na robustní windsorský uzel. Orlov vklouzl na zadní sedadlo bentleye a rychle za sebou zaklapl dveře. Pár vteřin nato už obě vozidla svištěla po Royal Hospital Road. Gabriel poseděl na lavičce dalších deset vteřin, pak vstal a vydal se zpátky do bezpečného bytu.

Bezpečnostní služba letiště Heathrow poslala první várku snímků muže známého jako Anatolij za necelou hodinu. Bohužel nebyly příliš nápomocné, ale Gabriela to nijak nepřekvapovalo. Anatolij nebyl žádný začátečník a dobře věděl, jak se pohybovat po letišti tak, aby žádná z kamer nezachytila jeho tvář. Obličej kryl z velké části kloboukem, avšak největší kus práce odvedl promyšlenými pohyby a rafinovanými otočkami sám. Objektivům se pár slušných záběrů přesto podařilo – kus masivní čelisti, částečný profil, sevřené úzké rty. Čím déle se Gabriel v konspiračním bytě fotografiemi probíral, tím více propadal beznaději.

Anatolij byl každým coulem profesionál, navíc podporovaný Ivanovými penězi.

Obě britské bezpečnostní služby provedly srovnání snímků s údaji v databázích známých ruských agentů, žádná však nevěřila ve valný úspěch. Dohromady vybraly šest možných kandidátů, které Gabriel ještě téhož večera zavrhl. To Grahama Seymoura přimělo povolat do hry nechtěně Američany; a Gabriel se nabídl, že poletí místo něj. Ve Státech se totiž skrýval někdo, s kým už měsíce nemluvil. Někdo, koho si toužebně přál znovu spatřit. Kdysi mu napsala dopis. A on jí namaloval obraz.

30

ÚSTŘEDÍ CIA, VIRGINIA

Každá zpravodajská služba označuje sekci tajných agentů jinak. Ustav, civilní služba neužívající vojenských hodností, špiony sdružuje v takzvaném oddělení sběru informací. Agenti CIA jsou zaměstnanci nedávno zřízené Státní tajné služby; Adrian Carter působil ve funkci ředitele už v době, kdy se tato sekce Ústřední zpravodajské služby nazývala jednoduše operační oddělení. Byl považován za jednoho z nejlepších utajovaných válečníků, jaké kdy Agentura měla. Jeho otisky by se našly na každé významné operaci, na níž se tajná služba za posledních pár generací podílela. Vrtal se v podivně vedených volbách, dokázal se zbavit nekalé vlády a zavíral oči nad tolika popravami a vraždami, že už o nich sám ztrácel přehled. „Jednou se mi podařilo během jediného roku odvést Boží dílo v Polsku, a zároveň posílit ďábelský režim v Salvadoru,“ přiznal kdysi Gabrielovi jako agent agentovi. „A nádavkem jsem poskytl zbraně muslimským svatým válečníkům v Afghánistánu, i když jsem věděl, že se jednou obrátí proti mně a budou rozsévat smrt.“

Od osudného rána 11. září 2001 soustředil Carter veškerou energii na jediný cíl – zabránit dalšímu útoku celosvětové sítě islámských extremistů na americké půdě. K jeho dosažení využíval taktik a metod, které i ostřílení bojovníci v utajení, k nimž sám patřil, někdy považovali za nepřípustné – o samotkách, nátlakových technikách při výslechu i jiných způsobech zacházení s vězni se nakonec, ke Carterově značné škodě, dozvěděla i široká veřejnost a novináři i politici z Kapitolu, bezpochyby vedení dobrým úmyslem, už roky lačnili po jeho krvi. A tak namísto toho, aby se jeho jméno objevilo v užším výběru kandidátů na příštího ředitele CIA, žil Adrian Carter v obavách, že se jednoho dne dočká soudního stíhání za činy, kterých se dopouštěl ve jménu globální války proti terorismu. Staral se o bezpečí Spojených států, odrážel jejich nepřátele. A za to se bude až do skonání věků smažit v pekle.

Následujícího odpoledne čekal na Gabriela v konferenční místnosti v sedmém patře ústředí CIA, sídle bojovníků rozbředlého a často nefunkčního vedení Agentury. Vzezřením byl Carter pravým opakem Grahama Seymoura – měl rozcuchané řídnoucí vlasy a jeho výrazný knírek vyšel z módy spolu s disco hudbou, pomalými hrnci Crock Pot a plánem na zmrazení jaderných zbraní. Ve flanelových kalhotách a tmavomodré pletené vestě připomínal univerzitního profesora, jenž vystupoval jako horlivý zastánce vznešených cílů a byl neustálým trnem v oku svým nadřízeným. Teď zamžoural na Gabriela přes brýle na čtení, jako by jej trochu překvapilo, že se přece jen objevil, a napřáhl pravici. Ruku měl na dotek studenou a suchou.

Před odjezdem z Londýna poslal Gabriel zabezpečeným telegrafem ze stanice CIA na americkém velvyslanectví Carterovi zprávu. Hrubý náčrt situace, který v ní nastínil, nyní doplňoval podrobnými informacemi. Když skončil, Carter se probral hmotnými důkazy – dopisem, který Grigorij zanechal v Oxfordu, počínaje a záběry muže, jenž si říkal Anatolij, z bezpečnostních kamer na letišti Heathrow konče.

„Popravdě řečeno,“ poznamenal Carter, „nám se ta historka o Grigorijově změně názoru a opětovném zběhnutí nikdy moc nezdála. Osobně jsem totiž měl možnost, jak si možná vzpomeneš, s ním pobýt pár chvil tu noc, co jste vyvázli z Ruska.“

Na onu noc Gabriel samozřejmě nezapomněl. Carter naplánoval a předvedl přesouvací manévr, jakého byl schopen pouze vysoce postavený činitel CIA. Pár hodin poté, co Gabriel s trojicí ruských přeběhlíků přejel v otřískané volze ukrajinské hranice, přistála na kyjevském letišti flotila exkluzivních tryskáčů Gulfstream. Gabriel se vrátil do Izraele, Grigorije s Olgou přepravily letouny do Británie a Elenu Charkovovou doprovodil Carter osobně do Spojených států, kde jí byl udělen status přeběhlíka. Nynější místo ženina pobytu Ústřední zpravodajská služba tajila tak úzkostlivě, že ani Gabriel neměl nejmenší tušení, kde se skrývá.

„Do čtyřiadvaceti hodin od Grigorijova příjezdu jsme tehdy vyslali do Británie svůj tým, aby ho vyslechl,“ pokračoval Carter.

„Nikdo nepojal nejmenší podezření, že by to Grigorij snad nemyslel vážně. Když teď zmizel, vyžádal jsem si nahrávky i přepisy znovu, abych se podíval, jestli nám něco neuniklo.“

„A?“

„Nelhal ani v nejmenším. Britové nás taky docela překvapili, když přišli s naprosto odlišnou verzí. Co se Langley týká, šlo o poměrně jasnou snahu hodit kus viny za jeho zmizení na tebe – ovšem jediný, na koho si můžou ukazovat, jsou oni sami. Neměli mu dovolit stýkat se s ruskými disidenty, kterými je Londýn přeplněný, a už vůbec ne takhle veřejně. Bylo jenom otázkou času, kdy se mu Ivan dostane na kobylku.“

„Státní tajná služba Ivana pořád sleduje?“

„Jistě.“

„Víte o tom, že teď nedávno prodal několik tisíc protitankových raket a RPG Hizballáhu?“

„Jo, něco v tom smyslu se k nám taky doneslo. V tuto chvíli jsme ovšem odsunuli Ivanovy obchodní transakce trochu do pozadí; naší hlavní prioritou je chránit jeho bývalou manželku a děti.“

„Pokoušel se je někdy dostat zpátky?“

„Zrovna před pár měsíci vytáhl tu záležitost ruský velvyslanec při běžné schůzce s ministryní zahraničních věcí. Tu to poněkud vyvedlo z míry, ale slíbila, že se tím bude zabývat. Mimochodem, ministryně je vynikající hráčka pokeru a byla by z ní skvělá agentka. Následujícího týdne ruskému velvyslanci oznámila, že Elena Charkovová ani její děti se na území Spojených států momentálně nezdržují a ani nikdy v minulosti zde nepobývaly. Rus jí přehnaně děkoval za projevenou snahu a od té doby se k téhle věci nevyjádřili.“

„Ivan přece musí vědět, že se tu skrývají.“

„Jistěže, akorát s tím on ani jeho přítelíčkové z Kremlu nic nenadělají. Loni v létě jste v Saint-Tropez odvedli nádherný kus práce, ukázková operace. Děti jste Ivanovi odvedli ještě legálně a tím, že se pak Ivan s Elenou před ruským soudem rozvedl, se vlastně vzdal jakéhokoliv zákonného práva, které na ně mohl mít. Jediný způsob, jak by je teď mohl získat zpět, je unést je. A to se nestane. My se totiž o svoje přeběhlíky staráme o něco líp než Britově.“

„Doufám, že je někde v bezpečí.“

„Nemá se vůbec čeho bát. Ale dovol mi jednu radu, jako přítel příteli. Vem si Grigorijova slova k srdci a zapomeň na to, cos mu v Rusku slíbil. Mimoto se domnívám, že už mu Ivan stejně prohnal kulku hlavou. A jak ho znám, určitě se toho ujal osobně. Vrať se domů k manželce a nechej Brity, ať si sklidí, co si zaseli.“

„Já ovšem sliby docela rád plním, Adriane. A myslel jsem, že ty taky.“

Carter spojil ruce konečky prstů a opřel si je o bradu. „Myslím, že tenhle soud je trošku nefér. Ale když to podáváš takhle, čím ti může být Langley nápomocné?“

„Pošli Anatolijovy fotky kontrarozvědce, ať k tomu obličeji zkusí přidat jméno a pár životopisných údajů.“

„Požádám šéfa, aby se toho ujal osobně.“ Carter sesbíral fotografie. „Jak dlouho se hodláš zdržet?“

„Jak dlouho bude třeba.“

„Jedna z našich agentek odjíždí na zahraniční misi. Ráda by s tebou předtím povečeřela.“

Gabriel se ani neobtěžoval ptát se na jméno.

„Kam ji posíláte?“

„To je přísně tajné.“

„Nemusím ti snad připomínat, že se na operaci proti Ivanovi taky významně podílela.“

„To nemusíš.“

„Tak proč ji necháváte odjet ze země?“

„Tvoje obavy o její bezpečí jsou sice dojemné, ale zcela zbytečné. Co jí mám vzkázat ohledně té večeře?“

Gabriel chvilku váhal. „Radši bych to nechal na jindy, Adriane. Je to trochu komplikované.“

„Proč? Protože randí s někým od vás?“

„Co prosím? O čem to mluvíš?“

„Chodí přece s Michailem. To se divím, že ti to nikdo neřekl.“

„Jak dlouho už jsou spolu?“

„Dali se dohromady nedlouho po Saint-Tropez. A protože je Michail zaměstnanec zahraniční zpravodajské služby, musela to oznámit na osobním oddělení. Ti z toho nebyli moc nadšení, ale já jsem se za ni přimluvil.“

„Šlechetné, Adriane, velmi šlechetné. V tom případě s ní rád povečeřím.“

Carter si na kus papíru naškrábal čas a místo. „A buď na ni milý, Gabrieli, myslím, že je teď opravdu šťastná. A to už Sára dlouho nebyla.“

31

GEORGETOWN, WASHINGTON D. C.

Proslulá georgetownská restaurace 1789 patří k nejvyhlášenějším v celém Washingtonu a jako jedna z mála stále vyžaduje, aby pánové chodili zásadně v saku. S tímto upozorněním vyslal Carter Gabriela do obchodu s konfekcí Brooks Brothers, kde si agent během deseti minut vybral gabardénové kalhoty, jednoduchou bavlněnou košili a předepsaný modrý blejzr. Kravatu však nekompromisně odmítl. Jako většina Izraelitů ji oblékal pouze pod nátlakem nebo pro účely krytí. Krom toho by se mohlo stát, že by si Sára kravatu mylně vyložila – už tak dost na tom, že jej uvidí v saku.

Přišel o pár minut dřív, a přesto ho uvaděčka v restauraci informovala, že jeho společnice již čeká u objednaného stolku. Gabriela to nepřekvapilo; nejen že na výcvik Sáry Bancroftové osobně dohlížel, ale považoval ji také za jednoho z nejpřirozenějších operativců, s jakými se kdy setkal. Hovořila několika jazyky, byla zcestovalá a vysoce vzdělaná. Gabriel ji oslovil v době, kdy pracovala jako kurátorka Phillipsovy sbírky ve Washingtonu. Využil jí, aby pronikla mezi obchodní svitu kolem saúdskoarabského finančního mága Ziziho al-Bakáriho a odhalila v ní strůjce mnoha teroristických útoků. Po této akci se Sára oficiálně stala agentkou CIA, kde působila v protiteroristickém centru. Gabriel si ji znovu vyžádal předchozího léta a díky padělanému obrazu jí pomohl dostat se do těsné blízkosti Eleny Charkovové. Michail při této operaci zastával roli Sářina rusko-amerického přítele a z toho důvodu strávili agenti několik společných nocí v pětihvězdičkovém hotelu v Saint-Tropez. Gabriel usoudil, že jejich románek začal právě tam.

Neměl z toho radost hned z několika důvodů, k nimž v neposlední řadě patřil přísný zákaz sexuálních vztahů mezi členy týmu. Nehodlal to však příliš rozpitvávat, ani se tím rozčilovat – dobře věděl, jak specifická kombinace stresu a nudy dokáže člověka v terénu ovlivnit. Sám by ostatně mohl vyprávět; před dvaceti lety se při přípravě na vražednou operaci v Tunisu také zapletl se svou doprovázející agentkou. Málem se mu tehdy rozpadlo manželství s Leou.

Hosteska jej provedla útulnou restaurací k rohovému stolku poblíž krbu. Sára seděla na čalouněné lavičce natočená tak, aby mohla nenápadně pozorovat celý prostor. Na sobě měla černé šaty bez rukávů a kolem krku dvojitou řadu perel. Světlé vlasy jí sahaly až po ramena a ve velkých modrých očích se odrážely teplé plamínky svící. Prsty jedné ruky se dotýkala nožky sklenky s martini, druhou si podepírala drobnou bradu. Když jí Gabriel vtiskl letmý polibek na tvář, ucítil lehký závan šeříkového parfému.

„Dáš si taky?“ otázala se a poklepala nehtem s dokonalou manikúrou o stopku sklenky.

„To už bych se radši napil tvého odlakovače.“

„S citrónem, nebo jenom s ledem?“ Žena se obrátila k číšnici „Skleničku šampaňského, prosím vás, a vyberte nějaké dobré. Má za sebou perný den.“

Servírka odešla a Sára s úsměvem pozvedla martini ke rtům.

„Noc před odletem není dobré pít, Sáro.“

„Přežila jsem operaci pod tvým velením, Gabrieli. Počítám, že ta trocha ginu v krvi mi při transatlantickém letu nic neudělá.“

„Takže jedeš do Evropy? Tam tě Carter posílá?“

„Varoval mě, že mám zůstat ve střehu. Nic ze mě nedostaneš.“

„Mám snad právo to vědět.“

„Myslíš?“ Odložila skleničku a naklonila se přes stůl. „Možná se ti tomu nebude chtít věřit, Gabrieli, ale já nepracuju pro Ústav, zaměstnává mě Státní tajná služba CIA, a to znamená, že k jednotlivým operacím mě přiřazuje Adrian Carter, ne ty.“

„Nechtěla bys to zopakovat ještě trochu hlasitěji? Nevím, jestli tě slyšeli i kuchaři a umývači z kuchyně.“

„Neříkals mi náhodou zrovna ty, že skoro všechny důležité rozhovory, které jsi kdy vedl, se odehrály právě na veřejných místech?“

To byla pravda. Jediné bezpečné prostory byly ty, které nikdo neodposlouchával.

„Tak aspoň usměrni moje tápání. Bude se mi mnohem líp spát, když budu vědět, že tě Langley ve své nekonečné moudrosti nevysílá do Moskvy ani do Saúdské Arábie.“

„Klidně si nechej zdát něco hezkého, nic takového nehrozí.“

„Takže se opravdu chystáš do Evropy?“

„Ale no tak, Gabrieli, nech toho.“

„Co máš za úkol?“

Sára znaveně vydechla. „Týká se neutuchající snahy naší vlády bojovat proti globálnímu terorismu.“

„No vida, už jsi hrdinka. A tos před čtyřmi lety ještě dávala dohromady výstavu Impresionisté v zimě.“

„Beru to jako kompliment.“

„Samozřejmě.“

„Očividně je ti proti srsti, že jdu do akce bez tvého velení.“

„Vyjádřil jsem svoje obavy, ale teď ti šéfuje Adrian, ne já. A jestliže Adrian soudí, že je to v pořádku, kdo jsem já, abych ho zpochybňoval?“

„Ty jsi Gabriel Allon. To bohatě stačí.“

Ke stolku přistoupil číšník, podal jim jídelní lístek a detailně popsal speciální nabídku. Sotva odešel, sklopil Gabriel zrak k předkrmům a co nejlhostejnějším tónem se Sáry otázal, jestli o jejích cestovních plánech ví i Michail. Když dlouho nic neříkala, vzhlédl a spatřil, jak na něj překvapeně zírá, alabastrově tváře zardělé.

„Dobře že ses v blízkosti Ziziho a Ivana dokázala ovládat líp než teď,“ prohodil Gabriel nezúčastněně.

„To víš od Michaila?“

„Vlastně to uteklo při jednom hovoru šéfovi Státní tajné služby.“

Sára neodpověděla.

„Takže je to pravda? Scházíš se s členem mého týmu, ano?“

„Žárlíš, nebo zuříš?“

„Proč bych měl proboha žárlit, Sáro?“

„Nemohla jsem se pro tebe trápit věčně, musela jsem jít dál.“

„A najít si někoho, kdo pro mě nepracuje, to nešlo?“

„Zvláštní, jak se to vyvrbilo. Asi mi na Michailovi připadalo něco hodně povědomého.“

„Randit s agentem zahraniční tajné služby není zrovna nejmoudřejší kariérní tah.“

„Mladé a talentované lidi Langley potřebuje, a přitom si je nedokáže udržet. Jsou více než ochotní nad některými starými pravidly přimhouřit oko.“

„Možná bych si měl promluvit s někým z personálního mezi čtyřma očima. Uvidíme, jestli si to nerozmyslí.“

„To by sis nedovolil, Gabrieli. Nemáš žádné právo zasahovat do mého soukromého života.“

Sářin soukromý život, jak Gabriel dobře věděl, se posledních několik let, přesněji od 11. září 2001 v 09:03 dopoledne, nacházel víceméně v troskách. Ten den totiž narazil stroj United Airlines letu číslo 175 do jižní věže Světového obchodního centra. Na palubě letadla odsouzeného k záhubě seděl i mladý harvardský právník Ben Callahan, jenž si v posledních vteřinách svého života stihl ještě zavolat. Ten hovor patřil Sáře. Od onoho momentu se Sára úzkostlivě bránila jakémukoliv citu. Jediným mužem, jemuž nedokázala odolat, byl k její smůle Gabriel Allon.

„Měla by sis pořádně rozmyslet, jestli se chceš zaplést s mužem, který se živí zabíjením ostatních. Michail udělal ve jménu své země hromadu příšerných věcí.“ Gabriel se odmlčel a po chvilce dodal: „Věcí, které ho možná hodně poznamenaly a kvůli kterým s ním nemusí být snadné vyjít.“

„To mi někoho připomíná.“

„Já nežertuju, Sáro, jde o tvůj život. Kromě toho jsou Izraelci proslulí svojí nespolehlivostí. Každá Izraelka ti to potvrdí.“

„Tak to jsem měla štěstí. Všichni izraelští chlapi, co znám, jsou skvělí.“

„To proto, že jsme ti nejlepší z nejlepších.“

„I Michail?“

„Jinak by nepatřil do mého týmu. Kolik času jste spolu strávili?“

„Párkrát za mnou přijel sem a jednou jsme se setkali v Paříži.“

„Sama bys do Paříže jezdit neměla, není to bezpečné.“

„Nejsem sama, je se mnou přece Michail.“ Chvíli mlčela. „Je to skoro totéž, jako bych byla s tebou.“

Její slova mezi nimi okamžik tíživě visela. „Tak o tohle jde, Sáro?“

„Prosím tě, Gabrieli.“

„Protože já bych velice nerad, aby Michailovi někdo ublížil.“

„Jediný, kdo nakonec skončí špatně, budu zase já. O tom vůbec nepochybuj.“

„Ne dokud do toho budu mít co mluvit já.“

Poprvé od chvíle, kdy Gabriel vyslovil Michailovo jméno, se Sára usmála. „Chtěla jsem ti to dneska říct. Jenom jsme čekali, až si budeme jistí, že to…“ Hlas se jí vytratil.

„Že to co?“

„Že to myslíme vážně.“

„A myslíte?“

Položila svou dlaň na hřbet jeho ruky. „Nezlob se, Gabrieli. Doufala jsem, že bysme to mohli pojmout jako večeři na oslavu.“

„Já se nezlobím.“

Očima sklouzla ke sklence šampaňského, jíž se Gabriel ani nedotkl.

„Chceš objednat něco jiného?“

„Odlakovač. S ledem a citrónem.“

Jelikož Gabriel přijel do Washingtonu s plným vědomím CIA, přidělila mu vnitřní správa jeden z méně bezpečných bytů na Tunlaw Road severně od Georgetownu. Zvláštním řízením osudu naskýtal výhled přímo na zadní vchod ruského velvyslanectví. Gabriel právě procházel vstupní halou, když mu v kapse saka začal vibrovat mobilní telefon. Volal Adrian Carter.

„Kde jsi?“

Gabriel mu odpověděl.

„Musím ti něco okamžitě ukázat. Jedu pro tebe.“

Spojení se přerušilo a o patnáct minut později už se na New Mexico Avenue soukal Gabriel na zadní sedadlo Carterovy černé limuzíny. Američan mu podal jediný list papíru – přepis odposlechu zachyceného Státní tajnou službou s datem předchozího večera moskevského času. Sledovaný se jmenoval Ivan Charkov a hovořil s někým uvnitř ústředí FSB na náměstí Lubjanka. Přestože mluvili hovorovou ruštinou, bylo jasné, že Ivan FSB poskytl něco, co nyní žádá zpět. To něco byl Grigorij Bulganov.

„Měls pravdu, Ivan půjčil Grigorije kamarádům z FSB, aby si taky vyřídili účty. Akorát že ho na jeho vkus vyslýchají moc pomalu. Na Grigorijův únos věnoval spoustu peněz a už ho nebaví čekat. Dobrá zpráva zní, že Grigorij ještě žije.“

„Existuje způsob, jak přesvědčit FSB, aby dohlížela na jeho životní funkce i nadále?“

„Bez šance. Naše vztahy s ruskými službami se den ode dne horší. V žádném případě by nám netolerovali, kdybysme chtěli zasahovat do jejich striktně interních záležitostí. Z jejich pohledli je Grigorij odpadlík a zrádce. Můžeš si být jistý, že baží po jeho krvi úplně stejně jako Ivan.“

„Co kontrarozvědka, zjistili něco?“

„Ještě ne. Kdo ví? Třeba je ten tvůj Anatolij pouhý duch.“

„Na duchy nevěřím, Adriane. A jestli o Ivanovi něco víme, pak to, že by únos Grigorije nesvěřil nikomu, koho dobře nezná.“

„Pravda, přesně takhle Ivan podniká. Všechno na osobní bázi.“

„Takže je možné, že někdo, kdo s Ivanem trávil spoustu času, se s tímhle chlápkem taky někdy setkal.“ Gabriel vzdychl. „A kdo ví? Třeba zná i jeho pravé jméno.“

Carter nařídil řidiči, aby je odvezl zpět ke konspiračnímu bytu, a pohlédl na Gabriela.

„Zítra v šest ráno pro tebe přijede vůz. Bohužel musíme dával zatracený pozor, takže cíl cesty se dozvíš až ve vzduchu.“

„Jak se mám oblíct?“

Carter se pousmál.

„Teple. Hodně teple.“

32

STÁT NEW YORK, SEVERNÍ OBLAST

Divočina Adirondack Park se rozléhá v severovýchodní části tátu New York na ploše o více než šesti milionech akrů, a tvoří tak největší chráněnou oblast mezi přilehlými státy. Velikostí je toto území srovnatelné s Vermontem, a dokonce přesahuje sedm jiných amerických států; bez potíží by se do něj naskládalo několik národních parků – Yellowstoneský, Yosemitský, Glacier, Grand Canyon i Great Smoky Mountains dohromady. Gabriel nic z toho nevěděl, dokud mu pilot letounu, veterán tajného vězeňského programu CIA, hodinu po vzletu konečně neprozradil cíl cesty. Předpověď nevypadala nejpříznivěji – nebe sice bez mráčku, ale teplota kolem nuly. Gabriel alespoň doufal, že pilot kvůli zahraničnímu pasažérovi změnil jednotky na teploměru ze stupňů Fahrenheita na stupně Celsia. Bohužel se pletl.

Stroj dosedl na přistávací dráhu adirondackého regionálního letiště u jezera Saranac pár minut po desáté. Adrian Carter nechal na parkoviště přistavit sportovně užitkový Ford Explorer, jehož motor jakýmsi zázrakem naskočil hned napoprvé. Gabriel nastavil topení na nejvyšší výkon a několik příšerných minut strávil seškrabáváním ledu z oken. Když znovu sedl za volant, necítil obličej. Teploměr ve voze ukazoval minus osm. To není možné, ušklíbl se v duchu. Ten přístroj je určitě pokažený.

Jestli kdy po světě chodilo ztělesnění opatrnosti, pak to byl Adrian Carter. Podle jeho nařízení se na místo určení nesmělo dostat nic, co vysílalo či přijímalo signály, včetně navigačních systémů GPS. Gabriel se tedy řídil instrukcemi vytištěnými z počítače, jež obdržel na palubě letadla. Za výjezdem z letiště odbočil doprava a pokračoval po Routě 186 k jezeru Clear. Tam najel na Routě 30, z níž opět zahnul doprava a mířil dál k jezeru Upper St. Regis. Po něm následovala jezera Spitfire a Lower St. Regis, až konečně dorazil do studentského městečka Paul Smiths. Pár metrů za vjezdem do kampusu začínala klikatá Keese Miles Road, která se vinula na východ do vzdálenějšího koutu rezervace. Někde tady měli své obrovské letní sídlo i Rockefellerové, kteří nezapomněli ani na soukromou železniční stanici, kam přijížděli rodinným vlakem. Cíl Gabrielovy cesty byl sice o mnoho menší, ale stejně izolovaný. Vjezd se nacházel po levé straně, a přesně jak Carter upozorňoval, bylo velice snadné jej minout. Gabriel poprvé přejel a musel nedobrovolně pokračovat dalšího půl kilometru, než na zledovatělé vozovce našel vhodné místo, kde se mohl otočit.

Úzká cesta vedla asi sto metrů hustým lesem a teprve pak se před vozem vynořila kovová bezpečnostní brána. Žádné další ploty ani ohrazení vidět nebyly, přesto Gabriel věděl, že je pozemek monitorován bezpočtem kamer a poset desítkami tepelných a pohybových čidel. Některý z přístrojů také zachytil jeho příjezd, jelikož brána se začala otevírat ještě dřív, než úplně zastavil. Z opačné strany mu přes mýtinu přijížděl naproti Jeep Grand Cherokee; za volantem seděl asi pětapadesátiletý muž s drsným vzezřením vojáka. Jmenoval se Ed Fielding a jako bývalý agent oddělení speciálních operací CIA měl na starost bezpečnost.

„Říkali jsme vám, že se ten vjezd snadno přehlídne,“ houkl Fielding na Gabriela otevřeným oknem.

„Vy jste mě sledovali?“

Muž se v odpověď jen pousmál. „Nezapomněl jste nechat doma telefon?“

„Zůstal tam.“

„A co smartphone?“

„Tyhle věci nemůžu vystát.“

„Tajné propisky nebo rentgenové brýle taky nemáte?“

„Jediné, co se dá nazvat elektronikou, jsou moje hodinky a ty s radostí mrsknu do nejbližšího jezera, jestli pak budete klidnější.“

„Pokud to není nějaká tajná izraelská vysílačka, tak si je můžete nechat. Kromě toho jsou všechna jezera zamrzlá.“ Fielding zatúroval motor a křikl: „Ještě nás čeká kus cesty. Držte se za mnou, nebo by si vás mohli podat snajpři.“

Fielding vyrazil jako šipka zpátky přes mýtinu. Než dorazili k další linii stromů, Gabriel jeho vůz dojel a nepouštěl se ho. Zhruba po kilometru silnice prudce stoupala do příkrého kopce, a přestože ji to dopoledne sedřeli pluhem a popískovali, byla dávno znovu pokrytá vrstvou kluzkého ledu. Fielding se nahoru šplhal bez potíží, ale Gabriel měl co dělat, aby udržel tah. Přepnul náhon na čtyři kola z vysokého stupně na nízký a opět sešlápl plyn. Pneumatiky se zaryly do ledu a vozidlo se pomalu dralo k vrcholu. V průběhu deseti vteřin, které Gabriel ztratil úpravou řízení, mu Fielding zmizel z dohledu. Naštěstí však na něj čekal na rozcestí o pár desítek metrů dál. Zahnuli doleva a za další tři kilometry dorazili na nejvýše položenou paseku celého pozemku.

Na ní stál přímo uprostřed typický adirondacký dům se skosenou střechou a terasami, naskýtajícími výhled na jezera St. Regis, které směřovaly na jihovýchod, odkud během dne proudily dovnitř chabě teplé paprsky slunce. O kousek dál se při okraji stromového porostu krčila o něco menší, ale přesto dostatečně prostorná stavba. Na louce mezi dvěma budovami poskakovaly dvě děti zabalené v několika vrstvách teplého oblečení a s velkým nasazením se snažily uplácat sněhuláka. Zpovzdálí na ně dohlížela vysoká žena s havraními vlasy zachumlaná do kabátu z ovčího rouna. Při zvuku přijíždějících vozů sebou nejprve ostražitě trhla, jako polekané zvíře, ale pár vteřin nato už dramaticky vymrštila ruku do vzduchu a mávala návštěvníkům.

Gabriel zabrzdil těsně za Fieldingem a vypnul motor. Než otevřel dveře, žena už mu dávno ve sněhu po kolena krkolomně klopýtala vstříc. Vrhla se mu kolem krku a radostně mu vtiskla polibek na obě tváře. „Vítejte na jediném místě na celém světě, kde mě Ivan nikdy nenajde,“ vydechla Elena Charkovová. „Můj bože, Gabrieli, nemůžu uvěřit, že jste opravdu tady.“

33

STÁT NEW YORK, SEVERNÍ OBLAST

Poobědvali v prostorné rustikální jídelně pod tradičním lustrem z paroží. Elena seděla naproti vysokému oknu rámovanému vzdálenými jezery, Anna po její levé ruce, Nikolaj po pravé. Přestože Gabriel loňské léto vedl operaci, jež vyústila v podstatě v legální únos Eleniných dvojčat, osobně je nyní viděl poprvé. A stejně jako před rokem Sáru i jeho překvapila jejich vizáž; vytáhlá, přirozeně elegantní tmavovláska Anna jako by z oka vypadla své matce, zatímco Nikolaj, světlovlasý podsaditý chlapec se širokým čelem a výrazným obočím, byl věrnou kopií svého nechvalně známého otce. Podobal se Ivanu Charkovovi tak, že měl Gabriel po celou dobu jinak velmi příjemného jídla neblahý pocit, jako by jej z opačného konce stolu neustále pozoroval jeho nejzarytější nepřítel.

Agent se v duchu pozastavil i nad jazykovou vybaveností děti – anglicky mluvily dokonale a jen s nepatrným ruským přízvukem. Nebylo se však čemu divit, uvědomil si, vlastně už s Rusy neměly nic moc společného. Většinu života prožily v londýnském Knightsbrigde a navštěvovaly vybranou anglickou soukromou školu. Zimní prázdniny trávily v horském středisku Courchevel, léta zase u moře v Ivanově majestátní Villa Soleil v Saint-Tropez. Co se Ruska týká, tam jezdily každoročně na pár týdnů jen proto, aby nezapomněly na své kořeny. Anna, upovídanější z dvojčat, vyprávěla o své domovině jako o zemi, kterou zná z knih. Nikolaj se hovoru příliš neúčastnil. Nespouštěl však zrak z nečekaného hosta, jako by jej podezříval z toho, že právě kvůli němu teď musí žít na vrcholku hory v adirondackém parku namísto Londýna či jihu Francie.

Když všichni dojedli, políbila dvojčata matku na tvář a svědomitě sklidila ze stolu. „Chvilku trvalo, než si zvykli na to, že kolem nich neskáče služebnictvo,“ poznamenala Elena, když děti odešly. „Ale myslím, že je lepší, aby si zvykali i na to, jak to chodí v běžném životě.“ Pousmála se nad svým nesmyslným prohlášením a poopravila se: „Tedy skoro běžném.“

„Jak se se všemi těmi změnami vyrovnali?“

„Jak se asi dalo za daných okolností čekat. Všechno co znali, skončilo mrknutím oka jenom proto, že jejich ruskou ochranku zastavila při návratu z pláže v Saint-Tropez policie za překročení povolené rychlosti. Podle mě byli jediní, koho to léto Francouzi na liliu země za takový přestupek odstavili.“

„Francouzští četníci dokážou být při prosazování silničních předpisů nevyzpytatelní.“

„Ale naštěstí umí být i laskaví. Když všechny zadrželi, postarali se mi hezky o děti. Nikolaj na policejní stanici v Saint-Tropez dodneška rád vzpomíná a stejně tak se mu líbilo i v tom alpském klášteře. Co se dětí týká, byl pro ně útěk z Evropy jedno velké dobrodružství. A za to můžu děkovat jenom a jenom vám, Gabrieli. Velice jste jim to usnadnil.“

„Kolik toho ví o svém otci?“

„Ví, že se mu nějak pokazily obchody, a taky to, že se semnou rozvedl, aby se mohl oženit s Jekatěrinou. Co se překupnictví zbraní a zabíjení týká…“ hlas se jí vytratil. „Na to jsou ještě moc malí. Počkám, až trochu povyrostou, a pak jim řeknu celou pravdu. Potom ať si udělají vlastní závěr.“

„Určitě jsou ale zvědavé.“

„Samozřejmě. Neviděli Ivana ani s ním nemluvili už celých šest měsíců. Hlavně Nikolaj to nese dost těžce, otce přímo zbožňuje. A za to, že tu s námi není, určitě viní hlavně mě.“

„Jak jste jim vysvětlila, proč teď žijete daleko od všeho ostatního, nadto obklopení ozbrojenými bodyguardy?“

„To vlastně nebylo tak těžké. Nezapomínejte, že Anna i Nikolaj jsou děti ruského oligarchy. Na muže ověšené zbraněmi a s vysílačkami v ruce jsou zvyklé od nejútlejšího dětství, takže jim na tom nepřipadá nic divného. Co se izolace týká, říkám jim, že je to jenom dočasné opatření a že už brzy budou moct chodit do školy jako ostatní děti a najdou si spoustu kamarádů. Momentálně je doučuje úžasná lektorka ze CIA. Věnuje se jim od devíti do tří a já je pak bez ohledu na počasí vždycky vyženu hrát si ven. Pozemek má několik tisíc akrů, jsou tu dvě jezera a řeka. Děti nemají šanci se tu nudit, je to ráj. Bez vás a vašich pomocníků bych si ovšem o něčem takovém mohla nechat jenom zdát.“

Elena narážela na kyberspecialisty Ústavu, kteří těsně po jejím útěku z Ruska zaútočili na Ivanova bankovní konta v Moskvě a Curychu a ulehčili mu o zhruba dvacet milionů dolarů. „Neautorizované elektronické převody“ jak jim na bulváru Krále Saula eufemisticky říkali, patřily k mnoha krokům, jež v rámci operace provedli, které se nacházely na samé hranici zákona. Ivan však nebyl v pozici, aby ztracené peníze mohl vymáhat zpět či aby zpochybňoval sled událostí, jež vedly ke zmizení jeho dětí. Na Západě musel čelit obvinění z prodeje těch nejúčinnějších protiletadlových střel teroristům al-Kajdy, přičemž transakci měl posvětit Kreml i sám ruský prezident.

„Adrian mi sdělil, že CIA vám přislíbila ochranu po dobu dvou let,“ podotkl Gabriel.

„A podle vás to zřejmě nestačí.“

„Přesně tak.“

„Američtí daňoví poplatníci nemůžou tyhle výdaje sponzorovat donekonečna. Až odejdou agenti CIA, najmu si vlastní ochranku.“

„A co budete dělat, až vám dojdou peníze?“

„No, vždycky můžu prodat ten obraz, co jste pro mě padělal,“ odvětila s úsměvem na rtech. „Chcete se na něj podívat?“

Odvedla jej do salonu a zastavila se před dokonalou kopií obrazu Dvě děti na pláži od Mary Cassattové. Byla to už druhá napodobenina, již Gabriel vytvořil. Tu první prodali Ivanu Charkovovi za dva a půl milionu dolarů a nedlouho poté ji zabavili francouzští prokurátoři.

„Mám dojem, že se k adirondacké výzdobě moc nehodí.“

„To je mi jedno. Zůstane tam, kde je.“

Izraelec si opřel bradu o dlaň a naklonil hlavu na stranu. „Zdá se mi lepší než ten první, co myslíte?“

„Na prvním obraze jste měl příliš pastózní tahy štětcem. Tenhle je dokonalý.“ Obrátila se k muži. „Ale předpokládám, že jste nevážil tak dlouhou cestu jenom proto, abyste se mě přeptal na děti nebo poslouchal kritiku své práce.“

Gabriel neodpovídal, a tak se Elena znovu zadívala na obraz.

„Víte, Gabrieli, měl jste zůstat u umění. Byl by z vás vynikající malíř. A s trochou štěstí byste na mého muže nikdy nenarazil.“

Na operaci Charkov se podílela více než stovka profesionálních agentů tajných služeb ze čtyř zemí a většina z nich stále nechápala jedno – proč si krásná a kultivovaná dcera komunistického státního plánovače z Leningradu Elena Varlamová, pro všechno na světě, vůbec kdy zločince jako Ivan brala?

V době, kdy se brali, působil v nechvalně proslulé páté správě KGB a zdánlivě jej čekala zářivá kariéra. Ke konci osmdesátých let však už Sovětský svaz sípal z posledního a Ivan se musel poohlédnout po jiné dráze. Michail Gorbačov v té době v zoufalé snaze vdechnout život skomírající sovětské ekonomice zavedl reformy, jež v omezené míře dovolily vznik investičního kapitálu. Povzbuzován svými nadřízenými odešel Ivan od KGB a založil jednu z prvních soukromých bank v zemi. S pomocí neviditelné ruky bývalých kolegů začala instituce brzy náramně profitovat, i když Sovětský svaz konečně vydechl naposled, Ivan mohl ze své jedinečné pozice ukořistit část jeho nejcennějšího majetku. Získal flotilu dopravních letadel a nákladních lodí, z níž vytvořil jednu z nejsilnějších dopravních společností na světě. Netrvalo dlouho a Ivanovy lodě a letadla rozvážely do destinací v Africe, na Středním východě i v Latinské Americe to, co Rusové vždycky uměli vyrábět – zbraně.

Ivan se rád chlubil tím, že dokáže přepravit v podstatě cokoliv kamkoliv, a to v urgentních případech i do druhého dne. Etickými zásadami se nezabýval, zajímaly ho jen peníze. Prodával komukoliv, kdo měl na zaplacení. A pokud se stalo, že zákazníkovi peníze došly, nabídl financování přes svou vlastní banku. Dodával zbraně diktátorům i rebelům, bojovníkům za svobodu, kteří měli legitimní důvod k nespokojenosti, i genocidním maniakům, již bez mrknutí oka vraždili ženy a děti. Soustředil se na režimy tak odsuzované světem, že by se legálním způsobem ke zbraním nikdy nedostaly. Zdokonalil současný prodej znesvářeným stranám tak, že sám uvážlivě rozhodoval, kolik zbraní tomu kterému břehu prodat, aby zabíjení trvalo co nejdéle a přinášelo mu co největší zisky. Ničil celé země a celé národy. A v průběhu tohoto procesu se stal nechutně bohatým. Roky se mu dařilo tuto smrtonosnou síť držet v tajnosti; zbytek světa v Ivanovi viděl symbol novodobého Ruska – chytrého investora a podnikatele, jenž stál jednou nohou na Západě a druhou na Východě a neustále rozšiřoval svou sbírku luxusních domů, jachet a nákladných milenek. Elena později Gabrielovi přiznala, že Ivanovi jeho ohromná lest vycházela i díky ní; zavírala oči před jeho milostnými pletkami, a stejně tak nechtěla vidět pravý původ manželova nezměrného bohatství.

Život se však někdy ve vteřině obrátí vzhůru nohama. Gabrielův se změnil v okamžiku, kdy pod jeho vozidlem ve Vídni jednoho večera vybuchla plastická trhavina. Rozhodujícím momentem v životě Eleny Charkovové byl omylem vyslechnutý telefonický rozhovor Ivana se šéfem jeho ochranky Arkadijem Medveděvem. S vědomím, že tisíce nevinných lidí by mohly zemřít jen kvůli manželově nenasytnosti, se Elena odhodlala raději jej zradit než mlčet. Toto rozhodnutí ji dovedlo až do osamělé vilky v kopcích nad Saint-Tropez, kde Gabrielovi přislíbila pomoc s odhalením Ivanových tajemství. Operace, jež se rozběhla krátce poté, je oba málem stála život a Gabrielovi přibyl další výjev do galerie obrazů, které už nikdy nevymaže z paměti – Elena Charkovová přivázaná k dřevěné židli v manželově obrovském skladu s hlavní pistole, již třímal Arkadij Medveděv, u spánku. Arkadij tehdy na Gabriela naléhal, aby mu prozradil, kde se skrývají Charkovova dvojčata. Elena byla připravená raději zemřít, než aby na otázku odpověděl.

Tak to zmáčkněte, Arkadiji. Ivan ty děti nikdy nedostane.

Usazen před krbem v salonu adirondackého domku Gabriel Eleně oznámil, že se Ivanovi podařilo unést Grigorije Bulganova, který jim onu noc v Rusku zachránil život. A že na její kamarádku z Leningradské státní univerzity Olgu Suchovovou byl v Oxfordu spáchán neúspěšný atentát. Žena přijala zprávy klidně, jako by se dozvídala o něčí dlouho očekávané smrti. Pak od Gabriela převzala fotografii muže stojícího v příletové hale letiště Heathrow a oči jí rázem potemněly. V tu chvíli bylo jasné, že Gabriel necestoval nadarmo.

„Viděla jste ho někdy?“

Elena přikývla. „Ještě v Moskvě, už je to dávno. Ale patřil k pravidelným hostům u nás doma v Zukovce.“

„Přicházel sám?“

Zavrtěla hlavou. „Výhradně s Arkadijem.“

„Řekli vám někdy, jak se jmenuje?“

„Nikdy mi jména neříkali.“

„Ani jste žádné nezaslechla?“

„Bohužel.“

Gabriel se snažil nedat najevo zklamání a zeptal se ještě, zda si nevybaví cokoliv jiného. Elena znovu sklopila zrak ke snímku a zamyšleně si ho prohlížela, jako by se snažila oprášit zapadlé vzpomínky.

„Pamatuju se, že Arkadij se k němu choval vždycky přehnaně uctivě. Zaráželo mě to, protože Arkadij neměl úctu vůbec k nikomu.“ Podívala se na Gabriela. „Smůla že jste ho zabil, ten by vám to jméno řekl.“

„Bez lidí jako Arkadij Medveděv se na světě dýchá mnohem líp.“

„To je fakt. Někdy lituju, že jsem ho nezabila sama.“ Odvrátila se a zahleděla se na obraz na protější stěně. „Otázka zní – najal si Ivan téhož muže, aby unesl moje děti?“

Gabriel natáhl ruku a povzbudivě jí sevřel dlaň. „Vyzkoušel jsem si Adriánovo zabezpečení na vlastní kůži. Ivan vás tady v životě nenajde.“

„Cítím se ještě mnohem líp, teď když jste si to tu prohlídl.“ Obrátila se k němu. „Zdržíte se chvíli, Gabrieli? Den dva?“

„Nejsem si jistý, jestli má Grigorij den dva nazbyt.“

„Grigorij?“ Sklesle zabodla zrak do praskajícího ohně. „Vím dobře, jak můj muž a jeho kumpáni z FSB zachází s těmi, kteří je zradili. Na Grigorije radši zapomeňte. Je lepší věnovat se živým.“

34

STÁT NEW YORK, SEVERNÍ OBLAST

Gabriel nakonec souhlasil, že přenocuje a do Washingtonu se vrátí až následujícího rána. V rychlosti si prohlédl pokoj pro hosty ve druhém patře a pak se vydal hledat telefon. Ed Fielding nechal v rámci bezpečnostních opatření z hlavního domu všechny odmontovat, a tak jediný přístroj, jímž se dalo z tohoto konce světa dovolat ven, stál na jeho stole v kanceláři v sousední budově. Malá cedulka volající varovala, že všechny hovory jsou bez ohledu na jejich původ či cíl monitorovány a nahrávány. „A nevisí to tu jen tak,“ prohodil Fielding ke Gabrielovi, když mu podával sluchátko. „Jako jeden profesionál druhému.“

Pak z kanceláře odešel a zavřel za sebou dveře. Aby Gabriel dodržel komunikační pravidla pro telefonáty s Ústavem, vytočil jeho podnikovou linku a nechal se přepojit na Uziho Navota. Během rozhovoru, jenž netrval déle než několik vteřin a byl veden takovou formou hebrejštiny, kterou by nerozluštil ani nejmodernější superpočítač Státní tajné služby, Navot Gabriela podrobně informoval o nejnovějším vývoji událostí. Irina Bulganovová byla v Moskvě bezpečně pod dohledem, Gabrielův tým mířil zpět do Izraele a Chiara, doprovázená osobními strážci, byla na cestě do Umbrie. Vlastně už je asi doma, dodal Navot, když se podíval na hodinky.

Gabriel ukončil spojení a okamžik přemítal, jestli manželce nezavolá. Nakonec usoudil, že je to příliš riskantní. Telefonovat z linky sledovaně CIA do Ústavu byla jedna věc, ale shánět Chiaru doma nebo na mobilním telefonu byla věc druhá. Bude muset počkat, až se dostane z bubliny CIA do normálního světa, a pak teprve Chiaru kontaktovat. Položil sluchátko do vidlice a zapřemítal nad slovy, která před pár minutami vyřkla Elena Charkovová. Na Grigorije radši zapomeňte. Je lepší věnovat se živým. Možná má pravdu. Možná že slíbil něco, co zkrátka nemůže splnit. Možná je načase, aby se vrátil domů a staral se o manželku. Otevřel dveře a vyšel na chodbu. Ed Fielding stál opřený o zeď.

„Všechno v pořádku?“

„Jo, díky.“

„Chcete se projet?“

„Kam?“

„Vím, že si o Elenu děláte starost, tak jsem si říkal, že bych vás trochu uklidnil a ukázal vám pár bezpečnostních opatření.“

„I když působím v zahraniční tajné službě?“

„Adrian tvrdí, že patříte do rodiny. Víc vědět nepotřebuju.“

Gabriel následoval Fieldinga do štiplavé podvečerní zimy. Domníval se, že pojedou džípem, ale Fielding namísto toho zamířil do přístavku, kde se pod stropními zářivkami blyštily dva sněžné skútry. Z kovové skříňky vylovil po dvou helmách, neoprenových ochranných maskách na obličej, sportovních bundách a párech větruvzdorných rukavic. Pět minut nato, po zběžné lekci řízení, už Gabriel uháněl ve Fieldingově stopě lesem v oblacích sněhu, jež se vznášely za skútrem jako při prudké bouři, ke vzdálenému konci pozemku.

Nejprve zkontrolovali nejzápadnější hranici a poté projeli podél celé jižní, ohraničené ramenem řeky St. Regis. Přede dvěma týdny sem ze druhého břehu připlaval medvěd černý a aktivoval pohybová i infračervená tepelná čidla. Fielding vyslal na místo dvojici strážců, kteří k vetřelci dorazili do třiceti vteřin od jeho vniknutí na pozemek. Tváří v tvář hrozbě, že skončí jako krbová předložka, se medvěd stáhl zpět na opačnou stranu a od té doby už se neukázal.

„Běhá tu ještě nějaká jiná divoká zvěř, které bysme se měli bát?“ zajímal se Gabriel.

„Jenom vysoká, pár rysů, několik bobrů a sem tam nějaký vlk.“

„Vlk?“

„Zrovna před pár dny se tu toulal jeden docela velký samec.“

„Nejsou nebezpeční?“

„Jenom když je překvapíte.“

Fielding přidal plyn a zmizel v mraku bílého poprašku. Gabriel vyrazil za ním. Uháněli podél klikatého koryta na východní části parcely, kterou ohrazoval pletivový plot s ostnatým drátem. Zhruba každých padesát metrů se objevovala cedule s varováním, že zde začíná soukromý pozemek a každý, kdo bude natolik hloupý, aby na něj vstupoval, bude stíhán v plném rozsahu práva. Jak tak bok po boku svištěli kolem plotu, Gabriel si všiml, že Fielding sáhl po vysílačce. Než dojeli k silnici, bylo z výrazu na mužově tváři jasně, že něco není v pořádku. Fielding zastavil a pohybem ruky Izraelci naznačil, aby učinil totéž.

„Máte telefon.“

Gabriel se nemusel ptát, kdo volá. Jen jediný člověk věděl, kde je a jak se s ním spojit.

„O co jde?“

„To neřekl, ale chce s váma okamžitě mluvit.“

Fielding vyrazil nejkratší cestou zpět k domu. Rychle padal soumrak a z budov, jež se jim zanedlouho zjevily, rozeznali jen pouhé siluety, rýsující se proti ohnivě rudému horizontu. Elena Charkovová stála na terase hlavního stavení, ruce složené na hrudi, vlasy poletující ve studeném větru. Sluchátko telefonu ve Fieldingově kanceláři leželo na stole mimo vidlici. Sotva je Gabriel popadl a přiložil k uchu, ozval se hlas Adriana Cartera.

Jestli skutečně existovala nahrávka rozhovoru, který následoval, pak ne dlouho. Carter o něm řekl pouze tolik, že patřil k nejtěžším v jeho dlouhé kariéře. Jediným svědkem byl Ed Fielding, jenž slova svého šéfa sice neslyšel, zato však viděl, jak krutou daň si vybírají. Spatřil, jak muž před ním svírá sluchátko tak, až mu bělají klouby, a neunikl mu pohled v jeho očích. Nezvykle jasné, zelené oči najednou plály nezměrným, děsivým hněvem. A když se šéf ochranky pomalu vytratil z místnosti, uvědomil si, že nikdy předtím tak intenzivní zlobu u nikoho nezažil. Netušil, co Adrian Carter legendárnímu izraelskému zabijákovi sdělil, ale jedním si byl zcela jist. Poteče hodně krve. A budou padat hlavy.

Část třetí

VYROVNANÉ ÚČTY

35

TIBERIAS, IZRAEL

Dar spánku už Ari Shamron dávno ztratil. Jako většinu lidí jej s přibývajícím věkem chuť odpočívat zvolna opouštěla, jeho důvody však byly zcela ojedinělé. Za svůj život pronesl tolik lží a upředl tolik lstí, že už mnohdy nedokázal rozlišit mezi skutečností a výplody fantazie, mezi pravdou a nepravdou. Povahou práce odsouzen k věčnému bdění se Shamron celé noci probíral nedobytnými archivy své minulosti, znovu prožíval vyřešené případy, procházel se po starých bitevních polích a čelil nepřátelům, které dávno porazil.

A pak tu byl ještě telefon. V Shamronově dlouhé a bouřlivé kariéře vyzváněl v těch nejneočekávanějších hodinách a obvykle přinášel zprávy o smrti. Protože starý pán zasvětil život ochraně státu Izrael, a potažmo tak i židovského národa, představovaly hovory skutečnou přehlídku hrůzy a děsu. Právě z telefonního sluchátka se dozvídal o válkách a teroristických činech, o únosech a sebevražedných atentátech, o velvyslanectvích a synagogách obrácených v trosky. Před mnoha lety jej z polospánku vytrhla i informace, že muž, jehož měl rád jako vlastního syna, přišel kvůli bombě nastražené v automobilu ve Vídni o rodinu. Telefonát, který nyní pozdě večer obdržel od Uziho Navota, už však nedokázal vyslechnout s ledovým klidem jako dřív. Vykřikl vzteky a zmučeně se chytil za hruď. Gila, jež ležela v posteli vedle něj, později vypoví, že ji okamžitě přepadl strach, jestli jejího muže nepostihl další infarkt. Shamron se však rychle vzpamatoval, vyštěkl pár úsečných rozkazů a pomalu zavěsil.

Dlouho jen seděl bez hnutí a rychle a přerývaně oddechoval. Za ta léta už fungoval v jeho domácnosti určitý rituál; pokaždé když zavěsil, položila mu Gila jedinou otázku: „Kolik je mrtvých?“ Tentokrát však z manželovy reakce poznala, že jde o něco jiného. Natáhla ve tmě paži a pohladila jej po papírové kůži propadlých tváří. Teprve po druhé za jejich dlouhé manželství ucítila slzy.

„Co je, Ari? Co se děje?“

Když jí to Shamron oznámil, dlaněmi si zakryla obličej a rozplakala se.

„Kde je?“

„V Americe.“

„Už to ví?“

„Zrovna mu to řekli.“

„Vrací se?“

„Do rána bude doma.“

„Víme, kdo za tím stojí?“

„Máme dost jasnou představu.“

„Co budeš dělat?“

„Amos mě nechce v Ústavu. Tvrdí, že bych všechny rozptyloval.“

„Kdo je Amos, aby ti říkal, co máš dělat? Gabriel je jako tvůj syn. Pošli Amose do háje a řekni mu, že okamžitě jedeš na bulvár Krále Saula.“

Shamron chvíli mlčel. „Možná mě tam nebude chtít.“

„Kdo?“

„Gabriel.“

„Proč, prosím tě?“

„Protože kdybych…“ Hlas se mu vytratil.

„Protože kdybys ho před sto lety nenaverboval, nic z toho by se nestalo? Tos chtěl říct?“

Shamron neodpověděl.

„Gabriel se ti podobá víc, než si sám uvědomuje. Musel bojovat, neměl na výběr. Nikdo z nás nemá na výběr.“ Gila otřela manželovi slzy. „Tak vstávej, Ari. Jeď do Tel Avivu a hlavně na něho čekej na letišti. Potřebuje vidět známou tvář.“ Zamyslela se a po chvilce dodala: „Potřebuje vidět svého abbu.“

Shamron spustil nohy na podlahu.

„Mám ti udělat kafe nebo něco k jídlu?“

„Na to není čas.“

„Tak ti aspoň připravím čisté oblečení.“

Gila rozsvítila lampičku a vylezla z postele. Shamron zvedl sluchátko a vytočil číslo hlídacího stanoviště u paty příjezdové cesty k jejich domu. Vzápětí se ozval Rami, dlouholetý velitel jeho trvalé ochranky.

„Připrav auto,“ přikázal Shamron.

„Něco se děje, šéfe?“

„Jde o Gabriela. Zbytek se dozvíš za chvilku.“

Shamron zavěsil a postavil se. Gila mu už dávno nachystala oblečení; na posteli ležely vyžehlené khaki kalhoty, jednoduchá bavlněná košile a kožený bomber s trhlinou u levého ramene. Zadíval se na ni a jemně po ní přejel prsty. Půjdeme spolu ještě do jednoho boje, říkal si v duchu. Zvládneme ještě poslední operaci.

Zapálil si cigaretu a pomalu se oblékal, jako by se soukal do brnění, které ho mělo ochránit před nadcházející bitvou. Natáhl na sebe bundu a vykročil do kuchyně, kde Gila vařila kávu.

„Říkal jsem ti přece, že na to není čas.“

„To je pro mě, Ari.“

„Měla bys jít radši zpátky do postele.“

„Stejně bych teď nemohla spát.“ Sklouzla pohledem ke žhavé tečce mezi jeho prsty, ale věděla dobře, že teď není vhodná doba na výtky. „Zkus moc nekouřit. Doktor říkal…“

„Já vím, co říkal.“

Vtiskla mu polibek na tvář. „Zavoláš mi, až to půjde?“

„Určitě.“

Shamron vyšel ven. Průčelí domu bylo otočené na východ ke Galilejskému jezeru a temným obrysům Golanských výšin a Shamron si jej před mnoha lety vybral právě proto, že mu umožňoval dávat pozor na nepřátele státu Izrael. Dnes v noci se proti nim však postavili lidé žijící daleko za horizontem. Svým činem vyhlásili válku Ústavu a ten jim teď ukáže, jak se v ní má bojovat.

Pancéřovaná limuzína už stála na příjezdové cestě. Rami pomohl starému pánovi na zadní sedadlo a sám pak vklouzl na místo spolujezdce. Když vůz s trhnutím vyrazil, vrhl šéf ochranky zvědavý pohled přes rameno a otázal se, kam jedou.

„Na bulvár Krále Saula.“

Rami kvitoval odpověď prostým kývnutím. Shamron se natáhl po telefonu napojeném na bezpečnou linku a zmáčkl tlačítko rychlého vytáčení. Mladý neomalený mužský hlas, jenž se mu ozval, Shamrona okamžitě rozčílil. Ve volných chvílích tyhle a jemu podobné s oblibou roznášel na kopytech.

„Potřebuju s ním mluvit, hned teď.“

„Bohužel spí.“

„Dlouho nebude.“

„Pokud se nejedná o národní krizi, nepřeje si být rušen.“

„Tak to byste ho měl rychle vzbudit.“

„Radím vám, aby to bylo skutečně důležité.“

Asistent přepnul Shamrona na vyčkávání, což nebyl nejšťastnější nápad, ale naštěstí netrvalo ani třicet vteřin a na druhém konci linky se ozval ospalý hlas izraelského ministerského předsedy.

„Co se děje, Ari?“

„Dneska jsme v Itálii ztratili dva muže,“ oznámil mu Shamron věcně. „A Gabrielova žena zmizela.“

Přišla na to Margherita, hospodyně z Villa dei Fiori. Při výslechu vedeném italskými policisty uvedla, že bylo asi pět minut po desáté, ačkoliv zároveň připustila, že na hodinky se nepodívala. Čas však odpovídal záznamům z jejího mobilního telefonu, které prokazovaly, že první hovor učinila ve 22:07, a zapadal také do popisu jejího večera. Několik svědků ji vidělo odcházet z kavárny v Amélii zhruba za deset minut deset, takže měla dostatek času na to, aby se na svém malém skútru přesunula zpět do vily.

První náznak toho, že něco není v pořádku, postřehla Margherita už před bezpečnostní bránou. U kmene jednoho stromu stál totiž v podivném úhlu čtyřdveřový sedan se zhasnutými reflektory, maskou opřený o kúru. Domnívala se, že ho tam někdo prostě nechal, anebo že se auto připletlo k nějaké lehké dopravní nehodě. Než aby se však k vozu vydala, rozhodla se raději prohlédnout si jej pořádně ve světle předního reflektoru. Právě tehdy si všimla rozbitých oken a střepů bezpečnostního skla rozesetých po trávě jako blyštivé krystaly. Uvědomila si také, že ono vozidlo zná – patřilo těm dvěma známým restaurátora, mladíkům s podivnými jmény, kteří mluvili jakýmsi zvláštním jazykem. Margherita se policii svěřila také s tím, že jejich pohádce nikdy tak úplně neuvěřila. Její otec byl voják a ona přece pozná osobního strážce. Seskočila ze skútru a utíkala k fiatu, aby se podívala, zda v něm neuvízli nějací zranění. To, co spatřila, však neukazovalo na obyčejnou nehodu. Oba muži byli provrtaní kulkami a topili se v kalužích krve.

Přestože Margherita vypovídala na policii jako první, pomoc přivolal někdo jiný. Stejně jako ostatní zaměstnanci dostala pro případ nepředvídané události, jež by se týkala restaurátora nebo jeho manželky, přesné instrukce. V souladu s nimi nejprve zatelefonovala – přesně ve 22:07 – nepřítomnému majiteli vily hraběti Gasparrimu a informovala ho o incidentu. Hrabě vzápětí zburcoval monsignora Luigiho Donatiho, osobního tajemníka Jeho Svatosti papeže Pavla VII., a ten kontaktoval vatikánskou tajnou službu. Do dvaceti minut se u Villa dei Fiori objevily jednotky státní policie i karabiniéři a zajistili místo činu. Jelikož nikde nenašli klíčky od vozu, museli kufr otevřít násilím. Uvnitř našli tři cestovní tašky, z nichž jedna obsahovala výhradně dámské oblečení, a dámskou kabelku. Velící důstojník pohotově usoudil, že v tomto případě půjde o víc než o dvojnásobnou vraždu. Všechno nasvědčovalo tomu, že ve voze původně seděla i žena. A po té se slehla zem.

Co vyšetřovatelé na místě činu samozřejmě nevěděli, bylo, že tou dobou již probíhá soukromý hovor z Vatikánu s ženinými zaměstnavateli v Tel Avivu. Důstojník, jenž na telefonát odpovídal, bezodkladně informoval Uziho Navota, který byl právě na cestě do svého domova na telavivském předměstí Petach Tikva. Jakmile vyslechl nejnovější zprávy, bez ohledu na dopravní situaci se obrátil do protisměru a nebezpečnou rychlostí uháněl zpátky na bulvár Krále Saula. Cestou vyřídil ze svého bezpečného přístroje tři telefonáty – nejprve se spojil s Adrianem Carterem z Langley, pak s ředitelem Ústavu a nakonec s memunem, faktickým velitelem všeho dění.

Co se Gabriela týkalo, ten o víru událostí, které se kvůli němu děly, z valné části neměl ponětí. Ve chvíli, kdy Shamron burcoval izraelského premiéra ze spánku, Gabriel uklidňoval silně rozrušenou Elenu Charkovovou. Dvojčata Anna a Nikolaj si pokojně hrála ve svém pokoji a o tom, co se právě přihodilo, nic netušila.

Co přesně si Gabriel s Elenou řekli, se nikdy nikdo nedozvěděl Během chvilky se objevili ve dveřích domu, Elena v slzách, Gabriel stoicky klidný, cestovní kabelu hozenou přes rameno. Když dorazil na adirondacké regionální letiště, na ranveji už stál stroj| s plnou nádrží a vyřízeným povolením k odletu. Dopravil jej přímo na Andrewsovu leteckou základnu, kde Izraelec jen přestoupil do tryskáče Gulfstream G500, který čekal v pohotovostním režimu, připraven dovézt jej domů. Posádka později vypoví, že agent si za celých deset hodin letu nevzal jediný kousek jídla, ne napil se a nepromluvil slova. Jen nehybně seděl jako socha a zíral z okna do temnoty.

36

BEIM-GURIOIMOVO LETIŠTĚ, IZRAEL

O místnosti na Ben-Gurionově letišti, do níž se vchází neoznačenými dveřmi vedle pasové kontroly, ví jen několik vyvolených. Stěny jsou zde obloženy růžovým jeruzalémským vápencem a nábytek je stejně jednoduchý jako jiné vybavení letištních prostor – černá sedací souprava, unifikované konferenční stolky a na nich levné moderní lampy, jež vrhají nemilosrdné světlo na všechny příchozí. V protilehlých zdech se nacházejí dvě okna, jedno s výhledem na dehtový makadam na přistávací dráze, druhé směřující do příletové haly, obě vybavená vysoce kvalitním jednostranným sklem. Tento prostor sloužil agentům Ústavu nasazovaným do tajných zahraničních operací a na cestě domů to byla jejich první zastávka. Vzduch je tu prosycen pachem přepálené kávy a napětím bojovníků nasazovaných do akce. Uklízecí četa vyzkoušela kdejaké čistidlo, ale zápachu se nezbavila. Stejně jako na nepřátele Izraele ani na něj běžné prostředky nezabíraly.

Gabriel tuto místnost a jí podobné znal velice dobře. Věděl, jaké to je kráčet do ní v auře triumfálního vítězství i vklopýtat dovnitř poražen. Několikrát mu přímo tady gratulovali, ale také už ho sem vezli i na invalidním vozíku s kulkou uvězněnou v hrudi. A teď, podruhé ve svém životě, sem mířil poté, co se násilí nepřátel, již se nezastavili před ničím, dotklo jeho manželky. Čekal zde na něj jediný muž – Shamron. Mohl pronést mnohé. Že nic z toho by se nestalo, kdyby se Gabriel vrátil do Izraele. Anebo že bylo čiré bláznovství chtít zachraňovat ruského přeběhlíka jako Grigorij. Neřekl však nic. Dlouhou chvíli jen mlčel, dlaň na Gabrielově tváři, pohled upřený do jeho zelených očí, zarudlých zlostí a vyčerpáním.

„Tuším, že spát se ti nepodařilo.“

Oči mu daly jasnou odpověď.

„A ani jsi nejedl. Jíst musíš, Gabrieli.“

„Najím se, až ji přivedu zpátky.“

„Starý profesionál ve mně křičí, že bysme tuhle záležitost měli přenechat někomu jinému. Ovšem je mi jasné, že to vůbec nepřichází v úvahu.“ Chytil Gabriela pod loktem. „Tvůj tým už čeká a je připraven se okamžitě vrhnout do akce. Máme spoustu práce a strašlivě málo času.“

Venku je přivítal prudký poryv větru s těžkými kapkami deště. Gabriel obrátil zrak k obloze; žádný měsíc ani hvězdy, jen temné mraky táhnoucí se od Pobřežní planiny až k Judským horám. „V Jeruzalémě sněží,“ poznamenal Shamron. „Ale tady u nás padá jenom déšť.“ Odmlčel se. „A rakety. Včera Hamás odpálil pár dalekonosných kousků. V Aškelonu zemřelo pět lidí; jednoduše vyhladili celou rodinu. Jedno z dětí bylo postižené, a podle všeho proto nestihli doběhnout do krytu.“

Shamronova limuzína stála u obrubníku v zóně vyhrazené prominentním osobám. U otevřených dveří postával Rami, obličej zachmuřený. Když se Gabriel sesul na zadní sedadlo, strážce mu povzbudivě stiskl paži, ale nic neřekl. Pár vteřin nato už se vůz, bičovaný provazy deště, řítil po točité výjezdové silnici z letiště k modrobílému ukazateli. Doprava se odbočovalo k Jeruzalému, městu všech věřících, doleva pak do Tel Avivu, města rozhodujících operací. Řidič stočil volant doleva. Shamron si zapálil cigaretu a seznámil Gabriela s nejnovějšími zprávami.

„Šimon Pazner se usídlil přímo v ústředí Polizia di Stato. Sleduje průběh pátrání italských vyšetřovatelů minutu po minutě a pravidelně informuje operační oddělení Ústavu.“

Pazner působil jako rezident v Římě a za léta své kariéry zažil s Gabrielem nejednu ostrou výměnu názorů. To však nic neměnilo na tom, že by mu agent bez váhání svěřil svůj život – a Chiařin také.

„Taky si ve vší diskrétnosti promluvil se šéfy obou italských zpravodajských služeb. Vyjádřili politování a slíbili učinit vše, co bude v jejich silách.“

„Doufám, že necítil potřebu zmiňovat se o mém nedávném výletu ke Komskému jezeru. Podle dohody, kterou jsem s Italy uzavřel, nesmím na jejich půdě vést žádnou operaci.“

„Bez obav. Tak jako tak si s Italy nemusíš dělat žádné starosti, chvíli potrvá, než se tam zase podíváš.“

„Jak vysvětlil, že Chiaru doprovázeli osobní strážci?“

„Řekl jenom, že jsme zachytili nějaké výhrůžky. Dál to nerozváděl.“

„A co Italové na to?“

„No, podle očekávání byli poněkud rozčarovaní, že jsme jim to neoznámili dřív. Nicméně jejich prioritou je teď najít tvoji ženu. Ivanovo jméno ještě na přetřes nepřišlo – zatím.“

„Důležité je, aby kolem toho nenadělali moc velký humbuk.“

„To se nemusíš bát. Poslední, co by si přáli, je odhalit celému světu, že sis žil v klidu na umbrijské farmě a restauroval obrazy pro papeže. Polizia di Stato i karabiniéři jsou přesvědčení, že unesená žena je nějaká obyčejná Italka. Výše postavení důstojníci tuší, že se případ určitým způsobem týká národní bezpečnosti. Ale celou pravdu znají jenom velitelé a jejich nejvyšší poradci.“

„Jaké kroky už podnikli?“

„Prohledávají nejbližší okolí vily a rozestavěli hlídky ve všech přístavech a na všech hraničních přechodech. Každé auto samozřejmě prohlídnout nemůžou, ale provádějí namátkové kontroly a cokoliv, co vypadá jenom trochu podezřele, cupují na kousíčky. Doprava směrem ke švýcarským tunelům už podle nejnovějších informací stojí ve více než hodinových kolonách.“

„Ví se už něco o tom, jak to proběhlo?“

Shamron zavrtěl hlavou. „Nikdo nic neviděl. Po zběžném ohledání jsou toho názoru, že Lior s Mottim byli mrtví už několik hodin, když je ta hospodyně našla. A ať to udělal kdokoliv, odvedl zatraceně dobrou práci. Naši chlapci neměli šanci ani vystřelit.“

„Kam odvezli jejich těla?“

„Do Říma. Předají nám je během dnešního dopoledne. Doufají, že to udrží pod pokličkou, ale podle mě už se jim to dlouho tutlat nepovede. Novináři to určitě brzo vyčmuchají.“

„Chci, aby jim vystrojili pohřeb pro hrdiny, Ari. Takhle si ti kluci zemřít nezasloužili. Kdybych ne…“

„Dělal jsi to, cos považoval za správné, Gabrieli. A nemusíš si dělat starosti, budou pohřbeni se všemi poctami na Olivové hoře.“ Po chvilkovém váhání Shamron dodal: „Poblíž tvého syna.“

Gabriel vyhlédl z okna. Byl italským jednotkám za projevenou snahu vděčný, ale obával se, že jde jen o mrhání časem. Nemusel to ani říkat nahlas; podle Shamronova zasmušilého výrazu bylo jasné, že starý pán myslí na totéž. Típl teď cigaretu do popelníku a okamžitě si zapálil další.

„Nepřemýšlel jsi, jak ji Ivan mohl najít?“

„Nepřemýšlel jsem o ničem jiném, Ari – o tomhle a o tom, jak ji dostat zpátky.“

„Možná že sledovali Irinu, když jste ji nedávno vlákali do Itálie.“

„Vyloučené to není…“

„Ale?“

„Ale moc pravděpodobné taky ne. Moskevská stanice Irinu sledovala několik dní před odjezdem z Ruska. Byla čistá.“

„A co když vyslali tým na letiště v Miláně? Odtud vás pak mohli sledovat do vily.“

„Vraceli jsme se jistící trasou. Žádný ruský špeh by nám neunikl, neměl by šanci.“

„Co elektronicky?“

„Štěnice?“ Gabriel zavrtěl hlavou. „Prohledali jsme ji ještě před odjezdem z letiště. V zavazadlech neměla žádné čidlo, nic. Postupovali jsme přesně podle pravidel, Ari, nic jsme nevynechali. Osobně se domnívám, že Ivan a jeho kamarádi z ruské rozvědky věděli, kde se skrývám, už pěkně dlouho.“

„Tak proč by tě prostě nezabil a neměl klid?“

„To se určitě brzo dozvíme.“

Limuzína zamířila k nájezdu a chvíli nato už uháněla na sever po dálnici číslo dvacet. Nalevo od nich se rozléhal Tel Aviv se svými předměstími, napravo se tyčila šedivá zeď, jež oddělovala Izrael od Západního břehu. Pár zasvěcených z bezpečnostních složek Státu ji nazývalo Shamronovým plotem, neboť právě on jeho výstavbu celé roky prosazoval. Dělicí zeď sice radikálně snížila počet teroristických útoků na Izrael, ale naneštěstí také ještě více uškodila už tak nedobrému jménu země v zahraničí. Shamron však nikdy nedovolil, aby důležitá vnitřní rozhodnutí ovlivňovala mezinárodní názory. Řídil se jednoduchým pravidlem: udělej, co je potřeba, a komplikace řeš až potom. A Gabriel bude nyní postupovat stejně.

„Už jsme oficiálně kontaktovali Rusy?“

„Včera v noci jsme se spojili s vyslancem ministerstva zahraničí a důrazně jsme ho varovali. Vyjádřili jsme přesvědčení, že za únos Chiary je zodpovědný Ivan Charkov, a dali jsme jasně najevo, že očekáváme její okamžité propuštění.“

„Jak reagoval?“

„Prý si je jistý, že se mýlíme, ale slíbil, že celou záležitost prošetří. Úřední popření obvinění přišlo dneska ráno.“

„Ivan s tím samozřejmě nemá nic společného.“

„Jak jinak. Ovšem to zdaleka není všechno. FSB nabídla při hledání Chiary přátelskou výpomoc.“

„Vážně? A co by si tak přáli na oplátku?“

„Veškeré informace, které jejímu zmizení předcházely, a nádavkem jména všech osob, které se loni v létě podílely na operaci vedené proti Ivanu Charkovovi.“

„Z čehož plyne, že Ivan jedná s posvěcením Kremlu.“

„Přesně tak. A taky to znamená, že od této chvíle musíme považovat ruskou rozvědku za nepřátelskou službu. Naštěstí ovšem máme přátele v Londýně a Washingtonu. Graham Seymour slíbil, že pokud bude třeba, jsou Britové ochotní kdykoliv poskytnout pomoc. Adrian Carter už rozeslal zprávu o Chiařině zmizení všem stanicím a základnám. Pokud agenti CIA něco zjistí, okamžitě se to dozvíme.“

„Budu potřebovat kompletní záznamy Ivanových hovorů.“

„Už se na tom pracuje. Všechno, co zachytila americká Státní tajná služba, předají našemu staničnímu šéfovi ve Washingtonu.“ Shamron se zamyslel. „Otázkou zůstává, co vlastně Ivan chce? A kdy nám to hodlá sdělit?“

Limuzína lehce zpomalila a po spirálovitém sjezdu zamířila na deštěm zmáčenou širokou třídu v severní části Tel Avivu. Shamron položil dlaň na Gabrielovu paži.

„Takhle jsem si tvůj návrat nepředstavoval, synu, ale vítej doma.“

Gabriel vyhlédl z okýnka a očima utkvěl na ceduli s názvem ulice. SDEROT ŠAUL HAMELECH.

Bulvár Krále Saula.

37

BULVÁR KRÁLE SAULA, TEL AVIV

Britská MI5 se pyšnila impozantní, andezitem obloženou budovou Thames House, americká CIA prostorným sídlem ze skla a ocele. Ústav měl svůj bulvár Krále Saula.

Nevýrazná fádní stavba disponovala jednou velkou přednosti – byla naprosto anonymní. Nad vchodem nevisel žádný symbol, žádná mosazná tabulka neprozrazovala, kdo zde pracuje. Vůbec nic nenaznačovalo, že jde o ústředí jedné z nejobávanějších a nejváženějších zpravodajských služeb na světě. Při bližším zkoumání struktury objektu by člověk zjistil, že je to vlastně komplex dvou budov vsazených do sebe; ta vnitřní je zcela nezávislá, má vlastní zdroje energie, vodu i kanalizační potrubí a především vysoce bezpečný komunikační systém. Zaměstnanci měli dva klíče – jeden odemykal neoznačené dveře ve vstupní hale, druhým se ovládal výtah. Ti, kteří se dopustili neomluvitelného hříchu a jeden z klíčů, či dokonce oba ztratili, byli vyhnáni do Judské pouště a nikdo už o nich nikdy neslyšel ani je nespatřil.

Za svou kariéru vstoupil Gabriel do vnitřní budovy přes halu jednou jedinkrát, den potě, co se poprvé setkal se Shamronem. Od té doby chodil zásadně „načerno“ z podzemního parkoviště. Stejnou cestou kráčel i teď, s Shamronem po svém boku. Ředitel Ústavu Amos Sharret už spolu s Uzim Navotem čekal v chodbě utajeného objektu. Gabrielovy vztahy s vedením se daly označit přinejlepším jako chladné, ale na ničem z toho teď nezáleželo. Zmizela Gabrielova manželka, agentka Ústavu, a za jejím únosem stál pravděpodobně prokazatelný vrah, jenž přísahal pomstu. Amos vyjádřil lítost nad vývojem událostí a poté Gabriela ubezpečil, že jak lidské, tak technické zázemí Ústavu je mu plně k dispozici. S Shamronem a Navotem v patách pak oba nastoupili do přivolaného výtahu.

„Vyčlenil jsem ti kancelář v nejvyšším patře,“ oznámil Amos. „Budeš tam mít klid.“

„Kde je můj tým?“

„Ceká tam kde obvykle.“

„Tak proč bych se stěhoval do nejvyššího patra?“

Amos zabodl prst do tlačítka na ovládacím panelu. Výtah se nehlučně rozjel dolů.

Mnoho let sloužila místnost s označením 456C jako sklad starých počítačů a vysloužilého nábytku a příležitostně také jako útočiště pro romantická dostaveníčka nočního osazenstva budovy. Postupně se však pro přecpané skladiště tři patra pod vstupní halou vžil název „Gabrielovo doupě“ Na dveřích stále visela zažloutlá papírová cedulka se slovy DOČASNÝ VÝBOR PRO VÝZKUM TERORISTICKÝCH HROZEB V ZÁPADNÍ EVROPĚ. Gabriel ji teď strhl a vyťukal číselný kód do elektronického zámku.

Podlaha místnůstky byla posetá útržky předchozích operací a někteří zaměstnanci bulváru Krále Saula si nedali vymluvit, že se zde prohánějí duchové. U společných pracovních stolků už seděli všichni členové Gabrielova týmu – Dina s Rimonou, Jakov, Jossi, Eli Lavon a Michail. K nim se přidalo dalších pět operativců – dvojice „univerzálních“ terénních agentů Oded a Mordechaj a tři mladí géniové z technické divize, kteří se specializovali na tajné kybernetické operace; právě oni se před rokem po zběhnutí Ivanovy ženy vloupali do Rusových bankovních účtů. Posledních pár dní však své někdy až hrůzu nahánějící schopnosti soustředili na finanční majetek jiného oligarchy – Viktora Orlova.

Gabriel zůstal stát mezi dveřmi a pohledem klouzal z jednoho obličeje na druhý. Viděl v nich vztek a odhodlání. Tito muži a ženy s ním prošli jedněmi z nejtroufalejších a nejnebezpečnějších operací v dějinách Ústavu. V tuto chvíli nikdo z nich nepochyboval o tom, že dokáží Chiaru najít a přivést domů. Kdyby z jakéhokoliv důvodu neuspěli, prolijí mnoho slz. Ne však teď. A ne před Gabrielem.

Stál tam mlčky dál a zadíval se na obličeje mrtvých rozvěšené po stěnách – Chálid al-Chalíf, Ahmed biti Šafík, Zizi al-Bakári, Jusuf Ramadán… a to samozřejmě nebyli všichni. Bylo jich mnohem víc, téměř příliš mnoho, aby si je všechny pamatovali. Všichni zabíjeli a všichni si zasloužili trest, k němuž je Gabriel odsoudil. Měl k němu odsoudit i Ivana. Namísto toho jej však teď Rus připravil o manželku; bez ohledu na výsledek operace stráví zbytek života na útěku, stejně jako kdokoliv jiný, kdo se na únosu byť jen vzdáleně podílel. Nikdo z nich neměl šanci vyváznout živý. Gabriel je najde, i kdyby to mělo trvat celou věčnost, a jednoho po druhém zbaví života.

Trestání viníků však bude muset ještě chvíli počkat, teď musí najít Chiaru. Na ničem jiném nezáleželo. Začnou tím, že odhalí muže, jenž naplánoval a provedl její únos. Muže, který se Irině Bulganovové představil jako Anatolij, kamarád Viktora Orlova. Muže, jenž se právě dopustil té největší chyby ve své kariéře, Gabriel pověsil jeho fotku vedle galerie mrtvých a pak vyprávěl agentům příběh.

Nedaleko bulváru Krále Saula stojí památník věnovaný všem, kteří sloužili – a padli – v tajné válce za svou zem. Je vyroben z hladkého pískovce a tvarován jako mozek, neboť zakladatelé Izraele věřili, že jenom ten ochrání jejich malý stát před všemi, kteří si přáli vymazat jej z mapy světa. Ve zdech památníku jsou vyryta jména mrtvých hrdinů a data, kdy zemřeli. Ostatní informace o jejich životě i práci jsou bedlivě střeženy v příslušné kartotéce. Své místo zde má přes pět set agentů izraelských zpravodajských služeb; pětasedmdesát z nich patřilo k Ústavu. V nejbližších dnech k nim přibudou dva další – dva slušní hoši, kteří zemřeli jenom proto, že chtěl Gabriel dodržet svůj slib. „A Chiara Zolliová,“ pronesl teď pevně, „nebude třetí. Italská policie ji horečně hledá – ale nenajde,“ pravil Gabriel klidně a bez emocí.

S největší pravděpodobností odvezli únosci Chiaru z Itálie dřív, než pátrání začalo. V tuto chvíli mohla být kdekoliv. Mohla směřovat na východ po bývalých územích Sovětského svazu, o nichž se Rusové vyjadřovali jako o „blízké cizině“ Mohla už být dokonce i někde v Rusku. „A možná že do Ruska vůbec nejela,“ dodal Gabriel. „Ivan vlastní jednu z největší ch přepravních společností na světě. Je v jeho moci ukrýt Chiaru, kdekoliv se mu zachce, a dokáže ji taky rychle přesunout jinam. Může ji převážet odkudkoliv kamkoliv třeba donekonečna.“ Což znamená, že má oproti nim hodně nespravedlivou výhodu. Oni však také nejsou úplně bezbranní. Ivan se Chiary nezmocnil jenom proto, aby ji zabil. Bezpochyby mu jde o něco jíného. A to jim dávalo čas a manévrovací prostor; nepříliš mnoho času, poznamenal Gabriel, a velice omezený prostor.

Ze všeho nejdřív se pokusí najít muže, jehož Ivan využil jako nástroje pomsty. Momentálně měli jen hrubou skicu uhlem na jinak bílém plátně, ale obraz se brzy vybarví. Ten člověk nespadl z čistého nebe, musí někde žít, má rodinu. Existuje. Všechno, co o něm vědí, nasvědčuje tomu, že je to bývalý důstojník KGB, jenž umí najít lidi, kteří nechtějí být nalezeni, a poté je nechat zmizet beze stopy. Muž, jenž nyní pracoval pro bohaté Rusy jako Ivan Charkov.

Takový člověk nemohl žít ve vakuu. Ti, kdo chtěli využít jeho služeb, se o něm museli nějak dozvědět. Členové týmu tohoto člověka najdou. A pátrání spustí tam, kde to všechno začalo – v ruském městě, které někdy bývá nazýváno Londýn.

38

V tu dobu to Gabriel samozřejmě nevěděl, ale nejméně v jedné věci se nemýlil – Chiara po únosu nezůstala v Itálii dlouho, Během pár hodin ji převezli do rybářského městečka na východě země v regionu zvaném Le Marche, kde se nalodila na trauler, který se ničím nelišil od rybářských lodí vyjíždějících na pravidelný noční lov v Jaderském moři. Přesně v 02:15, zatímco příslušníci Polizia di Stato hlídkovali na italských hranicích, přestoupila na soukromou motorovou jachtu jménem Anastasia. Za úsvitu loď vplula do ospalého přístavu na pobřeží bývalé jugoslávské republiky Černá Hora, jež se stala novým domovem pro tisíce ruských utečenců a důležitou základnou pro operace ruské mafie. Ani v této zemi se však Chiara nezdržela dlouho. Zhruba kolem desáté hodiny dopoledne, právě když Gabriel přistával na Ben--Gurionově letišti, už nastupovala do nákladního letadla nedaleko hlavního města Černé Hory. Podle dokumentů na palubě patřil letoun přepravnímu podniku LukoTranz se sídlem na Bahamách; nikde už se však neuvádělo, že LukoTranz je pouze rámcová společnost plně ovládaná Ivanem Charkovem. Pro černohorské celní úředníky by to však stejně roli nehrálo – úplatek, který obdrželi, aby nekontrolovali obsah letadla, totiž převyšoval tři měsíční platy, jež dostávali od státu.

Chiara o všech svých přesunech věděla jen málo. Poslední jasnou vzpomínku měla na hororovou scénu u brány Villa dei Fiori. Pozemek se topil v téměř neproniknutelné tmě, když strážci přijeli; vyčerpaná operací u Komského jezera Chiara celou cestu přerušovaně podřimovala a probrala se až ve chvíli, kdy Lior zabrzdil před bezpečnostní bránou. K jejímu otevření bylo zapotřebí vyťukat na klávesnici šestimístný kód, a právě když se Lior vyklonil z okýnka, vynořili se z blízkého lesíku muži v černých maskách přes obličej. Jejich zbraně rozsévaly smrt s pouhým syknutím. Kulky nejprve zasáhly Mottiho, pak se zavrtaly i do Liora. Chiařina ruka vystřelila k berettě, ale než ji stihla popadnout, udeřil ji někdo silně do spánku a hned nato ucítila v pravém stehně letmé píchnutí; po injekci sedativa se jí zamotala hlava a ochably ji končetiny. Spatřila obličej ženy, jež anglicky s ruským přízvukem suše konstatovala: „Buď hodná a možná tě necháme žít.“ Pak se všechno rozplynulo a Chiara ztratila vědomí.

Teď se zmítala na vlnách vzpomínek a snu. Celé hodiny se brodila ulicemi rodných Benátek zaplavenými vlnami acqua alta, která jí sahala až po kolena. V kostele ve čtvrti Cannaregio spatřila Gabriela usazeného na lešení, jak si tiše povídá se světci Kryštofem a Jeronýmem. Odvedla jej do domu u městského kanálu ve starém židovském ghettu a milovala se s ním na prostěradlech nasáklých krví, přičemž je pozorovala Gabrielova manželka Lea, schovaná ve stínu, utopená v kolečkovém křesle. Chiaře před očima pluly další a další obrazy, některé děsivě surrealistické, jiné přesné a skutečné. Znovu prožívala den, kdy jí Gabriel oznámil, že si ji nikdy nebude moct vzít. I ten, kdy ji ani ne o dva roky později překvapil svatbou uspořádanou na Shamronově terase s výhledem na Galilejské jezero. Kráčela s Gabrielem bok po boku zasněženým popravištěm Treblinky a skláněla se nad jeho tělem na promočené anglické pastvině a plačtivě žadonila, aby neumíral.

Nakonec uviděla manžela v umbrijské zahradě obklopené etruským kamenem, jak si radostně hraje s nějakým dítkem – ne se synem, jehož ztratil ve Vídni, ale se svým druhým potomkem, kterého mu porodila Chiara. S dítětem, které teď nosí pod srdcem. Byla blázen, že mu lhala. Kdyby mu byla řekla pravdu, nikdy by do Londýna jen kvůli slibu, který dal Grigorijovi, neodjel. A Chiara by se neocitla v zajetí neznámé Rusky.

Ženy, jež se nad ni znovu naklonila, stříkačku s jehlou v ruce.

Měla smetanovou pleť a blankytně modré oči. Zdálo se, že trochu zavrávorala – a nebyl to sen ani halucinace. Chiara nemohla vědět, že se v tu chvíli opřel do lodi uprostřed Jaderského moře silný vítr, pocítila však důsledky. Ruska s injekcí málem upadla a zarazila Chiaře jehlu pod kůži mnohem razantněji, než bylo zapotřebí. Znovu v bezvědomí se agentka vrátila do zahrady v Umbrii, kde Gabriel právě mával dítěti na rozloučenou. To se rozběhlo vstříc neznámému a zmizelo ve slunečnicovém poli.

• • •

Podruhé se Chiara probudila na palubě letadla. Probrala se vrčením motoru i puchem vlastních zvratků zrovna ve chvíli, kdy se k ní Ruska opět blížila se stříkačkou plnou sedativa. Chiara slibovala, že ji bude poslouchat na slovo, ale žena jen zavrtěla hlavou a zručně jí vpíchla jehlu do těla. Látka začala okamžitě působit; Chiara se ocitla ve slunečnicovém poli a horečně pátrala po svém dítěti. Pak náhle jako těžký závěs padla noc a ona propukla v hysterický pláč. A nebylo nikoho, kdo by ji utěšil.

Znovu nabyla vědomí díky ostré zimě. Okamžik si myslela, že je to další halucinace, ale pak si uvědomila, že je skutečně na nohou a kráčí zasněženou plání. Ruce měla spoutané a připevněné k tělu nylonovou lepicí páskou, na kotnících želízka s řetězem, který jí umožňoval šourat se vpřed jen obtížnými, krátkými krůčky. Mužům, kteří ji přidržovali za paže, to zjevně nijak nevadilo. Stejně jako žena se smetanovou pletí si mohli dovolit plýtvat časem, nespěchali.

Mířili k chalupě obklopené břízami, před níž stály dvě limuzíny značky Mercedes. Podle sníženého podvozku se dalo soudit, že jsou vybaveny pancéřováním a neprůstřelnými skly. O kapotu jednoho z vozů se opíral muž v černém koženém kabátě a se stříbrnými vlasy, ve tváři drsný, nekompromisní výraz bojovníka. I když se s ním Chiara osobně nikdy nesetkala, obličej známý z fotografií si okamžitě spojila se jménem. Těžká vůně jeho vody po holení se vznášela ve vzduchu jako mlžný opar. Santalové dřevo a kouř. Pach moci. Pach samotného ďábla.

Ďábel se svůdně usmál a pohladil ženu po tváři. Chiara bezděčně ucukla a tak tak ovládla nutkání na zvracení. Na ďáblův příkaz ji hlídači postrčili do chalupy a dál ji vedli po úzkých dřevěných schodech kamsi pod povrch země. Úplně dole spatřila mohutná železná vrata s masivní petlicí; za nimi se nacházel stísněný prostor s betonovou podlahou a na bílo omítnutými zdmi. Muži smýkli Chiarou dovnitř a s prásknutím přirazili dveře. Chvíli jen bez hnutí ležela a dávala volný průchod slzám, otřásajíc se nesnesitelnou zimou. Když si však po pár minutách zvykla na dusivou temnotu, uvědomila si, že v kobce není sama.

Opřený v protějším rohu seděl muž se svázanýma rukama i nohama. I přes nedostatek světla Chiara poznala, že se několik týdnu neholil. A také jí neunikly nesčetné rány po krutém bití.

„Je mi líto, že vás tady potkávám,“ pravil zajatec tiše. „Vy musíte Gabrielova manželka.“

„Kdo jste?“

Jmenuji se Grigorij Bulganov. A už nic neříkejte. Ivan má uši všude.“

39

BULVÁR KRÁLE SAULA, TEL AVIV

Ústav se sice pyšnil schopností reagovat v kritických situacích nebývale pružně, přesto se i ostřílení veteráni později podivovali nad rychlostí, s jakou vyrazil do akce Gabrielův tým. Jeho členové spílali analytikům z příslušné divize, přestože ti na jejich žádost donekonečna procházeli všechny záznamy, a tlačili na agenty z oddělení sběru informací, aby ze svých donašečů vyždímali i ty nejmenší, zdánlivě nepodstatné údaje. Finanční sekci obrali o čtvrt milionu eur a vnitřní správě oznámili, že budou v nadcházejících dnech potřebovat bez včasného varování zajistit konspirační byty ještě neznámo kde. V závěrečných fázích přípravy nashromáždili tolik elektronického materiálu a zbraní, že by s nimi vystačili i na malou evropskou válku. Což byl ostatně jejich cíl.

Naštěstí pro Gabriela nešli do této války sami. Měli dva významné spojence, kteří disponovali obrovským vlivem po celém světě – jednoho ve Washingtonu, druhého v Londýně. Adriana Cartera poprosil Gabriel o jediné – o uvolnění agentky, kterou nedávno vyslal do Evropy. Od Grahama Seymoura žádal vykonání noční razie. Cílem byl muž, jenž se kdysi chvástal tím, že ví o dění v Rusku víc než samotný ruský prezident. Seymour se měl postarat o terénní výzkum a logistické zajištění akce. Role ostří meče připadla Olze Suchovové.

A tím o tento úkol připravila Ariho Shamrona, jenž byl po dlouhá léta ten, kdo zasazoval poslední, smrtící ránu. Takto neměl na starosti nic lepšího než bloumat po chodbách Ústavu a trápit se obavami či obtěžovat kohokoliv, kdo se právě namanul. Nahlížel agentům přes rameno, našeptával nevyžádané rady a několikrát dokonce vytáhl Uziho i Gabriela do vestibulu a naléhavě do nich bořil svůj silný ukazovák; znovu a znovu však slyšel tutéž odpověď – Jistě, Ari, my víme. Taky nás to napadlo. A nijak si nevymýšleli. Protože to byl právě Shamron, kdo je vychoval, protože patřili k těm nejlepším. Protože je starý pan vnímal jako vlastní syny – a ti už se obejdou bez jeho pomoci.

A tak Shamron strávil většinu toho příšerného dne v horních patrech milované budovy na bulváru Krále Saula, nakukoval do kanceláří, obnovoval stará přátelství a usmiřoval se se starými rivaly. Ve vzduchu se však vznášel závoj smutku, který mu příliš připomínal událost z Vídně. Nemaje stání požádal Amose o povolení převzít na Ben-Gurionově letišti těla Mottiho a Liora, jež byla do Izraele převezena stejně, jako mrtví agenti sloužili své zemi – tajně. Kromě Shamrona zde stáli jen rodiče obou mladíků, jimž starý pán sice nabídl slavné rameno, aby se vyplakali, ale o skonu jejich synů nemohl prozradit zhola nic. Takový konec rodiči otřásl ještě víc a Shamron se vracel do Ústavu sklíčenější než kdy jindy. Nálada se mu zlepšila až ve chvíli, kdy vkročil do místnosti 456C a spatřil Gabrielův tým v plné práci. Gabriel sám na ně však nedohlížel; v tu chvíli už byl na cestě do Jeruzaléma, města všech věřících.

Když v areálu psychiatrické léčebny na Herzlově hoře zajížděl na parkoviště, padal jemný sníh. U vchodu visela cedule oznamující příchozím, že návštěvní hodiny už skončily. Gabriel ji ignoroval a vstoupil dovnitř. Po dohodě s vedením nemocnice mohl přijít, kdykoliv se mu zachtělo – a v době, kdy pacienty navštěvovali jiní přátelé a příbuzní, to bylo jen výjimečně. Pět milionů obyvatel Izraele tvoří v podstatě jednu velkou rozvětvenou rodinu, a dokonce i Gabriel, jenž působil v utajení, potkával nezřídka a na velmi nečekaných místech kolegy z Bezalelovy akademie či z armády.

Ve vstupní hale už na něj čekal Lein lékař. Obtloustlý mužík s rabínským vousem jej provedl ztichlými chodbami a při chůzi ho informoval o Leině zdravotním stavu. Gabriela nijak nepřekvapilo, že od jeho poslední návštěvy se v podstatě nic nezměnilo. Lea trpěla vysoce akutní kombinací psychotické deprese a posttraumatického stresového syndromu. Před očima se jí v nekonečné smyčce přehrával výbuch ve Vídni. Čas od času se u ní objevovaly i záblesky jasného vědomí, ale většinu času žila v minulosti, lapená v těle, které dávno nefungovalo, a spalovaná pocitem viny za to, že nedokázala zachránit syna.

„Poznává někoho?“

„Jenom Gilu Shamronovou, ta za ní chodí každý týden. Někdy i častěji.“

„Kde je teď?“

„Ve společenské místnosti. Nikdo už tam není a nechali jsme zavřeno, abyste měli soukromí.“

Lea seděla v kolečkovém křesle poblíž okna, prázdný pohled upřený do zahrady na větve olivovníků, které pomalu mizely pod vrstvou sněhu. Kdysi dlouhé havraní vlasy, nyní sestříhané na krátko, dávno ztratily svou barvu. Ruce, zkroucené a zjizvené ohněm, měla složené v klíně. Když se Gabriel usadil vedle ní, jako by si toho ani nevšimla. Pak však pomalu otočila hlavou a v očích se jí mihl záblesk poznání.

„Jsi to opravdu ty, Gabrieli?“

„Ano, Leo. Jsem to já.“

„Říkali mi, že možná přijdeš. Bála jsem se, žes na mě zapomněl.“

„Nikdy bych na tebe nezapomněl, Leo. Ani na vteřinu.“

„Tys plakal, poznám ti to na očích. Děje se něco?“

„Neboj, všechno je v pořádku.“

Znovu se zadívala do zahrady. „Podívej na ten sníh. Je skoro…“

Myšlenku nedokončila. Oči potemněly zděšeným pohledem a Gabriel okamžitě poznal, že se v duchu vrátila do Vídně. Vzal její ubohé ruce do svých dlaní a začal vyprávět – o obrazu, který restauroval, o vile v Itálii, kde přebýval, o Gile a Arim Shamronových. O všem kromě Vídně. A o všem kromě Chiary. Konečně se k němu Lea znovu obrátila. A znovu jej poznala.

„Jsi to opravdu ty, Gabrieli?“

„Ano, Leo. Jsem to já.“

„Bála jsem se, žes…“

„Ani na vteřinu.“

„Vypadáš unaveně.“

„Mám spoustu práce.“

„A taky jsi nějak moc zhubl. Nechceš něco k jídlu?“

„Ne, díky.“

„Jak dlouho se můžeš zdržet, drahý?“

„Moc dlouho ne.“

„Jak se má tvoje žena?“

„Dobře, Leo.“

„Je hezká?“

„Ano, moc.“

„A staráš se o ni dobře?“

Gabrielovi se zalily oči slzami. „Snažím se.“

Žena odhlédla. „Podívej na ten sníh, Gabrieli. Není to nádhera?“

„Je, je krásný.“

„Sníh zprošťuje Vídeň hříchů. A zatímco na tohle město padá sníh, na Tel Aviv dopadají rakety.“ Znovu se na něj zadívala. „Pořádně Daniho zapni. Ulice jsou kluzké.“

„Bude v pořádku, Leo.“

„Dej mi pusu.“

Gabriel jí vtiskl polibek na zjizvenou tvář.

A Lea šeptla: „Poslední polibek.“

Po celém Tel Avivu i jeho předměstích jsou rozesety konspirační byty Ústavu, jimž se říká „na skok“ Právě tady mají podle doktríny i tradice trávit operativci poslední noc před zahraniční akcí. Gabriel ani jeho lidé se však v přidělených bytech neobtěžovali tu noc ani zastavit. Nezbýval čas. Plánovali své kroky až do samého rána a na Ben-Gurionovo letiště dorazili tak pozdě, že je zástupci El AI museli nechat projít běžnou kontrolou – a tím, že letěli všichni stejnou linkou, letem číslo 315 do Londýna, porušili agenti další ze zvyklostí Ústavu. Pouze Gabriela čekala ten večer ještě nějaká práce; hned na Heathrow se oddělil od ostatních a zamířil k Cheyne Walk v Chelsea. Pár minut po šesté zabočil za roh k Cheyneským zahradám a klouby prstů poklepal na zadní dveře černé neoznačené dodávky. Nenápadně se pootevřely na škvíru a Graham Seymour Gabrielovi pokynul, aby vešel dovnitř. Cíl se nacházel na svém místě, meč byl připraven. Noční razie mohla začít.

40

O Viktoru Orlovovi se říkalo, že rozděluje lidi do dvou kategorií – těch, kteří se nechali využívat dobrovolně, a těch, kteří byli příliš hloupí na to, aby si toho, že jsou využíváni, vůbec všimli. Někteří by dodali ještě třetí skupinu – ti, kteří se Viktorem vědomě nechávali okrást. Orlov se nijak netajil tím, že je chamtivec a nepoctivý zbohatlík, naopak tyto přídomky nosil stejné hrdě jako italské obleky za desítky tisíc dolarů či na míru šité proužkované košile, které si objednával u jistého krejčího z Hongkongu. Po dramatickém pádu komunismu se Orlovovi naskytla nečekaná příležitost získat za krátkou dobu obrovské množství peněz – a on jí samozřejmě využil. Málokdy se za něco omlouval a za způsob, jakým zbohatl, už vůbec ne. „Kdybych se narodil jako Angličan, mohl jsem k penězům přijít poctivě,“ řekl jednomu britskému reportérovi krátce poté, co se usadil v Londýně. „Já jsem se ale narodil v Rusku, takže jsem se k majetku dostal po rusku.“

Obdařen přirozeným talentem na čísla pracoval Orlov v době rozpadu impéria jako fyzik v rámci sovětského programu nukleárních zbraní. A zatímco většina jeho kolegů se rozhodla dál pokračovat v práci bez nároku na mzdu, Orlov se vrhl na podnikání a brzy nashromáždil slušné jmění dovozem počítačů, elektronických přístrojů a jiného západního zboží pro rodící se rusky trh. Pohádkově bohatým se však stal až ve chvíli, kdy ovládl největší ruskou ocelárnu a sibiřský ropný gigant Ruzoil. Magazín Fortune označil Viktora Orlova za nejbohatšího Rusa a jednoho z nejvlivnějších podnikatelů na světě. To na bývalého fyzika, jenž v době, kdy ho zaměstnávala vláda, musel sdílet obecní byt se dvěma dalšími sovětskými rodinami, nebylo špatné.

V dravém prostředí ruského bezcharakterního kapitalismu se však takové bohatství mohlo rychle proměnit v časovanou bombu. Rychle nabyl, rychle pozbyl – na toto úsloví žádný novodobý zbohatlík nikdy nezapomínal. A všichni si také dobře uvědomovali, že nejen oni sami, ale i celé jejich rodiny se stávají terčem závisti a mnohdy i násilných útoků. Orlov přežil nejméně tři pokusy o atentát a proslýchalo se, že na jeho odvetu doplatilo několik mužů životem. Nejvíce však jeho majetek i štěstí neohrožovali ti, kteří mu usilovali o život, ale představitelé Kremlu. Současný ruský prezident tvrdil, že právě takoví jako Orlov připravili zemi o nejcennější aktiva, a jeho cílem bylo sebrat jim je zase zpět. Záhy po převzetí moci předvolal Orlova do Kremlu a žádal od něj dvě věci – ocelárny a Ruzoil. „A nestrkejte nos do politiky,“ dodal. Jinak vám ho nechám useknout.“ Orlov souhlasil s předáním akcií oceláren, ale ropně společnosti se vzdát nehodlal. S tím se ovšem prezident nespokojil; okamžitě nařídil státním zástupcům, aby zahájili vyšetřování ve věci podvodu a úplatkářství, a do týdne měl v ruce soudní příkaz k zatčení magnáta. Orlov nelenil a chytře prchl do Londýna. I jako subjekt žádosti o vydání stíhané osoby dokázal udržet nominální hodnotu svých akcií v Ruzoil, jelikož celková cena se šplhala ke dvanácti miliardám dolarů. Podle zákona však byly akcie zmrazený, a tak se k nim nemohl dostat ani on, ani muž, který jej o ně chtěl připravit – ruský prezident.

V počáteční fázi Orlovova vyhnání hltali novináři každé jeho slovo. Jakožto spolehlivý zdroj výbušných informací o rafinovaných kremelských podvodech dokázal zaplnit reportéry do hodiny celý sál. Stejně jako však Brity pomalu unavovali všichni přistěhovalí Rusové, tak se i britský tisk zanedlouho nabažil Viktorových historek. Málokoho už zajímaly a ještě méně lidí bylo ochotno poslouchat zdlouhavé tirády proti Orlovovu úhlavnímu nepříteli, ruskému prezidentovi. Nebylo tedy divu, že když Orlova požádala o rozhovor bývalá investigativní reportérka týdeníku Moskovskaja gazeta Olga Suchovová, sama odsouzená k životu ve vyhnanství, ochotně souhlasil. Kvůli své vlastní bezpečnosti Olga magnáta poprosila, zda by se nemohla zastavit u něj doma a nejraději navečer. Starý mládenec a zarytý sukničkář Orlov souhlasně navrhl, aby dorazila přesně v sedm. „A prosím, přijďte bez doprovodu,“ dodal ještě, než zavěsil.

Olga dodržela čas, ale sama samozřejmě nebyla. Služebná jí vzala kabát a odvedla ji do pracovny ve druhém patře. Orlov Suchovovou nadšeně uvítal a Gabriel s Grahamem Seymourem poslouchali ve sluchátkách simultánní překlad jeho slov.

„Rád vás po tolika letech zase vidím, Olgo. Dáte si šálek čaje? Nebo raději něco ostřejšího?“

41

„Stačí ten čaj, díky.“

Orlov se nesnažil zakrýt zklamání. Nepochybně doufal, že na Olgu udělá dojem jednou či dvěma láhvemi slavného Chateau Pétrus, kterými proléval hrdlo jako vodou z kohoutku. Služebné přikázal, aby přinesla čaj a nějaké pochutiny, a pak se zjevným uspokojením pozoroval Olžin hraný obdiv, když se rozhlížela po jeho rozlehlé pracovně. Říkalo se, že Orlova tak unesla první návštěva Buckinghamského paláce, že armádě svých dekoratérů nařídil, aby do domu na Cheyne Walk vnesli stejnou majestátní atmosféru. Místnost, jež byla třikrát větší než celý Olžin moskevský byt, údajně inspiroval královnin soukromý pokoj.

Při suchopárné prohlídce rezidence novinářka přemítala nad tím, jak moc se Viktorův život liší od toho jejího. Zatímco on se po pádu komunismu hnal za penězi, Olga se vydala hledat pravdu. Valnou část kariéry věnovala pátrání po zločinech jedinců jako on a zastávala názor, že právě ti nesou největší vinu na zániku zárodků svobody a demokracie v Rusku. I Orlovova chamtivost dopomohla k vytvoření specifických poměrů, jež Kremlu umožnily stáhnout zemi zpět k autoritářskému režimu minulosti. Nebýt mužů jako Viktor Orlov, ruský prezident by dodnes seděl v kanceláři nižšího úředníka městské správy Petrohradu. Namísto toho vládl železnou rukou jedné z největších zemí světa a byl považován za jednoho z nejbohatších lidí v Evropě – dokonce bohatšího než Orlov.

Služebná přinesla čaj a Viktor s Olgou se usadili na opačných koncích dlouhé brokátové pohovky naproti oknu s dlouhými těžkými závěsy. Kdyby nebyly zatáhnuté a pevně sepnuté k sobě, spatřila by Olga celé nábřeží i část řeky. Opatření proti odstřelovačům však Orlov nikdy neporušoval – byť ironií toho všeho bylo, že při koupi domu zaplatil několik milionů navíc za téměř nejlepší výhled v Londýně. Magnát měl na sobě tmavomodrý oblek a košili se sytě fialovými proužky. Paži blíž k Olze si ležérně přehodil přes opěradlo pohovky, a odhalil tak zlaté, diamanty posázené náramkové hodinky nevyčíslitelné hodnoty. V prstech druhé ruky, položené na opěrce, si netrpělivě pohrával s brýlemi. Ostříleným špionům, kteří mívali muže na starosti, by Orlovův tik neunikl – i když jen seděl, byl neustále v pohybu.

„Připomeňte mi, Olgo…, kdy jsme se viděli naposled?“

I tento charakteristický styl mluvy by pozorovatelé dokázali analyzovat. Viktor Orlov byl dalek toho, aby na potkání breptal: „Na obličeje já mám paměť.“ Naopak. S oblibou předstíral, že lidi zapomíná. Byla to dobrá vyjednávači taktika – dával protivníkům najevo, že nejsou ničím výjimeční, že jsou bezvýznamní a nedůležití a nestojí za to si je pamatovat. Olgu pranic nezajímalo, co si o ní Orlov myslí, a tak popravdě odpověděla – viděli se jen jednou, ještě v Moskvě, připomněla mu. Těsně předtím, než utekl do Londýna.

„Á, ano, máte pravdu, už si vzpomínám! Mám dojem, že jsem se na vás docela zlobil, protože jste nejevila zájem o jednu hodnotnou informaci, kterou jsem vám nabízel.“

„Kdybych tu reportáž, co jste po mně chtěl, napsala, dávno by mě zabili.“

„Že by neohrožená Olga Suchovová dostala strach? Ten vás přece nikdy dřív nezastavil. A podle toho, co se ke mně doneslo, můžete i tak považovat za štěstí, že jste stále naživu. Kreml se sice k událostem na vašem schodišti loni v létě nikdy nevyjádřil, ale já vím, co se tam doopravdy stalo. Šla jste po Ivanu Charkovovi a ten se vás pokusil umlčet. Navždy.“

Olga nereagovala.

„Takže to nepopíráte?“

„Vždycky jste měl skvělé zdroje, Viktore.“

Muž kvitoval poklonu protočením brýlí. „Škoda že se znovu potkáváme až teď. Jak vás asi nepřekvapí, sledoval jsem váš případ s velikým zájmem. Když vešlo ve známost, že jste také utekla, zkoušel jsem najít způsob, jak vás kontaktovat, ale nebylo snadné vás najít. Požádal jsem tedy své přátele z britské tajné služby, aby vám alespoň předali vzkaz, ale odmítli.“

„Proč jste se prostě nezeptal Grigorije?“

Brýle se na par vteřin zastavily na místě. „Zeptal, ale nic mi neřekl. Vím, že jste dobří přátelé. Asi se o vás nechce dělit.“

Olze neunikl přítomný čas, který Orlov použil – Vím, že jste dobří přátelé… Vypadalo to, že o Grigorijově zmizení neví – pokud ovšem nelže, což bylo velice pravděpodobné. Viktor Orlov zkrátka neměl k pravdomluvnosti genetické dispozice.

„Starý Viktor Orlov by se s takovou otázkou ani nenamáhal. Nechal by prostě Grigorije sledovat.“

„Nemyslete si, že mě to nenapadlo.“

„Ale?“

„Nakonec jsem si to rozmyslel.“ Zavrtěl hlavou. „Britové sice dopřávají mým bodyguardům hodně volnosti, ale soukromé sledovací operace by mi určitě netolerovali. Nezapomínejte, že jsem pořád ještě ruský občan a kromě toho i subjekt úřední žádosti o vydání stíhané osoby. Snažím se svoje hostitele příliš nerozčilovat.“

„Když ovšem odmyslíme drsnou kritiku Kremlu, kterou zveřejňujete, kdykoliv se vám zachce.“

„Nemůžou přece čekat, že budu nečinně mlčet. Když vidím bezpráví, musím promluvit, to je moje přirozenost. Proto ostatně tak dobře vycházím s Grigorijem.“ Odmlčel se a pak se otázal: „Kde vlastně je?“

„Grigorij?“ Olga usrkla čaje a oznámila mu, že už spolu několik týdnů nemluvili. „A vy?“

„Shodou okolností jsem před pár dny pověřil jednoho z asistentů, aby mu zkusil zavolat, ale ještě se mi neozval. Nejspíš je zavalený prací na tom svém veledíle.“ Orlov na ženu spiklenecky zamrkal. „Pár mých lidí s Grigorijem tajně spolupracuje. To víte, chci, aby ta kniha měla pořádný úspěch.“

„Proč mě to nepřekvapuje?“

„Mám to prostě v povaze, rád pomáhám druhým. Proto jsem taky tak rád, že jste přišla. Povězte mi, na čem teď pracujete. A s čím bych vám mohl pomoct.“

„Píšu příběh jednoho přeběhlíka. Muže, po němž se slehla zem.“

„A má ten přeběhlík nějaké jméno?“

„Grigorij Nikolajevič Bulganov.“

• • •

Graham Seymour, usazený v úložném prostoru sledovací dodávky, si sundal sluchátka a pohlédl na Gabriela.

„Moc pěkně to zahrála.“

„Je dobrá, Grahame, moc dobrá.“

„Necháš mi ji, až skončíte?“

Gabriel pozvedl ukazovák ke rtům; Viktor Orlov znovu promluvil. Uslyšeli překotný vodopád slov v ruštině, následovaný klidným hlasem tlumočníka.

„Řekněte mi, co víte, Olgo. Úplně všechno.“

42

Orlov znatelně zneklidněl. Brýle se protáčely, prsty druhé ruky bubnovaly o opěradlo brokátově pohovky a v levém oku mu nervózně škubalo. V dětství mu tenhle tik vysloužil množství nemilosrdných posměšků a výpadů od spolužáků. Viktora Orlova po každém takovém incidentu spalovala nenávist – a právě ta jej poháněla k úspěchu. Chtěl být lepší než ostatní a všechny je porazit. A to vše jen kvůli tiku v levém oku.

„Víte jistě, že zmizel?“

„Naprosto.“

„Kdy k tomu došlo?“

„Desátého ledna v šest hodin a dvanáct minut večer. Byl právě na cestě do šachového klubu.“

„Odkud to víte?“

„Jsem Olga Suchovová. Vím všechno.“

„Ví o tom Britové?“

„Samozřejmě.“

„A co si o tom myslí?“

„Podle nich zběhl zpátky na druhou stranu. Jsou přesvědčení, že teď sedí někde v Lubjance a vypráví svým nadřízeným všechno, co se dozvěděl o vaší operaci, zatímco pro vás pracoval.“

Oko teď bezděčně mrkalo s frekvencí závěrky vysokorychlostního snímače automatického fotoaparátu.

„Proč mě neinformovali?“

„Obávám se, že měli trochu jiné starosti, Viktore. Ale nebojte se, není to pravda. Grigorij nezběhl zpátky, byl unesen.“ Na okamžik se odmlčela, aby měl Orlov čas informaci vstřebat, a pak dodala: „Ivanem Charkovem.“

„Jak to víte?“

„Jsem Olga Suchovová.“

„A víte všechno.“

„Všechno přece jenom ne. A to právě přicházíme k tomu, s čím byste mohl pomoct vy. Doplňte chybějící kousky skládanky. Neznám totožnost muže, kterého Ivan najal, aby únos provedl. Vím jenom, že odvedl skvělou práci. Je to profesionál.“ Chvíle ticha. „Stejně jako ten, koho jste si v Moskvě najímal vy sám – za starých mizerných časů. Když vás tížil problém, se kterým jste si nevěděl rady.“

„Opatrně, slečno Suchovová.“

„Opatrná jsem vždycky. Za celé ty roky, kdy jsem psala pro Gazetu, jsem nemusela odvolat jediný článek. Ani jeden.“

„A to jenom proto, že jste nikdy nepsala o mně.“

„I kdyby ano, uvedla bych jen přesné a neprůstřelné informace.“

„To tvrdíte vy.“

„Vím toho spoustu o tom, jak jste přišel ke svému majetku, Viktore, a tím, že jsem nic z toho v Gazetě nikdy nezveřejnila, jsem vám prokázala velkou laskavost. Vy mi ji teď oplatíte. Pomůžete mi najít muže, který unesl mého přítele. A pokud odmítnete, otevřu svoje poznámkové bloky a stvořím vám ten nejnelichotivější a nejskandálnější portrét, jaký se o vás kdy kde objevil.“

„A já vás dám k soudu.“

„K soudu? To si vážně myslíte, že bych se bála britského soudu?“

Sehnula se ke kabelce a vytáhla fotografii muže stojícího v příletové hale letiště Heathrow. Orlov si okamžitě nasadil brýle; oko se rozčileně rozmrkalo. Zmáčkl tlačítko na kávovém stolku a do místnosti přispěchala služebná.

„Přineste mi láhev Pétrus. Ihned.“

Viktor se všemožně vykrucoval, ale Olga se nedala zmást. Klidným hlasem odrecitovala několik jmen, datum a detaily jisté transakce, která se týkala společnosti, již Rus kdysi vlastnil – dost na to, aby věděl, že se žena neohání prázdnými výhrůžkami. Obrátil do sebe sklenku vína a okamžitě si nalil další.

Olga jej až do této doby nikdy neviděla ukázat strach. Jako zkušená reportérka rozeznala jasné známky obav v jeho chování – nevěřícná zvolání, neúspěšné pokusy o zamlouvání tématu či svádění viny na jiné. Podle Viktora stálo za všemi jeho potížemi vždy Rusko, a tak Olgu nijak nepřekvapilo, když se na zemi vymlouval i teď.

„Vždyť si vzpomeňte, jak to v devadesátých letech vypadalo. Mysleli jsme si, že stačí lusknout prsty a z Ruska se přes noc stane normální kapitalistická společnost. Jenže to samozřejmě nešlo. Byla to stejně utopická představa jako celý komunismus.“

„Na to si dobře vzpomínám, Viktore, taky jsem tam žila.“

„Tak to si určitě pamatujete i to, jak na tom byli lidi jako já, co se jim podařilo přijít ke troše peněz. Všichni si chtěli urvat kousek pro sebe. Byli jsme neustále v ohrožení života, včetně svých rodin. Jednak na nás samozřejmě útočila mafie, ale naši konkurenti se na ni taky úspěšně dotahovali. Všichni si najímali miniaturní armády – jak na svou ochranu, tak kvůli válce s protivníky. Byl to takový Divoký východ.“

Orlov podržel pohár vína proti světlu. Těžký, sytě tmavý mok se zaleskl jako čerstvě rozlitá krev.

„O vojáky nouze nebyla. Nikdo už nechtěl dělat pro vládu, navíc když jediné slušné peníze se daly vydělat jen a pouze v soukromém sektoru. Důstojníci ruských tajných služeb houfně odcházeli pryč – i když někteří se ani neobtěžovali podat výpověď. Prostě se na hodinu na dvě ukázali v kanceláři a po zbytek času melouchařili.“

Tyto způsoby podnikání se kdysi staly námětem jednoho z Olžiných skandálních odhalení. Reportáž pojednávala o dvojici agentů FSB, kteří přes den vyšetřovali ruskou mafii – a po nocích pro ni zabíjeli. Oba muži všechno úporně popírali a později začali novinářce vyhrožovat smrtí.

„Ne všichni byli schopní,“ pokračoval Orlov. „Většina stačila na jednoduché úkoly, pouliční vraždy a tak podobně. Ale někteří důstojníci byli opravdu profesionálové.“ Zadíval se na fotografii. „Tenhle chlápek spadá do druhé kategorie.“

„Setkal jste se s ním někdy?“

Orlov váhavě přikývl. „Ještě v Moskvě, za jiného života. O okolnostech tohoto setkání vám ovšem odmítám vyprávět.“

„Vaše schůzka je mi ukradená, Viktore. Zajímá mě pouze ten muž na fotografii.“

Orlov si hltl vína a odevzdaně pravil: „Jeho krycí jméno v KGB znělo soudruh Žirlov. Specializoval se na vraždy, únosy a pátrání po lidech, kteří nechtěli být nalezeni. Údajně se taky velmi dobře vyznal v jedech a toxinech. Všechny schopnosti pak náležitě využíval i v soukromém sektoru – bral zakázky, které jiní odmítali, protože byly příliš nebezpečné. A díky nim taky slušně zbohatl. Prvních pár let pracoval jenom v Rusku, ale postupně rozšířil pole působnosti i za hranice.“

„Kam se přesunul?“

„Do západní Evropy. Mluví několika jazyky a z dob KGB mu zůstala hromádka cestovních pasů.“

„Kde žije teď?“

„Kdo ví? Upřímně pochybuju, že by ho našla i slavná Olga Suchovová. Vlastně bych vám doporučoval, abyste to ani nezkoušela. Akorát skončíte s kulkou v týle.“

„Zjevně ovšem svoje služby na volněm trhu nabízí i dnes.“

„Pokud je pravda, co jsem se doslechl, tak ano. Jenomže ohromně zvedl sazby. Teď si ho můžou dovolit tak akorát lidi jako Ivan Charkov.“

„Anebo třeba vy, Viktore.“

„Tyhle věci jsem nikdy nedělal.“

„A taky vás z toho nikdo neobviňuje. Ale řekněme, že bych chtěla služeb tohohle chlápka využít. Kde na něj vezmu kontakt? Za kým bych měla jít? A kam?“

Viktor zmlkl. Pořád byl ještě Rus – a jako všichni Rusové předpokládal, že někdo stále naslouchá. V tomto případě měl náhodou pravdu. Dva muži usazení v nákladním prostoru sledovací dodávky MI5 na okamžik propadli obavě, že zdroj odmítne učinit poslední krok. Pak se však ozvalo jediné slůvko, jež nevyžadovalo překlad.

Ženeva.

V Ženevě žije důležitý muž, tvrdil Orlov. Bezpečnostní poradce bohatých Rusů. Zprostředkovatel. Jednatel.

„Myslím, že se jmenuje Černov. Ano, Černov, určitě, už si vzpomínám.“

„A má taky nějaké křestní jméno?“

„Vladimír, tuším.“

„A netušíte taky, kde sídlí?“

„Kousek od rue de Mont-Blanc. Někde bych možná našel přesnou adresu.“

„A telefonní číslo byste neměl?“

„Čistě náhodou tu někde, myslím, mám i jeho mobil.“

Za normálních okolností by se Gabriel neobtěžoval si jméno a telefonní číslo zapisovat. Jenže když má teď Ivan Charkov v rukou jeho ženu, chtěl si svou obvykle bezchybnou paměť přece jen pojistit. Rychle si informace naškrábal na kus papíru, a když znovu vzhlédl, Olga už vycházela vraty z tepaného železa na ulici. Po pár vteřinách chůze nasedla do projíždějícího taxíku a nechala se odvézt za roh bloku k Cheyneským zahradám. Tam se do vozu nasoukal Gabriel a společně zamířili na letiště London City, kde na ně čekal americký tryskáč Gulfstream 500. Zbytek týmu včetně nejnovější posily Sáry Bancroftové už seděl na palubě. Podle záznamů řídicí věže se stroj vznesl přesně ve 22:18. Cíl letu nebyl, neznámo proč, uveden.

43

BULVÁR KRÁLE SAULA, TEL AVIV

Nezdálo se to mnoho – jméno, sídlo firmy a dvě telefonní čísla –, ale k tomu, aby zpravodajská služba jako Ústav mohla proklepnout danou osobu skrz naskrz, tyto údaje bohatě stačily. Shamron předal informace vyzvědačům z analytické divize a poslal je ta ke daleko za Atlantik, do ústředí v Langley. Poté s Ramim po boku vyrazil na cestu zpět do Tiberiady.

Přijeli těsně po půlnoci. Shamron se potmě vysvlékl a potichu, aby nevzbudil Gilu, se vplížil do postele. Ani se neobtěžoval zavřít oči. Spánek přicházel jen zřídka a v situacích, jako byla tato, vůbec. Nepokoušel se tedy usnout a namísto toho znovu a znovu prožíval každou minutu uplynulých dvou dnů a v mysli se probíral nejvzdálenějšími kouty minulosti. A přemítal, kdy konečně dostane možnost být užitečný a nejen všechny obtěžovat svou nechtěnou přítomností či přebírat zprávy z Londýna. Krom toho jej trápily dvě otázky: Kde je Ivan? A proč se jim ještě neozval?

Právě tímto směrem se ubíraly všechny Shamronovy myšlenky, když se na jeho nočním stolku nečekaně rozezvonil telefon. Bylo přesně 04:13 – což vysloužilý agent věděl, neboť ze zvyku ihned mrkl na hodinky – a Shamron s obavou, že volající přináší zprávy o další smrti, chvíli jen sluchátko mlčky držel u ucha, než s povzdechem zamručel své jméno. Hlas, který se ozval na druhém konci linky, okamžitě poznal. Patřil starému nepříteli – a příležitostnému spojenci. Chtěl si se Shamronem o něčem promluvit mezi čtyřma očima a zajímalo ho, zda by byl schopen dopravit se do Paříže. Respektive mu naléhavě doporučoval, aby nepromeškal spoj, který odlétá v devět hodin ráno z Ben-Gurionova letiště. Ano, pravil hlas, jde o neodkladnou záležitost. Ne, nemůže to počkat. Shamron zavěsil a rozsvítil lampičku. Gila vstala a šla do kuchyně připravit kávu.

Ivan vybral svého emisara s velkou péčí. Jen málokdo se v oboru pohyboval déle než Ari Shamron – a k těm několika jedincům patřil i Sergej Korovin. Poté co strávil padesátá léta 20. století v zemích východní Evropy, naučila jej KGB hovořit plynule arabsky a poslala ho dělat problémy na Střední východ. Nejprve působil v Bagdádu, pak v Damašku, poté se přemístil do Tripolisu a nakonec zakotvil v Káhiře. Se Shamronem se seznámil v průběhu vypjatého léta roku 1973. V Evropě naplno běžela operace Hněv boží, teroristé skupiny Černé září vraždili Izraelce na potkání a Shamron sám byl přesvědčen, že Egypt se chystá na válku. Tuto domněnku potvrzoval i jeho káhirský zvěd – kterého však posléze zajala egyptská výzvědná služba. Do jeho popravy zbývalo pouhých pár hodin, když se Shamron obrátil na Korovina a požádal jej, aby do dění zasáhl. Po několikatýdenním obtížném vyjednávání Shamronův agent konečně překlopýtal izraelské hranice na Sinaji; prošel krutým mučením, byl zmlácený a sotva stál na nohou – ale žil. A měsíc nato, když se Izrael připravoval na svůj největší svátek Jom kipur, Egypt na židovský stát skutečně nečekaně zaútočil.

V polovině sedmdesátých let se Sergej Korovin vrátil do Moskvy a dál úspěšně stoupal po příčkách kariérního žebříčku. Byl povýšen na generála a stal se šéfem 18. oddělení, které mělo na starost arabský svět. Později převzal velení nad Správou R, jež se zabývala plánováním a analýzou operací, a v roce 1984 se postavil do čela První hlavní správy, kde setrval až do chvíle, kdy Boris Jelcin celou KGB rozpustil. Kdyby se Sergeji Korovinovi tehdy naskytla příležitost, nejspíš by ruského prezidenta osobně zabil. Namísto toho však spálil nejcitlivější dokumenty své kariéry a ve vší tichosti odešel na odpočinek. Shamron však lépe než kdokoliv jiný věděl, že tito lidé nikdy neodpočívají – a obzvláště ne Rusové. Mezi agenty meče a štítu se tradovalo úsloví „Jednou v KGB, navždy v KGB“ Jedině smrtí se člověk vysvobodil. A někdy ani pak ne.

Shamron zůstával s Korovinem v průběhu všech těch let v kontaktu. Čas od času se sešli, aby si vyměnili historky z tajného světa i cenné informace, a někdy si navzájem vypomohli. Nazývat jejich vztah přátelstvím by bylo přehnané, šlo spíše o jakousi spřízněnost ducha. Oba dobře znali pravidla hry a rozuměli si ve zdravě cynickém náhledu na lidi, jimž sloužili. Korovin patřil také k několika málo lidem na světě, kteří se Shamronem dokázali držet krok i v množství vykouřeného tabáku. A stejně jako starý pán ani on neměl pochopení pro banální záležitosti jako jídlo, móda či peníze. „Škoda že se Sergej nenarodil jako Izraelec,“ posteskl si jednou Shamron Gabrielovi. „Docela rád bych ho měl na naší straně.“

Shamron věděl, jak krutě se na Rusech dokáže podepsat čas. Někdy zestárli dřív, než si toho stačili všimnout – mládí a energie v mžiku ustoupily vráskám a seschlé kůži. Muž, který chvilku po třetí hodině odpoledne vstoupil do salonku hotelu De Crillon, se však nesl stále stejně svěže a vzpřímeně, jako když se s ním Shamron před mnoha lety setkal poprvé. Za ním kráčeli v uctivé vzdálenosti dva osobní strážci; jiní dva dorazili už o hodinu dřív a usadili se nedaleko Shamrona. Bodyguardi si objednali čaj, starý pán minerálku – kterou v pevně uzavřené láhvi doručil Rami osobně poté, co instruoval číšníka, aby v žádném případě neodšroubovával víčko, a dvakrát jej požádal o čisté skleničky. Ani tak se jí Shamron ještě nedotkl. Na sobě měl svůj tmavý oblek a stříbrnou kravatu; pochybný obchodník, jenž nikdy neprohrál v kartách.

Stejně jako Shamron i Sergej Korovin dokázal o důležitých záležitostech diskutovat v mnoha světových jazycích. Většinou však spolu hovořili německy a tento jazyk zvolili i tentokrát. Korovin ještě ani nedosedl a už otevíral stříbrnou tabatěrku. Shamron mu musel připomenout, že v Paříži vstoupil v platnost zákaz kouření v restauracích. Korovin se zamračil.

„A dovolí tu člověku aspoň pít vodku?“

„Jen když je hezky poprosíš.“

„Jsem jako ty, Ari, nikoho se neprosím.“ Objednal si vodku a zadíval se na Shamrona. „V noci se mi docela ulevilo, když jsem slyšel tvůj hlas. Bál jsem se, abys už třeba nebyl mrtvý. To je na stárnutí to nejhorší – nekonečné smrti přátel.“

„Netušil jsem, že nějaké máš.“

„Přátele? Ale jo, pár by se jich našlo.“ Korovin se pousmál. „Tys tuhle hru vždycky uměl, Ari. V Jaseněvu jsi měl spoustu obdivovatelů. Tvoje operace se povinně studovaly, a něco jsme se dokonce i přiučili.“

Jaseněvo, jemuž se někdy říkalo také moskevské centrum, bývalo ústředím První hlavní správy KGB. Dnes v něm sídlí Služba zahraniční rozvědky.

„Kde je moje složka?“ otázal se Shamron.

„Dobře schovaná. V jednu chvíli už jsem se bál, že se naše špinavé prádlo bude prát veřejně, ale nový režim tomu naštěstí učinil přítrž. Prezident si je dobře vědom toho, že naši budoucnost píší naše dějiny, takže co se Sovětského svazu týká, vychvaluje úspěchy a zbytek, ty takzvané zločiny a zneužití moci, bagatelizuje.“

„A ty s tím souhlasíš?“

„Samozřejmě. Rusko nemá absolutně žádnou demokratickou tradici. Pokoušet se zavádět v naší zemi demokracii by bylo totéž jako vnucovat Izraeli islámské právo. Chápeš?“

„Myslím, že jo.“

Číšník obřadně přinesl vodku a opět se rychle vzdálil. Korovin bez váhání upil.

„Tak, Ari, teď když už jsme sami…“

„Sami, Sergeji?“

„Mám tu jenom ochranku.“ Zarazil se. „A ty?“

Shamron vrhl pohled směrem k Ramimu, usazenému poblíž východu ze salonku, jenž předstíral, že je zabrán do deníku Herald Tribune.

„Jenom jeden?“

„Jeden stačí, věř mi.“

„No, slyšel jsem něco jiného. Prý jsi nedávno přišel o dva kluky a Italové to kvůli tobě drží pod pokličkou. Což už, mimochodem, nepotrvá dlouho. Podle mých zdrojů to zítra všechno vypluje na povrch; postará se o to jeden významný italský deník.“

„Vážně? A copak hodlá napsat?“

„Že dva agenti Ústavu přišli o život, když projížděli italským venkovem.“

„Ale nic o tom, že byl někdo unesen.“

„To ne.“

„A o pachatelích?“

„Objeví se spekulace, že to mohou mít na svědomí Íránci.“ Po chvilkové odmlce Rus dodal: „Ovšem my oba víme, že to není pravda.“

Korovin se znovu napil vodky. Téma bylo otevřeno a teď budou oba muži zvažovat každé slovo. Shamron věděl, že se Korovin nenachází v pozici, kdy by mohl mnoho prozradit – ale to ničemu nevadilo. Tenhle Rus dokázal pouhým povytáhnutím obočí říct víc než většina jiných za hodinový monolog. Další krok byl teď na Shamronovi.

„My dva jsme k sobě vždycky byli upřímní, Sergeji.“

„Jak jen to v tomhle oboru jde.“

„Proto k tobě budu upřímný i teď. Jsme přesvědčení, že se našeho člověka zmocnil Ivan Charkov. A myslíme si taky, že se tak mstí za operaci, kterou jsme proti němu vedli loni na podzim.“

„O té vaší operaci vím první poslední, Ari, stejně jako všichni ostatní. Ale Ivan Charkov nemá se zmizením téhle ženy nic společného.“

Shamron obsah odpovědi ignoroval až na jediné slovo – ženy. Víc vědět nepotřeboval. Rus právě vyložil karty na stůl a mohli začít vyjednávat. Budou se držet pečlivě stanovených pravidel a využívat zejména polopravd a různých smyšlenek. Nikdo nic nepřizná a nikdo nestanoví žádné požadavky. Nebylo třeba. Jak Shamron, tak Korovin tenhle jazyk lží dokonale ovládali.

„Jsi si tím jistý, Sergeji? Víš určitě, že má Ivan čisté ruce?“

„Osobně jsem mluvil s jeho zástupci.“

Další chvilka mlčení a pak: „A nedozvěděl ses taky něco o tom, v jakém stavu se ta žena nachází?“

„Jen to, že je naživu a je o ni dobře postaráno.“

„To je moc dobrá zpráva. Ocenili bychom, kdyby to tak mohlo zůstat i nadále.“

„Uvidím, co se dá dělat. Jak víš, Ivan je silně znepokojen svou momentální situací.“

„Za kterou si ovšem může pouze on sám.“

„Ivan to vidí trochu jinak. Všechna obvinění, která proti němu Západ vznesl, považuje za vykonstruované lži a výmysly. V životě by neudělal takovou hloupost, aby naše rakety nabízel al-Kajdě. Dokonce mě ujišťoval, že v obchodu se zbraněmi se vlastně vůbec nepohybuje.“

„To s radostí vyřídím Američanům.“

„Pak bys jim mohl vzkázat ještě něco.“

„Cokoliv chceš.“

„Ivan se domnívá, že o svoje děti přišel loni v létě ve Francii zcela protiprávně. Chce je zpátky.“

Izraelec pokrčil rameny v předstíraném údivu. „Netušil jsem, že s tím Američané mají co do činění.“

„My si myslíme, že mají, i když oficiální zprávy to vyvracejí. Možná by se u Američanů mohl za Ivana někdo přimluvit.“ Teď pohodil rameny Korovin. „Nemůžu nic tvrdit s jistotou, ale mám za to, že by to k návratu vaší ztracené agentky hodně pomohlo.“

Rus se mílovými kroky blížil ke konkrétnímu návrhu. Shamron si vybral obtížnou cestu vytáček.

„Nejsme tak velká služba jako ta vaše, Sergeji. Fungujeme spíš jako rodinný podnik. Chceme svého člověka zpátky a jsme ochotní udělat cokoliv, co bude v našich silách. Ale s Američany toho moc nepořídím. I kdyby ty děti vážně měli, je velmi nepravděpodobné, že by je Ivanovi vydali – ani za těchhle okolností.“

„Podceňuješ se, Ari. Spoj se s Američany a zkus jim nějak rozumně domluvit. Přesvědč je, aby posadili děti na první letadlo do Ruska – a až budou tam, kam patří, vaše agentka se určitě někde objeví.“

Korovin právě předložil jasnou nabídku a Shamron neopomněl ověřit závěrečné ustanovení.

„Živá a zdravá?“

„A v naprostém pořádku.“

„Ještě jedna věc, Sergeji. Chceme taky Grigorije Bulganova.“

„Ten se vás ale vůbec netýká.“

To Shamron nemohl popřít. „Pokud se mi podaří přesvědčit Američany, aby děti vydali – kolik bychom pak měli času na přípravu?“

„Nevím jistě, ale moc dlouho určitě ne.“

„Potřebuju slyšet konkrétní informaci, Sergeji.“

„K tomuhle bych se mohl vyjádřit jenom čistě hypoteticky.“

„Dobře, tak čistě hypoteticky – kolik bychom měli času?“

Korovin usrkl vodky a utrousil: „Sedmdesát dva hodin.“

„To není moc.“

„Takové jsou podmínky.“

„Jak se s tebou mám spojit?“

„Nijak. Setkáme se znovu v úterý ve čtyři odpoledne. A jako přítel ti doporučuju, abys přišel s jasnou odpovědí.“

„Kde tě najdu?“

„Může se ještě kouřit v zahradách Tuilerie?“

„Zatím jo.“

„Tak tam. U laviček poblíž Jeu de Paume.“

„Ve čtyři?“

Korovin přikývl. Ve čtyři.

44

HOTEL BRISTOL, ŽENEVA

Zpráva z Paříže se rychle rozletěla do několika koutů světa – na oddělení operací v budově na bulváru Krále Saula, do Thames House v Londýně a na ústředí CIA v Langley. A v neposlední řadě také do impozantního hotelu Bristol v Ženevě, který se stal dočasným útočištěm Gabrielova týmu. Přestože se všem ulevilo, když slyšeli, že je Chiara stále naživu, neměli důvod k oslavám. Podmínky, které si Ivan kladl, byly samozřejmě nepřijatelné – jak pro Shamrona, tak pro Američany. A obzvlášť pro Gabriela. Nikdo by nedokázal Elenu Charkovovou žádat o to, aby se vzdala svých dětí, a už vůbec ne muž, který kdysi ztratil vlastního syna. Přesto však nebyla Ivanova nabídka zcela bezcenná – poskytla jim trochu času a o něco víc manévrovacího prostoru. Ne mnoho, pouhých sedmdesát dva hodin, a velmi omezený prostor. Budou se snažit získat Chiaru i Grigorije souběžnými cestami – jednou provázenou vyjednáváním, druhou násilím. Gabriel bude muset jednat rychle a bude nucen hodně riskovat. Teď však měl v hledáčku jediného muže – Vladimíra Černova.

„Všechno, co říkal Orlov, sedí,“ oznámil Gabrielovi Navot toho odpoledne nad šálkem kávy v baru s pianem. „Odposloucháváme mu telefon, sledujeme jeho kancelář i dum a Ústav už pracuje na jeho počítačích. Má sice dobrý zabezpečovací software, ale našim kybermágum dlouho neodolá.“

„Kolik toho víme o jeho minulosti?“

„Bezpochyby patřil ke KGB. Pracoval v Deváté správě, což byla v podstatě vládní ochranka – měla na starost sovětské vůdce a Kreml. Před pádem režimu sloužil ještě jako Gorbačovův bodyguard.“

„A po rozpuštění KGB?“

„Bez váhání přešel do soukromého sektoru. Založil v Moskvě bezpečnostní agenturu a poskytoval cenné rady nově zbohatlým Rusům, jak ochránit sebe i svůj majetek. Docela dobře se mu dařilo.“

„A kdy začal podnikat tady?“

„Před pěti lety. Langley už nějakou dobu dělá starosti, a kdyby se mu náhodou přihodila nějaká nehoda, neuroní Američané ani slzu.“

„Kolik mu je?“

„Šestačtyřicet.“

„Fyzicky zcela fit, předpokládám.“

„Statný jako Leninova hrobka, udržuje se v kondici.“

Navot podal Gabrielovi svůj palmtop. Na displeji zářila fotografie ze sledování pořízená toho dne po poledni. Černov na ni vcházel do své kancelářské budovy; byl bezmála dva metry vysoký, měl ustupující vlasy a malá očka vsazená do kulatého, masitého obličeje.

„Má vlastní ochranku?“

„Jezdí velkou limuzínou Audi. Okna jsou evidentně neprůstřelná – a stejně tak chlápek, bez kterého se Černov nehne nu krok. Tipl bych si, že bodyguard i řidič budou hodně dobře vyzbrojení.“

„Co rodina?“

„Bývalá manželka a děti žijí v Moskvě, tady v Ženevě má přítelkyni.“

„Švýcarku?“

„Rusku, holku z venkova. Prodává kousek od jeho kanceláře rukavice.“

„Jak se jmenuje?“

„Ludmila Akulovová. Dneska večer jdou na večeři do Les Armures.“

Gabriel restauraci znal, nacházela se ve starém městě poblíž radnice.

„V kolik?“

„V půl deváté.“

„Jak daleko je to do Les Armures z Vladimírova bytu?“

„Moc ne, bydlí kousek od katedrály.“

„Co ten dům, jak vypadá?“

„Malý, tradiční. U vchodu z ulice je interkom s klávesnicí a nájemníci se dostanou dovnitř buď s klíčem, anebo po vyťukání kódu. Dneska odpoledne jsme to tam byli obhlídnout. V budově je i výtah, ale Vladimír bydlí hned v prvním patře.“

„A ulice?“

„I za bílého dne je tam svatý klid. A v noci…“ Navot rozhodil rukama. „Úplně mrtvo.“

„Už jsi někdy večeřel v Les Armures?“

„Bohužel jsem neměl to potěšení.“

„Pokud mají sraz v osm třicet, dostanou se domů někdy pozdě v noci. Pak ho sebereme.“

„Předpokládáš, že Ludmila půjde s ním?“

„Ano, Uzi, to rozhodně.“

„Co s ní provedeme?“

„Vylekáme ji k smrti a pak ji necháme jít.“

„A co ten řidič a osobní strážce?“

„Ty budu později potřebovat, abych dodal svým slovům náležitou váhu.“

„V tom případě musíme něčím odvést pozornost.“

„A proto je s námi žena, která se ubytovala v čísle 702 jako Irene Moorová. Její skutečně jméno zní Sára Bancroftová.“

„Kam je chceš odvézt?“

„Někam za hranice. Někam, kde široko daleko není ani živáčka. Vyřiď vnitřní správě, že budeme potřebovat uklízecí četu. Bude to špinavá práce.“

Mnoho kultivovaných návštěvníků zavrhuje Ženevu jako nudné a provinční město připomínající kalvinistickou služku, příliš upjatou na to, aby si povolila blůzku. Ti se však nikdy nezaposlouchali do kovové sonáty kostelních zvonů za chladného zimního večera a nikdy nepozorovali husté sněhové vločky, jak se pomalu usazují v dlážděných ulicích. A také nikdy nevečeřeli v nerušeném koutku restaurace Les Armures ve společnosti nádherné ruské ženy. Čerstvý salát křehoučce chřupal, telecí se rozplývalo na jazyku a víno, Batard-Montrachet ročník 2006 z vinařství Josepha Drouhina, přinesl zdvořilý sklepník ideálně vychlazené. Dvojice víno kombinovala s koňakem, což za sněživých únorových večerů nebylo v Ženevě nic neobvyklého. V jedenáct hodin ruku v ruce nastoupili do mercedesu zaparkovaného před budovou Starého arsenálu. Všechno nasvědčovalo noci plné vášně v útulném bytě poblíž katedrály. A také by se byla odehrála, nebýt ženy, jež čekala ve sněhu před vchodem.

Měla alabastrovou pleť a na sobě koženou bundu a síťované punčochy. A kdyby se jí usedavým pláčem nerozmazal make-up, byla by i docela hezká. Pár, jenž vystoupil z limuzíny, jí zpočátku nevěnoval pozornost. Ztracená dcera, mysleli si nejspíš. Prostitutka. Možná narkomanka. Ale rozhodně ne někdo, kdo by mohl ohrozit Vladimíra Černova, který svého času pracoval v ochrance posledního vůdce Sovětského svazu. Neohroženého muže, který si poradí úplně se vším. Jak se alespoň domníval.

Žena žalostně naříkala, skoro jako dítě. Oslovovala Černova jménem, což jej zjevně vyvedlo z míry, a obviňovala jej z mnohých příkoří. Vyznal jí přece lásku, vyčítala mu, plánoval společnou budoucnost a sliboval finanční podporu děcku, o které se teď musí starat samotná. Zneklidněná Ludmila začínala propadat vzteku, zatímco Černov se snažil neznámou ženu všemožně konejšit a přesvědčoval ji, že si ho musí s někým plést. Tím si vysloužil tvrdý políček – který přinutil vystoupit z vozu ochranku a vložit se do situace.

Potyčka, jež následovala, trvala přesně dvaasedmdesát vteřin a videozáznam, který ji zachycuje, se dodnes používá jako výukový materiál. Černovovým strážcům se muselo nechat, že reagovali úctyhodně zdrženlivě. Jemně se pokoušeli mladě, očividně zoufalé a zmatené ženě vysvětlit, že jde o nějaký omyl, a odtáhnout ji pryč. Její reakce – ostrá kopnutí do holení – napětí ještě vystupňovala. Událost nabrala na obrátkách ve chvíli, kdy do hry vstoupili čtyři náhodní kolemjdoucí. Nejstatnější z nich, zrzek s širokými rameny, vyrazil jako první, za ním tmavovlasý muž s obličejem poznamenaným neštovicemi. Vyměnili si s bodyguardy pár nadávek a výhrůžek a nakonec i několik ran. Nebyl to však nekoordinovaný divoký výpad amatérů; tihle lidé útočili přesně a nemilosrdně a dokázali zasadit úder, který mohl zanechat trvalé následky – a za jistých okolností způsobit okamžitou smrt.

O tu jim však v této chvíli nešlo. Všichni čtyři útočníci mírnili své zásahy tak, aby jejich oběti pouze upadly do bezvědomí. A jakmile vyřadili strážce ze hry, probudila se náhle k životu dvě opodál zaparkovaná auta. Vladimírem Černovem smýkli muži do jednoho, ochranky se ujalo druhé. Co se Ludmily Akulovové týkalo, ta vyvázla s ústním varováním proneseným v plynulé ruštině mužem s bledým obličejem a průzračnýma očima. „Jestli o tom někde cekneš, zabijeme tě. Pak přijdou na řadu tvoji rodiče a nakonec celá tvoje rodina, pěkně jeden po druhém.“ Vozy vyrazily pryč, ale Gabriel nedokázal odtrhnout zrak od Ludmiliny vystrašené tváře. Věřil v ženy. Právě ony, říkával, jsou poslední nadějí Ruska.

45

Elegantní dům se špičatou střechou stál ve francouzském regionu Savojsko v nepřístupném údolí nad jezerem Annecy, asi kilometr od nejbližšího stavení. Josi, vydávající se za britského spisovatele detektivních románů, se nastěhoval předchozího večera a připravil prostor pro plánovaný výslech. Teď stál před vstupními dveřmi a pozoroval dva vozy, jež se pomalu šinuly po klikaté cestě, kužely reflektorů osvětlujíce těžké padající vločky sněhu,

Z místa spolujezdce prvního vozu, protáhlého kombi značky Renault, se vynořil Gabriel a zamířil s Josim do obývacího pokoje. Všechen nábytek byl odsunutý do rohu místnosti a podlahu pokrýval ochranný igelitový plát. V otevřeném krbu plápolal přesně podle Gabrielových instrukcí mohutný oheň. Agent do něj při hodil další dvě polena a znovu vyšel ven. Na příjezdové cestě se mezitím objevil třetí vůz; o jeho kapotu se opíral Eli Lavon.

„Sledoval nás někdo?“ otázal se Gabriel.

Lavon zavrtěl hlavou.

„Víš to jistě, Eli?“

„Naprosto.“

„Vem Josiho a vraťte se do Ženevy. Počkejte tam s ostatníma, nebude to trvat dlouho.“

„Zůstanu tady s tebou.“

„Ty jsi operativec, Eli, ten nejlepší, jakého jsme kdy měli. Ale tohle není nic pro tebe.“

„Možná ani pro tebe ne.“

Gabriel poznámku ignoroval a obrátil se k Navotovi, usazenému za volantem renaultu. Chvíli nato už tři spoutaní Rusově omámení sedativy klátivě klopýtali k hlavnímu vchodu domu. Lavon položil Gabrielovi ruku na rameno.

„Dávej pozor, Gabrieli. Jestli se něco zvrtne, mohl bys ztratit mnohem víc než další manželku.“

Bez dalšího slova se vsoukal do svého automobilu a vyrazil do údolí. Gabriel pozoroval červená koncová světla, dokud nezmizela za závojem hustého sněhu, a pak vykročil k domu.

Svlékli je do spodního prádla a přivázali ke třem kovovým zahradním židlím. Gabriel každému z nich píchl dávku povzbuzujícího prostředku – osobnímu strážci a řidiči menší, Vladimíru Cernovovi silnější. Rus pomalu zvedl hlavu z hrudi a rychle mrkaje se nechápavě rozhlédl kolem sebe. Jeho dva muži seděli přímo naproti němu, doširoka otevřené oči plné strachu. Za nimi stáli v řadě vyrovnaní Jakov, Michail, Navot a Gabriel. Poslední jmenovaný držel v levé ruce glock pětačtyřicet s hlavní vybavenou tlumičem, v pravé pak fotografii muže postávajícího v příletové hale londýnského letiště Heathrow. Vrhl letmý pohled na Jakova, který poté odtrhl kus široké lepicí pásky omotané kolem spodní části Rusovy hlavy. Černov, z poloviny skalpován, zavřeštěl bolestí. Gabriel se rozmáchl, rukojetí zbraně muže ze strany udeřil do čela a přikázal mu, aby sklapl. Rus, jemuž se levé oko rychle zalévalo krví, uposlechl.

„Víš, kdo jsem, Vladimíre?“

„V životě jsem vás neviděl. Prosím, ať jste, kdo jste, tohle je celé nějaký…“

„Žádný omyl, Vladimíre. Jen se mi hezky podívej do obličeje. Určitě už jsi ho viděl.“

„Nikdy jsem ho neviděl.“

„To nezačínáme dobře. Ty mi totiž lžeš. A jestli v tom budeš pokračovat, v životě odsud neodejdeš. Pověz mi pravdu a necháme tebe i tvoje muže žít.“

„Ale já říkám pravdu! Váš obličej neznám!“

„Ani z fotografií? Určitě ti dali moji fotku.“

„Kdo?“

„Ti, co za tebou přišli, když potřebovali najmout soudruha Žirlova, aby mě našel.“

„Nikdy jsem o nikom takovém neslyšel. Jsem licencovaný bezpečnostní poradce. Žádám vás, abyste mě a moje muže okamžitě propustil, jinak…“

„Jinak co, Vladimíre?“

Černov zmlkl.

„Nemáš moc na výběr. Vlastně vůbec. Teď ti položím jednu otázku. A ty mi na ni pravdivě odpovíš.“ Gabriel přidržel muži snímek před očima. „Řekni mi, kde ho najdu.“

„V životě jsem ho neviděl.“

„Nechceš si tu odpověď ještě raději rozmyslet, Vladimíre?“

„Je to pravda!“

Gabriel smutně potřásl hlavou a přešel za Černovova řidiče. Dozvěděl se dokonce i jeho jméno, ale dávno ho zapomněl. Na jménu nezáleželo. Tam, kam se tenhle muž chystá, je nebude potřebovat. Černovův výraz prozrazoval, že považuje Gabriela jen za dobrého herce. Evidentně neznal Shamronovo dvanácté přikázání – Nemáváme zbraněmi jako nějací gangsteři a nevyhrožujeme na prázdno. V terénu vytahujeme pistoli jen z jediného důvodu. Gabriel přiložil hlaveň k mužovu týlu a lehce ji sklopil. Poté zabořil zrak do Černovova obličeje a zmáčkl spoušť.

46

O tlumičích panuje jedna mylná představa. Zbraň, ze které se střílí, tato pomůcka vlastně moc neutiší, obzvlášť jedná-li se o pětačtyřicítku glock. Tříštivá kulka vnikla do řidičovy lebky s hlasitým zaduněním, a když na druhé straně vycházela, vzala s sebou kus čelisti a celou bradu. Kdyby Gabriel nechal hlaveň ve vodorovné poloze, mohl projektil zasáhnout i Vladimíra Černova takto však jen neškodně zacinkal o zem. Rus přesto nevyvázl nepoznamenán; vypracovaný trup nyní pokrývala vrstva krve, mozkové tkáně a úlomků kostí. Pár vteřin nato směs doplnil obsah Černovova žaludku – zbytky vybraného pokrmu, na němž si ještě před pár hodinami pochutnával s Ludmilou Akulovovou v Les Armures. To bylo dobré znamení; Rus možná kšeftuje se smrtí a násilím, ale při pohledu na krev se mu dělá špatně. S trochou štěstí by ho mohli brzy zlomit. Gabriel mu znovu přidržel fotografii před očima a položil mu stejnou otázku jako prve: ,,Co je to za člověka? A kde ho najdu?“ I mužova odpověď však zněla stejně.

„O waterboardingu jsi určitě slyšel, Vladimíre, ale dovol, abych ti představil metodu, kterou pro získávání informací používáme my.“ Gabriel se zahleděl do plamenů. „Říkáme jí fireboarding.“ Otočil se zpět k Černovovi. „Užs to někdy viděl?“

Rus nereagoval, a tak vrhl Gabriel významný pohled na ostatní. Navot s Jakovém popadli osobního strážce a stále přivázaného k židli jím hlavou napřed smýkli do krbu. Nechali ho tak necelých deset vteřin. Když ho opět vytáhli, z vlasů se mu kouřilo a zčernalý obličej měl posetý bobtnajícími puchýři. A samozřejmě vřískal bolestí.

Agenti přesunuli židli přímo před Černova, aby si prohlédl otřesný výsledek své zaryté neústupnosti. Pak Gabriel přiložil strážci hlaveň k týlu a ukončil jeho agónii. Černov, nyní již smáčený krví od hlavy k patě, třeštil oči hrůzou na dvě těla u svých nohou. Michail mu zalepil ústa stříbřitou instalatérskou páskou a hřbetem dlaně ho zprudka udeřil do tváře. Gabriel pohodil Rusovi fotku do klína a nevzrušeně mu oznámil, že se za pět minut vrátí.

Přišel v padesáté deváté vteřině čtvrté minuty a beze slova strhl Černovovi pásku z úst. Pak mu dal stroze na výběr ze dvou možností. Buď si spolu přátelsky popovídají – jako dva profesionálové –, anebo potká Černova podobný osud jako jeho osobní ho strážce. Nebude to ale rychlé osmahnutí, varoval ho Gabriel. Nechají ho péct pěkně pomalu a po kouskách, jednu končetinu po druhé. A na konci se nedočká kulky, která by ho vysvobodila z trápení.

Na odpověď Gabriel nemusel čekat dlouho. Necelých deset vteřin. Černov hlesl, že si raději promluví. Že je mu líto, co se stalo. A že rád pomůže.

47

Dali mu nějaké oblečení a tabletu xanaxu na uklidnění. Uvolnili mu ruce a umožnili mu přesednout si na klasickou židli, nicméně i tu natočili tak, aby měl neustálý výhled na mrtvá těla svých zaměstnanců, hrozivou připomínku toho, co jej čeká, pokud by snad chtěl znovu tvrdit, že nezná muže z fotografie. Za pár hodin mrtvoly zmizí z povrchu zemského – a s nimi i Vladimir Černov. To, jestli zemře bezbolestně, nebo jej potká brutální smrt, záleželo na jediném – zda pravdivě zodpoví všechny otázky.

Účinná látka xanaxu alprazolam rozvázala Černovovi jazyk a Gabrielovi stačilo ho jen mírně pobídnout, aby promluvil. Rus začal tím, že složil vězniteli poklonu za operaci, kterou provedli přímo na prahu jeho domu. „KGB by to nezvládla líp,“ pronesl bez známky ironie v hlase.

„Takový kompliment mi zrovna moc nelichotí, jistě chápeš proč.“

„Právě jste chladnokrevně zavraždil dva muže, Allone. Nemáte žádné právo se malicherně distancovat od mé bývalé služby.“

„Ale, tak přece znáš moje jméno.“

Černov se neznatelně pousmál. „Mohl bych si zakouřit?“

„Cigarety škodí zdraví.“

„Nepatří snad k tradici povolit odsouzenému poslední cigaretu?“

„Jen mluv, Vladimíre, a nechám tě žít.“

„Po tom, co jsem tu dneska viděl? Máte mě za blázna, Allone?“

„Za blázna ne, jenom za bývalého důstojníka KGB, kterému se nějakým zázrakem může podařit vyhrabat se z jámy lvové. Ale zpátky k věci. Právě ses mi chystal říct, kdy ses poprvé setkal s tím mužem z fotografie.“ Po chvilce mlčení dodal: „Kterému se říká soudruh Žirlov.“

Koktejl narkotik, který Černovovi proudil v žilách, mu nedovolil další odpor. Nedokázal ani skrýt překvapení nad tím, že Gabriel zná krycí jméno jednoho z nejuzavřenějších a nejutajovanějších černých operativců KGB.

„Bylo to v devadesátém pátém nebo šestém. Měl jsem malou bezpečnostní firmu. Ivan Charkov nebo Viktor Orlov mezi moje zákazníky sice nepatřili, ale i tak se mi dařilo docela dobře. Soudruh Žirlov si mě našel sám, přišel ke mně s lukrativní nabídkou V Moskvě si vysloužil určité renomé a bylo už pro něj příliš ne bezpečné stýkat se s objednavateli jeho služeb přímo. Potřeboval prostředníka – někoho, kdo by se ujal veškeré agendy. Jinak by se totiž toho, aby se mohl radovat z ovoce své práce, nejspíš nedožil.“

„A ty ses dobrovolně nabídl, že tuto funkci budeš vykonávat – samozřejmě za provizi.“

„Deset procent. Když někdo potřeboval odvést černou práci, přišel za mnou a já jsem pak předložil návrh soudruhu Žirlovovi Pokud se mu to zamlouvalo, stanovil cenu. Já jsem se pak znovu spojil s klientem a dojednal konečnou dohodu. Všechny peníze proudily přese mě, pral jsem je ve svojí poradenské firmě a Žirlovovi jsem odevzdával plat za poskytnutou službu. Nebudete tomu věřit, ale on z toho příjmu ze zabíjení a únosů dokonce platil daň.“

„Tohle jde jenom v Rusku.“

„Byla to šílená doba, Allone. Je ohromně snadné nás teď soudit, ale vy jste se nikdy nemusel dívat na to, jak během pár okamžiků zmizí vaše země i se všemi aktivy. Lidi byli schopní udělat cokoliv, aby přežili. Platil zákon džungle, beze srandy.“

„Ušetři mě toho smutného příběhu, Vladimíre. Nebýt tebe a tvých soukmenovců z ruské mafie, vaše zem by se v prvé řadě nikdy v džungli neproměnila. Ale to už odbočujeme od tématu. Vyprávěl jsi o soudruhu Žirlovovi. Právě jsi mi chtěl sdělit jeho pravé jméno.“

„Dal bych si cigaretu.“

„Nejsi v pozici, kdy by sis mohl klást požadavky.“

„Prosím vás, Allone. Ještě včera večer jsem měl v kapse kabátu celou krabičku. Teď bych si rád zakouřil, kdyby to šlo. Přísahám, že se nebudu o nic pokoušet.“

Gabriel mrkl na Jaková. Cigareta, kterou agent po chvilce čekání přinesl, už byla zapálená. Černov dlouze potáhl a sdělil Gabrielovi, co chtěl slyšet. To jméno znělo Petrov. Anton Dimitrijevič Petrov.

Ne že by na tom záleželo, poznamenal Černov vzápětí. Petrov to jméno už stejně roky nepoužívá. Narodil se v Německé demokratické republice jako syn plukovníka KGB, jenž působil ve východoberlínské rezidentuře, v nejtemnějších dobách studené války. Jako jedináček hledal kamarády mezi německými dětmi a odmalička mluvil plynně dvěma jazyky. Němčinu měl dokonce na takové úrovni, že v ulicích východního Berlína se mohl klidně vydávat za starousedlíka. KGB jeho jazykové vybavení tiše podporovala od útlého věku, a namísto toho, aby jej na školní léta povolala zpět do Sovětského svazu, nechala jej vystudovat gymnázium ve východním Berlíně. Po maturitní zkoušce, již absolvoval s vyznamenáním, pokračoval Petrov ve studiu na prestižní Univerzitě v Lipsku v oboru chemie. Krátce uvažoval o postgraduálním studiu či o kariéře v oblasti medicíny, jenže moskevská centrála měla jiné plány.

Pár dní po promoci povolali Petrova do Moskvy a nabídli mu práci v KGB. Jen málo mladíků by bylo tak pošetilých, aby tuto možnost odmítli, a Petrov, od útlého dětství člen rozvětvené rodiny KGB, nad něčím takovým ani nepřemýšlel. Na konci dvouletého výcviku v Institutu Rudého praporu v Jaseněvu dostal krycí jméno soudruh Žirlov a byl poslán zpět do východního Berlína. O měsíc později se mu s pomocí sovětského špiona infiltrovaného do západoněmecké rozvědky podařilo překročit železnou oponu a v průběhu následujících měsíců se etabloval jako „ilegální“ agent v západoněmeckém Hamburku.

O samotné existenci Petrova věděla jen skupinka vybraných vrchních generálů z První hlavní správy. Jeho úkolem nebylo provádět špionáž proti Americe a jejím spojencům ze Severoatlantické aliance, ale bojovat s disidenty, odpadlíky a dalšími rebelanty, kteří si dovolovali zpochybňovat autoritu Sovětského svazu. Vyzbrojen půltuctem falešných cestovních pasů a neomezenou zásobou hotovosti Petrov vždy neúnavně pronásledoval svou kořist a do detailu plánoval její odstranění. Specializoval se na jedy a jiné smrtelné toxiny; některé způsobily okamžitý skon, zatímco u jiných trvalo několik týdnů i měsíců, než se jejich vražedný účinek projevil. Jako vystudovaný chemik asistoval u výroby většiny jedovatých směsí i zbraní, kterými je obětem vpravoval do těla. Nejraději měl prstýnek na své pravé ruce, jímž dokázal vpíchnout do kůže dostačující dávku smrtícího nervového toxinu. Stačilo pouhé potřesení rukou či poplácání po rameni a bylo po všem.

„Pád Sovětského svazu Petrova pochopitelně hodně vzal. Residenty a zrádce vraždil bez rozpaků, z přesvědčení. Režim pro něj znamenal všechno, stoprocentně mu věřil.“

„Co udělal s těmi pasy?“

„Nechal si je. Při přesídlení na Západ mu přišly náramně vhod.“

„Takže tys šel s ním, je to tak?“

„Ne, já jsem vlastně odešel jako první. Petrov dorazil asi tak měsíc dva po mně. Obnovili jsme spolupráci a obchody šly jako po másle. Rusové sice zaplavili západní Evropu, ale starých zvyků se nezbavili. Po pár měsících už jsme měli víc klientů, než jsme dokázali zvládnout.“

„A jedním z nich byl i Ivan Charkov.“

Rus chvilku váhal, ale pak pokýval hlavou. „Ivan Petrovovi věřil. Oba jejich otcové byli z KGB, oni dva byli z KGB.“

„Jednal jsi někdy s Ivanem osobně?“

„To nikdy. Výhradně s Arkadijem Medveděvem.“

„A když Arkadije zabili?“

„Ivan poslal náhradu. Chlápka jménem Malenskij.“

„Pamatuješ si, kdy to bylo?“

„Někdy loni v říjnu.“

„Takže až potom, co se svět dozvěděl o Ivanově obchodu s raketami.“

„Ano, to určitě.“

„Setkali jste se v Ženevě?“

„Báli se, že mě v Ženevě někdo sleduje. Malenskij trval na tom, abych přijel do Vídně.“

„A měl pro tebe nějakou nabídku?“

„Vlastně hned dvě. Velmi vážné nabídky. A za hodně dobré peníze.“

„V první šlo o Grigorije Bulganova.“

„Přesně tak.“

„A druhá se týkala mě?“

„Ne, Allone, vás ne. Vaší ženy.“

48

Gabriela zaplavila vlna vzteku; nejradši by Rusovi vrazil pěsti do obličeje a zmlátil jej tak, že už by nikdy nevstal. Namísto toho však jen klidně seděl, glock volně položený v dlani, dva mrtvé muže za zády, a přikázal Černovovi, aby popsal vývoj operace v případu Grigorijova únosu.

„Byl to životní úkol – teda tak se k tomu aspoň Petrov stavěl. Ivan chtěl dostat Bulganova z Londýna do Ruska, ale muselo to vypadat, jako že se k návratu rozhodl dobrovolně. Jinak by Ivanovi jeho příznivci z KGB nedali zelenou – nestáli totiž o další konflikt s Brity jako po tom, co otrávili Litviněnka.“

„Kolik za to?“

„Dvacet milionů plus výdaje, které se v tomhle případě šplhaly hodně vysoko. Petrov měl s podobnými případy zkušenosti z doby, kdy působil v KGB, takže svolal tým osvědčených operativců a společně pak dali dohromady plán. Všechno záviselo na tom, aby Bulganov nastoupil do toho auta v klidu a bez rozruchu. Nemohlo jít o žádnou násilnou akci, zvlášť s všudypřítomnými městskými kamerami. A tak Petrov vyhledal Bulganovovu ex-manželku a podvodem ji získal ke spolupráci.“

„Pověz mi ještě o lidech, co pro něho pracují.“

„Všichni jsou z bývalé KGB. A stejně jako Petrov jsou zatraceně dobří.“

„Kdo je platí?“

„Petrov. Dává jim podíl ze svého výdělku a říká se, že na nich nešetří. Nikdy s nima neměl žádné problémy.“

Černov dokouřil cigaretu až k filtru. Naposled potáhl dým do plic a rozhlédl se kolem sebe, kam by odložil nedopalek. Toho se však ujal Jakov a vyhodil špaček do krbu. Rusovu prosbu o další cigaretu Gabriel zamítl a pokračoval ve výslechu.

„Někdo taky teď nedávno střílel po jedné ruské novinářce – v Oxfordu.“

„Máte na mysli Olgu Suchovovou?“

„Ano. A nepředpokládám, že by to byla Petrovova práce.“

„Kdyby byla, Suchovová by nepřežila. Tuhle akci svolával hrozně narychlo, poslal za sebe pár agentů.“

„Sám byl kde?“

„V Itálii. To už připravoval únos vaší manželky.“

Gabrielem znovu projela vlna vzteku. Úspěšně ji však potlačil a položil další otázku.

„Jak nás našel?“

„Sám vás nehledal, pomohla mu SVR. Někde zaslechli, že se skrýváte v Itálii, tak začali tlačit na svoje spojky uvnitř italských služeb. No a nakonec se někdo jednoduše nechal uplatit.“

„Tušíš, kdo to byl?“

„Absolutně ne.“

Gabriel na něj dál netlačil; byl si jistý, že teď už by mu Černov nezalhal.

„Jaké informace ti dali?“

„Vaše jméno a polohu sídla, kde žijete.“

„Proč jste čekali s útokem tak dlouho?“

„Na přání klienta. Únos vaší ženy měl proběhnout pouze v případě, že se zdaří operace s Grigorijem Bulganovem – a i poté se ještě muselo počkat na klientův definitivní příkaz.“

„A ten jste dostali kdy?“

„Týden po únosu Bulganova.“

„Přišel od Malenského?“

„Ne, vydal ho sám klient. Ivan mi zavolal do Ženevy a nepřímo naznačil, že se má Petrov pustit do druhé operace.“ Černov se odmlčel. „Viděl jsem vaši manželku na fotografii, Allone. Nádherná žena. Je mi líto, že jsme se jí museli zmocnit, ale obchod je…“

Gabriel praštil Černova glockem do obličeje. Z rány nad okem začala znovu prýštit krev.

„Kde je Petrov teď?“

„To nevím.“

Izraelec se zadíval do ohně. „Nezapomeň na naši dohodu, Vladimíre.“

„Mohl byste mé klidně stáhnout z kůže a stejně byste se nu nedozvěděl. Netuším, kde žije, a nikdy nevím, kde zrovna je.“

„Jak ho kontaktuješ?“

„Nijak. Vždycky se ozývá on mně.“

„Jak?“

„Telefonicky. Ale vystopovat se vám ho nepodaří. Neustále mění čísla, žádný telefon nemá dlouho.“

„A co finanční stránka? Jakou máte dohodu?“

„Stejnou jako za starých časů v Moskvě. Klient zaplatí mně, já zaplatím Petrovovi.“

„Takže všechno propíráš přes svoji bezpečnostní firmu?“

„Na to mají Evropani příliš propracované kontrolní mechanismy. Tady mu dávám hotovost.“

„Kam ty peníze nosíš?“

„Máme po Švýcarsku zřízených několik společných číslovaných účtů. Já nechám hotovost roztroušenou po bezpečnostních schránkách a Petrov si ji pak podle chuti vybírá.“

„Kdy naposled jsi ty schránky doplňoval?“

Černov mlčel. Gabriel se zadíval ke krbu a otázku zopakoval

„Předvčerejškem jsem do jedné banky v Curychu odnesl pět milionů eur.“

„V kolik?“

„Těsně před zavřením. Nemám rád, když se tam motá moc lidí.“

„Jméno banky?“

„Becker a Puhl.“

Tento peněžní ústav Gabriel náhodou znal, a pamatoval si dokonce i jeho adresu. Přesto se Černova zeptal, kde sídlí, aby si ověřil, že mu nelže. Rus odpověděl správně. Ulice Talstrasse číslo 26.

„Číslo účtu?“

„Devět sedm tři osm tři šest dva čtyři.“

„Opakuj.“

Černov čísla vyhrkal znovu. Bez jedině chyby.

„Heslo?“

„Balzac.“

„Jak poetické.“

„Petrovova volba, hrozně rád čte. Já sám jsem na to nikdy čas neměl.“ Rus se zahleděl na pistoli v Gabrielově dlani. „A nejspíš už nikdy mít nebudu.“

Vilou nad jezerem Annecy se rozlehl poslední výstřel. Gabriel už jej neslyšel. Ve chvíli, kdy projektil vyšel ze zbraně, už seděli s Uzim Navotem v renaultu kombi a uháněli zakaboněným ránem ven z údolí. V Ženevě se na skok zastavili u hotelu Bristol, aby vyzvedli Sáru Bancroftovou, a společně pak vyrazili vstříc Curychu.

49

Místnost ve sklepení malé dači nebyla tak odříznutá od světa, jak se na první pohled zdálo. Vysoko v jednom rohu se nacházelo malé okýnko, zalepené stoletým nánosem špíny a zvenčí závěji sněhu. Každý den se v určitou dobu, když paprsky slunce dopadaly pod správným Úhlem, zbarvil sníh do šarlatová a naplnil kobku slabým světlem. Zajatci soudili, že k tomu dochází za svítání, ale jistí si být nemohli. Ivan je totiž kromě svobody připravil i o hodinky.

Chiara si vážila každé vteřiny, kdy bylo v podzemí alespoň trochu vidět, přestože to pro ni znamenalo hledět přímo do Grigorijova zmláceného obličeje. Řezné rány, fialové modřiny, ohyzdné otoky…, to vše z muže někdy činilo netvora, který už se téměř nepodobal člověku. Chiara o něj pečovala, jak nejlépe uměla, a jednou si dokonce troufale dovolila požádat hlídače o obvaz a něco na utišení bolesti – samozřejmě se jí vysmáli. Docela dlouho jim trvalo, než Grigorije do tohoto stavu dostali, a nemínili ženu nechat, aby jim celou práci kazila gázou a mastičkami.

Ruce i nohy měli zajatci celou dobu spoutané. Nedostali žádné polštáře či deky a ani za štiplavě mrazivých nocí jim věznitele nedali nic, čím by se mohli ohřát. Dvakrát denně obdrželi něco malého k jídlu – kousek okoralého chleba, pár plátků tučné klobásy, slabý čaj v papírovém kelímku – a dvakrát denně jim také povolili vykonat potřebu na ztemnělé, páchnoucí toaletě. Noci trávili na studené betonové zemi bok po boku. První den Chiaru trápila noční můra, v níž hledala ztracené dítě v nekonečném březovém lese pod závojem sněhu. Snad podvědomě se přinutila vzbudit, a to už ji Grigorij tiše uklidňoval. Následující den ji z neklidného spánku vytrhl proud teplé tekutiny, jejž ucítila mezi nohama. A tentokrát ji Grigorij ničím utišit nemohl. Právě přišla o Gabrielovo dítě.

Kvůli Ivanovým mikrofonům nemluvili o ničem podstatném. Až třetí den, když se kobka opět na krátký okamžik zalila sluneční září, se Grigorij zeptal na okolnosti Chiařina únosu. Agentka chvíli přemýšlela a teprve pak odvyprávěla pečlivě upravenou verzi událostí. Řekla Grigorijovi, že je přepadli na obyčejné italské silnici a že dva nadějní strážci, kteří se ji snažili ochránit, zaplatili za svou statečnost životem. O tom, že tři dny předtím probíhal u Komského jezera výslech jeho bývalé manželky, která všem přirostla k srdci natolik, že upřímně trpěli, když ji museli posadit na letadlo zpět do Ruska, se však nezmínila, stejně jako si nechala pro sebe, jak Ivanovi operativci Irinu podvedli, aby ji mohli využít při Grigorijově únosu. To všechno by Chiara společníkovi ráda pověděla – ale nemohla. Ivan stále poslouchal.

Když se naopak tázala Izraelka, Grigorij ve svém příběhu nic nevynechal. Sdělil jí totéž, co slyšela před pár dny u Komského jezera, jen z opačného pohledu. Byl právě na cestě do šachového klubu, kde měl nastoupit proti muži jménem Simon Finch, oddanému marxistovi, jenž by nejraději podrobil celý Západ stejnému utrpení, jaké panuje v Rusku. Při krátké zastávce v kavárně na pobřeží si všiml, že ho sleduje nějaká dvojice, muž a žena. Usoudil, že jde o lidi z MI5, a je tedy bezpečné pokračovat v cestě. Názor změnil o pár vteřin později, když se na něj na Harrow Road pověsil další agent, očividně Rus. A pak se naproti němu vynořila ta žena – kráčela v dešti bez deštníku a bez pokrývky hlavy a on si uvědomil, že už ji jednou viděl. Před pár minutami. Dostal strach, že ho chtějí zabít, a už už se chtěl pustit do šíleného úprku, když vedle něj zabrzdil mercedes a jeho zadní dveře se rozletěly.

„Seděl tam chlap a držel pistoli u hlavy mojí bývalé ženy. Jmenuje se Petrov. Většina z těch, co se s ním setkají, nepřežije. Řekl mi, že když budu spolupracovat, udělá u Iriny výjimku. A tak jsem ho poslouchal na slovo. Jenže za pár dní, když mě vyslýchali ve sklepě Lubjanky, mi jeden ze strážců – kdysi můj přítel – stejně oznámil, že je Irina mrtvá. Že ji Ivan zabil a zakopal v neoznačeném hrobě. A já jsem prý další na řadě.“

V tu chvíli se rudé paprsky slunce stáhly z návěje sněhu za oknem a místnost se znovu ponořila do temnoty. Chiara tiše plakala. Zoufale toužila Grigorijovi říct, že jeho bývalá manželka stále žije. Jenže nemohla. Ivan stále poslouchal.

50

CURYCH

Konrada Beckera Shamron později označí za Gabrielův jediný střípek štěstí. Pro všechno ostatní musel agent dojít trnitou cestou, mnohdy smáčenou krví. Becker byl jediná výjimka. Toho Gabriel dostal v dárkovém balení až do domu.

Beckerova banka nepatřila k nejvýznamnějším finančním ústavům Švýcarska, jejichž dómy se tyčily nad Paradeplatz a lemovaly elegantní Bahnhofstrasse. Byla to spíš soukromá kaple, kde klienti mohli rozjímat a tajně se vyzpovídat z hříchů. Podle švýcarských zákonů nesmí tyto instituce nabízet žádné depozitní účty a mohou – ale nemusí – se nazývat bankami. Některé zaměstnávají desítky úředníků a investičních specialistů, jiné jen pár pomocníků.

Banka Becker a Puhl spadala do druhé kategorie. Sídlila v přízemí staré šedé kancelářské budovy v tichém bloku na Talstrasse. Vchod, který označovala jen malá mosazná tabulka, se dal snad no přehlédnout – což byl ostatně majitelův záměr. Konrád Becker, malý plešatý mužík s bledou kůží, jež ukazovala na dny trávené v podzemí, čekal v šerém vestibulu v sedm hodin ráno. Jako obvykle měl na sobě ponurý tmavý oblek a šedou hrobnickou kravatu. Oči, citlivé na světlo, schovával za kouřovými brýlemi. Krátké potřesení rukou mělo záměrně urazit.

„To je ale nemilé překvapení, Herr Allon. Co vás přivádí do Curychu?“

„Obchod.“

„V tom případě jste na správném místě.“

Bez dalšího slova se otočil a vedl Gabriela chodbou s hustým kobercem na podlaze. Po pár metrech došli do nevelké, chabě osvětlené kanceláře. Becker obešel svůj pracovní stůl a váhavě se usadil v exkluzivním koženém křesle, jako by je poprvé zkoušel. Okamžik si Gabriela nervózně prohlížel a pak začal bezúčelně převracet papíry na stole.

„Herr Shamron mě ujišťoval, že už se nikdy nesetkáme. Svou část dohody jsem splnil a od vás očekávám, že svoje slovo taky dodržíte.“

„Potřebuju vaši pomoc, Konráde.“

„A jakou pomoc máte na mysli? Že bych třeba asistoval při útoku na cíle Hamasu v pásmu Gazy? Anebo chcete, abych se podílel na zničení jaderného zařízení v Iránu?“

„Nepřehánějte.“

„Kdo tady přehání? Mám štěstí, že žiju.“ Becker složil drobné ruce na desce stolu. „Jsem člověk velice chatrného zdraví a nadto emočně slabý, Herr Allon. Nestydím se to přiznat a taky se nestydím říct, že od našeho malého dobrodružství ve Vídni mám neustále noční můry.“

Poprvé od Chiařina únosu měl Gabriel chuť se zasmát. Ani on stále nedokázal věřit tomu, že tenhle malý bankéř hrál zásadní roli v jedné z nejbravurnějších operací, jaké kdy Ústav vedl – při zajetí nacistického válečného zločince Ericha Radeka. Svými činy Becker prakticky vzato porušil všechny posvátné švýcarské zákony na ochranu bankovního tajemství, a kdyby jeho účast na izraelské akci Radek vyšla kdy najevo, čelil by nejen trestnímu stíhání, ale dost možná i finančnímu krachu. Tím vším se vysvětlovalo, proč si byl Gabriel jist, že mu Becker, byť s předvídatelnou nevolí, nakonec pomůže. Neměl na výběr.

„Zjistili jsme, že jste majitelem číslovaného účtu, který nás velmi zajímá. Patří k němu bezpečnostní schránka, která hraje podstatnou roli v jednom urgentním případu. A nepřeháním, když řeknu, že jde o záležitost života a smrti.“

„Víte dobře sám, že kdybych vám tuto informaci prozradil, porušil bych tím švýcarský bankovní zákon.“

Gabriel si ztěžka povzdechl. „To by ale byla smůla, Konráde.“

„Co přesně máte na mysli?“

„Kdyby teď znenadání vyšla najevo naše dávná spolupráce.“

„Vy jste obyčejný vyděrač, Herr Allon.“

„Vyděrač možná, ale obyčejný rozhodně ne.“

„Potíž s vyděrači je ta, že když jim člověk dá, co chtějí, vždycky se vrátí a žádají ještě víc.“

„Tak že bych vám nadiktoval to číslo, Konráde?“

„Když to musí být.“

Gabriel vysypal několik číslic. Becker se ani nenamáhal si je zapisovat.

„Heslo?“ otázal se.

„Balzac.“

„A jméno s tímto účtem spojené?“

„Vladimir Černov z Bezpečnostní poradenské služby Regency se sídlem v Ženevě. Nejsme si jistí, jestli je hlavním majitelem účtu, nebo jenom disponentem.“

Bankéř nehnul brvou.

„Nepodíváte se do záznamů, Konráde?“

Nemusel. „Jméno Vladimir Černov je u toho účtu uvedeno jako první. K bezpečnostní schránce má přístup ještě jeden člověk.“

Gabriel ukázal bankéři fotografii Antona Petrova. „Tenhle muž?“

Becker mlčky přikývl.

„Potom předpokládám, že máte i jeho jméno.“

„Nějaké jméno tu mám. Ale jestli je správné…“

„Tak mi ho řekněte, prosím.“

„Říká si Wolfe, Otto Wolfe.“

„Hovoří německy?“

„Naprosto plynule.“

„Nějaký přízvuk?“

„Moc toho nenapovídá, ale řekl bych, že původem je z východu.“

„Máte jeho adresu a telefon?“

„Ano, ale obávám se, že ani ty nebudou pravé.“

„Přesto mu umožňujete přístup k bezpečnostní schránce.“

Becker nereagoval. Gabriel schoval fotku do kapsy.

„Jsme přesvědčení, že Vladimir Černov přede dvěma dny ve schránce něco nechal.“

„Přesněji řečeno, Herr Černov si přede dvěma dny vyžádal ke schránce přístup. Ale jestli do ní něco vložil, nebo z ní naopak něco vytáhl, nemohu s jistotou říct. Naši klienti mají v trezorové místnosti naprosté soukromí.“

„Až na ty okamžiky, kdy je sledujete ukrytými kamerami. Nechal tam nějakou hotovost, viďte?“

„Obrovské množství hotovosti, když už se ptáte.“

„A už si ji pan Wolfe vyzvedl?“

„Ještě ne.“

Gabrielovi poskočilo srdce.

„Jak dlouho poté, co Černov naplní schránku, se tu obvykle objevuje?“

„Čekal bych ho tak dneska, maximálně zítra. Nepatří k těm, co nechávají peníze ležet ladem.“

„Rád bych se do toho trezoru podíval.“

„Obávám se, že to nebude možné.“

„Konráde, prosím vás. Nemáme moc času.“

Vnější vrata z nerezové ocele byla zabezpečena kruhovou závorou o velikosti kormidla. Za nimi se nacházely dveře rovněž z nerezavějící ocele a s okýnkem z neprůstřelného skla. Vrata se zavírala pouze na noc, vysvětloval Becker, zatímco dveře se využívaly po celou dobu úředních hodin,

„Popište mi, co se děje, když chce klient ke své schránce.“

„Vejde dovnitř hlavním vchodem na Talstrasse a ohlásí se na recepci. Recepční ho pošle za mojí sekretářkou, protože číslované účty mám na starost jenom já. Klient mi musí sdělit dva údaje.“

„Číslo účtu a heslo?“

Becker pokýval plešatou hlavou. „Vzhledem k tomu, že si v podstatě všechny klienty, kterých se to týká, pamatuju od vidění, to bývá jenom formalita. Zapíšu je do záznamu a pak je odvedu do trezorové místnosti. K otevření schránky jsou potřeba dva klíče – můj a zákazníkův. Já pak obvykle schránku vytáhnu, položím ji na stůl a odejdu.“

„Přičemž za sebou zavřete?“

„Samozřejmě.“

„A zamknete?“

„Jistě.“

„Vcházíte s klientem do trezoru o samotě?“

„To nikdy. Vždycky nás doprovází ještě člen ochranky.“

„A ten potom taky odejde?“

„Ano.“

„Jak vám dá klient vědět, že chce odejít?“

„Přivolá hlídače bzučákem.“

„Dá se do banky vejít i odjinud než z Talstrasse?“

„Zadním vchodem pro zaměstnance. Ten vede do průchodu a k parkovacím místům, které jsou společně pro celý dům. Každý má přidělené svoje.“

Gabriel se rozhlédl po řadách lesklých ocelových schrán a pak se zadíval zpět na Beckera. Od kouřových skel brýlí se odráželo jasné světlo stropních zářivek a bankéřova očka se za nimi úplně ztrácela.

„Budu od vás potřebovat laskavost, Konráde. Velkou laskavost.“

„Jelikož bych si rád ponechal svou banku, Herr Allon, jak mohu pomoci?“

„Zavolejte si toho muže z ochranky a sekretářku a oběma dejte dva dny volna.“

„Předpokládám, že je tedy budete chtít nahradit.“

„Přece bych vás nenechal na holičkách.“

„Někdo, koho znám?“

„Sekretářka je nová, ale strážce si možná budete pamatovat. Z jiného života.“

„Herr Lange, tedy?“

„Dobrá paměť, Konráde.“

„To sice taky, jenže na muže jako Oskar Lange se jen tak nezapomíná.“

51

CURYCH

Gabriel odešel z banky chvíli po osmé a zamířil do rušné kavárny na Bahnhofstrasse. U zadního stolku, obklopení sklíčeně se tvářícími švýcarskými finančníky, seděli Sára s Uzim Navotem Agentka popíjela kávu a šéf operací se cpal míchanými vejci a toastem. Gabriel se sesul na volnou židli a při pohledu na Navotovo jídlo se mu obrátil žaludek. Potrvá ještě dlouho, než bude moci pozřít jediné sousto.

„Úklidová četa dorazila hodinu po našem odjezdu,“ zamumlal Navot hebrejsky. „Odstranili mrtvoly a celý dům teď drhnou kousek po kousku.“

„Hlavně ať dají pozor, aby se ta těla nikde neobjevila. Nechci, aby se Ivan dozvěděl, že jsme Černova odstranili ze hry.“

„Ivan se nic nedozví. A Petrov taky ne.“ Navot si nabral vidličkou vajíčka na toast a plynule přešel z hebrejštiny do němčiny, kterou hovořil s nepatrným vídeňským přízvukem. „Jak se má můj starý známý Herr Becker?“

„Pozdravuje.“

„A pomůže nám?“

„Ne že by se mu do toho chtělo, ale nakonec jsme se domluvili.“

Gabriel popsal rychlou němčinou proceduru při přijímání zákazníků Beckerovy banky v trezorové místnosti, pak mávl na číšníka a objednal si kávu. Krom toho jej požádal, aby odnesl Navotovu krmi; Uzi tak tak stačil popadnout poslední kousek toastu, když už se talíř vznášel ve vzduchu.

„A v roli sekretářky uvidíme koho?“

„Musí to být někdo, kdo ovládá angličtinu, němčinu a francouzštinu. Takže máme jedinou kandidátku.“

Navot vrhl letmý pohled na Sáru. „Radši bych nejdřív požádal Langley, aby nám to schválili.“

„Carter mi dal svolení využít ji, jak uznám za vhodné. Mimoto už jsem ji stejně nasadil včera v Ženevě.“

„Jenže to musela jenom na pár vteřin zahrát zhrzenou milenku. Tady se bavíme o bezprostřední blízkosti bývalého zabijáku KGB.“

Poprvé se do hovoru vložila i Sára. „Já to zvládnu, Uzi. Bez obav.“

„Zapomínáš na to, že Ivan má tvoje fotografie z loňského léta, když jsi byla na návštěvě v jeho domě v Saint-Tropez. A možná je ukázal i příteli Petrovovi.“

„Přibalila jsem si tmavou paruku a falešné brýle. Když si je nasadím, mám problém poznat sama sebe, natož aby mě poznal někdo jiný, zvlášť když mě nikdy osobně neviděl.“

Navota však stále nepřesvědčila. „Ještě jednu věc nebereš v potaz, Gabrieli.“

„A to?“

„Její střeleckou průpravu. Respektive nedostatečnou střeleckou průpravu.“

„Trénoval jsem ji já sám a po mně ještě Agentura.“

„Ne, od tebe dostala základní výcvik a Agentura ji připravovala na kancelářskou práci v protiteroristickém středisku. Tam se běžně moc nestřílí.“

Sára znovu promluvila na svou obranu: „Umím přece zacházet se zbraní, Uzi.“

„Ne jako Dina nebo Rimona. Ty obě sloužily v armádě. A jestli se tam něco zvrtne…“

„Nebudou se dvakrát rozmýšlet?“

Navot neodpověděl.

„Ani já ne, Uzi.“

„Víš to jistě?“

„Naprosto.“

Číšník donesl Gabrielovi kávu a Navot mu podal sáček cukru.

„Místo sekretářky je tedy nejspíš obsazené.“

„Už to tak bude.“

„A co ta ochranka?“

„Potřebujeme stejné jazyky – angličtinu, francouzštinu a němčinu. A taky trochu síly.“

„Což ovšem značně omezuje výběr kandidátů – na mě a na tebe. A jelikož Petrov zná stoprocentně tvůj obličej, sám se k tě bance v době, kdy tam bude, nemůžeš přiblížit ani na sto honů.“

„Jestli ti to…“

„Počítej se mnou,“ přerušil jej Navot bryskně. „Postarám se o to.“

„Jsi nejsilnější chlap, co znám, Uzi.“

„Ruskému jedu se ovšem nevyrovnám.“

„Za žádných okolností si s ním nesmíš potřást rukou. A nezapomeň, že na to nebudeš sám. Sára nás zkontaktuje v momentě, kdy pustíš Petrova do trezoru, a my pak vpadneme do banky. A až bude chtít odejít, bude náš uvítací výbor čekat přede dveřmi.“

„Kam ho odvedeme?“

„Zadními dveřmi do přistavené dodávky. A dáme mu něco na uklidněnou, aby sebou cestou moc neházel.“

Navot si okatě prohlédl své oblečení. Stejně jako Gabriel měl na sobě obyčejný svetr a koženou bundu.

„Potřebuju něco trochu reprezentativnějšího.“ Dlaní si přejel po bradě. „A taky bych se asi měl oholit.“

„Můžeš si nakoupit přímo tady na Bahnhofstrasse. Ale rychle, Uzi, nerad bych, abys přišel do práce hned první den pozdě.“

Ostřílení veteráni říkávají, že život agenta izraelské tajné služby je koláží nekonečných cest a otravné nudy přerušované nedlouhými okamžiky čirého děsu a protkané neustálým čekáním. Čekáním na letadlo, na vlak či na informaci od zdroje. Čekáním na východ slunce po noci plné vražd. Anebo čekáním na ruského zabijáka, který si má vyzvednout pět milionů eur z bezpečnostní schránky v curyšské bance. Pro Gabriela bylo napětí o to horší, že mu hlavou jako malby z galerie neustále probleskovaly děsivé obrazy plné hněvu, které ho obíraly o přirozenou trpělivost. Kvůli nim se nedokázal soustředit. Hrozil se nadcházejících dní. A ztratil chladnokrevnou bezcitnost, pro niž ho Shamron už jako dvaadvacetiletého mladíka tolik obdivoval. Nesmíš je nenávidět, říkával starý pán o teroristech Černého září. Prostě je zab, aby už nemohli zabíjet oni. Gabriel uposlechl. Pokoušel se o to i teď, ale nedařilo se mu to. Cítil k Ivanovi bezměrnou nenávist, nenáviděl jej víc než kohokoliv na světě.

I v nekonečném dni sledování se však našly zábavné chvilky. Zajišťovaly je dvě vysílačky, které Navot nainstaloval v bance Bet ker a Puhl během pár minut po svém příchodu. Celý tým poslouchal, jak slečna Irene Mooreová, atraktivní mladá Američanka, kterou dodala na záskok curyšská pracovní agentura, chystá Hen Beckerovi kávu, zapisuje jeho diktovaný dopis a zvedá mu telefony. Přijímá Beckerovy komplimenty a s úsměvem na rtech odmítá pozvání na večeři do restaurace s výhledem na Curyšské jezero. Byli svědky i nepříjemných okamžiků, kdy se Herr Becker po letech znovu ocitl tváří v tvář Oskaru Langeovi, i tomu, když mu vysvětloval komplikovaný proces otevírání a zavírání trezorové místnosti. Navečer si pak vyslechli, jak Herr Becker Langeovi spílá, neboť při návštěvě pana al-Hamdalího ze saúdskoarabského města Jeddah podle jeho soudu neotevřel sejf dostatečně rychle. Aby agenti Ústavu později nelitovali, že si nechali proklouznout takovou příležitost mezi prsty, přikázali slečně Mooreové, ať okopíruje veškeré Arabovy záznamy. A nádavkem pořídili ve chvíli, kdy pan al-Hamdalí odcházel z banky, i pár snímků.

Třicet minut nato se v Becker a Puhl setmělo, sekretářka i novy člen ochranky se rozloučili s bankéřem a rozešli se každý svým směrem – Herr Lange na Barengasse, slečna Mooreová k Bleicherweg. Gabriel, usazený s Elim Lavonem v autě zaparkovaném poblíž banky, se ani nenamáhal skrývat své zklamání. „Vrátíme se sem zase zítra,“ pronesl Lavon chlácholivě. „A pozítří, když bude třeba.“ Stejně jako Gabriel však i on věděl, že nezbývá času nazbyt. Ivan jim dal dvaasedmdesát hodin. V Curychu jim tedy zbýval jediný den.

Gabriel nařídil členům týmu, aby se vrátili do hotelových pokojů a odpočinuli si. Přestože i jemu se zoufale nedostávalo spánku, ignoroval vlastní pokyn, a aniž kohokoliv informoval, vklouzl do nákladního prostoru sledovací dodávky na Talstrasse a strávil noc o samotě, oči upřeně na vchod finančního ústavu Becker a Puhl, čekaje na Ivanova zabijáka. Bratra z KGB a starého kamaráda z Moskvy, s nímž se Ivan seznámil za starých špatných časů v devadesátých letech, kdy neexistoval zákon a nic mu nemohlo zabránit v rychlé cestě na vrchol. Někdo takový mohl tušit, kam se Ivan uchyluje, když potřebuje odvést krvavou práci. Kdo ví? Někdo takový na tom neznámém místě možná dokonce vraždil sám.

Pár minut před devátou následujícího rána se objevila Sára a chvilku po ní do práce přispěchal i Navot. Josi vystřídal Gabriela v dodávce a vše začalo nanovo. Sledování. Čekání. To nekonečné čekání… těsně po čtvrtě odpoledne se Gabriel ocitl vedle Michaila v kavárně s výhledem na Paradeplatz. Agent objednal Gabrielovi něco k jídlu. „A nepokoušej se to odmítat, vypadáš příšerně. Kromě toho budeš potřebovat hodně síly, až Petrova sejmeme.“

„Začínám se bát, že už nepřijde.“

„A nechá ležet pět melounů eur jen tak ladem? Ten přijde, o to se neboj.“

„Jak si můžeš být tak jistý?“

„Černov chodíval před zavíračkou, tenhle nebude jiný. Ruští gangsteři za světla nevycházejí, mají radši tmu. Věř mi, Gabrieli, znám tyhle šmejdy líp než ty. Vyrůstal jsem s nima.“

Seděli vedle sebe u vysokého pultíku u okna, za nímž se na náměstí pomalu rozsvěcovaly pouliční lampy a po Bahnhofstrasse se tam a zpět ploužily rachotící tramvaje. Michail nervózně poklepával prsty o pultík.

„Bolí mě z tebe hlava, Michaile.“

„Pardon, šéfe.“ Prsty zůstaly viset ve vzduchu.

„Trápí tě něco?“

„Kromě toho, že tu čekáme na ruského zabijáka, co si jde vyzvednout tržbu za únos tvojí ženy? Kdepak, vůbec nic.“

„Nemáš snad něco proti tomu, že jsem se rozhodl vybrat Sáru na tu pozici v bance?“

„Samozřejmě že ne, je to perfektní volba.“

„A kdybys s něčím z toho, co navrhnu, nesouhlasil, řekl bys mi to, že ano, Michaile? Nebo ne? Takhle náš tým totiž přece vždycky fungoval. Všichni řeknou všechno na rovinu.“

„Kdybych s něčím nesouhlasil, nenechal bych si to pro sebe.“

„Fajn, protože bych byl velice nerad, aby se něco změnilo jenom proto, že sis se Sárou něco začal.“

Ve známé hře o čas Michail usrkl kávy.

„Podívej, Gabrieli, chtěl jsem ti to říct, ale…“

„Ale co?“

„Myslel jsem si, že by tě to naštvalo.“

„Proč?“

„Ale no tak, nechme toho. Teď na to není vhodná chvíle.“

„Naopak, teď je ideální chvíle.“

Michail položil hrnek na přepážku. „Od okamžiku, kdy Sáru nastoupila do týmu v operaci al-Bakári, bylo jasně, že jí nejsi lhostejný. A upřímně řečeno…“

„Upřímně řečeno co?“

„… jsme si mysleli, že by to mohlo být oboustranné.“

„To v žádném případě. Nic takového.“

„Fajn. Když to říkáš…“

Číšnice položila před Gabriela talíř se sendvičem, jejž agent okamžitě odsunul.

„Jen to sněz, Gabrieli, musíš se najíst.“ Izraelec si ulomil rožek pečiva. „Miluješ ji?“

„Co chceš slyšet?“

„Pravda by neuškodila.“

„Ano, moc ji miluju. Až příliš.“

„Nic takového nejde. Ale udělej mi laskavost, Michaile. Dobře se o ni postarej. Odjed‘ do Ameriky a usaďte se spolu. Odejdi z tohohle oboru, dokud to ještě jde. Zmiz dřív než…“

Myšlenku nedokončil. Michail začal znovu bubnovat prsty o pultík.

„Myslíš, že přijde?“

„Určitě.“

„Dva dny jenom čekáme. Už to nemůžu vydržet.“

„Už nebudeš muset.“

„Jak si můžeš být tak jistý?“

„Protože Anton Petrov právě prošel kolem nás.“

52

CURYCH

Na sobě měl kabát s páskem na přezku, šedou šálu, široké brýle s kovovými obroučkami a bekovku staženou do čela. Hrubý převlek poskytl Gabrielovi nečekanou výhodu; strávil nekonečné hodiny zíráním na Rusovy fotografie z Heathrow, na nejasné obrysy muže v klobouku, s masivní čelistí a s brýlemi na očích. A právě ten zrovna prošel kolem kavárny s výhledem na Paradeplatz, v ruce dva nesourodé kufříky, a zamířil za roh na Talstrasse. Gabriel nenápadně pozvedl k ústům zápěstí, k němuž měl připevněn miniaturní mikrofon, a oznámil Sáře a Navotovi, že se Petrov blíží jejich směrem. Nestačil ani domluvit, a Michail už rázně vykročil ke dveřím. Gabriel vytáhl z kapsy pár zmuchlaných bankovek, pohodil je na pultík a kvapně ho následoval. „Zapomněls na účet,“ poznamenal. „Švýcaři nevidí rádi, když utečeš bez placení.“

Petrov banku nejprve dvakrát obešel a teprve pak přistoupil ke vchodu. Do zavírací doby zbývaly tři minuty. Zazvonil na zvonek a představil se jako Otto Wolfe. Dveře se okamžitě otevřely. Recepční vzápětí zavolala slečně Irene Mooreové, která dočasně zaskakovala u pana Beckera, a dozvěděla se, že má klienta ihned doprovodit do kanceláře. Na Talstrasse mezitím zaujaly své pozice dvě dvojice agentů – Jakov a Oded na jednom konci ulice, Gabriel s Michailem na druhé. Michail si tiše pobrukoval nějakou melodii, ale Gabriel ji neslyšel. Vnímal jen hlas v naslouchadle, hlas Sáry Bancroftové, jež právě vítala jednoho z nejnebezpečnějších mužů na světě. „Posaďte se, pane Wolfe,“ pravila dokonalou němčinou. „Herr Becker tu bude co nevidět.“

Rus si odložil kufříky na podlahu vedle židle, rozepnul kabát a sundal kožené rukavice. Na levé ruce neměl nic, ale na třetím prstu pravačky, kde by obyčejný Rus nosil snubní prsten, se skvěl těžký kroužek s tmavým kamenem, jejž by v Americe považovali nejspíš za symbol nějakého klubu či vojenské jednotky. Sára, usazená za pracovním stolem, se silou vůle přinutila se na prsten nedívat.

„Nechcete si odložit?“

„Ne.“

„Dáte si něco k pití? Kávu? Čaj?“

Muž zavrtěl hlavou, kabát a čepici stále na sobě. „Vy nejste Beckerova sekretářka. Bývá tu někdo jiný.“

„Sekretářka pana Beckera je nemocná.“

„Snad to není nic vážného.“

„Ale ne, jenom nějaká viróza.“

„To má teď každý druhý. Ale vás jsem tu v životě neviděl.“

„Jsem tu jen na záskok.“

„A nejste Švýcarka.“

„To máte pravdu. Američanka.“

„Mluvíte výborně německy, dokonce máte trochu švýcarský přízvuk.“

„V mládí jsem tu pár let studovala.“

„Na jaké škole?“

Než mohla Sára odpovědět, objevil se ve dveřích kanceláře Konrád Becker a Petrov vstal z křesla.

„Vaše sekretářka se mi právě chystala říct, kam tady chodila do školy.“

„Na Mezinárodní školu v Ženevě.“

„Tak ta má výbornou pověst.“ Rus napřáhl pravici. „Rád jsem vás poznal, slečno…“ Hlas se mu schválně vytratil.

„Mooreová.“ Sára pevně stiskla nastavenou dlaň. „Irene Mooreová.“

Petrov uvolnil ženinu ruku ze sevření a vstoupil do Beckerovy kanceláře. Na vyřešení formalit stačilo mužům třicet vteřin; poté oba vyšli ven a vykročili směrem k trezorové místnosti. Sára tuto informaci předala Gabrielovi pomocí mikrofonu ukrytého pod stolem, pak se natáhla pro kabelku a rozepnula zip. Pistole byla na svém místě – hlavní dolů, rukojeť odkrytá. Sára mrkla na hodinky a čekala na zazvonění bzučáku od hlavního vchodu. Kousek kůže, kde se jí dotkl Petrovův prsten, ji začínal neznatelně svrbět. To nic není, napomenula se v duchu. Jen si s ní zahrává představivost.

Když se Becker s Antonem Petrovem v závěsu objevil na konci chodby, Uzi Navot už čekal u vstupu do trezorové místnosti. Fotografie pořízené na letišti mužovu mohutnost zdaleka nevystihovaly. Byl vysoký téměř metr devadesát, měl rozložitá ramena a statnou postavu. A bylo vidět, že je značně znepokojen. S očima upřenýma na Navota se Beckera otázal: „Kam se poděl ten strážný, co tu vždycky bývá?“

Bankéř odvětil bez špetky zaváhání. „Museli jsme ho propustit. Víc k tomu bohužel říct nemohu, ale ujišťuji vás, že nešlo o žádnou ze schránek. Všechny včetně té vaší jsou v naprostém bezpečí.“

„To rád slyším.“ Rus nespouštěl oči z Izraelce. „Stejně je to docela zvláštní náhoda. Nová sekretářka a teď ještě člen ochranky.“

Navot otevřel vnitřní dveře trezoru a poodstoupil. Petrov zůstal stát na místě jako přimražený, pohledem těkaje z finančníka na strážného. Zcela jasně pojal nějaké podezření a nechtělo se mu dovnitř. Navot přemítal, jestli bude pět milionů eur v hotovosti dostatečně lákavá motivace, a než stačil dojít k nějakému závěru, Rus pravil: „Omlouvám se, že jsem vás dnes obtěžoval, Herr Becker, ale rozmyslel jsem si to. Vyřeším si svoje záležitosti někdy jindy.“

Becker se zatvářil překvapeně a Navot se na okamžik vyděsil, že se pokusí improvizovat a bude Rusa přesvědčovat, aby si to rozmyslel. Namísto toho však bankéř jako úslužný číšník ukročil stranou a pokynul k východu.

„Jak si přejete.“

Petrov věnoval Navotovi výhrůžný pohled, pak se obrátil a vykročil chodbou nazpátek. Navot v hlavě horečně procházel všechny možnosti. Jestli se Rusovi podaří vyjít z banky ven, bude mít tým dvě možnosti. Buď se ho zkusí zmocnit na rušné curyšské silnici – což nebylo optimální řešení –, anebo jej bude muset sledovat k dalšímu cíli. Navotovi se nezamlouvalo ani jedno; nejlepší bude zmocnit se muže uvnitř budovy Becker a Puhl, i kdyby to mělo znamenat, že to udělá sám.

Navot měl nepatrnou výhodu – Petrov k němu byl otočen zady. Bez váhání jí využil. Levou paží odstrčil Beckera a zpevněnou dlaní pravačky udeřil Rusa do týla. Běžně stavěného muže by takto ostrá rána dokázala i zabít, ale Petrov sotva zavrávoral. Okamžitě se vzpamatoval, pustil kufříky na zem a levou rukou zajel pod kabát. Než se otočil k Izraelci, měl už pistoli skoro venku. Navot popadl Rusa za zápěstí a tvrdě mu praštil hřbetem ruky o stěnu. Mezitím horečně šátral po Petrovově pravici. Nebylo to těžké; s roztaženými prsty se nezadržitelně blížila k Navotovu krku. Agent chytil mužovo druhé zápěstí a držel je ze všech sil. Nebudeš na to sám, ujišťoval jej Gabriel. Zvláštní, jak se události nikdy nevyvinuly podle plánu.

Sára zaslechla v rychlém sledu dva zvuky – bolestné zasténání a těžké bouchnutí. Pár vteřin nato se ozval třetí – bzučení zvonku od hlavního vchodu. Gabriel s dalšími členy týmu už čekají přede dveřmi. Potrvá nejméně třicet vteřin, než se dostanou dovnitř a doběhnou k trezoru. Třicet vteřin, po které bude Uzi svádět boj o holý život s ruským profesionálním zabijákem zcela sám.

Ani já se nebudu rozmýšlet, Uzi.

Víš to jistě?

Naprosto.

Sára se vrhla pod stůl a z kabelky vytáhla zbraň. Vsunula náboj do komory a vyběhla do chodby.

Po třetím zazvonění se konečně ozvala recepční.

„Přejete si?“

„Jmenuju se Heinrich Kiever. Herr Becker mě očekává.“

„Okamžik, prosím.“

Ten okamžik trval snad celou věčnost.

„Pane Kievere?“

„Ano?“

„Pan Becker bohužel nezvedá telefon. Obávám se, že to bude chvilku trvat.“

„A nemohli bychom počkat uvnitř, prosím? Tady venku už je dost chladno.“

„Je mi líto, to je proti předpisům. Pan Becker se určitě vrátí co nevidět.“

„Děkuji.“

Gabriel letmo pohlédl na Michaila. „Vypadá to, že se uvnitř něco semlelo.“

„Co navrhuješ?“

„Pokud tě nenapadne způsob, jak se vloupat do švýcarské banky, tak počkat.“

Ani nejzevrubnější výcvik by Sáru nepřipravil na pohled, který se jí naskytl v chodbě k trezorové místnosti. Švýcarský bankéř se krčil strachy a dva robustní muži se ze všech sil snažili zabít jeden druhého. Navotovi se podařilo přišpendlit Rusa ke zdi a napínal všechny svaly, aby udržel jeho paže pod kontrolou. V levé ruce svíral Petrov pistoli. V pravačce nedržel nic, ale roztaženými prsty se z nějakého důvodu snažil zasáhnout útočníka pod krkem.

Ten prsten!

Stačí jediný dotek hrotu, jediné škrábnutí a Navot bude do deseti minut mrtvý.

Se zbraní v napřažených rukou Sára obešla finančníka a přiběhla na dosah zápasících rivalů. Petrov její přítomnost okamžitě zaregistroval a pokusil se na ni zacílit. I Navot však ženu postřehl a rychle zareagoval. Pootočil Rusovi paži a udeřil s ní o stěnu tak, že hlaveň rázem mířila do stropu.

„Střílej, Sáro! Tak dělej, sakra!“

Agentka přistoupila ještě o dva kroky blíž a přitiskla Petrovo-vi zbraň k levé kyčli. Ani já se nebudu rozmýšlet, Uzi… Svůj slib splnila. Nezaváhala. Kulka roztříštila Rusův kloub a noha se mu podlomila. Přesto dokázal stále svírat pistoli a útočit na Navotův krk.

„Ještě jednou, Sáro! Střílej!“

Tentokrát agentka přiložila hlaveň k Petrovovu levému rameni. Jakmile stiskla spoušť, paže povolila a Sára mu vytrhla zbraň z ruky. Navot měl konečně volnou pravici; sevřel dlaň v pěst mohutnou jako perlík a třikrát udeřil Rusa do obličeje. Druhé dvě rány nebyly zapotřebí, Petrov se skácel k zemi už po té první.

53

BARGEN, ŠVÝCARSKO

Městečko Bargen leží na konci úzkého dřevařského údolí asi pět kilometrů od německých hranic a Švýcaři je znají jenom pro to, že je to nejsevernější obec jejich země. Kromě čerpací stanice a malého trhu, kam občas zavítají cizinci po cestě k jiným cílům, nemá příliš co nabídnout. Mužů, kteří seděli v zaparkovaném audi na plácku za městem, si nikdo nevšímal. Jeden měl jemně, řídnoucí světlé vlasy a popíjel kávu z papírového kelímku. Druhy upíral smaragdově zelené oči na provoz na nedaleké dálnici – bílá světla uhánějící k Curychu, červená k německé hranici. Zase to čekání… To nekonečné čekání… Na letadlo, na vlak či na informaci od zdroje. Čekání na východ slunce po noci plné vražd. Anebo na dodávku vezoucí raněného ruského zabijáka.

„V té bance to muselo být peklo,“ prohodil Eli Lavon.

„Becker to ututlá, nemá na výběr.“

„A co když ne?“

„Dáme to do pořádku později.“

„Dobře že se Švýcaři připojili k modernímu světu a zrušili hraniční kontroly. Pamatuješ na staré časy? Pořád nás tu zdržovali, ať už na cestě tam, nebo ven.“

„Jasně že pamatuju, Eli.“

„Ani nedokážu spočítat, kolikrát jsem musel přihlížet, jak mi ti švýcarští nafoukanci prohledávají kufr. Dneska se na tebe sotva podívají. Převážíme už čtvrtého Rusa za tři dny, a nikdo o tom nemá ani páru.“

„Prokazujeme jim velkou službu.“

„Tímhle tempem Rusové ze Švýcarska za chvíli úplně vymizí.“

„Přesně to mám na mysli.“

V ten moment vjela na parkoviště dodávka. Gabriel vystoupil, přešel k zadním dveřím vozu a s trhnutím je otevřel. Na podlaze nákladového prostoru seděli Sára s Navotem a mezi nimi ležel nehybný Rus.

„Jak je na tom?“

„Pořád v bezvědomí.“

„Co puls?“

„V pořádku.“

„A krev? Ztratil jí hodně?“

„Není to tak zlé. Kulky mu nejspíš seškvařily cévy.“

„Z Ústavu nám na místo výslechu posílají doktora. Zvládne to, než dorazí?“

„Bez problému.“ Navot podal Gabrielovi malý igelitový sáček se zapínáním. „Suvenýr pro tebe.“

Uvnitř se zaleskl Petrovův prsten. Gabriel sáček opatrně zastrčil do kapsy bundy a pokynul Sáře, aby vystoupila. Přidržel jí zadní dveře audi a sám se vsoukal za volant. Pět minut poté už oba vozy bezpečně překročily neviditelnou hranici do Německa a řítily se dál na sever. Sára chvíli statečně držela nervy na uzdě, ale nakonec se opřela hlavou o okýnko a tiše se rozvzlykala. „Rozhodla ses správně, Sáro. Zachránila jsi Uzimu život.“

„V životě jsem po nikom nevystřelila.“

„Fakt ne?“

„Moc nežertuj, Gabrieli, na to nemám náladu.“

„To přejde.“

„Kdy?“

„Až to přejde.“

„Asi budu zvracet.“

„Mám zastavit?“

„Ne, jeď dál.“

„Určitě?“

„Já nevím.“

„V tom případě zastavím, jenom pro jistotu.“ Gabriel zajel ke kraji vozovky a podřepí vedle Sáry, jejíž tělo už se svíjelo v křeči. Prudce zvracela. „Udělala jsem to pro tebe, Gabrieli.“

„Já vím, Sáro.“

„Pro tebe a pro Chiaru.“

„Já vím.“

„Za jak dlouho mě to přejde?“

„Nebude to trvat dlouho, uvidíš.“

„Jak dlouho?“

Gabriel hladil ženu po zádech, zatímco ona znovu zvracela Moc dlouho ne, odvětil jí v duchu. Už jenom do konce života.

Část čtvrtá

BRÁNA VZKŘÍŠENÍ

54

SEVERNÍ NĚMECKO

Ke každému konspiračnímu domu se váže nějaký příběh. Obchodní cestující, jehož jediným opravdovým přítelem je lodní kufr a sotvakdy se dostane domů. Pár, který se topí v penězích a neustále se přesouvá z místa na místo. Dobrodružná duše, jež se vydává do dalekých, exotických zemí, aby pořizovala nádherné snímky přírody a zdolávala hory. Takové historky se dozvídají sousedé a domácí, nevinné lži, které vysvětlují krátkodobý pobyt podnájemníků a hostů, kteří přijíždějí nečekaně uprostřed noci s klíčem v kapse.

Vila u hranice s Dánskem nebyla výjimkou, až na to, že střípky vyprávěné minulosti se v jejím případě zakládaly na pravdě. Do vypuknutí druhé světové války patřila rodině Rosenthalových, jejíž členově téměř do jednoho zmizeli za holocaustu – až na malou holčičku, která v padesátých letech emigrovala do Izraele a odkázala dům Ústavu. Stroze označovaná „plocha 22XB“ patřila k největším klenotům vnitřní správy a podle toho se s ní zacházelo – využívala se pouze v těch nejcitlivějších a nejdůležitějších operacích izraelské tajné služby. Gabriel usoudil, že výslech ruského zabijáka se dvěma střelnými zraněními spadá přesně do této kategorie, a vnitřní správa neměla námitek. Promptně zajistila klíče a plnou spíž.

Vila stála sto metrů od venkovské vozovky jako osamělá základna v nehostinné rovině západního Jutska. Čas si vyžádal svou daň. Štuková omítka zoufale potřebovala vyčistit, oprýskané okenice, jimž mnohde chyběly laťky, visely z oken v prapodivných úhlech a příkrou střechou za dní a nocí, kdy nad Severním mořem zuřily divoké bouře, na několika místech zatékalo. Uvnitř to nevypadalo o nic lépe – prach a pavučiny, pokoje skoro bez nábytku, přístroje a zařízení z doby dávno minulé.

Procházet chodbami domu bylo doslova jako vracet se do minulosti, pro Gabriela a Eliho Lavona obzvlášť. Dům, jemuž veteráni Ústavu neřekli jinak než Chateau Shamron, totiž sloužil jako plánovací základna při operaci Hněv boží. Tady se rozhodovalo o smrti, tady se předurčoval osud jiných. Gabriel s Lavonem tehdy sdíleli jeden z pokojů ve druhém patře, který se od jejich první společné operace nijak nezměnil. I dnes v něm stály pouze dvě úzké postele oddělené otlučeným nočním stolkem. Gabriel se zastavil mezi dveřmi a hlavou mu probleskl obraz – agent a kat, oba ležící ve tmě s očima dokořán; jednomu spánek odpíralo napětí, druhému vidiny krve. Ani rádio, které jim tehdy krátilo předlouhé hodiny vyčerpaného bdění, z nočního stolku nezmizelo. Bývalo jejich jediným spojením se světem. Právě z něj se dozvídali o prohraných i vyhraných válkách či o americkém prezidentovi, který s ostudou odstoupil z funkce. A za letních nocí jim někdy i hrálo. Hudbu, kterou poslouchali obyčejní kluci. Ti, kteří nevraždili teroristy pro Ariho Shamrona.

Pohodil brašnu na svou starou postel – tu blíže oknu – a zamířil do sklepení. Anton Petrov ležel na zádech na holé kamenné zemi a nad ním se tyčila trojice mužů – Uzi Navot, Jakov a Michail. Ruce i nohy měl pevně svázané, ačkoliv to v dané chvíli vůbec nebylo nutné. Kůži měl přízračně bledou, čelo smáčené potem a čelist v místě, kam ho udeřil Navot, znetvořenou masivním otokem. Naléhavě potřeboval lékařskou pomoc – kterou dostane pouze za předpokladu, že promluví. V opačném případě nechá Gabriel kulky, jež uvízly v jeho pánvi a rameni, pomalu zhnisat, čímž odsoudí Rusa k vleklé smrti v ohromných bolestech a horečkách. Přesně takový konec si zasloužil a Gabriel byl připraven mu jej zaručit. Podřepí vedle zmučeného těla a německy prohodil: „Tohle je, myslím, tvoje.“

Sáhl do kapsy bundy a vyňal igelitový sáček, který mu Navot předal u švýcarské hranice. Uvnitř se znovu zaleskl Petrovův prsten. Gabriel jej nyní vytáhl a zatlačil na kámen. Na vnější straně protilehlé části kroužku se ukázal miniaturní hrot, sotva tak velký jako gramofonová jehla. Gabriel si prsten chvíli se zaujetím prohlížel a pak jím nečekaně cukl k Petrovově obličeji. Rus vyděšeně trhl hlavou.

„Co se děje, Antone? Vždyť je to jenom obyčejný prstýnek.“

Izraelec přiblížil hrot na pár milimetrů od jemné kůže Rusovy šíje a muž zkroutil obličej v těžko uvěřitelně hrůze. Gabriel znovu zatlačil na kámen a hrot bezpečně zmizel v oblém kovu. Hodil předmět zpátky do sáčku a opatrně jej podal Navotovi.

„Prozradím ti jedno tajemství. Kdysi jsme na podobné věcičce taky pracovali. Ale abych k tobě byl zcela upřímný, jedy mě nikdy nijak zvlášť nezajímaly. Ty jsou akorát pro ubožáky jako ty, Antone. Já jsem vždycky preferoval tohle.“

Zpoza pasu kalhot vytáhl pětačtyřicítku glock a namířil Petrovovi do obličeje. Tlumič dávno odšrouboval. Tady ho nebylo zapotřebí.

„Jeden metr, Antone. To je moje oblíbená vzdálenost. Když totiž střílím z jednoho metru, můžu se nepříteli těsně před tím, než umře, dívat do očí. Vyššaja měra. Nejvyšší trest.“ Vrazil Rusovi hlaveň pod bradu. „Neoznačený hrob. Tělo bez obličeje.“

Ústím hlavně rozevřel muži košili. Rána v rameni nevypadala dobře – úštipky kostí se mísily s jemnými vlákny látky. Gabriel košili přehodil zpátky a zahleděl se Petrovovi zpříma do očí.

„Jsi tady, protože tvůj přítel Vladimir Černov tě zaprodal. Ani jsme mu nemuseli ublížit, vlastně ani vyhrožovat. Stačila trocha peněz a dozvěděli jsme se všechno, co jsme potřebovali. Teď je řada na tobě, Antone. Když budeš spolupracovat, zavoláme lékaře a budeme se k tobě chovat jako k člověku. Pokud ne…“

Přiložil hlaveň k Rusovu rameni a zašťoural kovem jako vývrtkou do rány. Kamenné zdi sklepa odrážely bolestné výkřiky dunivou ozvěnou. Gabriel přestal včas, aby Rus neomdlel.

„Je to jasné. Antone?“

Muž kývl.

„Kdybych měl v tvojí přítomnosti zůstat ještě o chvilku dýl, umlátil bych tě k smrti holýma rukama.“ Letmo pohlédl na Navota. „Takže výslech nechám tady na svém příteli. Jelikož ses ho před pár hodinami v Curychu pokoušel zabít, zdá se mi to docela fér. Souhlasíš se mnou, nebo ne?“

Zajatec nereagoval.

Gabriel se narovnal a bez dalšího slova zamířil nahoru po schodech do obývacího pokoje, kde posedávali zbylí členové týmu v různém stupni vyčerpání. Pohled mu utkvěl na nejnovějším příchozím, lékaři vyslaném z bulváru Krále Saula, aby se postaral o Petrovova zranění. Slovníkem Ústavu to byl sajan, dobrovolný pomocník, a Gabriel tohoto pařížského Žida znal. Kdysi si od něj nechával ošetřit vážnou řeznou ránu na ruce.

„Jak je pacientovi?“ zeptal se doktor francouzsky.

„Není to žádný pacient,“ opáčil Gabriel ve stejném jazyce. „Ale gangster z KGB.“

„Pořád je to ještě člověk.“

„S takovým hodnocením bych počkal, až se s ním seznámíte osobně.“

„A to bude kdy?“

„To nevím.“

„Popište mi jeho zranění.“

Agent mu vyhověl.

„Kdy ho postřelili?“

Gabriel mrkl na hodinky. „Už to bude skoro osm hodin.“

„Ty kulky musí ven, jinak…“

„Ty kulky půjdou ven, až řeknu, že půjdou ven.“

„Ja jsem složil přísahu, pane, a neporuším ji jenom proto, že svoje služby poskytuju právě vám.“

„Já jsem taky složil přísahu a ta má dnes v noci mnohem větší váhu než ta vaše.“

Aniž počkal na odpověď, Gabriel se obrátil a vystoupal po schodech do pokoje. Natáhl se na posteli, avšak pokaždé když zavřel oči, spatřil rudou krev. Neschopen vyhnat obraz z mysli napřáhl paži a pootočil důvěrně známým knoflíkem rádia. Příjemný ženský hlas popřál posluchačům dobrý večer a pustil se do denních zpráv. Německá kancléřka přichází s návrhem na nový dialog a na obnovení spolupráce mezi Evropou a Ruskem. Podrobnosti se chystá uvést na nadcházející mimořádné schůzce skupiny G-8 v Moskvě.

Stejně jako noční horečka k ránu slábne, Petrov za rozbřesku povolil. Na cestě k pravdě mnohokrát schválně špatně odbočil, avšak Gabriel nic jiného ani nečekal. Jako profesionál je Petrov vedl klamnými představami a lstmi do slepých uliček a nezvládnutelných zákrut. A přestože byl jen obyčejný námezdní žoldák, do poslední chvíle obdivuhodně bránil Rusko i jeho patrona Ivana Charkova. Navot vedl výslech trpělivě, ale nekompromisně. Nebylo nutně působit větší bolest či něčím takovým vyhrožovat, Petrov už tak trpěl dost. Stačilo jen udržovat jej při vědomí. Dvě kulky a zlomená čelist se postaraly o zbytek.

Zlomený vyčerpáním i počínající infekcí Rus nakonec kapituloval. Na severovýchod od Moskvy, ve Vladimirské oblasti, stojí stará dača, pravil. Izolovaná od okolního světa, ukrytá před nechtěnými pohledy, chráněná ze všech stran. Kousek od ní se stékají čtyři říčky a kolem se rozléhá široká mokřina a březový les. Právě tam se Ivan uchyloval, když potřeboval odvést krvavou práci; bylo to jeho vězení, Ivanovo peklo na zemi. Navot za pomoci běžně dostupného softwaru místo přesně lokalizoval; obraz na monitoru se do detailu shodoval s Petrovovým popisem. Nechal poslat pro doktora a sám vyběhl po schodech informovat Gabriela.

Agent ležel ve tmě na zádech, propletené prsty pod hlavou, kotníky překřížené. Jakmile si vyslechl Uziho nejnovější zprávu, okamžitě se posadil a spustil nohy na zem. Ze zabezpečeného palmtopu poslal tři bleskové kódované zprávy do tří různých koutů světa – na bulvár Krále Saula, do Thames House a do centrály v Langley. Hodinu po východu slunce sám vyrazil k Hamburku. Ve dvě odpoledne nastoupil do letadla British Airways číslo 969 a ve čtvrt na čtyři už seděl v limuzíně MI5 a směřoval do centra Londýna.

55

ČTVRŤ MAYFAIR, LONDÝN

V době temna po útocích z 11. září se velvyslanectví Spojených států na londýnském Grosvenor Square téměř přes noc proměnilo v silně střeženou ohyzdnou pevnost. Po celém obvodu vyrostly barikády a protivýbušné zdi a poměrně rušná ulice, jež se táhla podél jedné ze zdí budovy, byla – ke vzteku všech Londýňanu – trvale uzavřená pro dopravu. Ambasáda se však dočkala i změn, které zůstaly veřejnosti utajeny, například zbudování zbrusu nové přístavby CIA umístěné hluboko pod náměstím, jež byla propojená s globálním řídícím střediskem v Langley a sloužila jako velitelské stanoviště pro operace v Evropě a na Středním východě. O její existenci věděla jen hrstka britských ministrů a vysoce postavených funkcionářů zpravodajských služeb. Graham Seymour musel při své návštěvě předchozího léta s politováním konstatovat, že velikostí jednoznačně převyšují primární operační střediska MI5 i MI6. To je pro Američany typické, pomyslel si tehdy. Tváří v tvář hrozbě islámského terorismu si vykopou hlubokou noru a naplní ji technologicky špičkovými hračičkami. A pak se diví, že prohrávají.

Toho večera dorazil Seymour krátce po osmé a byl neprodleně uveden do „akvária“ zajištěného konferenčního sálu se stěnami ze zvukotěsného skla. U podlouhlého stolu seděli Gabriel a Ari Shamron a v čele místnosti stál Adrian Carter s laserovým ukazovátkem v ruce. Na promítacím plátně zářil snímek pořízený americkým špionážním satelitem, jenž sledoval oblast západního Ruska. Na fotografii stála nevelká dača, která se nacházela přesně dvě stě šest kilometrů severovýchodně od Brány svaté Trojice v Kremlu. Červená tečka Carterova ukazovátka se zastavila na dvou rangeroverech zaparkovaných před stavením. Vedle nich stáli dva muži.

„Podle našich analytiků stojí další strážci u zadní strany domu,“ červená tečka se třikrát přesunula, „tady, tady a tady. A vypozorovali jsme taky, že vozidla jsou v neustálém pohybu. Přede dvěma dny v oblasti hustě sněžilo, ale na fotografii vidíte čerstvé stopy po pneumatikách.“

„Kdy přesně ta fotka vznikla?“

„V poledne. Stopy vedou oběma směry.“

„Výměna směn?“

„Nejspíš, anebo posily.“

„A co sítě?“

„Mají zavedenou elektřinu, ale komunikační kabel zatím Národní bezpečnostní agentura nedokázala zaměřit. Zjistila nicméně, že někdo odtamtud volá přes satelitní telefon, a chytá taky přenos z mobilu.“

„Odposlouchává je?“

„Na tom se ještě pracuje.“

„Co víme o nemovitosti samotné?“

„Patří jedné holdingové společnosti se sídlem v Moskvě.“

„A komu patří ta společnost?“

„Co bys řekl?“

„Že by Ivanu Charkovovi?“

„Bingo,“ utrousil Carter.

„Kdy k tomu pozemku přišel?“

„Koupil ho na začátku devadesátých let, pár roků po pádu Sovětského svazu.“

„Na co proboha potřeboval parcelu s březovým lesem a močálem dvě stě kilometrů od Moskvy?“

„Nejspíš ji pořídil za hubičku a pár kopějek.“

„Už tehdy se topil v penězích. Proč si vybral zrovna tohle místo?“

„CIA i NSA umí spoustu věcí, Gabrieli, ale číst Ivanovy myšlenky zatím nezvládneme.“

„Jak je ten pozemek velký?“

„Několik stovek akrů.“

„K čemu to má?“

„Očividně k ničemu.“

Gabriel vstal ze židle a přešel k plátnu. Mlčky na něj zíral, bradu opřenou o dlaň a hlavu nakloněnou na stranu, jako by zkoumal obraz. Soustředil se na část lesa asi dvě stě metrů od dači. Přestože stromy byly zahalené vrstvou sněhu, na leteckém snímku byly v topografii místa jasně patrné tři sníženiny, všechny zhruba stejně velké a příliš stejnoměrné na to, aby vznikly přirozeně. Carter další otázku předvídal a odpověděl dřív, niv se Gabriel stihl zeptat.

„Našim analytikům se nepodařilo zjistit, co to je. Pracovní předpoklad zní – nějaký stavební záměr. O kus dál stojí pár dalších.“

„Máš fotku?“

Carter zmáčkl tlačítko na ovladači. Další snímek ukazoval podobný vzor – tři obdobné sníženiny obrostlé břízami. Gabriel se dlouze zadíval na Shamrona a vrátil se na své místo. Carter vypnul laserové ukazovátko a položil je na stůl.

„Jak z těch vozů, tak z přítomnosti mnoha členů ochranky jasně vyplývá, že v dači drží někoho důležitého. Ovšem jestli jde o Chiaru, nebo o Grigorije…“ Hlas se mu vytratil. „Jediný způsob, jak to zjistit, je přesvědčit se na vlastní oči. Otázka zní, jestli se tam chcete vydat jen na základě tvrzení ruského vraha a mistra únosů.“ Carter těkal očima z jednoho obličeje na druhý. „Předpokládám, že ani jeden z vás mě nebude chtít zasvětit do toho, jak se vám podařilo vystopovat Petrova tak rychle.“

Suché konstatování zůstalo tíživě viset ve vzduchu. Bez reakce. A tak se Carter obrátil na Gabriela.

„Tuším správně, že se Sára účastnila akce, při níž bylo nutné spáchat nějaký trestný čin?“

„A to ne jednou.“

„Kde je teď?“

„To ti nemůžu říct.“

„Tedy s Petrovem?“

Gabriel kývl.

„Rád bych ji měl zpátky. A co se Petrova týká, tím bych taky nepohrdl – samozřejmě až s ním skončíte. Mohl by nám pomoct vyřešit několik otevřených případů.“

Carter se otočil zpět k satelitnímu snímku. „Podle mého názoru máte dvě možnosti. Zaprvé zaklepat na dveře Kremlu, předat Rusům důkazy o Ivanově účasti na celé téhle věci a požádat je, aby zasáhli.“

K tomu se vyjádřil Shamron: „Rusové dali jasně najevo, že nemají nejmenší chuť nám pomáhat. Kromě toho – jít do Kremlu by bylo totéž jako zazvonit u Ivanových dveří. Jestli cokoliv vyklopíme ruskému prezidentovi…“

,,… Ivan se to okamžitě dozví,“ dopověděl Gabriel. „A zareaguje tím, že zabije Grigorije i moji manželku.“

Carter souhlasně pokýval hlavou. „Takže zbývá možnost číslo dvě. Musíte jet do Ruska sami a vysekat je z toho na vlastní pěst. Abych pravdu řekl, já ani prezident jsme od vás nic jiného nečekali, takže dopředu přislíbil poskytnout výraznou pomoc.“

Na to Shamron utrousil: „Kachol velavan.“

Carterovi přeletěl po tváři náznak úsměvu. „Odpusť, Ari, ovládám skoro tolik jazyků jako ty, ale hebrejštinu jsem nestihl.“

„Kachol velavan,“ opakoval Gabriel, „znamená modrá a bílá“, jednak jsou to barvy izraelské národní vlajky, ale pro dinosaury jako Ari má tohle slovní spojení ještě jiný význam. V podstatě říká, že si svoje záležitosti vyřešíme sami a nespoléháme na nikoho jiného, že by po nás sklízel, co jsme si zaseli.“

„Jenže tohle jste si tak docela sami nezaseli. Šli jste po Ivanovi, protože jsme vás o to požádali my. Podle prezidenta neseme za daný vývoj částečnou odpovědnost a taky si myslí, že bychom neměli nechávat přátele na holičkách.“

„Co tedy nabízí?“

„Z pochopitelných důvodů se nebudeme moci podílet na samotné záchranné akci. Vzhledem k tomu, že Rusko má pořád několik tisíc nukleárních raket namířených na Spojené státy, a naopak tomu není jinak, nebylo by zrovna nejchytřejší, abychom po sobě stříleli na ruském území. Umíme ale pomoct jinak. Pro začátek tě dokážeme dostat přes hranice, aniž bys riskoval sklepení Lubjanky.“

„A dál?“

„Vytáhneme tě zase zpátky. Tedy tebe i rukojmí, samozřejmě.“

„Jak?“

Agent hodil na stůl americký pas. Namísto obvyklé modré byl však zbarven do modravě červené a na přebalu se skvělo slovo OFFICIAL.

„Tenhle doklad je o stupeň níž než diplomatický pas. Nezaručí ti sice úplnou imunitu, ale Rusové si dvakrát rozmyslí, jestli se jim vyplatí vztáhnout na tebe ruku.“

Gabriel otevřel knížečku na první straně. Fotografie prozatím chyběla, ale v kolonce pro jméno stálo uvedeno AARON DAVIS

„Co tenhle pan Davis dělá?“

„Pracuje pro propagační kancelář Bílého domu. Jak asi víš, náš prezident se bude ve čtvrtek a v pátek účastnit mimořádného summitu G-8. Většina členů prezidentova předvoje už je na místě, ale podařilo se mi domluvit ještě jeden pozdní příjezd.“

„Pro Aarona Davise?“

Carter přikývl.

„Jak se tam dostane?“

„V autoletadle.“

„Co prosím?“

„Tak říkáme transportně-nákladnímu letounu C-17 Globemaster, co převáží prezidentovu limuzínu. Kromě ní se tam vejde taky pěkná řádka tajných agentů. Aaron Davis se přidá během tankovací zastávky v irském Shannonu. O šest hodin později vystoupí na letišti Šeremetěvo, kde na něj bude čekat vozidlo z americké ambasády a odveze ho do hotelu Metropol.“

„A zpáteční trasa?“

„Stejná, jen v opačném směru. Po závěrečném zasedání summitu G-8 pořádá ruský prezident galavečeři a po jejím skončeni se náš prezident spolu s ostatními delegáty a týmem reportérů z Bílého domu vrátí do Washingtonu. Řadové hosty vyzvednou u Metropolu autobusy. Odjíždějí přesně v deset večer a na nikoho nečekají. Zamíří přímo na letištní plochu Šeremetěva, kde všichni přestoupí do letadla. Pro všechny případy budeme mít připravené falešné pasy i pro Chiaru a Grigorije, ale s největší pravděpodobností je Rusové nebudou kontrolovat.“

„Kdy se dostanu do Moskvy?“

„Přistání autoletadla na Šeremetěvu je naplánované na čtvrtek pár minut po čtvrté ráno. Takže jestli správně počítám, budeš mít v Rusku dvaačtyřicet hodin. Zbývá vymyslet způsob, jak dostat Chiaru s Grigorijem z té dači a vrátit se k Metropolu do pátku do desíti večer.“

„Aniž bych se nechal zatknout, případně zabít armádou Ivanových nohsledů.“

„S čímž ti bohužel nemám jak pomoct. Mimoto máme ještě jeden mnohem naléhavější problém. Ivanův vyslanec očekává reakci na vznesené požadavky do zítřejšího odpoledne v Paříži. A pokud se ti nepodaří ho přesvědčit, aby odsunul termín ještě o pár dní…“

„Vedli jsme čistě akademickou diskuzi.“

„Bohužel je to tak.“

Gabriel znovu zazíral na fotografii dači utopené mezi břízami a potom sklouzl pohledem k několika hodinám na stěně ukazujícím čas v různých pásmech. Pak zavřel oči. A náhle všechno viděl v jasných barvách.

Zjevilo se mu to jako cyklus velkoformátových obrazů – olej na plátně a zručné tahy štětcem rukou Tintorettovou pod vrstvou zažloutlého laku, které lemovaly hlavní loď benátského kostelíka. V mysli teď loudavě kráčel kolem nich s Chiarou po boku, na lokti cítil ženino ňadro a na šíji jej jemně lechtaly její dlouhé vlasy. Dostat ji i s Grigorijem z dači živé bude i s Carterovou pomocí operační a logistická noční můra. Ivan hraje na domácím území a všechny výhody má na své straně. Pokud ovšem Gabriel nepřijde s něčím, čím ho položí na lopatky. Nechť lest a klam…

Musí nějak docílit toho, aby Rus ztratil ostražitost. Musí v době přepadení odvést jeho pozornost jinam. Co víc, musí ho přesvědčit, aby nechal Chiaru a Grigorije naživu ještě další čtyři dny. A k tomu od Adriana Cartera potřeboval poslední věc.

Mrknutím zahnal obraz z Benátek a opět se zahleděl na fotografii dači utopené mezi břízami. Ano, potvrdil v duchu sám sobě, bude od Adriana Cartera potřebovat ještě jednu službu. Jenže Američan sám mu ji poskytnout nemohl. Pouze matka mohla rozhodnout o tom, zda Gabrielovi vyhoví. A tak agent s Carterovým požehnáním zmizel v neobsazené kanceláři na vzdáleném konci dostavby a neslyšně za sebou zavřel dveře. Vytočil číslo samoty v Adirondackých horách a bez okolků požádal Elenu Charkovovou, zda mu půjčí to jediné a nejcennější, co jí na světě zbylo.

56

PAŘÍŽ

Mnohem později, při nevyhnutelném rozboru, který operaci tak obřích rozměrů vždy následuje, tedy při rozpitvávání a zpochybňování každého kroku, se rozhořela vášnivá debata o tom, který z mnoha aktérů akce vlastně nese největší odpovědnost za její výsledek. Jen jediný účastník se do diskuze nezapojoval – a i kdyby jej někdo vyzval, aby k věci sdělil svůj názor, neudělal by to. Tenhle muž toho moc nenamluvil a zastával osamělou funkci. Jmenoval se Rami a náplní jeho práce bylo hlídat národní poklad, memuna. Stál po boku starého pána už bezmála dvacet let jako další z jeho synů – ten, který zůstává doma, zatímco Gabriel s Navotem běhají po světě a sbírají slávu jako hrdinové. Právě on Shamronovi tajně pašoval cigarety a dohlížel na to, aby v jeho ob líbeném zapalovači značky Zippo nikdy nechyběl benzin. To on s ním proseděl celé noci na terase domu v Tiberiadě a naslouchal jeho příběhům, jako by mu je vyprávěl poprvé a ne po tisící. A byl to on, kdo kráčel přesně dvacet kroků za Shamronovými zády ve čtyři hodiny následujícího odpoledne, když vstupoval do pařížských zahrad Tuilerie.

Sergej Korovin už čekal na sjednaném místě; seděl prkenně jako socha na dřevěné lavičce poblíž Jeu de Paume, na sobě těžký kabát a kolem krku uvázanou tlustou vlněnou šálu, a právě dokuřoval zbytek cigarety, jež prozrazovala jeho národnost. Když Shamron usedl vedle něj, Korovin pozvedl levé zápěstí a významně se podíval na hodinky.

„O dvě minuty později, Ari. To se ti vůbec nepodobá.“

„Dojít sem mi trvalo dýl, než jsem čekal.“

„Kecy.“ Korovin ruku opět spustil. „Měl bys vědět, že trpělivost nepatří k Ivanovým silným stránkám. Proto to nikdy nedotáhl do První hlavní správy – na čistou špionáž byl příliš impulzivní. Museli jsme ho přidělit k Páté, kde se jeho prudkost naopak docela hodila.“

„Máš na mysli lámání vazu?“

Korovin neurčitě pohodil rameny. „Někdo to dělat musel.“

„Pro jeho otce to muselo být velké zklamání.“

„Že synáček skončil u Páté správy? No, jak se to vezme. Ivan byl jedináček. Dost… rozmazlený jedináček.“

„To je vidět i dneska.“

Shamron vytáhl z kapsy kabátu stříbrnou tabatěrku a nevzrušeně si zapálil. Korovin znovu, tentokrát už nakvašeně, pohlédl na hodinky.

„Nejspíš bysme si měli něco ujasnit, Ari. Ten termín nebyl jen hypotetický časový údaj. Ivan čeká, že se mu ozvu, a pokud se nedočká, existuje dost velká pravděpodobnost, že se vaše agentka objeví někde s kulkou v týle.“

„To by ale nebylo moc chytré, Sergeji. Protože jestli Ivan zabije moji agentku, ztratí jedinou příležitost získat zpět svoje děti.“

Korovin se s trhnutím otočil k Shamronovi. „Co to povídáš, Ari? Chceš říct, že Američané souhlasili s vydáním Ivanových dvojčat do Ruska?“

„Ne, Sergeji, to tím říct nechci. Američané do toho nemají co mluvit, bylo to Elenino rozhodnutí. Samozřejmě ji to vzalo, jak se dalo čekat, ale nechce, aby se kvůli jejímu manželovi prolévala další krev.“ Shamron se dramaticky odmlčel. „A také zná své děti natolik dobře, aby věděla, že jakmile na to budou dost staré, zase z Ruska odjedou a vrátí se k ní.“

Vypadalo to, jako by Korovin s přibývajícím věkem ztratil schopnost se přetvařovat. Vyfoukl do pařížského šera oblak dýmu a chabě se pokoušel skrýt překvapení. Takový vývoj událostí nečekal.

„Copak se děje, Sergeji? Říkal jsi přece, že Ivan chce zpátky svoje děti, ne?“ Shamron si Rusa zkoumavě prohlížel. „A teď se mi skoro zdá, žes ten návrh nemyslel vážně.“

„Nebuď směšný, Ari. Jenom mě udivuje, žes to fakt dokázal.“

„Myslel bych si, že už ses dávno naučil mě nepodceňovat.“

Zahrady se pomalu ztrácely v houstnoucí tmě. Shamron se rozhlédl kolem sebe a pak spočinul pohledem na společníkovi.

„Jsme tu sami, Sergeji?“

„Úplně.“

„Poslouchá někdo?“

„Vůbec nikdo.“

„Určitě?“

„Nikdo by si to nedovolil. Možná stárnu, ale pořád jsem ještě Korovin.“

„A já Shamron. Tak mě teď dobře poslouchej, protože to nebudu opakovat dvakrát. Ve čtvrtek ve dvě hodiny odpoledne washingtonského času se ruský velvyslanec ve Spojených státech bude hlásit u hlavní brány Andrewsovy letecké základny. Absolvuje běžnou kontrolní prohlídku a pak ho vyzvednou příslušníci pozemní bezpečnostní služby spolu s týmem důstojníků ze CIA a vyslanců ministerstva zahraničí. Odvedou ho do salonu vyhrazeného prominentním osobám, kde bude mít možnost strávit pár minut s Annou a Nikolajem Charkovovými.“ Shamron se zarazil. „Sleduješ mě?“

„Ve čtvrtek ve dvě odpoledne Andrewsova letecká základna.“

„Po tomhle setkání nastoupí děti do letounu C-32, což je armádní verze Boeingu 757. Ten přistane v Moskvě v pátek přesně v devět hodin ráno. Američané chtějí použít letiště u Konakova. Víš, o kterém je řeč, ne? Stará letecká základna, kterou jste postoupili k civilnímu využití ve chvíli, kdy už jste s žádným strojem nedokázali vzlítnout ze země.“

Korovin si zapálil další z nekonečné zásoby ruských papyrosek a lehkým mávnutím ruky uhasil zápalku. „V devět ráno letiště u Konakova.“

„Elena si za žádných okolností nepřeje, aby její děti vítal po přistání někdo cizí. Trvá na tom, aby si pro ně přišel Ivan osobně. Pokud nebude na letišti, děti z letadla nevystoupí. Je to jasné, Sergeji?“

„Nebude Ivan – nebudou děti.“

„V 9:05 letoun zastaví a otevře dveře. Pokud bude moje agentka stát před vchodem izraelské ambasády v Moskvě, děti vystoupí. Pokud ne, posádka znovu zažehne motory a odletí zpátky. A ať vás ani nenapadne něco na ten stroj zkoušet, pořád je to americká půda. V pátek v devět hodin ráno usedne ruský prezident se svým americkým protějškem a dalšími čelními představiteli G-8 k pracovní snídani v Kremlu. A nikdo z nás jim určitě nebude chtít kazit náladu, vid že ne, Sergeji?“

„Můžeš si o našem prezidentovi říkat, co chceš, Ari, ale pořád ještě respektuje mezinárodní právo.“

„Jestli je to pravda, tak proč mlčky přihlíží tomu, jak Ivan zasypává nejvýbušnější kouty světa ruskými zbraněmi? A jak to, že mu dovolil unést moji agentku a využívat ji k handlování o svých dětech?“ Povzbuzen Rusovým mlčením Shamron pokračoval: „Všechno se točí kolem peněz, že je to tak, Sergeji? Kolik si od něj váš prezident bere? Kolik musel Ivan zaplatit, aby získal požehnání k únosu Grigorije a izraelské agentky?“

„Náš prezident slouží lidu. Pohádky o jeho soukromém majetku jsou jenom obyčejné lži a západní propaganda, které mají oslabit a diskreditovat celé Rusko.“

„Mluví z tebe stáří, Sergeji.“

Korovin poznámku ignoroval. „Co se tvojí agentky týká, nemá s jejím zmizením Ivan pranic společného. Myslel jsem, že jsem to vysvětlil jasně už při našem prvním setkání.“

„Ale jistě, na to si vzpomínám. Ovšem teď dovol, abych něco vysvětlil já tobě. Pokud se moje agentka neobjeví v pátek v devět ráno živá a zdravá před naší ambasádou, učiním závěr, že ty a tvůj klient jste od počátku jednali se zlým úmyslem. A to mě opravdu hodně naštve.“

„Ivan není můj klient. Jsem pouhý posel.“

„Kdepak, to ani náhodou. Ty jsi Korovin.“ Shamron sledoval hustý provoz na náměstí Svornosti. „Znáš totožnost té agentky, kterou drží Ivan jako rukojmí?“

„Vím toho velice málo.“

Shamron nasadil zklamaný výraz a smutně se pousmál. „Býval jsi zdatnější protihráč, Sergeji. Víš naprosto přesně, o koho jde, a znáš i jejího manžela. A to znamená, že si dokážeš spočítat, co se stane, pokud ji Ivan nepropustí.“

Upustil špaček cigarety na štěrkem sypanou pěšinu. „Ale aby nedošlo k nedorozumění, pro jistotu to řeknu explicitně. Jestli ji Ivan zabije, poženu k zodpovědnosti celý Kreml. A to není všechno. Veškerou činnost naší služby nasměrujeme proti té vaší. Žádný ruský agent nikde na světě nebude moci vyjít na ulici, aniž by cítil v zádech náš dech.“ Shamron položil dlaň na Rusovo předloktí. „Je to jasné, Sergeji?“

„Naprosto, Ari.“

„Fajn. Tak ještě poslední věc. Chci Grigorije Bulganova. A neříkej mi, že není moje starost.“

Po chvilce váhání Korovin řekl: „Uvidíme.“

„Ve čtvrtek ve dvě Andrewsova letecká základna. V pátek v devět ráno letiště u Konakova, ve stejnou dobu moje agentka před naším velvyslanectvím v Moskvě. Nezklam mě, Sergeji, protože jestli mě zklameš, spousta lidí za to zaplatí životem.“

Shamron bez dalšího slova vstal a s Ramim po boku vykročil k Louvru. Osobní strážce neslyšel, co si muži povídali, ale jedním si byl zcela jist. Starý pán ještě pořád stojí v čele. A Sergeje Korovina právě vyděsil k smrti.

57

LETIŠTĚ SHANNON, IRSKO

Jméno Aarona Davise, zaměstnance propagační kanceláře Bílého domu, jim nic neříkalo. Rozkaz však hovořil jasně. Muže tohoto jména vyzvednou při zastávce k doplnění paliva v Shannonu a bezpečně jej dopraví do Moskvy. A ani se nepokoušejte navázat s ním hovor. Nepatří k těm, co si rádi povídají. Neptali se proč. Patřili k tajné službě.

Nikdo jim neřekl jeho pravé jméno, ani odkud pochází. Nikdy se nedozvěděli, že záhadný pasažér je ve skutečnosti chodící legenda a že předchozích osmačtyřicet hodin strávil přípravami na úplně jinou akci, než na jakou mířili oni, a neustálým pendlováním mezi Grosvenor Square a velvyslanectvím státu Izrael v Kensingtonu. Přestože byla na Gabrielovi patrná únava a napětí, všichni, kdo se s ním v průběhu této doby setkali, si později vybavovali jeho mimořádnou vyrovnanost. Nikdy se nepřestal ovládat, říkali, a nikdy nedal najevo, s jakou zátěží musí bojovat. Členové týmu na Gabrielův rozvážný, ale neúprosný nátlak reagovali rychlostí blesku. Pouhých dvanáct hodin po telefonickém rozhovoru s Elenou Charkovovou už se polovina z nich procházela po Moskvě s průkazkou kolem krku a neprůstřelným krytím. Zbytek, včetně šéfa speciálních operací Uziho Navota, se k nim přidal následující noci. Žádná jiná tajná služba by neposlala tak vysoce postaveného důstojníka na tak nepřátelské území jako Rusko. Ale na druhé straně – žádná jiná tajná služba se nemohla rovnat Ústavu.

Shamron zůstal po Gabrielově boku po celou dobu s výjimkou několika hodin, kdy odjel znovu do Paříže za Sergejem Korovinem. Ivan začíná být nervózní, dozvěděl se. Celá ta věc mu připadá krajně podezřelá. Nechápe, proč musí čekat na děti až do pátku. „Chce to udělat hned,“ oznámil Korovin. „Chce, aby bylo po všem co nejrychleji.“ Shamron svému starému příteli neřekl, že už tohle dávno ví. Ani že NSA byla tak laskavá a podělila se o originální záznam Ivanova hovoru včetně jeho přepisu. Namísto toho Rusa ujistil, že není důvod se znepokojovat. Elena zkratka potřebuje trochu času, aby děti – i sebe – připravila na nadcházející odloučení. „I takové monstrum jako Ivan snad pochopí, jak těžké to pro ni bude.“ Co se časového plánu týká, Shamron Korovina vina ubezpečil, že se nekonají žádné změny – ve dvě hodiny od poledne Andrewsova základna, v devět ráno Konakovo, ve stejnou dobu izraelská ambasáda v Moskvě. Nebude Ivan – nebudou děti. Nebude Chiara – žádný ruský agent nebude nikde na světě v bezpečí. „A nezapomeň, Sergeji – chceme i Grigorije.“

Ačkoliv to Shamron umně skrýval, odcházel z poslední pařížské schůzky hluboce otřesen. Gabrielův taktický manévr nejen že vyvedl Ivana z rovnováhy, ale také v něm vzbudil podezření. Vhodná příležitost potrvá krátce, pouhých pár minut, víc nebudou muset postupovat rychle a bez jediného zaváhání. Přesně to Shamron řekl Gabrielovi ve středu pozdě v noci na zadním sedadle vozu CIA, když zastavilo na deštěm bičované rozjezdové dráze shannonského letiště.

Mezi muži ležela Gabrielova cestovní kabela, on sám upíral oči k ohromnému Globemasteru C-17, který jej zanedlouho dopraví do Moskvy. Shamron s cigaretou v uštech – kterou neuhasil, přestože jej o to řidič CIA opakovaně žádal – naposled procházel detaily operace. A Gabriel, byť jej zmáhalo vyčerpání, mu trpělivě naslouchal. Memun to dělal spíš pro sebe než pro něj, neboť dalších osmačtyřicet hodin bude akci jen bezmocně přihlížet z londýnské přístavby CIA. Tohle byla poslední šance, kdy mohl Gabrielovi šeptat rady přímo do ucha, a on jí beze studu využil, A Gabriel starému pánovi rád vyhověl, neboť ještě než nastoupl do letadla, potřeboval slyšet jeho hlas. Dodával mu odvahu. Víru. Víru, že by tahle operace mohla skutečně vyjít, přestože všechno ostatní mu říkalo, že je odsouzená k nezdaru.

„A jakmile je dostaneš do auta, nezastavuj. Zab každého, kdo se ti připlete do cesty. Každého. Binec uklidíme později. Vždycky po sobě přece uklidíme.“

V tom okamžiku někdo zaklepal na okýnko. Agent CIA mužům oznámil, že stroj je připraven k odletu. Gabriel vtiskl Shamronovi polibek na tvář a řekl mu, aby tolik nekouřil. Pak vystoupil z auta a smáčen provazy deště vykročil k letadlu.

Pro tuto chvíli se stal Američanem, i když jejich přízvuk zdaleka neovládal. Nesl si americký kufr naditý americkým oblečením, v kapse měl americký mobilní telefon plný čísel s americkou předvolbou a ve druhé americký palmtop BlackBerry s americkými e-maily. Krom tohoto měl u sebe ještě druhé PDA – s funkcemi, které běžným uživatelům nebyly dostupné. Ten však patřil někomu jinému; chlapci z údolí Jezreel. Chlapci, který se mohl stát umělcem, nebýt skupiny palestinských teroristu známé jako Černé září. Tomu, který dnes v noci neexistoval. Byl jako obraz ztracený v čase. Teď byl Aaronem Davisem z propagační kanceláře Bílého domu, což mohl dokázat hned několika doklady. Hlavou mu proudily americké myšlenky a duši zaplavily americké sny. Stal se Američanem, i když jejich přízvuk zdaleka neovládal. A i když neuměl pořádně ani chodit jako oni.

Ukázalo se, že letoun nepřeváží jednu, ale hned dvě prezidentské limuzíny a k tomu tři pancéřované sportovně-užitkové vozy. Skupině agentů tajné služby velela žena, jež Gabriela odvedla k sedadlu téměř v samém středu letadla a také mu dala teplou bundu s kapuci na ochranu před vlezlou zimou na palubě. K vlastnímu překvapení se mu podařilo ukrojit pár chvil tolik nezbytného spánku; jeden z amerických kolegů prý postřehl, jak sebou v okamžiku přeletu hranice ruského vzdušného prostoru Gabriel neklidně zavrtěl. Probudil se s trhnutím patnáct minut před přistáním a po celou dobu, kdy letoun sestupoval k Šeremetěvu, myslel na Chiaru. Jak ji převezli do Ruska? Svázanou, s roubíkem v ústech? Při vědomí, nebo nadopovanou drogami? Sotva se však kola stroje dotkla dehtového makadamu, přinutil se Gabriel tyto myšlenky vyhnat z hlavy. Neexistuje žádná Chiara, přesvědčoval se v duchu, a neexistuje žádný Ivan. Existuje jen Aaron Davis, služebník amerického prezidenta s americkými sny, který se za pár minut poprvé setká s ruskými správními činiteli.

Ti už čekali na ztemnělé letové ploše a v třeskutém mrazu pro zahřátí podupávali nohama. Tým vyzvědačů spolu s Gabrielem vystoupil z letadla přes zadní rampová vrata nákladní plochy a zamířil k ruské delegaci doprovázené dvěma důstojníky z velvyslanectví Spojených států, z nichž jeden byl tajně nasazený agent CIA s diplomatickým krytím. Rusové přivítali Gabriela vřelým potřesením ruky a milými úsměvy, pak zběžně prolétli jeho pas a bez dalších průtahů do něj vlepili razítko. Gabriel dal každému na oplátku drobný výraz amerického přátelství – manžetové knoflíčky z Bílého domu. A pět minut nato už seděl na zadním sedadle limuzíny z velvyslanectví, jež uháněla po Leninském prospektu vstříc centru města.

Velikost hrála pro Rusy vždy významnou roli, a měl-li člověk na tuto zemi chvíli času, zjistil, že co je na světě největší, nachází se z valné většiny právě tam – největší stát, největší zvon, největší plavecký bazén. A pokud Leninský prospekt nedrží primát mezi největšími ulicemi světa, pak rozhodně patří k nejošklivějším. Míchanici rozpadajících se činžovních domů a monstrózních stalinských staveb osvětlovaly nesčetné neonové reklamy i močovinově žlutá záře lamp. Kapitalistické výdobytky se na prospektu ostře střetávaly s pozůstatky komunismu a výsledkem byla městská noční můra. Obří transparenty oznamující konání summitu G-8, které Rusové pečlivě rozvěsili po sloupech, vypadaly spíš jako hrozivé prapory varující obyvatele před strašlivým osudem, který je jistojistě čeká, pokud nedají do pořádku své finanční záležitosti.

S každým metrem, o který se přibližovali Kremlu, se Gabrielovi čím dál víc stahoval žaludek. V okamžiku, kdy míjeli stadion Dynamo, mu agent CIA podal satelitní snímek dači v březovém lese. Namísto dvou range roverů tam nyní stály tři a u nich byli jasně rozeznatelní čtyři muži. Gabriel opět sklouzl pohledem k souběžným sníženinám v zemi v lese poblíž domu. Od minula se trochu změnily; u jedné byl na užším konci patrný tmavý flek, jako by tam někdo v nedávné době odhrnoval sníh.

Když Gabriel Američanovi snímek vracel, řítili se už po Tverské ulici. Přímo před nimi se tyčila Zbrojnice Kremlu s rudou hvězdou, jež paradoxně připomínala znak jistého holandského piva, které dnes teklo v každé moskevské putyce proudem. Za okýnkem na Gabrielově straně se mihly potemnělé prostory cestovní kanceláře Galaxy a úzká boční ulička, kde přítel Viktora Orlova Anatolij před několika týdny čekal na Irinu, aby ji vzápětí pozval na osudnou večeři.

Sto metrů za Irininou kanceláří se Tverská ulice vlévala do dvanáctiproudé silnice Ochotnyj Rjad. Odbočili doleva a prosvištěli kolem Dumy, Domu odborových svazů a divadla Bolšoj těatr. Další význačný bod se vynořil nad náměstím Lubjanka – mohutná nasvětlená pevnost ze žlutého kamene, bývalé ústředí KGB, jež nyní stejně dobře sloužilo nástupnické vnitrostátní službě FSB. Všude jinde by budovu srovnali se zemí a hrůzy, které se v ní odehrály, by vystavili léčivým paprskům denního světla. Ne tak v Rusku. Tady jednoduše vyvěsili nový znak a děsivá tajemství bezpečně zahrabali před světem.

Za nízkým kopcem, na jehož vrcholku Lubjanka stála, se na teatrálním prospektu objevil věhlasný hotel Metropol. Gabriel s taškou v ruce proplul vstupními dveřmi ve stylu art deco, jako by mu to místo patřilo – tedy způsobem, jakým obvykle vcházeli Američané do všech hotelu kdekoliv na světě. Prázdná, ztichlá vstupní hala byla věrně restaurována do původní podoby a Gabriel si skoro dokázal představit, jak tu Lenin se svými následovníky nad čajem a sušenkami v klidu připravují éru rudého teroru. Recepční, jenž by klidně mohl vystupovat jako dvojník Nikity Chruščova, nikoho neobsluhoval, přesto musel Gabriel čekat celou věčnost, než se mu ráčil věnovat. Vyplnil nekonečně dlouhý přihlašovací formulář, mávnutím ruky odbyl netečného hotelového sluhu, jenž se neochotně nabídl, že mu odnese zavazadlo, a vystoupal do svého pokoje. Postavil se k oknu, bradu opřenou o dlaň, hlavu nakloněnou na stranu, a čekal, až nad Rudým náměstím vyjde slunce.

58

MOSKVA

Přestože globální ekonomická krize postihla celý industrializovaný svět, jen málo zemí se propadalo hlouběji či rychleji než Rusko. Prvních pár let po začátku nového milénia ruské hospodářství tylo z prudce stoupajících cen ropy, a o to tvrdší byl poté pád zpátky do reality, když ceny ropy opět klesly. Burza cenných papírů se proměnila v totální chaos, bankovní systém se ocitl v troskách a kdysi poddajné obyvatelstvo se hlasitě dožadovalo pomoci. Na ministerstvech zahraničí a v tajných službách západních států panoval strach, aby slábnoucí ruské hospodářství nevyprovokovalo Kreml k návratu do ještě zarytějšího postoje než za dob studené války; obavy sdíleli především klíčoví představitelé evropských zemí, které se stávaly stále závislejšími na ruském zemním plynu. A právě toto znepokojení přimělo země k uspořádání mimořádného summitu G-8 v Moskvě uprostřed zimy. Prokážeme tyranovi respekt, říkali si státníci, a on možná změní přístup. V to tedy alespoň doufali.

Kdyby se schůzka představitelů konala v kterékoliv jiné zemi, které do skupiny nejvyspělejších států patřily, příjezd vedoucích činitelů a jejich zplnomocněnců by místní média sotva vzrušil na tolik, aby se záležitosti věnovali víc než jiným zprávám. Tohle však bylo Rusko, a přestože státní činitelé hlásali opak, stále se neřídilo běžnými, v demokratických zemích pevně zakořeněnými pravidly. Stát veškerá média buď vlastnil, nebo alespoň ovládal a tak síť televizních kanálů ožila pokaždé, když se z ocelově šedého nebe snesl na Šeremetěvo prezidentský či jiný vládní stroj. Ruští reportéři událost vysvětlovali po svém; vedoucí představitelé západních zemí přijíždějí do Moskvy na osobní pozvání ruského prezidenta. Celý svět se potácí v krizi a pouze Rusko jej může zachránit.

Ve srovnání se svým protějškem vyšel prezident Spojených států samozřejmě mizerně. V momentě, kdy se jeho letoun zjevil nad horizontem, se řada ruských funkcionářů i komentátorů blýskla před kamerami a odsoudila vše, co americký prezident ztělesňoval i činil. Za světovou krizi může Amerika, hřímali. Vymstila se jí vlastní nenasytnost a přílišné sebevědomí a teď hrozí, že s sebou strhne zbytek světa. To nejlepší už má za sebou a čekají ji krušné časy. A dobře jí tak.

Podobně se vyjadřovali i hosté v saloncích a restauracích hotelu Metropol. Během dopoledne se prostory zaplnily reportéry a byrokraty z různých odvětví, kteří se pyšnili oficiálními průkazkami vystavenými pořadateli summitu, jako by jim snad kus plastu na nylonové šňůrce kolem krku umožňoval přístup do svatyní moci a prestiže. A ve skrytu duše nejspíš záviděli Gabrielovi, jenž se díky kartičce zbarvené do modra dostal na místa obyčejným smrtelníkům zapovězená. Visela mu na krku i ve chvíli, kdy se posadil ke stolku pod klenutým stropem z barevného skla v proslulé hotelové restauraci a snažil se pozřít lehkou snídani. Po celou dobu třímal v dlani jako ochranný štít svůj BlackBerry, ale při odchodu jej i tak obestoupila skupinka francouzských novinářů, kteří se dožadovali jeho názoru na nový americký stimulační balíček. A přestože se Gabriel odpovědím na ožehavé otázky umně vyhýbal, oslnil je vynikající znalostí jejich jazyka.

Vykročil do vstupní haly, ale u vchodu z Teatralného prospektu zpozoroval hlouček amerických reportérů, a tak rychle zmizel zadním východem na náměstí Revoluce, na němž se v létě pořádaly obrovské trhy; stánky zde nabízely vše od matrjošek přes kožešinové ušanky až po busty masových vrahů Lenina a Stalina. Teď uprostřed zimy se sem však odvážili jen ti nejstatečnější, i když zem překvapivě nepokrýval sníh ani vrstvy ledu. Když se na chvíli utišil vytrvalý prudký vítr, udeřil Gabriela do nosu pach solanky, kterou Rusové používali. Agent si vybavil příběhy, které mu vyprávěl Michail – o silných chemikáliích, jimiž Rusové polévali silnice i chodníky a které dokázaly rozežrat pár zimních bot během pouhých několika dní. Ani psi nechtěli chodit ven. Na jaře pak často vybuchovaly tramvaje, protože měsíce žíravinové agrese rozleptaly elektrické vedení. A právě tak Michail jako dítě vítal v Rusku jaro – pálením tramvají.

Teď podupával vedle Eliho Lavona u Brány Vzkříšení. Lavon držel diplomatku – v pravé ruce, což znamenalo, že Gabriela cestou z Metropolu nikdo nesledoval. Moskevská pravidla… Temným průchodem nalevo od nich zamířil Gabriel na rozlehlé Rudě náměstí. U paty Spasitelovy věže stál Uzi Navot v těžkém kabátě a kožešinové čepici. Zlatavé ručičky na černém ciferníku věžních hodin ukazovaly 11:23. Navot předstíral, že si podle nich seřizuje čas na vlastních náramkových hodinkách.

„Jak proběhlo uvítání na Šeremetěvu?“

„Bez problémů.“

„A v hotelu?“

„Bez problémů.“

„Fajn.“ Navot vrazil ruce do kapes. „V tom případě bychom se mohli projít, pane Davisi. Musíme si promluvit.“

Se sklopenými hlavami a rameny povytaženými proti kolísavému větru kráčeli k chrámu Vasila Blaženého. Navot nechtěl v Gabrielově přítomnosti trávit víc času, než bylo nezbytně nutné, a tak šel okamžitě k věci.

„Včera večer jsme obhlídli pozemek.“

„Kdo my?“

„Michail a Šmuel Peled z moskevské stanice.“ Po krátké odmlce dodal: „A já.“

Gabriel jej obdařil káravým pohledem. „Máš tady jenom dohlížet, Uzi. Shamron dal přece jasně najevo, že nechce, aby ses jakékoliv akce účastnil přímo. Na to, aby tě zatkli, zastáváš příliš vysoké postavení.“

„Tak moment. Jestli to chápu dobře, tak mlátit se s ruským zabijákem v podzemí švýcarské banky, to klidně můžu. Ale procházka v lese vadí?“

„Takže vy jste se jenom procházeli lesem?“

„Ne tak úplně. Dača stojí asi kilometr od příjezdové silnice a cestu, co k ní vede, lemuje po obou stranách březový les. Je hrozně úzká, dvě auta se tam nevyhnou.“

„Je tam nějaká brána?“

„Brána ne, ale přístup permanentně blokuje hlídka v jednom z těch range roverů.“

„Jak blízko jste se dostali?“

„Dost blízko na to, abysme viděli, že Ivan nařídil neustálý dozor přede dveřmi – ochranka se tam střídá po dvojicích. A taky dost blízko, abysme nainstalovali bezdrátovou kameru.“

„Jaký máme signál?“

„Docela slušný. Pokud dneska v noci nepřipadne dva metry sněhu, mělo by to vydržet. Máme výhled na vstupní dveře, takže pokud tam bude nějaký pohyb, okamžitě se to dozvíme.“

„Kdo má ty záběry na starosti?“

„Šmuel a nějaká dívčina z moskevské stanice.“

„Kde jsou?“

„Zabednění v jednom podřadném hotýlku v nejbližším městě. Ubytovali se jako milenci. Chudáka holku zjevně mlátí manžel a Šmuel ji chce vytrhnout z jeho spárů a začít s ní nový život. Však víš, jak to chodí.“

„Na satelitních snímcích byli strážci i za domem.“

„Jo, ty jsme taky viděli. Vzadu mají vždycky nejmíň tři muže. Stojí zhruba sto metrů od sebe a nemění polohu. Přes brýle s nočním viděním jsme je měli jako na dlani. Za denního světla,“ Navot pohodil rameny, „popadají jako terče na sportovní střelnici. Akorát do toho lesa budeme muset ještě za tmy a pak zkusit do devíti neumrznout k smrti.“

Chrám se šlehačkovými kopulemi nechali za sebou a pomalu se přibližovali k jihovýchodnímu cípu Kremlu. Přímo před nimi se jako had táhla zamrzlá řeka Moskva, pokrytá nánosem šedobílého sněhu. Navot Gabriela postrčil doprava a dál pokračovali po nábřeží. Vítr se jim teď opíral do zad. Když minuli pár znuděných příslušníků moskevské milice, Gabriel se otázal Navota, zda u dači viděl něco, kvůli čemu by bylo potřeba změnit dohodnutý plán. Navot zavrtěl hlavou.

„Co zbraně?“

„Sklad na naší ambasádě je dobře zásobovaný. Má všechno, na co si vzpomeneš.“

„Budu potřebovat berettu dvaadevadesát a miniuzi, obojí s tlumičem.“

„Určitě bude stačit mini?“

„Uvnitř té dači bude těsno.“

Kolem prošla další dvojice strážníků. Napravo od nich se nad rudými zdmi starodávné tvrze zjevilo zdobené žlutobílé průčelí Velkého kremelského paláce, v němž už probíhalo zasedání nejvyšších představitelů G-8.

„Jak jsme na tom s tím range roverem?“

„Včera večer jsme ho vyzvedli.“

„Černý?“

„Jak jinak. Ivanovi hoši by do jiné barvy nesedli.“

„Odkud je?“

„Z jedné prodejny na severu Moskvy. Až Shamron uvidí účel, raní ho mrtvice.“

„Co registračky?“

„Vyřešené.“

„Jak dlouho trvá cesta od Metropolu?“

„V každé normální zemi by se dala zvládnout za dvě hodiny. Tady ovšem… Michail má v plánu vyzvednout tě ve dvě ráno, ať máme nějakou rezervu.“

Když dorazili k jihozápadnímu cípu Kremlu, vynořil se na opačném břehu řeky šedivý činžovní blok kolosálních rozměrů s otočnou hvězdou Mercedes Benz na střeše. Nechvalně proslulý Dům na nábřeží nechal v roce 1931 postavit Stalin jako exkluzivní sovětskou rezidenci pro elitní členy nomenklatury. V období Velkého teroru se budova proměnila v dům hrůzy. Téměř osm set jeho obyvatel, což představovalo plnou třetinu celkového počtu, bylo vyhnáno z postelí a zavražděno na jednom z popravišť, jež obklopovala celou Moskvu. Trestní rituál se v podstatě neměnil nekonečně dlouhá noc plná brutálního bití, kulka do týla a kvapné zahrabání těl do masového hrobu. Navzdory krvavé historii však patřil Dům na nábřeží k nejžádanějším adresám v Moskvě. Jeden z luxusních bytů v devátém poschodí vlastnil i Ivan Charkov. Patřil k jeho nejcennějšímu majetku.

Koutkem oka Gabriel postřehl, že Navot upírá zrak k bezútěšnému parčíku naproti domu. Bažinné náměstí. Dějiště snad nejslavnější hádky v dějinách Ústavu.

„Měl jsem ti tehdy tu ruku zlomit. Kdybych tě vtáhl do toho auta a odvezl i s celým týmem z Moskvy, nic z toho by se teď nedělo.“

„To je pravda, Uzi. Nic z toho by se teď nedělo. A taky bysme nikdy nenašli Ivanovy rakety a Elena Charkovová by byla dávno mrtvá.“

Navot poznámku ignoroval. „Pořád nemůžu uvěřit, že jsme zase tady. Přísahal jsem si, že se do Moskvy už nikdy nevrátím.“ Letmo pohlédl na Gabriela. „Jak si proboha mohl Ivan pořídit byt v tomhle baráku? Vždyť je prokletý. Dodnes skoro slyšíš ten řev.“

„Elena mi prozradila, že její muž je oddaný stalinista. Dům v Žukovce si postavil na parcele, která kdysi patřila Stalinově dceři. A když hledal přechodné obydlí poblíž Kremlu, bez váhání koupil byt v Domě na nábřeží. Původní majitel byl vysoce postavený úředník z ministerstva zahraničí, kterého Stalinovi přisluhovači podezřívali ze špionáže pro Německo. Odvezli ho na popravčí pole v Butovu a zastřelili. Ivan tu historku evidentně hrozně rád dává k dobru.“

Navot nechápavě zakroutil hlavou. „Někteří vybírají podle kuchyně a jiní podle výhledu. Ale pokud jde o Ivana, na toho musí dýchnout krvavé dějiny.“

„Náš Ivan je holt jedinečný.“

„Čímž se možná vysvětluje i těch pár set akrů bezcenného březového lesa a mokřin dvě stě kilometrů od Moskvy.“

Možná, pomyslel si Gabriel, možná ano. Ohlédl se a spatřil Eliho Lavona, jak svižně kráčí směrem k nim, diplomatku stále v pravé ruce. Když je míjel, Gabriel jej nenápadně dloubl do kříže. Znamenalo to, že schůzka se chýlí ke konci. Navot si sundal rukavici a napřáhl paži.

„Vrať se do Metropolu. Zbytečně na sebe neupozorňuj a zkus se moc nestresovat. Vytáhneme ji z toho.“

Gabriel potřásl Navotovou pravicí, otočil se a vyrazil zpátky k Bráně Vzkříšení.

Navot neměl jak zjistit, že Gabriel jeho příkazu neuposlechl, a místo aby se vrátil do svého hotelového pokoje, zamířil do Tverské ulice. U budovy s číslem šest se zastavil a zkoumavě si prohlížel plakáty vylepené ve výloze cestovní kanceláře Galaxy. Jeden zobrazoval zamilovanou ruskou dvojici, jak popíjí šampaňské k opulentnímu obědu na zasněženém svahu francouzského lyžařského střediska Courchevel, na jiném dvě ruské krásky chytaly bronz na Azurovém pobřeží. Bývalé manželce přeběhlíka Grigorije Bulganova Irině Bulganovové, jež seděla zpříma za pracovním stolem s telefonem u ucha, vrcholná ironie těch snímků zřejmě nedocházela. Gabriel jí toho chtěl tolik povědět, ale, nemohl. Ještě ne. A tak tam jen stál a bez hnutí ženu za ledovým sklem pozoroval. Realita je stav mysli, běželo mu hlavou. Může to být, cokoliv si člověk bude přát.

59

GROSVENOR SQUARE, LONDÝN

Zachovával-li Gabriel v posledních hodinách před spuštěním operace obdivuhodný klid a jasnou hlavu, pak o Arim Shamronovi se totéž naneštěstí říct nedalo. Sotva se vrátil do Londýna, zbudoval si soukromou základnu na izraelské ambasádě v Kensingtonu a odtud organizoval razie na všemožné cíle na trase od Tel Avivu až po Langley. Důstojníci z oddělení operací na bulváru Krále Saula už byli z jeho výbuchů tak unavení, že losovali o to, kdo mu napříště zvedne telefon. Jediný Adrian Carter s ním neztrácel trpělivost. Jako bývalý terénní agent uvězněný v kanceláři znal dobře pocit naprosté bezmoci, který nyní Shamron prožívá. Plán na záchranu rukojmích vymýšlel Gabriel, Shamron mohl jen tlačit na páky a tahat za nitky. I tak byl však z velké části závislý na Carterovi a Agentuře, což zcela odporovalo základním principům jeho neochvějného kachol velavan. Kdyby bylo po jeho, nakráčel by do Ivanovy dači v lesích a vyřídil by si to s ním sám. A jenom blázen by sázel proti němu. „Má za sebou věci, které si nikdo z nás neumí ani představit,“ obhajoval ho Carter. „A taky jizvy, které to dokazují.“

V šest hodin toho odpoledne zamířil Shamron na velvyslanectví Spojených států v Mayfair, aby odtamtud sledoval první kroky operace. Na Upper Brook Street jej přivítala mladá agentka CIA, která vypadala, že má za sebou sotva rok služby na zahraniční misi. Provedla ho střeženým vchodem, jejž hlídali vojáci námořní pěchoty, až k nedobytnému výtahu, který je odvezl do útrob utajené přístavby. Adrian Carter a Graham Seymour už čekali v operačním středisku, koncipovaném jako amfiteátr, usazení v nejvyšší řadě. Shamron zaujal místo po Carterově pravici a zadíval se na jeden z několika širokých monitorů v čele místnosti. Právě se na něm objevil záběr na dvě letadla na dehtovém makadamu letiště u Washingtonu, D. C. Stroje patřily 89. transportní peruti se základnou na Andrewsově letecké základně. Oba měly plnou nádrž a byly připravené k odletu.

V sedm hodin se rozezvonil Carterův telefon. Agent pohotově přiložil sluchátko k uchu a pár vteřin mlčky naslouchal. Pak beze slova zavěsil.

„Právě zajíždí k bráně. Tak jdeme na to, pánové.“

Bývaly doby, kdy každý vládní zaměstnanec či novinář z Washingtonu na požádání okamžitě vysypal jméno ruského velvyslance ve Spojených státech. Jméno Konstantina Treťjakova však dnes kromě několika zasvěcených z oblasti Foggy Bottom či týmů reportérů z ministerstva zahraničí znal jen málokdo. Přestože vyslanec Ruské federace hovořil plynně anglicky, jen zřídka vystupoval v televizních pořadech a nikdy nepořádal večírky, na které by se někdo obtěžoval přijít. Ve městě, které kdysi k moskevskému emisarovi přistupovalo s téměř stejným respektem jako k vlastní hlavě státu, se Treťjakov nacházel v té nejhorší možné pozici. Byl zapomenutá duše. Byl zcela bezvýznamný.

Oficiální životopis jej označoval za „odborníka na Ameriku“ a kariérního diplomata, jenž sloužil na mnoha důležitých postech v západním světě. Taktně se však nezmiňoval o tom, že se s politickou kariérou musel málem rozloučit, když jej v Oslu nachytali s rukama v příruční pokladně velvyslanectví, ani o tom, že se čas od času trochu víc napil. V informacích o rodině se neuvádělo, že jeden z bratrů působí jako špion v SVR a druhý v nejužším kruhu kremelských siloviki. Všechny tyto nelichotivé údaje ale obsahová la složka CIA, jejíž kopii teď v ruce třímal Ed Fielding, který měl na starost přípravu části operace odehrávající se na Andrewsově základně. Při pročítání dokumentu se dobře bavil; k Agentuře se připojil v nejtemnějších dobách studené války a následující desítky let strávil bojem proti Sovětům a jejich spojencům na tajných bitevních polích po celém světě. Jediný pohled na Rusovu složku Fieldinga ujistil, že se nevydával všanc nadarmo.

Stál přímo pod znakem 89. transportní perutě a sledoval příjezd kolony vozů vypravené s Treťjakovem k odbavovací hale. Přestože se velvyslanec nacházel za branami jednoho z nejstřeženějších areálů v regionu hlavního města, hlídala jej trojnásobná ochranka – jeho vlastní ruští osobní strážci, dvojice agentů z Úřadu pro diplomatickou bezpečnost a několik vojáků ze základny. Když posádka ruské limuzíny vystoupila na letištní plochu, Fielding státníka okamžitě poznal – složka obsahovala kopii Treťjakovy úřední fotografie i několik snímků ze sledování –, avšak nedal nic najevo a namísto toho jako nepřipravený zelenáč vykročil k Rusovu poradci. Ten mu diplomaticky naznačil, na koho se má obracet, a tak se Fielding konečně otočil k velvyslanci, jemuž hrál nyní ve tváři pobavený úsměv nad Američanovou neschopností. Agent mu vehementně potřásl rukou a představil se jako Tom Harris. Pan Harris očividně nedisponoval žádným titulem a neměl na práci nic jiného, než velvyslance přivítat.

„Asi vás nepřekvapí, pane velvyslanče, že děti pana Charkova jsou ze setkání dost nervózní. Paní Charkovová by ocenila, kdybyste se s nimi mohl seznámit bez přítomnosti poradců i strážců, aby byly klidnější.“

„Nechápu, co by je mělo znervózňovat, pane Harrisi. Vrací se přece do Ruska, tam, kam patří.“

„Naznačujete tedy, že nejste ochoten se s nimi sejít o samotě? Protože pokud ano, celá dohoda padá.“

Velvyslanec povystrčil bradu. „Nikoliv, nic takového jsem přece neřekl.“

„Moudré rozhodnutí. Ani nechci pomyslet, co by se stalo, kdyby Ivan Charkov zjistil, že jste osobně zpackal celou akci jen kvůli nějakému hloupému protokolu.“

„Važte slova, pane Harrisi.“

To ovšem Fielding neměl v plánu. Naopak, teprve se dostával do ráže.

„Předpokládám, že děti znáte z fotografií.“

Velvyslanec pokýval hlavou.

„A taky jste schopen je s určitostí identifikovat.“

„Ano.“

„Výborně. Protože se k nim za žádných okolností nesmíte ani přiblížit, ani se jich dotknout. Máte povoleno položit jim dvě otázky, víc ne. Souhlasíte s těmito podmínkami, pane velvyslanče?“

„Mám snad na výběr?“

„Absolutně ne.“

„To jsem si myslel.“

„Rozpažte, prosím, a rozkročte se.“

„Proč bych to proboha dělal?“

„Protože než vás k dětem pustím, musím vás řádně prohledat.“

„To nemyslíte vážně!“

„Byl bych strašlivě nerad, kdyby Ivan Charkov zjistil, že jste.“

Velvyslanec odevzdaně roztáhl paže i nohy a Fielding si dával záležet, aby byla prohlídka co nejdelší, nejdotěrnější a co nejvíce ponižující. Když skončil, stříkl si do dlaní trochu desinfekce.

„Dvě otázky, žádné doteky. Je to jasné, pane velvyslanče?“

„Naprosto, pane Harrisi.“

„Pojďte se mnou, prosím.“

Stěny místnůstky byly ověšené fotografiemi připomínající mi slavnou minulost základny – odlety prezidentů na historické mise, váleční zajatci navrátivší se po mnohaletém věznění do vlasti i vlajkami omotané rakve, jež čekaly na pohřeb na americké půdě. Kdyby zde byli fotografové i tohoto podvečera, zachytily by objektivy aparátů obrovský smutek – matku objímající své dvě děti, které možná vidí naposledy. Žádní fotografové se tu však neukázali, neboť oficiálně tu nebylo nic k vidění. Matka ani děti neexistovaly, stejně jako dva letouny, které je od sebe měly zanedlouho odtrhnout. V záznamech řídicí věže se rovněž nenajde ani čárka o jejich odletu.

Choulili se na černé vinylové lavici. Elena, oblečená v modrých džínách a kabátě z ovčího rouna, objímala každou rukou jedno dvojče. Děti měly obličej zabořený do jejího límce a ještě dlouho poté, co dovnitř vešel ruský velvyslanec, se matky odmítaly pustit. Elena se na státníka ani nepodívala. Rty měla přitisknuté na Annině čele, oči upřené na světlešedý koberec.

„Dobrý den, paní Charkovová,“ pozdravil velvyslanec.

Elena nereagovala. Rus se obrátil na Fieldinga a anglicky naléhal: „Musím jim vidět do tváře, jinak nemůžu s jistotou říct, že jsou to skutečně děti Ivana Charkova.“

„Máte přece dvě otázky, pane velvyslanče. Požádejte je, aby se vám ukázaly. Ale opatrně, nebo se naštvu.“

Muž se obrátil zpátky k rozrušené rodině a rusky zahlaholil: „Mohly byste se ke mně otočit, děti? Potřeboval bych se vám podívat do obličeje.“

Dvojčata se ani nehnula.

„Zkuste to anglicky,“ poradil Fielding.

Treťjakov uposlechl a zopakoval prosbu v angličtině. Tentokrát dvojčata zvedla hlavu a obdařila Rusa pohledem plným neskrývaného odporu. Muž se zdál spokojen. Doopravdy před ním seděli Anna a Nikolaj Charkovovi.

„Váš otec už se vás nemůže dočkat. Těšíte se domů?“

„Ne,“ odsekla Anna.

„Ne,“ opakoval Nikolaj. „Chceme zůstat tady s mámou.“

„No, ta by se možná měla vrátit taky.“

Po těchto slovech se Elena na velvyslance poprvé podívala. Pak přejela pohledem k Fieldingovi. „Prosím vás, odveďte toho muže pryč. Začíná se mi z něho dělat špatně.“

Fielding mlčky pokynul velvyslanci, aby jej následoval na operační základnu v sousední budově. Z observačního stanoviště pak společně sledovali, jak Elena s dětmi vychází z odbavovací haly, doprovázená několika agenty bezpečnostní služby. Skupinka se pomalu přešourala přes makadam a vystoupala po schodech do přistaveného letounu C-32. O deset minut později se viditelně otřesená Elena znovu objevila ve dveřích a zavěšená do důstojníka vojenského letectva jako ve snách přešla ke Gulfstreamu a zmizela na palubě.

„Musíte na sebe být ohromně hrdý, pane velvyslanče,“ poznamenal Fielding.

„To vy jste v prvé řadě neměli žádné právo ty děti odvést od jejich otce.“

Dveře kajuty letounu C-32 se zavřely, nástupní schody byly odvezeny, palivové cisterny a zásobovací vozy odjely a pět minut nato už se stroj vznášel nad washingtonským předměstím Maryland k nebi. Fielding jej pozoroval, dokud nezmizel v oblacích, a pak se pohrdavě obořil na Rusa.

„V devět hodin ráno na letišti Konakovo. A nezapomeňte – nebude Ivan, nebudou děti. Je to jasné, pane velvyslanče?“

„Bude tam.“

„Můžete jít. A jistě prominete, že si s vámi nepotřesu rukou. Nějak se mi taky udělalo nevolno.“

Ed Fielding zůstal na observačním stanovišti, dokud ruský státník i se svým doprovodem neodjeli ze základny, a teprve pak se přidal na palubu Gulfstreamu. Elena Charkovová seděla zabořená do sedačky, oči upřené na prázdnou vzletovou plochu.

„Jak dlouho musíme čekat?“

„Moc dlouho ne, Eleno. Jste v pořádku?“

„Nějak to zvládnu, díky. Jen mě odvezte domů.“

60

HOTEL METROPOL, MOSKVA

Gabriel se o odletu stroje dozvěděl přesně ve 22:45 moskevského času. Stál právě za oknem svého hotelového pokoje, kam se vrátil okamžitě po neplánované zastávce v Tverské ulici. Přecházel po místnosti sem a tam a představa deseti hodin nečinného čekání jej přiváděla k zoufalství. Deset hodin, které naplní jen obrazy možného vývoje nadcházející operace od začátku až do konce. Deset spalujících hodin, které stráví myšlenkami na Ivana. Napadlo ho, co asi v tuto noc dělá on. Usíná v objetí své mladinké manželky? Anebo oslavuje a pořádá svou oblíbenou žranici? Právě tímto slovem označovali Ivan a jeho přisluhovači večírky, jimiž korunovali dojednání jakékoliv významnější transakce. Čím větší obchod, tím větší žranice.

Vědomí, že letadlo vyčleněné Eleniným dětem už směřuje do Ruska, Gabrielovi nijak nepřidávalo. Nervy měl napjaté k prasknutí a ze všech sil se snažil uklidnit zběsilý tlukot srdce. Tělo však příkazy mysli odmítalo poslouchat. Pokaždé když Gabriel zavřel oči, zjevily se mu satelitní snímky dači v březovém lese. A místnost, v níž Chiaru s Grigorijem jistě drží svázané a připoutané ke zdi. A čtyři říčky, které se spojují v rozlehlou mokřinu. A souběžné sníženiny v zemi.

Můj manžel je oddaný stalinista… Láska ke Stalinovi ho hodně ovlivnila při výběru a koupi nemovitostí.

Čas Gabrielovi alespoň trochu krátil vysoce zabezpečený palmtop. Právě z něj se dozvěděl, že Navot, Jakov a Oded postupují k cíli a že tajně nainstalovaná kamera nezaznamenala žádné změny v dače ani v rozložení Ivanovy ochranky. Ukázal mu také, že bůh na mokřady milostivě seslal hustou přízemní mlhu, která pomůže skrýt jejich postup. A v 01:48 mu konečně oznámil, že se blíží čas jít.

Gabriel se dávno oblékl a pod vrstvami ochranného oblečení se nepříjemně potil. Přinutil se zůstat v pokoji ještě pár minut a teprve pak zhasl světlo a tiše se vykradl do chodby. Když vystoupil z výtahu a neznatelně kývl Chruščovovu dvojníkovi pozdrav, odbíjely právě dvě hodiny. Na Teatralném prospektu už čekal černý range rover se spuštěným motorem. Jakmile Gabriel nastoupil, vyrazil do kopce směrem k ústředí FSB. Michail prsty bubnoval o volant.

„Všechno v pořádku, Michaile?“

„Jasně, šéfe.“

„Nejsi nervózní, že ne?“

„Proč by? Lubjanku miluju. Když jsem byl hodně malý, KGB tam držela mého otce celých šest měsíců. Už jsem ti to někdy říkal?“

A ne jednou.

„Máš ty zbraně?“

„Celý arsenál.“

„Vysílačky?“

„Samozřejmě.“

„Satelitní telefon?“

„Prosím tě, Gabrieli.“

„Kafe?“

„Dvě termosky. Jednu pro nás, jednu pro ně.“

„Co štípačky?“

„Vzal jsem pro každého jedny. Kdyby náhodou.“

„Kdyby náhodou co?“

„Kdyby jeden z nás šel náhodou k zemi.“

„K zemi půjdou akorát Ivanovy gorily.“

„Když to říkáš.“

Michail začal znovu bubnovat prsty.

„Nebudeš to dělat celou cestu, že ne?“

„Pokusím se.“

„Skvěle. Protože mě z tebe šíleně bolí hlava.“

Moskva je nepustila bez boje. Třicet minut trvalo jen dostat se od Lubjanky k moskevskému okruhu – půlhodina dopravních zácp, pokažených semaforů, hlubokých děr, přestupků a nevysvětlitelných miličních zátarasů. „A to jsou dvě ráno,“ soptil Michail. „Teď si představ, jak to musí vypadat v podvečerní špičce, když se polovina Moskvy snaží dostat domů přesně v tu samou dobu.“

„Jestli to takhle bude pokračovat dál, zažijem to na vlastní kůži.“

Když se jim konečně podařilo vyjet z města, pozorovali, jak kolosální činžovní domy pomalu ustupují kilometrům kolejnic a kouřících továren. Větší výrobní závody Gabriel v životě neviděl – byla to monstra s komíny, jež se pnuly k oblakům, ale málokdy se v jejich blízkosti našla lampa či jiné osvětlení. Když se na kolejích s rachotem vyhýbaly nákladní vlaky uhánějící opačnými směry, trvalo to snad celou věčnost. Mohly být klidně i pět kilometrů dlouhé, říkal si Gabriel. Anebo i sto. Rozhodně to ovšem byly nejdelší vlaky na světě.

Uháněli po dálnici M7, jež vedla přes Tatarstán dál na východ do nekonečného středu ruské říše. A když má člověk dobrodružnou povahu, pravil Michail, může se v Ufě napojit na transsibiřskou magistrálu a vyrazit na výlet do Mongolska nebo třeba do Číny. „Do Číny, Gabrieli! Dokážeš si představit, že bys prostě jel až do Číny?“

Docela snadno, odvětil Gabriel v duchu. Při pohledu na prostou šíři téhle oblasti si člověk dokázal představit téměř cokoliv. Pod nekonečným černým nebem plným ostrých bílých hvězd míjeli rozlehlé zamrzlé pláně poseté podřimujícími městečky a vesnicemi. A všude panovala nesnesitelná, krutá zima. V některých vsích se v jasné záři měsíčního svitu topily cibulovité věžní báně. Za vlády Ivanova idolu se ruské církevní stánky otřásaly v základech; právě na Stalinův příkaz nařídil Kaganovič v roce 1931 odpálit moskevskou katedrálu Krista Spasitele – údajně proto, že bránila výhledu z oken diktátorova kremelského apartmá – a venkovské kostely proměnil ve stodoly a obilná sila. Některé se podařilo zrestaurovat, jiné se stejně jako vsi, jejichž obyvatelům za dávných časů sloužily, obrátily v trosky. I to patřilo k malým temným ruským tajemstvím. Kde se hlavní město pyšnilo pozlátkem a přitažlivým půvabem, tam mu ruský venkov konkuroval chudobou a nuznou nemajetností. Zatímco do Moskvy tekly peníze, bídné vesnice obhospodařovali věčně nepřítomní místodržící, a když měly velké štěstí, poctil je návštěvou nějaký druhořadý poskok z Kremlu. Právě odsud lidé odcházeli za štěstím do velkoměst. Tady zůstávali jen poražení, neschopní smolaři, kteří pak nedělali nic jiného, než prolévali hrdlo v putykách a proklínali bohaté mizery z Moskvy.

Každé další město, kterým projížděli, bylo bezútěšnější a po chmurnější než to předchozí. Lakinsk, Demidovo, Vorša. Před nimi ležel Vladimir, správní středisko oblasti. Místní chrám Na nebevzetí Panny Marie s pěti dómy býval vzorem pro všechny katedrály v Rusku – které Stalin později zničil nebo proměnil ve vepříny. Michail předestřel, že lidé žijí v oblasti kolem Vladimíru už pětadvacet tisíc let; impozantní číslo i pro kluka z údolí Jezreel. Pětadvacet tisíc let, běželo Gabrielovi hlavou, když zíral ven na zříceniny továren na západní periferii města. Co je sem při vedlo? A co je tu drží?

Sklopil si sedadlo a před očima mu probleskl záběr z minulé cesty ruským venkovem; Olga a Elena spící na zadním sedadle, Grigorij za volantem. Slibte mi jednu věc, Gabrieli… Tehdy alespoň ujížděli z Ruska ven a ne přímo do jeho středu. Michail naladil v rádiu zprávy a při řízení zvládal i simultánně tlumočit. První den summitu G-8 proběhl, alespoň z pohledu ruského prezidenta – na jehož názoru jako na jediném přeci záleželo –, dobře. Poté se Michailovi díky zázračné proměně atmosférických podmínek podařilo chytit anglický přehled zpráv na stanici BBC. V Zimbabwe došlo k důležitému posunu v politickém vývoji. Při pádu letadla v Jižní Koreji zemřeli všichni lidé na palubě. A ozbrojené skupiny Talibanu provedly v Afghánistánu těžký útok na hlavní město Kábul. Bezpochyby s Ivanovými zbraněmi.

„Dá se odsud dojet do Afghánistánu?“

„Jasně,“ přitakal Michail, a zatímco ze sebe chrlil čísla silnic, město Vladimir, obydlené již pětadvacet tisíciletí, se znovu ponořilo do tmy.

Poslouchali BBC, dokud signál nezeslábl natolik, že se již nedala rozeznat jednotlivá slova. Pak Michail rádio vypnul a začal opět bubnovat prsty o volant.

„Děje se něco, Michaile?“

„Možná bysme si o tom měli promluvit. Pomohlo by mi, –kdybychom si to tak pársetkrát prošli.“

„To se ti vůbec nepodobá. Potřebuju, abys byl sebejistý jako vždycky.“

„Drží tam tvoji manželku, Gabrieli, a já bych to fakt nerad nějak…“

„Zvládneš to jako obvykle. Ale jestli si to chceš pár – set – krát projít…“ Gabrielovi se vytratil hlas a pohledem přeletěl po bezmezné zamrzlé krajině. „Stejně nemáme na práci nic lepšího.“

Michail trochu ztišil hlas a rozhovořil se o operaci. „Klíčem k úspěchu je rychlost,“ pravil, „bude potřeba co nejvíc využít momentu překvapení a chvatně se s Rusy vypořádat.“ Každý strážce vždycky okamžik váhá, i když proti němu stojí člověk, kterého v životě neviděl. To bude rozhodující chvíle a pak už musí jednat rázně a bez průtahů. „A žádné přestřelky,“ dodal Michail. „Ty jsou pro kovboje a gangstery.“

Sám nebyl ani jedno. Patříval k Sajeret Matkal, nejelitnější jednotce na světě. Sajeret se pouštěl do akcí, o nichž si jiné útvary mohly nechat jen zdát, stál za úspěchem při únosu cestujících na letišti v ugandském Entebbe i obsazení letadla společnosti Sabena v Tel Avivu. O mnoha jiných, mnohem náročnějších úkolech se veřejnost nikdy nedozví. Michail rozséval smrt mezi duchovními otci teroristických plánů Hamasu, Islámského džihádu i Mučednické brigády al-Aksa, a jednou dokonce překročil hranice Libanonu, aby popravil několik členů Hizballáhu. Účastnil se šílených, ďábelských operací vedených v přelidněných městech a v uprchlických táborech – a nikdy nezklamal. Žádný z teroristů, které měl Michail za úkol zlikvidovat, už se neprocházel po tomto světě. Dača v březovém lese pro někoho jako on nebude problém. I Ivanovi strážci byli specialisté, vysloužilci z jednotek Alfa nebo OMON. Přesto se o nich Michail vyjadřoval už v minulém čase. Pokud šlo o něj, byli to mrtví muži. Tichost, rychlost a načasování, to bude klíč k úspěchu.

Tichost, rychlost, načasování… Shamronova svatá trojice.

Gabriel na rozdíl od Michaila nikdy na Západním břehu ani v Gaze vraždit nemusel a většinou se úspěšně vyhnul i operacím v arabském světě. Jedinou výjimku tvořil Chalíl al-Wazír, po Jásiru Arafatovi druhý nejvýše postavený představitel Organizace pro osvobození Palestiny, známý pod krycím jménem Abú Džihád. Jako všichni branci Sajeretu i Michail v rámci výcviku pitval každý aspekt této operace, ale nikdy se na tu noc nezeptal Gabriela osobně. Až teď. A jak se řítili po opuštěné dálnici, Gabriel nakonec svolil k vyprávění – i když toho později litoval.

Abú Džihád… Dodnes mu při vyslovení toho jména vysychalo v ústech. Symbol palestinského utrpení si v roce 1988 užíval luxusního vyhnanství v Tunisku, kde obýval prostornou vilu na pobřeží. Gabriel dům i jeho okolí osobně prozkoumal a posléze dohlížel na výstavbu přesné kopie v poušti Negev, kde poté několik týdnů operaci do detailu nacvičovali. V osudnou noc se pak plavil na břeh v gumovém člunu a nasedl do přistavené dodávky Během pár minut bylo po všem. Za volantem mercedesu zaparkovaného před domem klidně podřimoval nicnetušící strážný, jemuž Gabriel vstrčil hlaveň beretty opatřené tlumičem do ucha a bez rozmýšlení zmáčkl spoušť. S pomocí členů Sajeret, kteří mu sekundovali, a speciální výbušniny, jež v okamžiku exploze ne vydávala zvuk hlasitější než tlesknutí, pak odpálil dveře hlavního vchodu a hbitě odstranil bodyguarda ve vstupní hale. Potom neslyšně vyběhl nahoru po schodech a zamířil do Abú Džihádovy pracovny. Připlížil se tak tiše, že spiritus agens OOP si ničeho ani nevšiml. Zemřel u svého stolu ve chvíli, kdy na videu sledoval záznamy z intifády.

Tichost, rychlost, načasování… Shamronova svatá trojice.

„A pak?“ otázal se Michail polohlasně.

A pak… následovala scéna z Gabrielových nočních múr.

Při odchodu z pracovny se srazil s Palestincovou manželkou K hrudi vyděšeně tiskla malého syna a volnou rukou se opírala o rameno své dospívající dcery. Gabriel pohlédl na ženu a arabsky zařval: „Zpátky do pokoje!“ Poté se otočil k dívce a hlesl „Běž, postarej se o matku.“

Běž, postarej se o matku…

Jen zřídka se mu před očima neobjevil její obličej, když se chystal ke spánku. A viděl ho před sebou i teď, když sjeli z dálnice a uháněli dál k nejsevernějšímu koutu oblasti. Mnohokrát jej napadlo, jestli by tu spoušť zmáčkl, kdyby byl věděl, že mu ta dívka stojí za zády, a v těžkých chvílích přemítal, jestli všechno, co jej od té doby potkalo, nebyl boží trest za vraždu manžela a otce před očima jeho rodiny. Teď, jako již mnohokrát předtím, vzpomínku zatlačil do pozadí a přesunul pozornost na silnici. Michail opět sjel, tentokrát do hustého shluku borovic a jedlí. Reflektory pohasly, motor ztichl.

„Jak jsme daleko?“

„Tři kilometry.“

„Jak dlouho trvá cesta?“

„Pět minut. Pojedeme pěkně pomalu.“

„Víš to jistě? Všechno záleží na načasování.“

„Dvakrát jsem to zkoušel vteřinu po vteřině. Vím to naprosto jistě.“

Michail spustil ruku na středovou konzolu a začal bubnovat prsty. Gabriel si odpustil komentář a zahleděl se na hodiny. 06:25. Čekání… Čekání na východ slunce po noci plné vražd. Čekání na to, až bude moci znovu držet Chiaru v náručí. Na to, až mu dcera Abú Džiháda odpustí. Nalil si kelímek kávy a nabil zbraně.

06:26… 06:27… 06:28…

Slunce prozářilo sněhovou návěj a Chiara už ani nepřemítala nad tím, jestli je svítání, nebo soumrak. Když však mdlé paprsky nasvítily Grigorijovu spící tvář, přepadlo ji neblahé tušení, předtucha smrti tak jasná, jako by jí srdce sevřela ocelová pěst. V ten okamžik zarachotila petlice a dovnitř vešla žena se smetanově bílou pletí a průzračnýma očima. Přinesla jídlo – okoralé krajíčky chleba, studenou klobásu, čaj v papírových pohárcích. Snídaně, nebo večeře? Chiara neměla tušení. Žena se beze slova otočila a pečlivě za sebou zamkla. Chiara vzala čaj do spoutaných dlaní a zadívala se k rudé záři v okýnku. Jako vždy po pár minutách pominula a místnost se znovu zahalila do tmy.

61

KONAKOVO, RUSKO

Stejně jako celé Rusko mělo i letiště v Konakovu dvojnásobnou smůlu. Těsně po pádu Sovětského svazu a odchodu vojenských letců zůstalo v dezolátním stavu a nadále se úspěšně rozpadalo. Jedinou krátkou dobu skromného rozkvětu zažilo, když se ho ujalo společenství obchodníků a veřejných činitelů a začalo je využívat jako komerčního nakládacího prostoru. S prudkým po klesem cen ruské ropy však letiště opět střemhlav padalo k zemi. Dnes odbavovalo maximálně tucet letů týdně a sloužilo přede vším jako odkladiště rezavějících antonovů, iljušinů a tupolevů. Ranvej však se svými třemi a půl kilometry stále patřila k nejdelším v regionu a přistávací světlomety a radarové systémy fungovaly na ruské poměry víc než dobře – což jinými slovy znamenalo, že nevypadávaly příliš často.

Onoho pátečního rána běžely všechny systémy, jak nejlépe uměly, a hrstka místních zaměstnanců se dokonce pokusila i upravit dehtový makadam přistávací plochy. Měli k tomu dobrý důvod. Řídicí věž totiž dostala zprávu ze samotného Kremlu, podle níž směřoval na Konakovo americký vojenský letoun C-32, Přistání bylo naplánováno přesně na 09:00, a co víc, stroj mělo přivítat několik vysoce postavených činitelů z ministerstva zahraničí a příletové procedury měla urychlit osobní přítomnost zástupců celního úřadu. Správa letiště se nedozvěděla, kdo sedí na palubě letounu, a příliš dobře si uvědomovala, že by ničemu neprospělo dělat kvůli této informaci povyk. Pokud šlo o záležitosti, jež se byť mizivě týkaly Kremlu, bylo lepší se příliš nevyptávat. Tedy pokud člověk nechtěl, aby mu na dveře znenadání zaklepala FSB

Delegace z Moskvy přijela krátce po osmé, a když šedivá oblaka jižně od letištní plochy proťaly kužely světla z nebes, stála už vyrovnaná na větrem bičované ranveji. Několik důstojníků se nejdřív domnívalo, že reflektory patří americkému letounu. Ten se však stále nacházel asi sto padesát kilometrů daleko a navíc měl klesat od západu, nikoliv od jihovýchodu. S přibližujícími se světly naplnil mrazivý vzduch hromový rachot rotorů a proti nebi se objevily tři helikoptéry. I na tu vzdálenost bylo jasně patrné, že nejsou ruské výroby. Kdosi z kontrolní věže je identifikoval jako upravené vrtulníky Bell 427 a jeden z členů delegace prohodil, že to vlastně dává dokonalý smysl. Dodávku zbraní Ivan Charkov klidně naložil na zrezivělou ruskou kocábku, ale pokud šlo o jeho rodinu, pořizoval zásadně stroje americké výroby.

Helikoptéry dosedly na plochu a jedna po druhé vypnula motor. Ze dvou krajních vystoupili členové ochranky, za kterou by se nemusel stydět ani ruský prezident – mohutní, od pohledu chladnokrevní a po uši ozbrojení osobní strážci v oblecích jako ze škatulky –, a rozestavěli se do půlkruhu kolem prostředního stroje. Jeden z bodyguardů k němu vykročil a otevřel dveře. Dlouho se nic nedělo, ale nakonec se vynořila hříva lesklých blonďatých vlasů, jež rámovaly dokonalý, typicky slovanský obličej mladé ženy. Technici z řídicí věže i muži z moskevské delegace si k tváři okamžitě přiřadili jméno; žena se totiž již nesčetněkrát objevila na titulních stránkách časopisů a často na ně shlížela z plakátů. Nutno dodat, že obvykle na sobě měla mnohem méně šatů než teď. Kdysi si říkala Jekatěrina Mazurovová, ale nějakou dobu už se představovala jako paní Charkovová. Přestože měla perfektní účes a byla pečlivě nalíčená, v očích se jí zračila nervozita. Sotva došlápla elegantní lodičkou na plochu, setřela strážného slovy, které nikdo neslyšel. Jeden z členů moskevské delegace poznamenal, že k ní musí být shovívaví. Zanedlouho se stane dvojnásobnou matkou, přitom to není tak dávno, co byla sama ještě dítě.

Za ženou vystoupil štíhlý muž v elegantním tmavém kabátě, jehož rysy prozrazovaly původ v centrální oblasti Ruska. U ucha držel mobilní telefon a zdálo se, že vede velmi závažný hovor. Nikdo z přítomných jej nepoznával, což nebylo nic překvapivého. Na rozdíl od oslnivě nádherné Jekatěriny se nikdy neobjevoval na stránkách tiskovin a pouze pár z těch, kdo nepatřili k úzkému kruhu siloviki, znali jeho jméno. Oleg Rudenko, bývalý důstojník KGB, nyní šéfoval Ivanově soukromé bezpečnostní službě. Sám však přiznával, že se titulem honosí jen formálně. Všechny rozkazy přicházely od Ivana a Rudenko se staral hlavně o časový harmonogram. Proto ten mobilní telefon a ustaraný výraz ve tváři.

Třetí pasažér se podle údajů kontrolní věže objevil až za dlouhých čtyřiaosmdesát vteřin po Rudenkovi. Na první pohled působil ohromně mocným dojmem, byť nebyl nijak vysoký. Mel hranaté lícní kosti, široké čelo jako boxer a nakrátko ostříhané, nepoddajné tmavě šedé vlasy. Jeden z důstojníků jej na okamžik zaměnil s dalším bodyguardem, což se stávalo dost často a muže to potají těšilo. Jakékoliv pochybnosti však rázem rozptýlil nádherný kabát anglického střihu, ručně vyrobené anglické polobotky i na míru šité kalhoty, které přes ně volně přepadaly. A také viditelné obavy ve tvářích strážců, když se ocitl v jejich blízkosti. A v neposlední řadě zlaté náramkové hodinky na mužově levém zápěstí, jejichž velikost by se při troše fantazie dala klidně srovnávat s nástěnnými hodinami. Koukněte na něj, zamumlal kdosi z moskevské delegace. Koukněte na Ivana Borisoviče! Každý z nich by s radostí snesl všechny ty soudní spory, zatykače a obviněni vznesená na Západě, jen aby mohl alespoň den žít jako Ivan Borisovič, nechat se svézt jeho limuzínou a proletět se jeho helikoptérami. A alespoň jednou ulehnout večer do postele s Jekatěrinou Ale proč ten zamračený pohled, Ivane Borisoviči? Tohle je přece tvůj šťastný den. Dnes se ti vrátí děti z Ameriky.

Ivan vykročil přes makadam s Jekatěrinou po jednom a Rudenkem po druhém boku, neustále obklopen osobními strážci. V půli cesty mu vedoucí delegace, náměstek ministra zahraničí ten a ten z toho a toho resortu, vyšel vstříc a prohodil s ním pár podle všeho velmi nepříjemných vět. Poté se oba muži zase vrátili do svého rohu. Když na náměstka ostatní členové delegace dotírali, aby jim tlumočil Ivanova slova, rázně odmítl. Ve slušné společnosti je nemohl opakovat.

Koukněte na něj! Koukněte na Ivana Borisoviče! Technicky nejvyspělejší americký vrtulník, nádherná mladá manželka a ohromná hora peněz. A za tím vším se stále skrýval obyčejný zločinec z KGB. V elegantním anglickém obleku.

• • •

Ve stejnou chvíli jako Oleg Rudenko držel telefon u ucha i Adrian Carter a hovořil přes zabezpečenou linku spojenou přímo s globálním řídicím střediskem v Langley. Třetím telefonujícím byl Shamron, jehož linka vedla do oddělení operací na bulváru Krále Saula. Pohledem hypnotizoval nástěnné hodiny a urputně se bránil sžíravé touze po nikotinu. Kouření bylo v přístavbě přísně zakázáno. A mluvení nejspíš taky, neboť Carter už několik minut nepronesl jediné slovo.

„No tak co, Adriane? Dorazil, nebo ne?“

Američan energicky pokýval hlavou. „Náš agent to právě potvrdil. Ivanovi ptáci dosedli na zem.“

„Kolik zbývá do příletu letadla?“

„Sedm minut.“

Shamron mrkl na hodiny s moskevským časem. 08:53.

„To jedou docela natěsno, ne?“

„Zvládají to dobře, Ari.“

„Jenom dej bacha, aby ty rušičky aktivovali přesně v devět nula pět, Adriane. Ani o vteřinu dřív, ani o vteřinu později.“

„Bez obav, Ari. Ivanovi se nepřepojí jediný hovor. A nikomu jinému taky ne.“

Starý pán se znovu zadíval na hodiny. 08:54.

Tichost, rychlost, načasování…

Potřebovali už jen trochu štěstí.

Kdyby v ten okamžik znal Shamronovy myšlenky Uzi Navot, jistě by reagoval jedním z axiomů Ústavu – že štěstí nikdy nepřijde jen tak, člověk se o ně musí zasloužit. A řekl by to hlavně proto, že ležel zabořený obličejem do sněhu sto metrů od dači a v ruce třímal zbraň, která nesla jeho jméno. Padesát metrů napravo od něj se ve stejné pozici nacházel Jakov, padesát metrů nalevo Oded. A přímo před každým z nich stál jeden Rus. Od chvíle, kdy se březovým lesem proplazili na pozice, uplynulo pět hodin. Za tu dobu se ruští bodyguardi dvakrát vystřídali, ale nezvaní návštěvníci nesměli ani na vteřinu polevit v pozornosti. Přestože byl Navot na operaci tohoto ražení dobře vybaven, klepal se zimou od hlavy až k patě a předpokládal, že jeho dva společníci trpí úplně stejně. Zeptat se jich však nemohl, už několik hodin spolu nepromluvili. Žádné vysílačky, tak zněl ranní rozkaz.

Navot by se nejraději politoval, ale mysl mu to nedovolila Kdykoliv se mu mráz začínal zakusovat do morku kostí, pomyslel na tábory a ghetta a na příšerné zimy, které musel jeho lid vystát při Šoa. Stejně jako Gabriel i on vděčil za svůj život někomu, kdo posbíral netušené zbytky odvahy a vůle, aby to strašné období přežil – dědovi z otcovy strany, který se celých pět let mořil v nacistických pracovních lágrech. Pět let života na přídělech, které vedly k neustálému balancování na hraně smrti. Pět let bezesného spánku v nesnesitelném chladu. Právě kvůli svému dědu vstoupil Navot do řad Ústavu a právě kvůli němu teď leží v hlubokém sněhu sto metrů od dači, ze všech stran obklopeny břízami. Rus stojící před ním zanedlouho padne mrtvý k zemi. Ačkoliv Navot neměl tolik zkušeností jako Gabriel či Michail, v armádě si odsloužil své a na akademii absolvoval rozsáhlý střelecký výcvik. Stejně jako Jakov s Odedem. Padesát metrů pro ně nepředstavovalo žádný problém, ani s promrzlými prsty a tlumičem přišroubovaným k hlavni. A rozhodně nebudou mířit na hruď, jen aby si to usnadnili. Měli jediný terč – hlavu. Žádná poslední slova umírajících ve vysílačce.

Navot pootočil levým zápěstím a mrkl na hodinky. 08:59. Ještě šest minut zápasu se zimou. Protáhl prsty a čekal, až v miniaturním sluchátku uslyší Gabrielův hlas.

Úderem deváté začalo ve zdobeném Svatojiřském sále Velkého kremelského paláce druhé, závěrečné zasedání mimořádné schůzky představitelů států skupiny G-8. Americký prezident dorazil jako vždy včas a usadil se na svém místě u snídaňové tabule. Štěstí tomu chtělo, aby měl po pravici britského ministerského předsedu, zatímco ruský prezident seděl naproti nim mezi německou kancléřkou a italským premiérem, svými nejbližšími spojenci v západní Evropě. Pozornost však upíral zejména na angloamerickou část stolu a ze dvou nejmocnějších čelních představitelů anglosaského světa prakticky nespouštěl svůj charakteristicky neústupný pohled, který volil vždy, když chtěl před ruským lidem vypadat rozhodně a tvrdě.

„Myslíte, že něco tuší?“ otázal se britský premiér.

„Děláte si srandu? Ten ví všechno.“

„Vyjde to?“

„To už se brzo dozvíme.“

„Já jenom doufám, že to ta žena přežije bez úhony.“

Americký prezident usrkl kávy. „Jaká žena?“

Zamoskvorečje Stalin nikdy docela neovládl. Ulice příjemné staré čtvrti jižně od Kremlu tak zůstaly z velké části ušetřeny nevkusného teroru při přestavbách a dodnes je lemovaly monumentální domy a kostely s cibulovitými báněmi. Právě zde, na ulici Bolšaja Ordynka číslo 56, se nacházelo velvyslanectví státu Izrael a těsně za jeho bezpečnostní bránou nyní stála Rimona mezi dvěma členy ochranky z Šin Bet. Stejně jako Uzi Navot sledovala jediný objekt – Mercedes třídy S, jenž úderem deváté zastavil u chodníku před ambasádou.

Podvozek auta klesal tíhou pancéřových plátů a neprůstřelných skel mnohem níž k zemi, než bylo u tohoto typu obvyklé, a tmavě tónovaná okna znemožňovala Rimoně výhled na sedadla spolujezdce. Rozeznávala jen řidičovu bradu a dvě ruce, jež klidně spočívaly na volantu.

Pozvedla k uchu zajištěný mobilní telefon a na malý okamžik ji ohlušila kakofonie nesourodých zvuků z operačního oddělení na bulváru Krále Saula. Vzápětí se ozval naléhavý hlas přiděleného důstojníka: „Letadlo je na zemi. Teď nám řekni, jestli dorazila. Co vidíš?“ Rimona odpověděla. Vidí mercedes s tmavě tónovanými skly a dvě ruce, jež klidně spočívají na volantu. A poté v mysli zahlédla obraz dvou andělů v černém range roveru. Andělů, kteří rozpoutají peklo na zemi, jestli Chiara nevystoupí.

62

GROSVENOR SQUARE, LONDÝN

Neměli k dispozici žádné záběry, slyšeli jen vzdálené hlasy na zabezpečených linkách a na obřích monitorech sledovali heslovitá oznámení o celkovém vývoji akce. Z nich se Shamron dozvěděl, že v devět hodin ráno moskevského času bezpečně přistál letoun vyčleněný pro Charkovovy děti. V 09:01 doroloval k řídicí věži a v 9:03 k němu přijel pozemní personál a pojízdné nástupní schody. Pár vteřin nato byl starý pán telefonicky informován, že „Jozue“ – krycí označení Gabriela s Michailem – pomalu postupuje k cíli. A konečně v 09:04 mu Adrian Carter oznámil, že přední dveře kabiny se otevřely.

„Kde je Ivan?“

„Blíží se k letadlu.“

„Sám?“

„S celým doprovodem. Manželka, osobní strážce a ten zmetek.“

„Tím myslíš Olega Rudenka?“

Carter pokýval hlavou. „Telefonuje.“

„Doufám, že to brzo položí.“

„Neboj, Ari.“

Shamron se zadíval na hodiny. 09:04:17. S telefonem bolestivé přitisknutým k uchu požádal bulvár Krále Saula o nejnovější informace o mercedesu před branou izraelské ambasády v Moskvě. Důstojník ohlásil stav beze změn.

„Možná bysme je měli trochu popohnat,“ zahlaholil Shamron

„Jak, šéfe?“

„Stojí tam moje snacha. Řekni jí, ať improvizuje.“

Shamron chvíli poslouchal, jak důstojník předává rozkaz, a pak se zadíval na zprávu, která se rozblikala na monitorech:

DVEŘE KABINY OTEVŘENÉ… ŽÁDÁME RADU…

Teď pozor, Rimono. Buď opatrná.

• • •

„Memun chce, abyste to popohnala.“

„A neřekl taky jak?“

„Prý mate improvizovat.“

„Vážně?“

Pěkně děkuju, strýčku Ari.

Rimona zazírala na mercedes. Stejná brada, stejné ruce na volantu. Jen už nespočívaly tak klidně; prsty vybubnovávaly nervózní rytmus.

Prý máte improvizovat…

Ale jak? V průběhu předoperační instruktáže Uzi Navot vytrvale zdůrazňoval jeden z klíčových bodů – za žádných okolností nesmí dovolit, aby Ivan získal příležitost unést dalšího agenta Ústavu, a už vůbec ne ženu. Rimona tedy měla zůstat stále za branou, neboť technicky vzato bylo území velvyslanectví izraelskou půdou. Bohužel neexistoval způsob, jak záležitost během patnácti vteřin popohnat z bezpečí ambasády; to mohla Rimona udělat pouze v bezprostřední blízkosti vozu. Mrkla na hodinky a pak se otočila k jednomu ze strážných.

„Otevřte tu bránu.“

„Máme rozkaz to nedělat.“

„Víte, kdo je můj tchán?“

„To ví přece všichni.“

„Tak na co čekáte?“

Muž uposlechl a následoval Rimonu do ulice, zbraň v rozporu se všemi psanými i nepsanými pravidly diplomatického protokolu vytaženou a připravenou k útoku. Rimona bez váhání zamířila k zadním dveřím mercedesu a zaťukala na těžké neprůstřelné sklo. Když se nic nedělo, zaklepala dvakrát silněji. Tentokrát okýnko sjelo dolů. Za ním se však neobjevila Chiara, ale asi třicetiletý muž v luxusním obleku a navzdory zatažené obloze se slunečními brýlemi na očích. V rukou držel dvě věci – pistoli Makarov a papírovou obálku. Zbraní držel příslušníka Sin Bet v bezpečné vzdálenosti, obálku předal Rimoně. A když okýnko zase vytahoval, roztáhl se mu po tváři široký úsměv. Pak vůz vyrazil kupředu, na první křižovatce s hvízdáním pneumatik na zamrzlé vozovce smykem odbočil a zmizel z dohledu.

Instinkt velel Rimoně okamžitě pustit obálku na zem, ale na místo toho ji po zběžné prohlídce netrpělivě otevřela. Do dlaně jí vypadl zlatý prsten. Okamžitě jej rozpoznala. Stála totiž vedle Gabriela, když jej v telavivském klenotnictví vybíral, a nedlouho poté se na terase tchánova domu s výhledem na Galilejské jezero dívala, jak jej navléká Chiaře na prsteník. Znovu pozvedla telefon k uchu, několika slovy sdělila operačnímu oddělení, co se právě odehrálo, a pak se vrátila na izraelskou stranu brány. Mimoděk sklopila zrak k věnování a oči se jí zalily slzami.

NAVŽDY, GABRIEL.

Nejnovější zpráva z velvyslanectví jen potvrdila jejich předpoklad – Ivan neměl v plánu Chiaru propustit. Nikdy. Shamron tiše pronesl čtyři slova v hebrejštině: „Pošlete Jozua do Kanaanu.“ Pak se obrátil na Cartera. „Už je na čase.“

Carter popadl telefon. „Zapněte rušičky. A předejte Ivanovi zprávu.“

Shamron zazíral na slova, jež stále blikala na monitorech. Jeho rozkaz rozpoutal na bulváru Krále Saula horečnou aktivitu a ze sluchátka se ozývalo vzrušené pokřikování. Veškerou vřavu však přehlušily dva známé klidné, nevzrušené hlasy. První z nich patřil Uzimu Navotovi, jenž oznamoval, že hlídky u zadní zdi dači vypadají poněkud netrpělivě. Jako druhý promluvil Gabriel „Jozue se nachází třicet vteřin od cíle. A brzy zaklepe na dveře ďáblova doupěte.“

Gabriel ani Shamron se neměli jak dozvědět, že trpělivost rychle dochází i samotnému ďáblu. Stál u paty nástupního schodiště, mohutné ruce opřené o kyčle, a zlehka se pohupoval zepředu dozadu. Charkovovi ostřílení agenti by tento zvláštní postoj okamžitě rozpoznali – patřil k mnoha projevům, které Ivan převzal od svého hrdiny Stalina. A také by dodali, že nastal čas rychle skočit do úkrytu, neboť toto pohupování obvykle předznamenávalo mocný výbuch.

Příčinou Ivanova rostoucího vzteku byly dveře amerického letounu C-32. Celou minutu po jejich otevření se nic nedělo a pak je zastoupili dva těžkooděnci v černém. Rusův hněv se vystupňoval krátce po 09:05, když mu Oleg Rudenko, jenž se nehnul od jeho pravice, sdělil, že mu přestal fungovat mobilní telefon. Osobně to dával za vinu vlnám z komunikačních systémů letadla – a částečně měl pravdu. Ivan však očividně pojal jiné podezření.

V tom okamžiku se přestal ovládat a pokusil se vzít záležitost do svých rukou. Prudce odstrčil bodyguarda a vyrazil po schodišti nahoru. Na třetím stupínku se však zarazil a zůstal stát jako přimražený. Člen polovojenské skupiny CIA na něj nevzrušeně namířil kompaktní samopal a vynikající ruštinou mu přikázal, aby sestoupil zpátky na plochu. Ruce mužů na zemi okamžitě vystřelily pod kabáty a technici z kontrolní věže později vypověděli, že viděli záblesk několika zbraní. Rozlícený, a teď navíc i ponížený Ivan vztekle uposlechl a vrátil se na ranvej.

Tam zůstal stát jako na trní další dvě napjaté minuty, ruce v bok, oči upřené na agenty se samopaly, kteří bok po boku bránili vchod do letadla vlastními těly. Když se konečně rozestoupili, nespatřil mezi nimi Ivan své děti, ale pilota, jenž v ruce držel kus papíru. Gestem ruky přivolal náhodně vybraného Rusa z pozemního personálu a naznačil mu, aby předal vzkaz rozezlenému muži v kabátě anglického střihu. Než Ivan dočetl chvatně napsaná slova, dveře letounu se zavřely a dva motory slavného výrobce Pratt & Whitney se rachotivě rozburácely. A když stroj začal rolovat, cestujícím na palubě se naskytl nezvyklý pohled – Ivan Charkov, oligarcha, obchodník se zbraněmi, vrah a otec dvou dětí, vztekle zmačkal papír do kuličky a nakvašeně jím mrštil o zem.

Kdokoliv jiný by v tomto okamžiku připustil porážku; ne však Ivan. To poslední, co posádka letounu spatřila, bylo, jak Ivan vytrhl Olegu Rudenkovi mobilní telefon z ruky a vrhl jej po stroji. Přístroj se neškodně odrazil od trupu a rozletěl se na tisíc kousíčků. Několik mužů na palubě se rozesmálo, avšak nebyli to ti, kteří věděli, co přijde. Poteče hodně krve. A budou padat hlavy.

Prudký závan horkého vzduchu z motorů C-32 poslal papír přes ranvej k vyrovnané řadě moskevských delegátů a nakonec skončil u nohou samotného ministerského náměstka. Ten chvíli zvažoval, že jej nechá odplout do zapomnění, avšak byrokratická výchova nakonec zvítězila a muž se pro vzkaz sehnul. Konec konců, byl to přece – z jistého pohledu – úřední dokument.

Ivanova silná pracka zmačkala list do hutné kuličky o velikosti golfového míčku a náměstkovi trvalo několik vteřin, než jej vyrovnal a uhladil. Papír nesl hlavičku 89. transportní perutě a pod ní stálo několik řádků v angličtině, na první pohled psaných dětskou rukou pod velkým citovým vypětím. Státník přejel očima první řádek a zaraženě si říkal, že by snad neměl číst dál. Povinnost však znovu zvítězila.

Nechceme žít v Rusku.

Nechceme žít s Jekatěrinou.

Chceme jet domů do Ameriky.

Chceme být s naší mámou.

Nenávidíme tě.

Náměstek vzhlédl ještě včas, aby koutkem oka zachytil Ivana mizejícího ve svém vrtulníku. Koukněte na něj! Koukněte na Ivanu Borisoviče! Má všechno, co si jen může přát – horu peněz a za manželku supermodelku. Má všechno – kromě lásky svých dětí. Koukněte na něj! Nejsi nic, Ivane Borisoviči! Nic!

63

VLADIMIRSKÁ OBLAST, RUSKO

Varovná cedule u vjezdu pamatovala éru Sovětského svazu, bílé břízy i časy carů. Čtyřicet metrů před nimi stál na úzkě cestě range rover se dvěma bodyguardy usazenými na předních sedadlech. Michail zablikal reflektory. Range rover se nepohnul.

Michail otevřel dveře a vystoupil. Na sobě měl těžkou šedou bundu zapnutou až k bradě a tmavou vlněnou čepici staženou do čela. Pro tuto chvíli byl jenom další Rus, další Ivanův poskok. Veterán jednotek Alfa s nepříjemným chováním, kterého vrcholně obtěžuje, musí-li vystupovat z tepla svého vozu, když venku panuje teplota nižší než deset stupňů pod nulou.

S rukama vraženýma v kapsách a bradou přitisknutou ke hrudi přistoupil ke dveřím řidiče protějšího terénního vozu. Okýnko nehlučně sjelo dolů. A Michailovi se v ruce mihla zbraň.

Šest jasných záblesků. A sotva slyšitelná prasknutí.

Gabriel zamumlal pár slov do miniaturního mikrofonu. Michail se natáhl přes mrtvého řidiče, vytočil volant ostře doprava a posunul řadicí páku automatu z polohy PARKOVÁNÍ do pozice JÍZDA. Range rover sjel tiše z cesty a po pár metrech se zarazil o kmen vzrostlé břízy. Michail vypnul motor a odhodil klíčky daleko do lesa. Pár vteřin nato už opět seděl vedle Gabriela a jel dál k přednímu vchodu dači.

V tentýž okamžik tři muži ležící ve sněhu padesát metrů od zadní zdi dači zacílili. A vzápětí na Navotův pokyn vystřelili.

Tři jasné záblesky. A sotva slyšitelná prasknutí.

Muži se proplazili mezi stromy a poklekli u svých obětí. Zajistili jejich zbraně, deaktivovali vysílačky. Navot tiše promluvil do miniaturního mikrofonu. Cíl zneškodněn. Zadní perimetr zajištěn.

• • •

Přesně dvě stě šest kilometrů na východ v moskevské Tverské ulici právě bývalá manželka přeběhlíka Grigorije Bulganova Irina Bulganovová odemkla dveře kanceláře společnosti Galaxy a obrátila ceduli s nápisem ZAVŘENO na stranu OTEVŘENO Sedm minut zpoždění, kárala se v duchu. Ne že by na tom záleželo. Obchod upadal vesmírnou rychlostí – či poetickými slovy generální ředitelky cestovní kanceláře zamrzl silněji, než řeka Moskva Vánoční svátky byly ztělesněně fiasko a rezervace na pobyt v jarní lyžařské sezóně v podstatě neexistovaly. I oligarchové v tuhle dobu křečkovali svou hotovost – respektive to relativní málo, co jim zbylo.

Irina se usadila za stolem u okna a snažila se vytvořit zdání velké zaneprázdněnosti. Mezi zaměstnanci Galaxy se šuškalo o snižování nákladů, zrušení odměn, a dokonce o propouštění. Díky, kapitalisme! Možná měl Lenin nakonec pravdu; kdyby nic jiného, podařilo se mu skoncovat s věčnou nejistotou. Za komunismu byli všichni Rusové chudí – a nikdo nebohatí. Tenhle princip konsistence měl něco do sebe.

Z myšlenek ženu vytrhlo kovové cinknutí dveřního zvonku. Vzhlédla a spatřila malou postavu v těžkém kabátě, s vlněnou šálou kolem krku, klapkami na uších a v klobouku, jak se dere dveřmi. V ruce držel muž nevelkou diplomatku. Takových jako on se po Tverské ulici procházely tisíce – chodící klubka vlny a kožichu nerozeznatelná jedno od druhého. Sám Stalin by tu klidně mohl kráčet zachumlán do své houně a nikdo by si ho ani nevšiml.

Muž si povolil šálu a odložil klobouk, odhaluje tak ustupující jemné vlasy. Irina jej okamžitě poznala. Byl to ten hodnější z těch dvou. Ten který ji přiměl hovořit o nejhorší noci svého života. Teď se blížil k jejímu stolu s kloboukem v jedné ruce a diplomatkou v druhé. A ona jako ve snách viděla sama sebe, jak nenucené vstává, usmívá se a třese mu ledovou drobnou rukou. Vyzývá ho, aby se posadil, a ptá se, co si přeje.

„Potřebuju naplánovat dovolenou,“ řekl návštěvník rusky.

„Kam se chystáte?“

„Na Západ.“

„Můžete to upřesnit, prosím?“

„Bohužel ne.“

„Na jak dlouho?“

„Navždy.“

„Kolik cestujících?“

„To také ještě nevím. S trochou štěstí nás bude hodně.“

„Kdy chcete odjet?“

„Dnes pozdě večer.“

„A s čím přesně vám tedy mohu pomoci?“

„Můžete své nadřízené oznámit, že potřebujete na chvilku odejít? Pozval jsem vás na kávu. A vezměte si s sebou všechny cennosti, protože sem už se nevrátíte. Nikdy.“

64

VLADIMIRSKÁ OBLAST, RUSKO

Ruská dača může sloužit mnoha účelům. Může se z ní stát dřevěný palác či kůlnička na nářadí obklopená záhonky ředkví a cibulí. Domek na konci příjezdové cesty spadal někam mezi tyto dvě kategorie. Robustní nízké stavení připomínalo bytelný koráb a odrážela se v něm moc i síla bolševismu. Nemělo žádnou vstupní verandu ani schody, jen dveře uprostřed přední stěny, k nimž vedla úzká cestička vyšlapaná v hlubokém sněhu Po obou stranách vchodu bylo zasklené okno. Kdysi sytá lesní zeleň rámů dávno zešedla a vhledu do místnosti bránily tenké záclony. A právě ve chvíli, kdy Michail zatlačil řadicí páku do polohy PARKOVÁNÍ a vypnul motor, ta v pravém okně se lehce poodtáhla.

„Vem klíčky.“

„Myslíš?“

„Vem je.“

Michail vytáhl klíč ze zapalování, strčil jej do náprsní kapsy nad srdcem a zapnul ji na zip. Gabriel vrhl letmý pohled na dva strážné, kteří stáli asi deset metrů od dači, samopaly zavěšené na hrudi. Jejich umístění představovalo malý oříšek; trajektorie kulek bude muset vést nepatrně vzhůru, aby až vyletí z lebek Rusů nerozbily okna. Gabrielovi úvaha netrvala déle než chvilku, kdy se Michail natáhl pro válcovitou termosku; podobné analýzy prováděl od svých dvaadvaceti. Zbývalo poslední rozhodnutí kterou rukou? Pravou, nebo levou? Oběma střílel stejně dobře. Jelikož ale bude vystupovat na straně spolujezdce, rozhodl se pro pravačku. Tak se alespoň vyhne riziku, že tlumičem praští o blatník.

„Určitě je chceš sejmout oba, Gabrieli?“

„Bez debat.“

„Protože já bych si klidně mohl vzít toho nalevo.“

„Prostě vystup.“

Michail se opět opřel do dveří a vystoupil. Tentokrát jej Gabriel následoval, bundu rozepnutou, berettu zastrčenou za pasem. Michail přistoupil s termoskou v napřažené ruce k prokřehlým strážcům a začal s nimi rusky klábosit. Pár slov o horké kávě, pár nadávek o příšerném provozu v Moskvě. Cosi o Ivanovi na válečné stezce, ale tomu už Gabriel příliš nerozuměl. Ani ho to nezajímalo. Oči měl upřené na místečko několik centimetrů za pravým předním kolem roveru, kam padne na koleno a ukončí další dva ruské životy.

Bodyguardi už se nedívali na Michaila, ale jeden na druhého. Krčili rameny a kroutili hlavou.

A Gabriel padl na koleno.

Další dva jasné záblesky. Další dva Rusové z cesty.

Bez jediného zvuku. Bez rozbitých oken.

Michail opřel termosku o dveře a rychle poodběhl.

Březový les se otřásl.

Ticho bylo to tam.

Tri muži za dačou jako na pokyn současně vstali a pomalu postupovali mezi stromy. Navot je upozornil, aby nezapomněli sklopit hlavu. Vzduchem proletí spousta olova.

Chiara se s trhnutím posadila. Ruce i nohy měla stále spoutané, ale na prochladlé kůži ucítila prach a drť, jež v černé tmě pršely ze stropu. Shora doléhalo dunění kroků a tlumené výstřely. Pak se ozval výkřik.

„Grigoriji! Někdo jde!“

Další výstřely, další výkřiky.

„Vstávejte, Grigoriji! Můžete vstát?“

„Nejsem si jistý.“

„Musíte to zkusit.“

Ze tmy zaznělo zasténání.

„Moc zlomených kostí, Chiaro. A málo síly.“

Napřáhla paže do tmy.

„Chyťte mě za ruce, Grigoriji. Zvládneme to.“

Uplynulo pár vteřin, než se v černi našli.

„A teď táhněte. Pomozte mi nahoru!“

Rus znovu bolestně zaúpěl, ale ze všech sil pomáhal Chiaře vstát. Jakmile se jí podařilo přenést váhu na chodidla, napnula nohy a vrávoravě se postavila. Pak mezi svištěním kulek rozeznala nový zvuk – po schodech dolů spěchala žena se smetanově světlou pokožkou a průzračnýma očima. Opatrně, aby neškobrtla o řetězy mezi kotníky, se Chiara přišourala ke dveřím a přikrčila se v koutě. Netušila, co udělá, ale jedním si byla jistá. Dnes nezemře. Rozhodně ne bez boje.

Ukázalo se, že nejen Olegův, ale žádný telefon nefunguje. Ani Jekatěrinin, ani ten zabudovaný v kabině vrtulníku, ani mobily členů Ivanovy ochranky. Jediný přístroj se nedal použít. Tedy do té doby, než se letoun s dětmi vznesl k nebi – pak se zařízení opět vzpamatovala a Ivan se okamžitě spojil s blízkým asistentem hlavy státu. Oleg Rudenko chtěl pro jistotu zkontrolovat své muže u dači, ale přestože zkusil několik čísel, nikdo se neozýval. Mrkl na hodinky. 09:08. Každou minutou se vymění směna. Rudenko vytočil číslo agenta, jemuž předal velení, a přiložil telefon k uchu

Kombinace otřesu, tlakové vlny a ohlušujícího zahřmění od vedla tu nejtěžší práci, na Michaila s Gabrielem zbylo jen odstranit posledních pár překážek.

Překážka číslo jedna byl bodyguard, jenž krátce vyhlédl zpoza záclony. Gabriel jej odstranil svým miniuzim pár vteřin poté, co vstoupili do dači.

Těsně před výbuchem si dva jiní strážci v tichosti pochutnávali na snídani. Teď leželi omráčení na podlaze, zbraně mimo svůj dosah. Gabriel je zasypal sprškou kulek a pokračoval do kuchyně, kde čtvrtý muž ještě před chvílí chystal čaj. Ten také stihl vypálit jedinou střelu, než mu Gabriel pokropil hruď salvou ze samopalu.

Pravá část dači zajištěna.

Pár kroků od něj slavil Michail podobný úspěch. Následoval Gabriela odbouranými dveřmi dovnitř a okamžitě spatřil dva muže v chodbě za vchodem. Než Gabriel poprvé vystřelil, instinktivně přičapl, a uvolnil tak Michailovi palebnou linii. Ten ji bez váhání využil a poslal do chodby několik ran pouhých pár centimetrů nad společníkovou hlavou. Hned poté se otočil k obývacímu pokoji. Jeden z Ivanových poskoků sledoval v okamžiku výbuchu nejdůležitější momenty významného fotbalového zápasu. Teď, obalený prachem a sádrovou omítkou, slepě šátral po zbrani. Michail jej uzemnil jedinou kulkou do hrudi.

„Kde je ta holka?“ zeptal se umírajícího rusky.

„Ve sklepě.“

„Hodný chlapec.“

A střelil muže do obličeje.

Levá část dači zajištěna.

Agenti vyrazili ke schodům.

Vmáčknutá do rohu temné kobky slyšela Chiara tři hlasité zvuky v rychlém sledu – chvatné odemykání visacího zámku, vysunutí závory a otočení petlice. Kovová vrata se s pronikavým vrzáním otevřela a pustila dovnitř chabý proužek mdlého světla. Když dopadl na Grigorije, následoval jej makarov ráže devět milimetrů v pevném sevření ženských rukou. Rukou, jež zabily Chiařino dítě agresivními sedativy. Hlaveň pistole, natočená jen pár stupňů od Chiary, zamířila na Grigorije, v jehož zmláceném obličeji se ani na vteřinu neukázal strach. Vytrpěl příliš mnoho na to, aby se teď začal bát, a byl příliš vyčerpaný, aby se vzpíral smrti. A tak se Chiara vzepřela za něj. Vyřítila se z temného úkrytu, popadla ženu za zápěstí a vší silou je ohnula nazad. Když zbraň bezcílně vypálila, rozlehla se rána v maličkém betonovém sklepě jako výstřel z děla. Pak žena zmáčkla spoušť znovu. A potřetí. Chiara jí držela ruce zvrácené a nepouštěla. Pro Grigorije. Pro nenarozené dítě.

Pro Gabriela.

Ivan Charkov byl člověk mnoha životů a mnohých tajemství. Nikdo to nevěděl lépe než Jekatěrina, bývalá milenka, jež se proměnila v oddanou manželku. Stejně jako Elena i ona pošetile vstoupila do nerozumného svazku, kde výměnou za splnění všech materiálních přání nesměla pokládat žádné otázky. Žádné otázky o Ivanových obchodech, jeho přátelích či společnících. Žádné otázky k tomu, co přimělo Elenu vzdát se dětí. A v tuto chvíli žádné otázky o tom, proč dvojčata nevystoupila z letadla. Namísto toho se Jekatěrina ze všech sil snažila hrát roli, kterou jí Ivan přisoudil. Pokusila se ho vzít za ruku, ale muž její doteky hrubě odmítal. Chtěla ho utěšit slovy, ale on nechtěl poslouchat. Veškerou pozornost soustředil na Olega Rudenka, jenž hulákal do telefonu, aby překřičel rachot rotorů. Tak se k Jekatěrině dostala slova, která by raději neslyšela. Kolik máte mužů? Za jak dlouho tam budete? Žádnou krev! Rozumíte? Do našeho příjezdu nechceme žádnou krev! Sebrala odvahu a zeptala se, kam mají namířeno. Ivan odvětil, že to brzo zjistí sama. Řekla, že chce jet domů. Ivan odsekl, ať drží hubu. Jekatěrina se otočila k okýnku helikoptéry a zadívala se ven. Někde hluboko pod ní stála její rodná vesnice. Ta, kde žila do chvíle, než ji objevila lovkyně talentů z modelingové agentury. Ves plná opilců a ztracených duší. Žena zavřela oči. Odvez mě domů, ty zrůdo. Prosím, odvez mě domů.

Mladý asistent přistoupil k ruskému prezidentovi se značnou dávkou opatrnosti. To měli ostatně všichni pomocníci, bez ohledu na věk, společné. Prezident se odklonil od stolu a svolil, aby mu něco zašeptal do ucha; takové výsady se mladíkovi nedostávalo často. V prezidentových očích se znovu objevil ten zvláštní pohled, bradu sklopil k hrudi a z jeho výrazu sršely blesky.

„Nevypadá moc šťastně,“ poznamenal britský premiér.

„Vážně? Podle čeho tak soudíte?“

„Na letišti to nejspíš nešlo moc dobře.“

„A co teprve až uslyší pokračování.“

Běželi dolů po schodech. V polovině cesty zazněl první výstřel. Michail utíkal jako první, Gabriel v těsném závěsu. Výhled měl částečně zakrytý Michailovými zády, ale do nosu jej neomylně udeřil příšerný zápach – pach lidí dlouho vězněných na příliš malém prostoru. Pach smrti. Poté se ozvala další rána. A další. A další…

Gabriela ohlušil mocný vřískot, následovaný dvěma rozzuřenými ženskými hlasy, jež po sobě vztekle ječely. Daly se snadno rozeznat, protože jeden křičel rusky – a druhý italsky.

Konečně seskočili z posledního schodu a uháněli k vězení. Gabriel běžel Michailovi v patách a modlil se, aby se neozval další výstřel. Michail rozrazil železná vrata a vpadl do kobky jako první. V rohu se choulil muž s groteskně deformovaným obličejem, ruce i nohy spoutané želízky. Chiara ležela na zádech na podlaze a zmítala se pod vahou Rusky. Bojovaly o pistoli, jež se nebezpečně přibližovala k Italčině tváři.

Michail chňapl po zbrani a stočil ji ke zdi; ještě dvakrát neškodně vystřelila. Gabriel lapil hrst Rusčiných vlasů, trhl jimi do boku a vpálil věznitelce kulku do spánku. Prostor místnůstky teď vyplňoval pouze jediný křik. Gabriel odvalil mrtvé tělo stranou a poklekl před Chiarou. Manželka jej v záchvatu šíleného boje zprvu zaměnila za dalšího Ivanova lokaje a vyděšeně se odtáhla. Gabriel jí vzal tvář do dlaní a italsky zašeptal: „To jsem já, Gabriel. Prosím, zkus se uklidnit. Nemáme moc času.“

65

GROSVENOR SQUARE, LONDÝN

Mnohem později se rozhoří debata o tom, za jak dlouho vlastně Gabriel s Michailem svůj obtížný úkol zvládli. Celkový čas činil tři minuty a dvanáct vteřin, což byl úctyhodný výkon – tím spíš, že jen půlkilometrová cesta od prvního stanoviště ochranky k dači trvala déle než minutu. Od odpálení dveří k záchraně rukojmí uběhlo neuvěřitelných dvaadvacet vteřin. Tichost, rychlost, načasování… A samozřejmě odvaha. Nebýt toho, že se Chiara vzmohla na odpor a rozhodla se bojovat o život, ona i Grigorij by zemřeli dřív, než by se k nim dvojice agentů dostala.

Zázrakem moderní techniky a jištěné satelitní komunikace slyšelo Gabrielovo šeptání v italštině i osazenstvo bulváru Krále Saula. Nikdo z oddělení operací nerozuměl tomu, co říká, ale na tom nezáleželo. Samotný fakt, že mluví italsky na hystericky rozrušenou ženu, jim pověděl vše, co potřebovali vědět. První fáze operace tedy skončila úspěchem, což ještě v 09:09:12 moskevského času potvrdil ústně Michail a dodal, že mají i Grigorije Bulganova, který je sice v hrozném stavu, ale žije.

V Tel Avivu se spustila úlevná vřava; dny napětí a smutku vyústily ve výbuch radosti, jako když se povolí parní ventil. Obrovské veselí ohlušilo všechny linky, a Shamron proto porozuměl zprávám o nejnovějším vývoji až o deset dlouhých vteřin později. Když novinu oznámil Adrianu Carterovi a Grahamu Seymourovi, spustil se podobný povyk i v londýnské podzemní přístavbě a do třetice pak v globálním řídicím středisku v Langley. Jen Shamron se oslav neúčastnil. A měl pro to dobrý důvod. Vše, co potřeboval vědět, mu prozradila čísla.

Pět agentů.

Dva zesláblí rukojmí.

Tisíc metrů od dači k silnici.

Dvě stě šest kilometrů do Moskvy.

A Ivan ve vzduchu.

Ve špičkách prstů protočil svůj věrný zippo a podíval se na hodiny. 09:09:52. Čísla…

Na rozdíl od lidí čísla nikdy nelhala. A tahle čísla nevypadala dobře.

Gabriel přestřihl kleštěmi řetězy i pouta a pomohl Chiaře na nohy.

„Zvládneš jít?“

„Neopouštěj mě, Gabrieli.“

„Nikdy tě neopustím.“

„Zůstaň u mě!“

„Zvládneš jít?“

„Myslím, že jo.“

Podepřel ji kolem pasu a pomohl jí do schodů.

„Musíme si pospíšit, Chiaro.“

„Neopouštěj mě, Gabrieli.“

„Nikdy tě neopustím.“

„Nenechávej mě tady s nima.“

„Všichni už jsou pryč, lásko. Ale musíme přidat do kroku.“ Konečně dosáhli nejvyššího schodu. Uprostřed haly stál Navot, u nohou všude těla, stěny postříkané krví.

„Grigorij je na tom blbě,“ vyhrkl Gabriel hebrejsky. „Zajdi pro něj.“

Pomohl Chiaře projít kolem mrtvol a společně zamířili k díře, kde se ještě před chvílí nacházely bytelné dveře. Chiara postřehla další těla. Všude samá těla. Těla a krev. „Můj bože.“

„Nedívej se na to, lásko, jen pojď, rychle.“

„Můj bože.“

„No tak, Chiaro, pojď honem.“

„To ty jsi je všechny zabil, Gabrieli? Tys tohle udělal?“

„Hlavně pojď, lásko.“

Navot vběhl do sklepa a zrak mu okamžitě padl na Grigorijův obličej.

Ti zmetci!

Letmo pohlédl na Michaila.

„Postavíme ho.“

„Není na tom moc dobře.“

„To mě nezajímá, musí vstát.“

Agenti vzali Rusa pod paží a s obtížemi jej vytáhli na nohy. Grigorij doprovázel jejich snažení bolestným úpěním.

„Nedokážu jít, nezvládnu to.“

Navot si muže přehodil přes rameno a kývl na Michaila.

„Jdeme.“

Zadní dveře range roveru byly otevřené; u jednoho křídla stál Jakov, u druhého Oded. Pár kroků od nich ležely dvě mrtvoly s rozhozenými pažemi a krvavou aureolou kolem hlavy. Gabriel provedl Chiaru kolem nich a vyzvedl ji do zadního prostoru roveru. Když se obrátil zpátky k dači, spatřil Navota s Grigorijem na rameni.

„Nalož ho dozadu vedle Chiary a padáme odsud.“

Navot jemně uložil Grigorije do vozu a Gabriel se mezitím vsoukal na sedadlo spolujezdce. Michail vylovil z náprsní kapsy klíč a vrazil jej do zapalování. Když rover vyrazil, Gabriel se na posledy ohlédl.

Spatřil tři muže sprintující ke stromům.

Vložil do miniuzi nový zásobník a podíval se na hodinky. 09:11:07.

„Rychleji, Michaile, šlápni na to!“

Po opuštěné silnici se zhruba stošedesátikilometrovou rychlostí hnaly dva černé range rovery plné bývalých příslušníků ruských speciálních jednotek, nyní zaměstnanců soukromé bezpečnostní služby Ivana Charkova. Na předním sedadle prvního vozu zatrylkoval mobilní telefon. Volal Oleg Rudenko z vrtulníku.

„Kde jste?“

„Už blízko.“

„Jak blízko?“

Hodně blízko…

• • •

Z důvodu, který měl Gabriel za malý moment pochopit, nevedla cesta od dači k silnici přímo. Na snímku amerického špionážního satelitu by tvořila převrácené S psané neumělou dětskou rukou. Ze sedadla spolujezdce svištícího roveru uprostřed zimy však vypadala jen jako bílé moře. Bílý sníh. Bílé břízy. A přímo za druhou zatáčkou pár bílých reflektorů, jež se děsivou rychlostí přibližovaly.

Michail instinktivně dupl na brzdu – což byla ze zpětného pohledu zásadní chyba, neboť tím dal protijedoucímu vozidlu v okamžiku nárazu mírnou převahu. Airbagy sice agenty ochránily před vážnějším zraněním, ale oba zůstali tak omráčení, že když se na rover vrhla skupina Rusů, nedokázali se pořádně bránit. Gabriel ještě koutkem oka postřehl, jak mu ke spánku ztěžka padá rukojeť pistole, a pak se mu před očima rozprostřela bílá krajina. Bílý sníh. Bílé břízy. A Chiara, celá v bílém, jež pomalu odplouvala z jeho dosahu.

66

GROSVENOR SQUARE, LONDÝN

Shamron vytušil, že se jeho obavy naplnily, ve chvíli, kdy se na bulváru Krále Saula náhle rozhostilo ticho. Třikrát se tázal na vysvětlení, třikrát nedostal žádnou odpověď.

Nakonec se ozval sklíčený hlas. „Ztratili jsme je.“

„Jak to myslíte, ztratili?“

Slyšeli nějakou ránu, znělo to jako srážka. Bouračka. A potom hlasy. Hlasy Rusů.

„Víte určitě, že to byla ruština?“

„Ještě kontrolujeme pásky, ale jsme si jistí.“

„Dostali se už mimo Ivanovo území, když k tomu došlo?“

„Podle nás ne.“

„Co vysílačky?“

„Mimo provoz.“

„A zbytek týmu?“

„Ustupuje podle plánu.“ Krátká odmlka. „Pokud je ovšem nechcete poslat zpátky.“

Shamron váhal. Samozřejmě že je chtěl poslat zpátky. Jenže nemohl. Pořád je lepší ztratit tři agenty než šest. Čísla…

„Řekněte Uzimu, aby pokračovali v ústupu. Žádné hrdinství. Už ať jsou sakra pryč.“

„Dobře.“

„A tu linku nechte otevřenou a ozvěte se, kdybyste něco zaslechli.“

Starý pán na několik vteřin zavřel oči a pak se obrátil na Adriana Cartera a Grahama Seymoura. Muži slyšeli jen Shamronovy odpovědi, ale i z těch si udělali jasnou představu o situaci.

„Kdy se Ivan zvedl ze země?“ otázal se Shamron.

„Deset minut po deváté už byli všichni ve vzduchu.“

„Jak dlouho trvá let z Konakova do dači?“

„Hodinu. Za špatného počasí možná o něco déle.“

Shamron sklopil zrak k hodinkám. 09:14:56.

To znamená, že Ivan přistane ve Vladimirské oblasti zhruba v 10:10. A je možné, že už svým mužům nařídil, aby Gabriela i ostatní zabili. Možné, běželo Shamronovi hlavou, ale nepříliš pravděpodobné. Jak znal Ivana, bude si tuhle poctu chtít nechat pro sebe.

Hodinu. Za špatného počasí možná o něco déle.

Hodinu…

Ani Ústav nedokázal zasáhnout v tak omezeném čase a totéž platilo pro Američany i Brity. V tuto chvíli byl schopen učinit naléhavé kroky, a navíc dostatečně rychle, jediný subjekt – Kreml… Týž Kreml, který Ivanovi v prvé řadě umožnil prodávat zbraně al-Kajdě. Týž Kreml, který mu dovolil pomstít ztrátu manželky a dvou dětí. Sergej Korovin téměř připustil, že Ivan ruskému prezidentovi za formální právo na únos Grigorije a Chiary štědře zaplatil. Přesto by Shamron mohl přijít s lepší nabídkou. Na kolik si však ruský prezident, o němž se šuškalo, že patří k nejbohatším lidem v Evropě, cení čtyř životů? A na kolik si jich cení Ivan? Shamron musel přijít s návrhem, proti kterému Ivan nebude mít šanci. A musel s ním přijít rychle.

Zadíval se na nástěnné hodiny a v konečcích prstů protočil svůj zippo.

Dvě otočky napravo, dvě nalevo…

„Budu potřebovat ruskou ropnou společnost, pánové. Velkou ruskou ropnou společnost, a to do hodiny.“

„A nechtěl bys mi prozradit, kde ji seženeme?“ zeptal se Carter.

Shamron se otočil k Seymourovi. „Na Cheyne Walk číslo 43.“

Rudenkův telefon se znovu rozezvonil. Několik vteřin jen mlčky naslouchal, ve tváři prázdný výraz. Pak se otázal: „Kolik mrtvých?“

„Ještě jsme je nespočítali.“

„Nespočítali?“

„Je to zlé.“

„A určitě to byl on, ano?“

„Bez debaty.“

„Nechci žádnou krev, je to jasné? Žádnou krev.“

„Rozumím.“

Rudenko ukončil spojení. Udělá Ivanovi obrovskou radost. Měl totiž něco, po čem jeho šéf toužil víc než po svých dětech. Měl Gabriela Allona.

Tentokrát přistoupil poradce k prezidentovi Spojených států. A nebyl to jen řadový poslíček, ale náčelník štábu osobně. Septem si vyměnili pár slov; z prezidentovy tváře se nedalo vyčíst zhola nic.

„Děje se něco?“ zajímal se britský ministerský předseda, když náčelník štábu zmizel z doslechu. „Zdá se, že máme problém.“

„A jaký?“

Prezident se zadíval přes stůl na svůj ruský protějšek. „Potíže v lesích kdesi za Moskvou.“

„Můžeme něco dělat?“

„Modlit se.“

Seymourova limuzína značky Jaguar zaparkovala v Upper Brook Street a přesně v 06:20 londýnského času se náměstek generálního ředitele MI5 usadil na zadním sedadle. S motocyklem městské policie po každém boku vyrazil vůz na jih k proslulému Hyde Park Corner, poté odbočil na západ přes Knightsbridge a po chvíli znovu na jih po Sloane Street až na Royal Hospital Road. V 06:27 limuzína zajížděla k sídlu Viktora Orlova na Cheyne Walk a v 06:30 už Seymour vcházel do Rusovy velkolepé pracovny, doprovázen odbíjením pozlacených nástěnných hodin. Orlov, jenž s oblibou prohlašoval, že mu stačí tři hodiny spánku denně, seděl za stolem, pečlivě upravený a ve vybraném obleku, a na několika monitorech sledoval nekonečný proud čísel z asijské burzy. Na obrazovce gigantické plazmové televize reportér BBC na záběru před Kremlem vážným hlasem komentoval bezůtěšnou situaci globální ekonomiky, jež se nachází na pokraji krachu. Orlov zmáčkl tlačítko dálkového ovladače a reportér náhle oněměl.

„Co můžou tihle pitomci vědět o reálném stavu věcí, viďte, pane Seymoure?“

„No, s jistotou můžu říct, že vědí velmi málo.“

„Vypadáte, že za sebou máte dlouhou noc. Posaďte se, prosím, a povězte mi, co pro vás mohu udělat.“

Netrvalo dlouho a Orlov by dal cokoliv za to, aby svou otázku nikdy nevyslovil. Následující rozhovor nebyl zaznamenán – respektive MI5 ani jiná britská zpravodajská služba jej nenahrávala. Trval osm minut, tedy mnohem déle, než by si Seymour přál, ale na stranu druhou se to dalo čekat. Žádal totiž Orlova o to, aby se vzdal práva na věc nesmírné hodnoty. Ve skutečnosti už o ni Orlov přišel, ale přesto se jí toho rána neúnavně držel, jako se jediný přeživší po bombovém útoku často tiskne k tělu přítele, jenž neměl takové štěstí.

Nebyla to příjemná konverzace, ale ani to nemohlo nikoho překvapit; Viktor Orlov ostatně nebyl příjemný člověk ani za ideálních okolností. Hlasy se zvyšovaly a došlo i na výhrůžky. Orlovovým zaměstnancům, byť nadmíru diskrétním, nemohla vypjatá výměna názorů uniknout. V útržcích zaslechli slova jako povinnost a čest, zcela jasně rozeznali termín extradice a o pár chvil později i zatykač. Zazněla i dvě jména, Suchovová a Černov, a pak se nezvaný návštěvník vyjádřil v tom smyslu, že by stálo za to přezkoumat veškeré Orlovovy politické i obchodní aktivity na britské půdě. A nakonec host velice jasně pronesl: „Tak sakra uděláte v životě aspoň jednou něco správného? Proboha, Viktore! Jde tu o čtyři životy a jeden z nich je Grigorijův!“

Po této naléhavé výzvě se rozhostilo těžké ticho. Pár vteřin nato vyšel Brit z Orlovovy pracovny, ve tváři tvrdý výraz, oči upřené na hodinky. Schody bral po dvou a od vchodu utíkal přímo do zadních dveří čekajícího jaguaru. V momentě, kdy vůz vystřelil od obrubníku, vytočil číslo nouzové linky v sídle premiéra na Downing Street. O dvě minuty později už hovořil se samotným ministerským předsedou, jenž se kvůli telefonátu musel omluvit z pracovní snídaně summitu G-8. V Londýně bylo právě 06:42, v odloučené dači utopené v březovém lese na východ od Moskvy za tři minuty tři čtvrtě na deset.

• • •

Premiér Británie se vrátil ke stolu.

„Myslím, že teď je ta pravá chvíle pro trilaterální rozhovor s naším kolegou tady odnaproti.“

„Doufám, že mu máte co nabídnout.“

„To ano. Otázka spíš zní, jestli splní svou část dohody.“

Pohled na nejvyšší představitele angloamerického světa, kteří jako jeden muž vstali od stolu a rozešli se stejným směrem, značně znepokojil ruské ceremoniáře, kteří rozestavění po sále v pečlivě vypočítaných rozestupech bezmocně sledovali, jak do detailu naplánovaná snídaně nebezpečně sklouzává k improvizaci. Jediný, koho tento vývoj očividně nijak nevyvedl z míry, byl ruský prezident, jenž stál na nohou ještě před tím, než britský a americký protějšek stihli obejít stůl.

„Musíme si promluvit,“ prohlásil poněkud zbytečně ministerský předseda. „V soukromí.“

Tiše a pouze za přítomnosti nejbližších poradců vyklouzli do předsálí Svatojiřského sálu. Stejně jako setkání, jež před několika vteřinami skončilo v Orlovově domě, ani tato rozmluva nebyla příjemná. Znovu se zvyšovaly hlasy, ale tentokrát jim nikdo kromě zúčastněných nerozuměl. Když se státníci vrátili do sálu, ruský prezident měl ve tváři široký, spokojený úsměv – což se nevidělo často. U ucha držel mobilní telefon.

Na otázky novinářů v průběhu pozdější tiskové konference odpovídali mluvčí všech tří vůdců stejně – jednalo se o zcela rutinní dojednávání určitých změn plánu, nic víc. Změna plánu to skutečně byla, ale rutinním se jednání jistě nazvat nedalo.

67

NÁMĚSTÍ LUBJANKA, MOSKVA

Řadu místností ve čtvrtém patře Ústředí FSB obývá nejmenší a nejtajnější jednotka ruské rozvědky, známá jako Koordinační oddělení. Její členové, vysloužilí důstojníci tajné služby, se zabývají výhradně těmi nejcitlivějšími politickými záležitostmi. A její šéf, plukovník Leonid Milčenko, stál krátce před desátou toho dopoledne strnule u svého stolu z finského dřeva a u ucha držel telefon. Přestože pracoval přímo pro prezidenta, osobně spolu téměř nepřicházeli do styku. A když už, pak byl hovor obvykle napjatý a trval velmi krátce. Stejně jako nyní. „Jak jsem řekl, Milčenko, a neposerte to, jasné?“ Plukovník několikrát zopakoval odevzdané da a pak zavěsil.

„Vadime!“

Do kanceláře nahlédla plešatá hlava Milčenkovy pravé ruky Vadima Strelkina.

„O co jde?“

„O Ivana Charkova.“

„Co zase?“

Milčenko jej zasvětil do situace.

„Do prdele!“

„Líp bych to sám nevystihl.“

„Kde je ta dača?“

„Ve Vladimirské oblasti.“

„Jak daleko?“

„Dost daleko na to, abysme povolali vrtulník. Řekni jim, ať přistanou přímo na náměstí.“

„To těžko, dneska to nepůjde.“

„Jak to?“

Strelkin pohodil hlavou ke Kremlu. „Celý vzdušný prostor v rámci moskevského okruhu je uzavřený kvůli summitu.“

„Tak ať se otevře.“

Strelkin popadl telefon na Milčenkově stole a nařídil přílet helikoptéry. „Samozřejmě že o té uzavírce vím, pitomče. Prostě dělej, co ti říkám!“ Práskl sluchátkem do vidlice a otočil se k Milčenkovi, jenž mezitím přešel k nástěnné mapě.

„Kdy přiletí?“

„Do pěti minut.“

Milčenko v duchu propočítal čas letu.

„Dřív než Ivan to v žádném případě nestihneme.“

„Počkejte, zkusím zavolat Rudenkovi.“

„Komu?“

„Olegovi Rudenkovi, šéfovi Ivanovy ochranky. Dřív patříval k nám, mohl by to zkusit Ivanovi rozmluvit.“

„Rozmluvit něco Ivanovi Charkovovi? Dovol, abych ti něco vysvětlil, Vadime. Jestli zavoláš tomuhle Rudenkovi, tak první, co Ivan po přistání udělá, bude, že těm rukojmím vpálí kulku do týla.“

„Ne pokud mu řekneme, že ten rozkaz přišel shora.“

Milčenko se na okamžik zamyslel, ale pak zavrtěl hlavou „Ivanovi se nedá věřit. Bude tvrdit, že už jsou mrtví – i kdyby ještě nebyli.“

„Co je to vůbec za lidi?“

„To je trochu složitější. A právě proto mi prezident prokázal tu ohromnou čest a svěřil tuhle záležitost do mých rukou. Postačí, když řeknu, že je v sázce taky obrovská suma peněz – jak pro Rusko, tak pro prezidenta.“

„Jak to myslíte?“

„Pokud rukojmí přežijí, dostaneme peníze. Pokud ne…“

„Žádné peníze?“

„Čeká tě zářivá budoucnost, Vadime.“

Strelkin přistoupil k Milčenkovi před mapou. „Možná by se tam takhle narychlo dala přesunout palebná síla odjinud.“

„Tak povídej, to mě zajímá.“

„Kvůli summitu hlídkují po celé Moskvě ozbrojené složky jednotek Alfa. A pokud se nemýlím, kontrolují všechny hlavní tahy do města.“

„Proč jako? Odklánějí dopravu?“

„Hledají čečenské teroristy.“

Ale no jistě, blesklo Milčenkovi hlavou. Čečenští teroristé jsou vždycky vděčný cíl, a to i v případě, kdy je velice nepravděpodobné, že by se nějaký objevil.

„Tak volej, Vadime. Zkus zjistit, jestli Alfa hlídá i podél M7.“

Strelkin splnil příkaz a během chvilky mohl nadřízeného informovat. Příslušníci jednotek Alfa stáli i podél dálnice M7, a co víc – dvě helikoptéry je mohly dopravit na místo určení do deseti minut.

„Tak jim řekni, ať vyrazí.“

„Na čí příkaz?“

„Prezidentův, samozřejmě.“

Strelkin tlumočil rozkaz do telefonu.

„Čeká tě zářivá budoucnost, Vadime.“

Důstojník vyhlédl z okna. „A na vás čeká vrtulník, pane.“

„Kdepak, na nás. Sám tam nepoletím.“

Milčenko se natáhl pro kabát a se Strelkinem v patách spěšně zamířil ke dveřím. Pět stupňů pod nulou, hustý sníh a on se chystá do Vladimirské oblasti, jen aby zachránil tři Židy a ruského zrádce před Ivanem Charkovem. Dokázal si představit mnohem lepší způsob, jak trávit den.

V tutéž chvíli seděli čtyři lidé, jejichž životy měl plukovník nyní ve svých rukou, každý u jedné ze stěn betonového sklepa, zápěstí pevně spoutaná za zády, nohy natažené před sebou tak, že se dotýkali chodidly. Vrata cely tentokrát zůstala otevřená a těsně za nimi stáli dva strážci s odjištěnými zbraněmi. Michailovi zela nad levým obočím hluboká otevřená rána a Gabriel měl po úderu pažbou přes pravé ucho krk smáčený krví. Otřes mozku zažil už mnohokrát a i teď marně bojoval s nesnesitelným zvoněním v uších. Michail se rozhlížel po sklepě, jako by hledal nouzový východ. Chiara s Grigorijem jej nechápavě sledovali.

„Na co myslíte?“ zamumlal přeběhlík rusky. „Nechcete se snad pokoušet o útěk, nebo ano?“

Michail sklouzl pohledem ke strážným. „To bych těm opicím jenom poskytl záminku, aby mě mohli zabít. Tu radost jim neudělám.“

„Tak co vás na tom sklepě tak zaujalo?“

„Že vůbec existuje.“

„Prosím?“

„Měli jste někdy daču, Grigoriji?“

„Ještě jako kluk jsem jezdil na jednu s rodiči.“

„Váš otec patřil ke straně?“

Grigorij okamžik váhal a pak přikývl. „A váš?“

„Jenom chvilku.“

„Co se stalo?“

„Jejich cesty se rozdělily.“

„Takže pak byl otec disident?“

„Disident, refusenik… říkejte si tomu, jak chcete. Postupem času začal zkrátka stranu a všechno, co představovala, z duše nenávidět. Proto taky skončil v tom vašem malém krámku hrůzy.“

„A taky měl daču?“

„Dokud mu ji KGB nesebrala. A něco vám povím, Grigoriji, určitě neměla pod podlahou takovouhle místnost, neměla totiž ani sklep.“

„Ani ta naše.“

„A měli jste podlahu?“

„Jenom takovou nahrubo opracovanou, hliněnou.“ Grigorij vyloudil na rtech náznak úsměvu. „Otec nezastával nijak vysokou pozici.“

„Pamatujete si ta šílená pravidla?“

„Na ty člověk nezapomene.“

„Zákaz vytápění.“

„Žádná dača nesmí mít rozměry větší než pětadvacet metru čtverečních.“

„Tohle nařízení otec obešel tím, že přistavěl verandu. Pak jsme se vždycky smáli, že to je určitě největší veranda v Rusku.“

„Určitě nebyla větší než ta naše.“

„Ale sklep jste neměli, že ne, Grigoriji?“

„Ne.“

„Tak jak to, že si ho tenhle chlápek mohl vykopat?“

„Rozhodně musel patřit ke straně.“

„To bez debaty.“

„Třeba si tu zbudoval vinný sklípek.“

„Ale no tak, Grigoriji, určitě přijdete na něco lepšího.“

„Co maso? To by se tu taky dalo dobře přechovávat.“

„To by musel ten člověk být sakra velké zvíře, aby potřeboval takhle velký sklep na maso.“

„A vaše teorie?“

„Na přední dveře jsem použil několik kilo trhaviny. Kdybych tohle množství položil k naší staré dači, lehla by popelem. Celá.“

„Obávám se, že nevím, kam míříte.“

„Tohle místo je bytelné, účelově stavěné. Koukněte na ten beton, Grigoriji, to je pořádný materiál. Ne jako ten bordel, co dostávali všichni ostatní. Po první zimě odpadával po hroudách a sypal se na prach.“

„Tohle místo je taky hodně staré. Tehdy ještě systém nebyl tak prohnilý.“

„Jak staré, podle vás?“

„Tipoval bych tak ze třicátých let.“

„Takže doba Stalina?“

„Nechť odpočívá v pokoji.“

Gabriel pozvedl hlavu, již nechal volně viset na hrudi, a hebrejsky se otázal. „Co to tu vy dva proboha furt řešíte?“

„Tendence ve stavebnictví,“ odvětil Michail. „Přesněji při stavbě dač.“

„A nechceš mi k tomu říct víc?“

„Konkrétně tahle je dost divná.“ Agent šoupl chodidlem.

„Uprostřed podlahy je odtok. Proč? A co ty prohlubně za domem?“

„To mi pověz ty sám.“

Michail se odmlčel a pak raději změnil téma.

„Co tvoje hlava?“

„Pořád v ní hučí.“

„Zvony jako vždycky?“

Gabriel zavřel oči a chvíli seděl naprosto bez hnutí.

„Ne, zvony ne.“

Helikoptéry.

68

VLADIMIRSKÁ OBLAST, RUSKO

Kdesi na cestě k bohatství a moci se Ivan Charkov naučil, jak vstoupit do místnosti tak, aby udělal dojem. Uměl vkročit s pompou jak do vybraně restaurace či foyer luxusního hotelu, tak do zasedacího sálu plného protivníků. Rozhodně netápal, pokud šlo o pokoj i postel milenky. A stejně tak na sebe dokázal strhnout pozornost, když se objevil na prahu temného sklepa, v němž věznil čtyři rukojmí, které se chystal vlastnoručně sprovodit ze světa. Zarážející bylo, že ať se objevil kdekoliv, málokdy se jeho „entrée“ lišilo. Při pohledu na sebevědomého Rusa si jej člověk snadno představil ve dveřích podniku Grand Joseph či u brány Villa Romana – Ivanových starých doupat v Saint-Tropez. Přestože měl bezpočet nepřátel, nerad něco uspěchával. S oblibou si nejprve prohlédl celou místnost a zároveň dopřával přítomným, aby si oni prohlédli jeho. Rád dával na odiv dokonale padnoucí oblečení a obrovské náramkové hodinky, na něž se teď z důvodů známých jenom jemu otráveně zadíval, jako kdyby mu sluha pozdě prostřel k obědu.

Svěsil paži a strčil ruku do kapsy kabátu. Navzdory zimě jej nechával rozepnutý, snad jako by očekával fyzické vypětí. Očima pomalu klouzal po místnosti; nejprve zrakem spočinul na Grigorijovi, pak na Chiaře, poté se zadíval na Gabriela a nakonec na Michaila. Zejména jeho přítomnost Ivana těšila; tenhle agent byl neočekávaná třešnička na dortu, dárek, který nečekal. S Michailem totiž leccos zažil; večeřeli spolu, pozval jej do svého domu – a pak mu ten šmejd svedl manželku. To se alespoň Ivan domníval. Těsně před svým pádem ještě stačil vyslat dvě gorily, aby si Michaila pěkně podaly v jedné putyce ve Starém přístavu v Saint--Tropez. To byl však pouhý aperitiv. Soudě dle Rusova výrazu měl na dnešek připravenu hostinu plnou bolesti. A nepochutná si na ní s nikým jiným než s Michailem.

Znovu přejel pohledem z jedné strany kobky na druhou, a když se zarazil u Gabriela, poprvé promluvil. Gabriel strávil celé hodiny posloucháním nahrávek s Ivanovým hlasem, avšak nikdy jej neslyšel naživo. Rusovu dokonalou angličtinu hyzdila propagandistická dikce hlasatele rádia Moskva za studené války a ozvukem sytého barytonu se jemně rozvibrovaly stěny.

„Strašně rád jsem ti umožnil opětovné shledání s manželkou, Allone. Aspoň že někdo z nás drží slovo a plní dohody.“

„Jakou máš teď právě na mysli?“

„Já propustím tvoji ženu, ty mi vrátíš děti.“

„Anna a Nikolaj seděli v devět ráno na Konakovu.“

„Netušil jsem, že je znáš tak dobře, abys je oslovoval tak familiérně.“

Gabriel se letmo podíval na Chiaru a pak zpříma čelil Ivanovu železnému pohledu. „Kdyby moje žena stála v tutéž dobu před ambasádou, měl bys teď dvojčata dávno u sebe. Jenže manželka se neobjevila. A proto jsou tvoje děti na cestě zpátky do Ameriky.“

„Považuješ mě za blázna, Allone? Vůbec jsi neměl v plánu nechat je z toho letadla vystoupit.“

„To bylo jejich vlastní rozhodnutí. Slyšel jsem, že ti dokonce poslaly vzkaz.“

„Naprosto jasný podvrh, stejně jako ten obraz, co jsi prodal mojí ženě. Což mi připomíná – dlužíš mi dva a půl milionu dolarů, nemluvě o dalších dvaceti, které tvoje služba ukradla z mých bankovních kont.“

„Když mi půjčíš telefon, Ivane, zařídím okamžitý převod.“

„Rád bych, ale mobil mi dneska nějak vypadává.“ Rus se opřel ramenem o zárubeň a prsty projel hrubé, prošedivělé vlasy. „Měl jsi fakt smůlu.“

„Kdy přesně?“

„Podle mých mužů jste byli sotva deset vteřin od výjezdu z pozemku, když jste se srazili. Kdybyste se dostali na silnici, dost možná byste dojeli do Moskvy – co možná, určitě. Jenže to byste se nesměli pokoušet zachránit i toho zběha Bulganova. Udělali byste líp, kdybyste ho nechali tady.“

„Tak takhle by ses zachoval na našem místě ty?“

„To rozhodně. Musíš si teď připadat jako blázen.“

„Pročpak?“

„Protože ty i tvoje krásná ženuška zemřete jenom kvůli tomu, že ti svědomí nedovolilo vykašlat se na zraněného zrádce a přeběhlíka. Ale to je ostatně tvoje známá slabina, vid, Allone? Tvůj neposkvrněný charakter.“

„Kdykoliv svoje slabiny vyměním za ty tvoje, Ivane.“

„Něco mi říká, že za pár minut budeš mluvit jinak.“ Rus se opovržlivě pousmál. „Jen ze zvědavosti, jak jste přišli na to, kde tvoji ženu a toho zběha Bulganova ukrývám?“

„Někdo tě zradil.“

Nikdo neznal význam tohoto slova lépe než Ivan. Svraštil husté obočí.

„Kdo?“

„Lidi, o kterých sis myslel, že se jim dá důvěřovat.“

„Určitě tě nepřekvapí, že nevěřím vůbec nikomu, Allone. Obzvlášť ne těm, kteří se dostanou do mojí těsné blízkosti. Ale tohle téma můžeme podrobněji rozvést za chvíli.“ Rozhlédl se po sklepě a nasadil zmatený výraz ve tváři, jako by zápasil s nějakou těžkou rovnicí. „Pověz mi, Allone, kde je zbytek týmu?“

„Sedí před tebou.“

„Tušíš, kolik lidí dnes ráno přišlo o život?“

„Dej mi minutku, určitě to…“

„Patnáct. Většinou bývalí členové Alfy a OMONu,“ Zadíval se na Michaila. „To je na informatika z neziskovky, která prosazuje lidská práva, úctyhodný výkon. Připomeň mi, Michaile, jak že se to jmenovala?“

„Dillardovo centrum pro demokracii.“

„Jo, to je ono. No vida, tak Dillardovo centrum taky dokáže před brutální silou přivřít oči, když se mu to hodí.“ Obrátil pozornost zpět ke Gabrielovi a zopakoval původní dotaz. „Nehraj si se mnou, Allone. Vím, že ty a tvůj kamarád tady jste skvělí agenti, ale tohle byste sami nezvládli. Kde je zbytek týmu?“

Gabriel otázku ignoroval a kontroval jinou.

„Kde se vzaly ty prohlubně v lesích, Ivane?“

Rus se zarazil; Izraelec jej očividně vyvedl z míry. Brzy se však, jako boxer po nečekaném, ale nepříliš silném úderu, vzpamatoval.

„Však se to brzo dozvíš. Nejdřív si ale pořádně promluvíme. A přesuneme se nahoru, co říkáš? Ten příšerný smrad tady dole se nedá vydržet.“

Odešel a ve vzduchu zůstala viset jeho slova a těžká vůně. Santalové dřevo a kouř. Pach moci. Pach samotného ďábla.

69

GROSVEIMOR SQUARE, LONDÝN

Zpráva ze zabezpečeného palmtopu Uziho Navota se na obřích obrazovkách v londýnské přístavbě i na bulváru Krále Saula rozblikala ve stejnou chvíli – v 10:17 moskevského času.

IVANOVI PTÁCI DOSEDLI U DAČI… ŽÁDÁM RADU…

Shamron chňapl po sluchátku telefonu, jenž byl neustále spojen s linkou v Tel Avivu.

„Co tím myslí, že žádá radu?“

„Ptá se, jestli se nemají vrátit zpátky k dači.“

„Mám dojem, že jsem to řekl dostatečně jasně.“

„Takže mají pokračovat do Moskvy?“

„Přesně tak.“

„Ale…“

„Nehodlám o tom debatovat.“

„Rozumím, šéfe.“

Shamron práskl sluchátkem do vidlice a Adrian Carter jej vzápětí následoval, byť o něco mírněji.

„Prezidentův poradce pro národní bezpečnost právě hovořil se svým protějškem z Kremlu.“

„A?“

„FSB už je skoro na místě. Oddíl jednotek Alfa a dva důstojníci z Lubjanky.“

„Předpokládaný čas příletu?“

„Odhadují to tak na 10:45 moskevského času.“

Shamron přejel pohledem k nástěnným hodinám. 10:19:49.

Vložil cigaretu mezi rty a škrtl zapalovačem. Nezbývá než čekat. A modlit se, aby Gabriel vymyslel způsob, jak se ještě pětadvacet minut udržet naživu.

V tutéž chvíli zajela stará lada s Jakovém, Odedem a Navotem ke krajnici zamrzlé jednoproudé dálnice. Ve zpětném zrcátku se táhla řada vesnic, před nimi dlouhá M7 směrem do Moskvy.

Oded seděl za volantem, Navot na místě spolujezdce a Jakov se choulil vzadu. Krátké stěrače lady neúspěšně bojovaly s přívalem sněhu, který se hromadil na předním skle, a rozmrazovač, dokonalý příklad eufemismu, nadělal víc škody než užitku. Uzi Navot však nic z toho nevnímal. Zíral na displej svého PDA a sledoval, jak na digitálních hodinách přibývají vteřiny. V 10:20 konečně zablikala příchozí zpráva. Navot si ji mlčky přečetl, potichu zaklel a otočil se k Odedovi.

„Starý pán chce, abysme se vrátili do Moskvy.“

„Tak co uděláme?“

Navot složil ruce na hrudi.

„Nehneme se z místa.“

Upravený vrtulník Mi-8 létal rychlostí maximálně dvě stě šedesát kilometrů v hodině, za nepříznivého protivětru od Sibiře a viditelnosti snížené na půl kilometru jako teď pak o něco pomaleji. Na palubě se nacházeli tři členové posádky a pouze dva pasažéři – plukovník Leonid Milčenko a major Vadim Strelkin, oba z Koordinačního oddělení FSB. Strelkin, který létání z duše nesnášel, silou vůle přemáhal nutkání na zvracení, Milčenko se sluchátky na uších naslouchal štěbetání z kokpitu a díval se na zem.

Moskevským okruhem prolétli pět minut poté, co se vznesli z náměstí Lubjanka, a dál uháněli na jih s M7 jako hrubou vodicí linií přímo pod sebou. Města, jež míjeli – Bezmenkovo, Chudinka, Obuchovo – Milčenko dobře znal a s každým dalším kilometrem, o nějž se vzdalovali od Moskvy, byl čím dál zachmuřenější. Rusko z ptačího pohledu nebylo o nic lepší než Rusko viděné ze země. Jen se na to podívej, říkal si Milčenko v duchu. Tohle se nestalo přes noc. Ke zkáze takového rozsahu bylo zapotřebí několika století carů, generálních tajemníků i prezidentů a lidi jako Milčenko teď musí dohlížet na to, aby nevydala svá otřesná tajemství.

Zadal přístupový klíč ke svému mikrofonu a otázal se na odhadovanou dobu příletu. Patnáct minut, uslyšel v odpověď, nanejvýš dvacet.

Nanejvýš dvacet… A co dál? Co udělá, až přistanou? A s čím odejde? Prezident se vyjádřil jasně.

„Je naprosto nezbytné, aby se odtamtud ti Izraelci dostali živí. Kdyby byl Ivan příliš nenasytný a lačný krve, nechej mu tam přítele Bulganova. Je to proradný zrádce a zaslouží si zemřít jako pes.“

Ale co když Ivan ty Židy nepropustí? Co pak, pane prezidente? Co pak, toť otázka.

Milčenko zasmušile zazíral z okýnka. Vzdálenost mezi jednotlivými městečky se stále prodlužovala a mezi nimi se stále častěji táhla zasněžená bílá pole a objevovaly se trsy bříz. Čím víc březových lesů, tím větší výběr míst popravy… Milčenko se nacházel mezi dvěma mlýnskými kameny – Ivanem Charkovem a ruským prezidentem. Nezáviděníhodná pozice a ztráta času i námahy. A jestli si nedá zatracený pozor, zemře jako pes i on sám.

70

VLADIMIRSKÁ OBLAST, RUSKO

Mrtví byli naskládaní na hromadě jako hranice dříví při okraji lesa, někteří s čistým průstřelem lebky, jiní rozmašírovaní kulkami a zakrvácení od hlavy k patě. Ivan však kupu nebral na vědomí; prošel zničenými dveřmi a zamířil k boční zdi dači. Gabriel, Chiara, Grigorij i Michail jej klopýtavě následovali, ruce stále svázané za zády, každý podpíraný dvěma strážci. Postavili je do řady ke zdi; Gabriel stál na jednom konci, Michail na druhém. Stáli po kolena ve sněhu a z nebe padaly další husté vločky. Ivan v závěji přesto lehce přecházel z jedné strany na druhou a v dlani si pohrával s masivním makarovem. Slavnostní okamžik mu kazilo jen to, že si ničí své elegantní a drahé kalhoty a boty.

Ivanův hrdina Stalin hrátky se svými oběťmi miloval. Dopřával odsouzencům zvláštní výhody a zasypával je přísliby, utěšoval je nadějí nových začátků a příležitostí sloužit svému pánovi i vlasti. Ivan podobný soucit ani nepředstíral, nesnažil se ty, kdo měli za okamžik zemřít, klamat a přesvědčovat o opaku. Patřil k Páté správě, jeho úkolem bylo tříštit kosti a lámat vaz. Naposled se okázale prošel před rukojmími a pak si vybral svou první oběť.

„Líbilo se ti to s mojí manželkou?“ otázal se Michaila rusky.

„Bývalou manželkou,“ odvětil Michail ve stejném jazyce. „A ano, bezvadně jsem si s ní užil, je to úžasná žena. Měl ses k ní chovat líp.“

„Proto jsi ji ode mě odlákal?“

„To jsem ani nemusel, sama nám vběhla do náručí.“

Tu ránu Michail nečekal. Silný hřbet ruky se mihl odspodu k bradě a Izraelec zavrávoral. Přesto se mu podařilo udržet se na nohou. Ivanovi strážci, kteří stáli v půlkruhu kolem vězňů a tyrana, jenž byl jejich šéfem, se scénou dobře bavili. Chiara zavřela oči a roztřásla se strachem. Gabriel se o ni nenápadně otřel ramenem a hebrejsky šeptl: „Zkus se uklidnit. Michail na to jde výborně.“

„Vždyť ho jenom provokuje.“

„Přesně, lásko, přesně.“

Ivan se poškrábal na hřbetu ruky, snad aby ukázal, že i on dokáže něco cítit. „Věřil jsem ti, Michaile, otevřel jsem ti dveře svého domova. A tys mě zradil.“

„Byl to jenom obchod, Ivane.“

„Vážně? Jenom obchod? Elena mi o tom posraném domku v kopcích nad Saint-Tropez vyprávěla. I o tom obědě, co už stál na stole, a o sklenkách vína. Provensálské růžové, co? Elenino nejoblíbenější.“

„Hodně vychlazené, přesně jak ho má ráda.“

Další úder hřbetem ruky, jenž poslal Michaila ke studené zdi dači. S rukama spoutanýma za zády se nedokázal udržet na nohou a upadl; Ivan ho chňapl za přední dílec bundy a snadno jej zase postavil.

„Řekla mi o tom zaplivaném kamrlíku, kde jste se spolu vyspali, a dokonce si vybavila i kopie Monetových maleb na stěnách. Zvláštní, že? Elena měla doma dva vlastní pravé obrazy. A ty si ji pak klidně odtáhneš do pokojíku s prachobyčejnými plakáty. Pamatuješ si je, Michaile?“

„Moc ne.“

„Jak to?“

„Soustředil jsem se spíš na tvoji manželku.“

Rána zaťatou pěstí přišla přímo zepředu a Michailovi se na obličeji objevil další rozšklebený šrám, tentokrát pár centimetrů pod levým okem. Když strážci Izraelce vytahovali na nohy, Chiara se plačtivě obořila na Ivana, aby toho nechal. Rus ji ostentativně ignoroval. Ještě ani pořádně nezačal.

„Elena tě měla za dokonalého gentlemana. Prý jste spolu spali hned dvakrát, a ty jsi chtěl dokonce i potřetí, ale to už musela jít. Musela se vrátit domů k dětem. Vzpomínáš si na to?“

„Samozřejmě.“

„Ale to byla jenom snůška lží, že ano? Vykonstruovali jste tuhle romantickou aférku jenom proto, abyste mě mohli podvést. V životě jsi s mojí ženou nespal. Jenom ti řekla, co ví o mojí operaci, a pak jste naplánovali její útěk a únos mých dětí.“

„Tak to nebylo, Ivane.“

„Ne, a jak tedy?“

„Když přišla, na stole už čekal oběd a vychlazené víno. Provensálské růžové, Elenino nejoblíbenější. Pak jsme se dvakrát pomilovali. A na rozdíl od tebe jsem se k ní choval jako dokonalý gentleman.“

Koleno vyletělo rychlostí blesku a Michail klesl k zemi. Tentokrát už nevstal.

A na řadu přišel Gabriel.

Ivanovi poskoci mu kupodivu nesebrali hodinky. Stále je měl na levé ruce a teď je cítil na ledvině, k níž měl zápěstí přišpendlené. V mysli si však dokázal představit, jak se digitální číslice proměňují. Když se naposled díval na displej, bylo 09:11:07. Při srážce vozidel se čas zastavil a rozběhl se znovu až s Ivanovým příletem z Konakova. Gabriel s Shamronem vybrali toto letiště záměrně –aby Ivana odlákali od dači. Aby získali čas, kdyby se něco zvrtlo. Od chvíle, kdy je zajali Rusové, do Ivanova příletu uběhla nejmíň hodina, běželo Gabrielovi hlavou. A Shamron tuto hodinu jistě nestrávil plánováním pohřbu. Teď musí s Michailem přispět svou troškou do mlýna, aby poskytli Shamronovi to jedině, co nemohl ovlivnit – čas. A jejich jediným spojencem se paradoxně mohl stát pouze Ivan. Museli ho neustále dráždit a popuzovat, museli ho nechat mluvit. Protože kdykoliv Ivan ztichl, začaly se dít hrozně věci. Státy se bombardovaly na padrť a umírali lidé.

„Jsi blázen, že ses sem vracel, Allone. Myslím do Ruska. Věděl jsem sice, že ti to nedá, ale stejně jsi blázen.“

„Proč jsi mě prostě neoddělal v Itálii a neušetřil sis práci?“

„Protože určité věci musí člověk udělat osobně. A já se kvůli tobě do Itálie nedostanu. Nedostanu se vůbec nikam.“

„Copak tobě se v Rusku nelíbí, Ivane?“

„Miluju Rusko.“ Strohý úsměv. „Obzvlášť z odstupu.“

„Takže ten zájem o děti, to handlování s nimi, to byla jenom ubohá zástěrka – stejná lež jako slib, že neublížíš mojí ženě a propustíš ji.“

„‚Živou a zdravou‘, tak se na tom v Paříži dohodl Korovin se Shamronem, ne? A nelhal jsem, Allone, svoje děti opravdu chci.“ Sklouzl pohledem ke Chiaře. „Spočítal jsem si, že když unesu tvoji ženu, budu mít aspoň malou šanci dostat je zpátky.“

„Věděl jsi, že žijí s Elenou v Americe?“

„Řekněme, že jsem to předpokládal.“

„Tak proč ses nezaměřil na nějaký americký cíl?“

„Ze dvou důvodů. Zaprvé by mi to neposvětil prezident, protože bych zcela jistě způsobil otevřený rozkol v našich vztazích s Washingtonem.“

„A druhý důvod?“

„Nebyla by to moudrá investice – a to jak z hlediska času, tak z hlediska zdrojů.“

„Nechtěl bys to trochu rozvést?“

„Ale jistě,“ pravil Ivan nečekaně žoviálním tónem. „Celý svět přece ví, že Američané dodržují striktní politiku nevyjednávání s únosci a teroristy. Vy Izraelci ovšem jednáte jinak. Jste malý stát a život každého jedince je pro vás ohromně důležitý, tím spíš pokud jde o život nevinného. Což znamená, že vy naopak začnete vyjednávat okamžitě. Bože, vždyť vy jste ochotní vydat i tucet protřelých zabijáků, abyste získali těla svých mrtvých vojáků. Právě vaše láska k životu z vás dělá ohromně slabý národ, Allone. A tak to bylo vždycky.“

„Takže jsi usoudil, že budeme tlačit na Američany, aby ti ty děti vydali.“

„Ne, na Američany ne,“ odtušil Ivan. „Na Elenu. Moje bývalá je totiž stejná jako Židi – vychytralá a slabá.“

„A proč ta odmlka mezi únosem Grigorije a Chiary?“

„Carův výnos. Grigorij pro nás byl vlastně takový modelový případ; prezident chtěl vidět, jak budou Britové reagovat na jasnou provokaci na svém území, a když se pak ukázal jejich sucharský přístup, dovolil mi zabořit dýku hlouběji.“

„Tak, že mi uneseš ženu a zkusíš vyhandlovat děti?“

„Přesně,“ přitakal Ivan. „Co se prezidenta týká, považoval tvoji manželku za legitimní cíl – koneckonců jsi se svými kumpány vedl minulé léto na ruské půdě nelegální operaci, která navíc skončila smrtí několika mých mužů, o rozbití mojí rodiny nemluvě.“

„A co kdyby Elena odmítla děti vydat?“

Ivan se pousmál. „Pak bylo jasné, že dostanu tebe.“

„Mě máš, ostatní můžeš nechat jít.“

„Michaila a Grigorije?“ Ivan zavrtěl hlavou. ,,Ti zradili moji důvěru. A sám víš dobře, co se zrádci děláme, Allone.“

„Vyššaja měra.“

Ivan pozvedl bradu a v hraném obdivu posměšně ucedil: „Velmi působivé, Allone. Vidím, že už ses během těch výletů do naší země přiučil pár slovíčkům.“

„Nech je jít, Ivane, pusť aspoň Chiaru.“

„Chiaru? Kdepak, to taky nepůjde. Pochop – tys mě připravil o manželku, a já teď udělám to samé tobě. Tomu se říká spravedlnost. Zrovna jako se to píše v té vaší žiďácké knize – život za život, oko za oko, zub za zub, spáleninu za spáleninu, ránu za ránu.“

„Ta kniha se jmenuje Exodus, Ivane.“

„Jistě, to vím. Kapitola jednadvacátá, pokud mi paměť slouží dobře. Vaše zákony tedy naprosto jasně stanoví, že mám právo sebrat ti manželku, jelikož tys mi sebral tu moji. Škoda že nemáš i děti, taky bych je přibral. Ovšem v tom mě předběhla OOP, tehdy ve Vídni. Jmenoval se Daniel, že, Allone?“

Gabriel se vrhl vpřed, ale Ivan hbitě uskočil a agent sebou praštil po hlavě do závěje sněhu. Než jej Ivanovi poskoci zvedli znovu na nohy, nechali jej chvíli – drahocennou chvíli, říkal si Gabriel v duchu – ležet bez hnutí. Ivan mu otřel sníh z obličeje.

„I já vím kdeco, Allone. Vím, žes tu noc byl ve Vídni taky a žes ten výbuch viděl na vlastní oči. Vím, že ses snažil vytáhnout manželku a syna z plamenů. Pamatuješ si ještě, jak ten tvůj kluk vypadal, když se ti ho konečně podařilo vymanit z ohně? Podle toho, co jsem slyšel, to nebyl hezký pohled.“

Další zbytečný výpad. Další pád do sněhu. A strážci opět nespěchali, aby jej zvedli, a nechali mu tvář hořet štiplavým mrazem – a zlostí.

Čas… Drahocenný čas…

Znovu jej postavili a Ivan se tentokrát ani nenamáhal setřít sníh.

„Ale vraťme se k tématu zrady, Allone. Jak jsi zjistil, kde tvoji ženu a Grigorije ukrývám?“

„Od Antona Petrova.“

Ivanovi se vehnala krev do tváří. „A jak ses dostal k Petrovovi?“

„Přes Vladimíra Černova.“

Rus nasupeně přivřel oči. „A toho jsi našel jak?“

„Zase tě někdo zradil, Ivane – někdo, koho jsi považoval za přítele.“

Nečekaná, prudká rána přistála Gabrielovi přímo na solar. Instinktivně se přelomil v pase, čímž se ideálně vystavil úderu kolenem do brady, který ho znovu poslal k zemi – tentokrát ke Chiařiným nohám. Žena sklopila zrak k manželovi, ve tváři zděšení i lítost. Ivan si odplivl a podřepí vedle Gabriela.

„Ještě jedna otázka, než ztratíš vědomí, Allone. Chceš se dívat, jak ti manželka umírá před očima? Nebo mám radši napřed zabít tebe, aby se mohla dívat ona?“

„Pusť ji.“

„Oko za oko, zub za zub, manželka za manželku.“

Ivan se obrátil ke svým mužům.

„Postavte toho zmetka na nohy.“

71

VLADIMIRSKA OBLAST, RUSKO

Vrtulníku si jako první všiml Navot. Blížil se ze směru od Moskvy, nebezpečně rychle a nebezpečně blízko nad zemí. A o devadesát vteřin později jej následovaly dva další.

„Odede, jedem zpátky.“

„A co rozkaz?“

„Do háje s rozkazem, jedeme zpátky!“

Čas…

Čas jim proplouval mezi prsty. Vykrádal se lesem, tiše postupoval od jedné břízy ke druhé. Čas teď hrál proti nim a Gabriel věděl, že jej musí chytit za pačesy a ještě chvíli ho udržet u dači. K tomu však potřeboval Ivanovu pomoc. Musí mluvit, běželo mu hlavou. Kdykoliv Ivan ztichne, dějí se hrozné věci.

Rus nyní mlčky vedl procesí smrti po zasněžené lesní cestě a silnou dlaní svíral Chiařinu paži. Gabriel, Michail a Grigorij, obklopení Ivanovými nohsledy z každé strany, klopýtali pár kroků za nimi.

Musí mluvit…

„Jak vznikly ty prohlubně tady v lese, Ivane?“

„Proč tě to sakra tak zajímá?“

„Něco mi připomínají.“

„To mě nepřekvapuje. Jak jste na ně přišli?“

„Satelity. Z vesmíru jsou totiž nádherně vidět. Pěkně rovné a souměrné.“

„Jsou staré, ale ti, co je kopali, odvedli dobrou práci. Použili k tomu buldozer. Ještě tu stojí, kdyby ses chtěl podívat, ale dávno už nefunguje.“

„A jak tu zem teda teď rozrýváš?“

„Stejná metoda, nový stroj. Americká výroba. Člověk si může o Američanech myslet, co chce, ale buldozery vyrábějí zatraceně dobré.“

„Co je v těch jámách, Ivane?“

„Vypadáš jako chytrý chlap, Allone, a taky je vidět, že znáš kus historie. Pověz mi to sám.“

„Předpokládám, že jde o masové hroby z období Velkého teroru.“

„Velkého teroru? To je zas další výplod zápaďácké fantazie, se kterým přišli Kobovi nepřátelé.“

Koba, Stalinova stranická přezdívka. Koba, Ivanův hrdina.

„A jak bys systematické mučení a vraždění tří čtvrtí milionu lidí nazval ty?“

Zdálo se, že Ivan otázku pečlivě zvažuje. „Nejspíš bych to přirovnal k hodně opožděnému prořezání přerostlého lesa. Strana byla u moci už celých dvacet let a za tu dobu se nashromáždila spousta balastu, který se musel odklidit. A sám víš nejlíp, co se děje, když se kácí les.“

„Padají třísky.“

„Správně, Allone, padají třísky.“

Ivan přeložil část konverzace do ruštiny svým podřízeným. Od srdce se rozesmáli. A Ivan se k nim přidal.

Musí mluvit…

„Jak to tu vlastně fungovalo?“

„To brzo zjistíš na vlastní kůži. Počkej tak minutu, maximálně dvě.“

„A kdyže to proběhlo? V šesta, sedmatřicátém?“

„Ve třicátém sedmém – v létě devatenáct set třicet sedm, pokud mám být naprosto přesný. V době, kdy působily trojky, Allone. Říká ti to něco?“

Říkalo. Gabriel předkládal informace rozvážně, co nejpomaleji. „Stalina štvalo, že zabíjení probíhá příliš pomalu, takže chtěl proces trochu urychlit. Proto vymyslel nový způsob odsuzování –založil takzvané trojky. Jeden člen strany, jeden důstojník NKVD a jeden státní žalobce. Obviněný líčení ani nemusel být přítomen, většina byla odsouzená bez toho, že by o nějakém vyšetřování vůbec tušila. Přelíčení navíc obvykle trvalo tak deset minut. Někdy ani to ne.“

„A proti rozsudku se nedalo odvolat,“ dodal Ivan s úsměvem ve tváři. „Stejně jako dnes.“

Pokynul bradou dvěma bodyguardům, kteří podpírali Grigorije při chůzi, a procesí se znovu šinulo kupředu.

Musí mluvit. Kdykoliv Ivan ztichne, dějí se hrozné věci.

„Předpokládám, že k zabíjení docházelo přímo v dači. Proto má taky sklep se zvláštní místností – která má uprostřed podlahy kanál. A proto taky ta příjezdová cesta nevede rovně, ale vine se do eska. Stalinovi pomahači totiž rozhodně nestáli o to, aby sousedi zjistili, co se tady děje.“

„A oni to taky nikdy nezjistili. Pro odsouzence chodili zásadně po půlnoci a pak je sem přiváželi v černých autech. V dače je nejdřív pořádně zmlátili, aby nekladli žádný odpor, a pak je odvedli do sklepa. Sedm gramů olova do týla.“

„A pak?“

„Pak naházeli těla na káry a odvezli je sem k hrobům.“

„Kdo tu všechno leží?“

„Do léta sedma třicátého byla nejtěžší práce hotová. Koba už musel jenom vysekat křoví.“

„Křoví?“

„Menševiky, anarchisty, staré bolševiky napojené na Lenina… Pár knězů, kulaků a sem tam nějakého aristokrata. Každý, koho Koba pokládal za potenciálního nepřítele, byl zlikvidován – a celá jeho rodina taky. Tyhle stromy stojí na ohromně silném revolučním vývaru, Allone. Všichni tu spí vedle sebe. Někdy v noci je skoro slyšíš, jak se dohadují o politice. A nejlepší na tom je, že nikdo vlastně netuší, že tu jsou.“

„Protože po rozpadu Sovětského svazu jsi tenhle pozemek koupil ty, a to jenom proto, aby ses ujistil, že mrtví zůstanou pod zemí?“

Ivan se zastavil. „No vlastně, někdo mě o to, abych ten pozemek koupil, požádal.“

„Kdo?“

„Můj otec, kdo jiný.“

Ivan odpovídal bez jediného zaváhání. Počáteční zlost a nechuť odpovídat na Izraelcovy otázky vystřídala prostá spokojenost z nerovného rozhovoru. Gabriel si dokázal představit, jak snadné a lákavé je odhalovat temná tajemství člověku, který se brzy ocitne mezi mrtvými. Horečně přemítal nad další otázkou, aby Ivan nepřestával mluvit – ale nebylo jí zapotřebí. Ivan pokračoval v přednášce i bez pobízení.

„Po rozpadu Sovětského svazu nastaly KGB krušné časy. Mluvilo se o zpřístupnění archivů, o praní špinavého prádla, zveřejňování jmen. Starou gardu to děsilo k smrti. Jednak nechtěli, aby někdo vláčel KGB dějinným bahnem, ale měli ještě jinou motivaci udržet svoje tajemství pod pokličkou. Nehodlali totiž opustit výsadní pozice nadlouho. Už tehdy promýšleli svůj návrat – a samozřejmě uspěli. Stará KGB znovu řídí Rusko, jen v novém kabátě.“

„A ty sedíš na posledním masovém hrobě Velkého teroru.“

„Posledním? To sotva. V Rusku nejde zarýt lopatou do hlíny, aniž bys narazil na kost. Tenhle hrob je ale docela rozlehlý, to je fakt. Pod těmi břízami hnije podle všeho sedmdesát tisíc duší. Sedmdesát tisíc. Kdyby se tohle někdy dostalo na veřejnost…“ Hlas se mu vytratil, jako by pojednou nenacházel slov. „No, řekněme, že by to v Kremlu vyvolalo značné pozdvižení.“

„A proto prezident toleruje všechny tvoje aktivity?“

„Přijde si na své. Car dostává ze všeho podíl.“

„Kolik jsi musel zaplatit, aby ti povolil unést mi ženu?“

Ivan nereagoval, ale Gabriel naléhal dál. Doufal, že v Rusovi vyvolá další výbuch vzteku.

„Tak kolik, Ivane? Pět milionů? Deset? Dvacet?“

Ivan se zprudka otočil. „Už mě ty tvoje otázky unavují, Allone. A kromě toho jsme skoro tam. Neoznačené hroby už čekají.“

Gabriel pohlédl za Chiařino rameno a spatřil hromadu čerstvě vykopané hlíny pokryté sněhovým popraškem. Zašeptal, že ji miluje, a zavřel oči. A v uších se mu znovu rozezněl ten dunivý zvuk.

Helikoptéry.

72

VLADIMIRSKÁ OBLAST, RUSKO

Plukovník Leonid Milčenko pod sebou konečně spatřil Ivanův pozemek – čtyři zamrzlé potoky stýkající se v mrazem ztuhle mokřině, malá dača s dírou po výbuchu v místě, kde bývaly dveře, a krátký zástup lidí zvolna kráčejících březovým lesem. Zapnul mikrofon na headsetu. „Vidíte je?“

Pilotova helma zakmitala shora dolů. „Jak blízko se dostanete?“

„Na okraj močálu.“

„To je nejmíň tři sta metrů daleko.“

„Blíž to s touhle věcí nejde, plukovníku.“

„A co Alfa?“

„Rychlé slanění přímo mezi stromy.“

„Nechci žádné mrtvé.“

„Ano, plukovníku.“ Žádné mrtvé…

Na koho to hraje? Tohle je Rusko. Někdo to vždycky odnese.

Dalších deset kroků sněhem a pak Ivan uslyšel vrtulníky také. Zarazil se, pozvedl hlavu a nastražil uši jako pes. Vrhl letmý pohled na Rudenka. A znovu přidal do kroku.

Čas… Drahocenný čas.

Na obrazovkách v přístavbě se rozblikala Navotova zpráva. VRTULNÍKY NA OBZORU…

Carter přikryl dlaní mluvítko a pohlédl na Shamrona. „Tým FSB potvrdil zástup lidí mezi stromy. Vypadá to, že jsou naživu, Ari!“

„To nebude trvat dlouho. Kdy se Alfa dostane na zem?“

„Za devadesát vteřin.“

Shamron zavřel oči.

Dvě otočky napravo, dvě nalevo…

Před nimi se otevřela pohřební jáma, rozšklebená rána na těle matičky Rusi. Kráčeli k ní zasypávaní vlhkými vločkami sněhu padajícími ze sinalého nebe, doprovázení dunivým řevem přibližujících se rotorů. Obrovských rotorů, uvažoval Gabriel. Tak velkých, že se otřásá celý les. Tak velkých, že Ivanovi přisluhovači propadají nervozitě – a Ivan sám také. Zničehonic ječí na Grigorije, aby sebou hnul a spěchal vstříc smrti rychleji. Gabriel se však v duchu modlil, aby Grigorij zpomalil, zaškobrtl nebo upadl. Aby udělal cokoliv, co by vrtulníkům poskytlo dostatek času.

V tu chvíli klesl první stroj těsně nad koruny stromů a způsobil na zemi menší sněhovou bouři. Ivan se zmateně zapotácel a na okamžik zmizel za bílým závojem. Když se znovu vynořil, obličej měl zkroucený hněvem. Postrčil Grigorije na okraj jámy a rusky se rozkřičel na své muže. Většina mu nevěnovala pozornost a soustředila se na vrtulník, jenž přistával na okraji močálu. Ostatní upírali zrak k západní části oblohy, kde se objevily další dvě helikoptéry.

Čtyři strážní Ivanovi přece jen zůstali věrní a na jeho rozkaz postavili odsouzence do řady podél jámy, patami dovnitř, neboť Ivan nařídil, aby byli popraveni ranou do obličeje. Gabriel se ocitl na jednom konci, Michail na druhém, Chiara s Grigorijem pak mezi nimi. Počáteční uspořádání, kdy stál Grigorij vedle Gabriela, Ivanovi zjevně nevyhovovalo; obořil se na bodyguardy a překotnou ruštinou jim nařídil, aby pozice vězňů vyměnili. Svá slova doprovázel divokým mácháním rukou, v níž držel pistoli. Muži přispěchali k odsouzeným a k Ivanově spokojenosti se Chiara přemístila vedle Gabriela a Grigorij vedle Michaila.

Zatímco na zemi vyměňovali vězně, ve vzduchu se od západu za hrozivého burácení řítily další dva stroje. Na rozdíl od prvního vrtulníku místo nepřeletěly, ale vznášely se přímo nad jejich hlavami. Vzápětí se jim z trupu rozvinula lana a po nich se během okamžiku rychle spustili příslušníci speciálních jednotek odění od hlavy k patě v černém. Gabriel zaslechl zvuk zbraní odhazovaných k zemi a spatřil několik párů paží, jak se zdvihají nad hlavou na znamení kapitulace. Koutkem oka postřehl dva muže v zimních kabátech, kteří k nim nemotorně utíkali mezi stromy, a uviděl také Olega Rudenka, jak se o kus dál zoufale snaží vytrhnout svému nadřízenému makarov z ruky. Ivan se však zbraně vzdát nehodlal. Lačnil po krvi.

Ivan šéfa ochranky vší silou žduchl do hrudi a poslal jej vrávoravě k zasněžené zemi. Poté namířil hlaveň Gabrielovi do obličeje – avšak spoušť nezmáčkl. Namísto toho se usmál a zlověstně pravil: „Připrav se na smrt manželky, Allone. Hezkou podívanou.“

Makarov sklouzl doprava a Gabriel se vrhl kupředu. Dřív než vyšla ohlušující rána, se však k Ivanovi nedostal. Obličejem napřed se zhroutil k zemi, a než se stačil pohnout, přiskočili k němu dva členové jednotek Alfa a přišpendlili jej koleny k promrzlé zemi. Pár trýznivých vteřin se divoce zmítal, ale ruští agenti mu nedovolili ani zvednout hlavu. „Moje žena!“ řval na ně. „Je mrtvá? Zabil ji?“ Netušil, jestli mu odpověděli, výstřel jej dočasně připravil o sluch. Vycítil jen, že se vedle něj odehrává nadlidský souboj titánů. Chvíli nato spatřil skupinku mužů ustupujících lesem – zneškodněný Ivan v hloučku agentů.

Teprve pak Rusové Gabriela pustili a pomohli mu na nohy. Okamžitě trhl hlavou k jámě. Chiara se skláněla nad zhrouceným tělem a neovladatelně naříkala. Na zemi ležel Grigorij. Gabriel padl na kolena a pokoušel se manželku utišit, ale ona jako by ho ani nevnímala. „Nezabili ji,“ křičela, „Irina žije, Grigoriji, žije!“

Část pátá

ZÚČTOVANÍ

73

JERUZALÉM

Ve dnech po skončení mimořádné vrcholné schůzky představitelů států skupiny G-8 se v rychlém sledu objevily tři zdánlivě nesourodé příhody; první z nich se týkala nejisté budoucnosti Ruska, druhá pak jeho temné minulosti a třetí, jež se časem ukázala jako nejkontroverznější, se do jisté míry vztahovala k oběma pólům. To se však dalo čekat, mručeli veteráni britské rozvědky, když námětem nebyl nikdo jiný než Grigorij Bulganov.

K první události došlo přesně týden po summitu a v jejím pozadí stálo ruské hospodářství, přesněji důležitá oblast energetického průmyslu. A protože alespoň z pohledu Moskvy šlo o vynikající zprávu, rozhodl se ji ruský prezident oznámit osobně. Do Kremlu svolal tiskovou konferenci a obklopen svými nejbližšími, vysoce postavenými poradci, bývalými důstojníky KGB, a se svým typickým významným pohledem ve stručném prohlášení uvedl, že se konečně podařilo přimět k poslušnosti bývalého opozičního oligarchu Viktora Orlova, toho času žijícího v Londýně. Celý Orlovův akciový podíl v sibiřském ropném gigantu Ruzoil bude okamžitě převeden pod kontrolu státního monopolu Gazprom, který se zabývá těžbou ropy a plynu. Výměnou za to, dodal prezident, se příslušné ruské orgány dohodly na zrušení všech obvinění proti dotyčnému i na stáhnutí žádosti o jeho vydání.

Londýnská Downing Street chválila gesto ruského prezidenta jako „počin hodný význačného státníka“ zatímco odborníci na Rusko z ministerstva zahraničí a politických institucí neskrývali údiv a otevřeně diskutovali nad tím, zda z východu nezačíná proudit nový vítr. Viktor Orlov považoval podobné spekulace za vrcholně naivní, ale reportéři, již se zúčastnili jeho narychlo svolané tiskové konference, se přesto nemohli ubránit pocitu, že se dívají na člověka, jenž z bitvy vyšel poražen. Rozhodnutí vzdát se akcií v Ruzoilu pramenilo z realistické úvahy, vysvětloval Orlov.

Kreml teď ovládají muži, kteří se v cestě za svými cíli nezastaví před ničím, a on si dobře uvědomuje, že s takovými se nedá bojovat – naděje na vítězství téměř neexistuje a o to pravděpodobnější by byla smrt. Nebo ještě něco horšího. Viktor Orlov slavnostně prohlásil, že ani to ho však neumlčí, a vzápětí proslov ukončil s tím, že nemá co dodat.

Dva dny nato se letmo ukázal na malé recepci pořádané v sídle premiéra a ve vší tichosti převzal svůj první britský pas. Nádavkem mu byla umožněna soukromá prohlídka Buckinghamského paláce za účasti samotné královny; bezpočet fotografií, které při ní pořídil, promptně předal svému dekoratérovi a zanedlouho už na Cheyne Walk parkovaly dodávky s novými bytovými doplňky. Nebylo také nijak výjimečné, že kolemjdoucí zahlédli Viktora skloněného nad stolem ve své pracovně; zjevně usoudil, že roztáhnout záclony a užívat si výhled na Temži už není nijak nebezpečné.

I druhá událost se odehrála v Moskvě, ovšem na rozdíl od té první při ní ruský prezident nenacházel slov. Týkala se totiž nečekaného objevu v jednom březovém lese ve Vladimirské oblasti – bylo odhaleno několik masových hrobů s ostatky obětí Stalinova Velkého teroru. Přestože předběžné odhady hovořily o zhruba sedmdesáti tisících těl, prezident nález zavrhl jako „nedůležitý“ a odmítal výzvy, aby jel místo osobně navštívit. Takové gesto by bylo politicky dost ošidné, neboť Stalin, byť přes půl století po smrti, stále patřil k nejoblíbenějším osobnostem Ruska. Prezident dále se skřípěním zubů souhlasil s přezkoumáním archivů KGB i NKVD a pravoslavné církvi neochotně povolil vystavět na pozemku malý pomník – jehož návrh musí samozřejmě nejprve předložit Kremlu ke schválení. „Projevy smutku ale přenechejme Němcům,“ poznamenal v jediném vyjádření k věci. „Konec konců nesmíme zapomínat na to, že Koba veškeré represe činil s vědomím, že je třeba připravit zemi na nadcházející tuhou válku s fašisty.“ Ty kteří byli tomuto komentáři přítomni, neděsil jen nezaujatý postoj k masové vraždě, ale i fakt, že prezident nazýval Stalina krycím jménem pro účely strany – Koba. Okolnosti, za nichž k odhalení popraviště došlo, nebyly nikdy objasněny, a stejně tak zůstal utajen i majitel pozemku. „Děláme to pro jeho ochranu,“ tvrdil neochvějně mluvčí Kremlu. „Historie se občas ukazuje jako velmi nebezpečná.“

Třetí záležitost se neudála v Moskvě, ale v ruském městě, které někdy bývá nazýváno Londýn. I zde hrála hlavní roli smrt, byť nikoliv tisíců, ale pouze jednoho člověka. V jednom z opuštěných temžských doků se našlo tělo odpadlíka z FSB a veřejně aktivního disidenta Grigorije Bulganova, jenž podle ohledání očividně spáchal sebevraždu. Scotland Yard i ministerstvo vnitra se schovávali za prohlášeními o národní bezpečnosti a zveřejnili k případu jen minimum informací. Připustily nicméně, že Grigorij nebyl šťastný, na život v exilu si špatně zvykal a velice se trápil. Jako důkaz posloužila institucím Rusova snaha znovu rozdmýchat vztah s bývalou manželkou – o tom, že tatáž žena nyní žije ve Velké Británii s novým jménem a pod vládní ochranou, se samozřejmě nezmínily. Vynořil se také poznatek, že Grigorij Bulganov se nedávno nedostavil na finálový turnaj Šachového klubu centrálního Londýna, který měl podle odhadů všech zasvěcených předem v kapse. Grigorijův protihráč Simon Finch krátce vystoupil před novináře s vyjádřením, v němž obhajoval rozhodnutí přijmout kontumační vítězství, a chvilkové publicity bleskově využil k propagaci svého nejnovějšího cíle, jímž byl zákaz používání nášlapných min. Nakladatelství Buckley and Hobbes, které mělo vydat Grigorijovu plánovanou knihu, oznámilo, že Zabijáka v Kremlu laskavě dokončí přeběhlíkova blízká přítelkyně a rovněž disidentka Olga Suchovová. Ta se v doprovodu ozbrojených agentů mihla i na Rusově pohřbu na Highgate Cemetery, avšak po pár minutách se opět vytratila a zmizela ve svém úkrytu.

Mnoho novinářů včetně těch, kteří se s Grigorijem osobně setkali, odmítlo pohádkové verzi o sebevraždě uvěřit. Vzhledem k tomu, že však neměli k dispozici žádná další fakta, mohli o skutečné příčině smrti jen spekulovat – což činili bez váhání. Grigorij měl v Moskvě spoustu nepřátel, kteří by jej nejraději viděli pod drnem. A bylo jasné, tvrdili žurnalisté, že mu do hrobu pomohl právě někdo z nich. Deník Financial Times poukázal na fakt, že se Grigorij v době před svou smrtí významně sblížil s Viktorem Orlovem, a naznačil, že by Rusova smrt mohla mít nějakou souvislost s aférou Ruzoil. Pokud šlo o Viktora, ten se o svém krajanovi vyjadřoval jako o „skutečném ruském vlastenci“ a v jeho jméně založil nadaci bojovníků za svobodu.

Tímto se záležitost, alespoň pokud šlo o seriózní tiskoviny, zdánlivě uzavřela. Na internetu a v bulvárních plátcích se však námětu věnovali ještě několik týdnů. Konspirační teorie jsou úchvatné v tom, že šikovný reportér vždycky najde způsob, jak propojit na první pohled naprosto nesourodé případy. Nikoho z těch, kteří se Grigorijovou záhadnou smrtí zabývali, však nenapadlo slučovat ji s nově objevenými masovými hroby ve Vladimirské oblasti v Rusku, a už vůbec netušili, že by mohla mít souvislost s vyčerpanou, zarmoucenou dvojicí, jež se uchýlila do tichého bytečku v Narkissově ulici v Jeruzalémě. Jména Gabriela Allona a Chiary Zolliové se v příběhu vůbec neobjevovala. A tak to také zůstalo.

Pooperační traumata zažili už mnohokrát a vždy se z nich časem zotavili, ale každému to trvalo jinak dlouho a ještě nikdy neprocházeli tak hlubokým utrpením společně. Zranění na těle se zhojila rychle, ostatní rány zůstávaly otevřené. Choulili se k sobě za zamknutými dveřmi, hlídaní po zuby ozbrojenými agenty. Nesnesli víc než pár vteřin odloučení, a tak se následovali i z místnosti do místnosti. Jejich milování provázela hladová vášeň, jako by pokaždé mělo být to poslední, a jen výjimečně se přestali dotýkat. Ze spánku je vytrhovaly noční můry; když se nedívali na toho druhého, jak čelí posledním okamžikům před smrtí, vídali ve snech daču v březovém lese a tisíce zavražděných obětí, které teď ležely v neoznačených hrobech pod okolními stromy. A nezřídka v jejich mučivých snech vystupoval i Ivan. Gabriela provázel Rus v podvědomí i za bílého dne; zjevoval se nečekaně ve svém dokonalém anglickém obleku a s makarovem v ruce. Někdy se u něj ukázala i Jekatěrina a skupinka bodyguardů, ale většinou stál sám. A pistolí mířil Gabrielovi do obličeje.

Připrav se na smrt manželky, Allone. Hezkou podívanou…

Chiara o utrpení, jemuž byla v Rusku vystavená, vůbec nemluvila a Gabriel na ni netlačil. Jako syn ženy, která přežila hrůzy tábora smrti Birkenau, věděl, že manželka bojuje s akutními pocity viny – viny přeživšího, což byla určitá forma pekla na zemi.

Chiara přežila a Grigorij zemřel. A zemřel proto, že nastavil vlastní tělo kulce určené pro ni. Pravě tento obraz se zjevoval Chiaře ve snech nejčastěji – Grigorij, zbitý a sotva schopný pohybu, posbíral poslední zbytky sil a vrhl se před Ivanovu zbraň. Chiara byla pokřtěna Grigorijovou krví a zůstala naživu jen proto, že se pro ni obětoval.

Dostávala to ze sebe po kouscích a v těch nejpodivnějších situacích. Jednoho dne při večeři Gabrielovi detailně vyprávěla okolnosti svého únosu a smrti Liora a Mottiho. O dva dny později, zrovna když umývala nádobí, mu vylíčila věznění v temném sklepě, včetně toho, jak se každý den na pár vzácných okamžiků rozzářila závěj sněhu za nevelkým okýnkem slunečními paprsky do ruda. A nakonec, když jednoho odpoledne skládala vyprané prádlo, se slzami v očích Gabrielovi přiznala, že o svém těhotenství lhala. V době únosu měl plod osm týdnů. A v Ivanově kobce jej potratila. „To ty sedativa,“ vysvětlovala. „Zabily moje dítě. Tvoje dítě.“

„Proč jsi mi neřekla pravdu? Nikdy bych se za Grigorijem nepouštěl.“

„Bála jsem se, že by ses na mě zlobil.“

„Za co?“

„Za to, že jsem otěhotněla.“

Gabriel se sesul Chiaře do klína. Z očí se mu řinuly slzy viny a vzteku. Přestože to Ivan netušil, podařilo se mu zabít Gabrielovo další dítě. Nenarozené, ale jeho.

„Kdo ti ty injekce dával?“ zeptal se.

„Ta žena. Každou noc ji vidím před očima s kulkou v týle. Tuhle vzpomínku nedokážu vyhnat z hlavy.“ Otřela mu tváře smáčené slzami. „Slib mi tři věci, Gabrieli.“

„Cokoliv chceš.“

„Slib mi, že budeme mít dítě.“

„Slibuju.“

„Slib mi, že už se nikdy nerozdělíme.“

„Slibuju.“

„A slib mi, že je všechny zabiješ.“

Na druhý den se tyto dvě lidské trosky dostavily do budovy na bulváru Krále Saula. Spolu s Michailem je lékaři Ústavu podrobili přísné tělesné prohlídce a psychologickému vyšetření. Ještě týž večer si výsledky prohlédl Uzi Navot a chvíli nato zavolal Shamronovi do jeho domu v Tiberiadě. „Jak zlé to je?“ otázal se starý pán. „Hodně zlé.“

„Kdy se bude moct vrátit do služby?“

„To ještě potrvá.“

„Jak dlouho, Uzi?“

„Možná nikdy.“

„A Michail?“

„Na sračky, Ari. Všichni jsou na sračky.“ Shamron zmlkl. „To nejhorší, co můžeme udělat, je nechat ho nečinně vysedávat. Potřebuje naskočit zpátky na vlak.“

„Předpokládám, že už tě něco napadlo.“

„Jak jste na tom s výslechem Petrova?“

„Jde to ztuha, brání se zuby nehty.“

„Sjeď dolů do Negevu a trochu to popožeň.“

„Co konkrétně chceš?“

„Jména. Do jednoho.“

74

JERUZALÉM

Ubíhaly poslední březnové dny a studené zimní deště vystřídalo mírné jarní počasí. Na doporučení lékařů se snažili alespoň jednou denně vyjít z bytu; vychutnávali si běžné světské záležitosti – nákupy na rušném trhu Machane Jehudy, procházku úzkými uličkami Starého Města či poklidný oběd v oblíbené restauraci. Shamron trval na tom, aby je všude doprovázela dvojice mladých bodyguardů – chlapců s nakrátko zastřiženými vlasy a se slunečními brýlemi na očích, kteří jim příliš připomínali Liora a Mottiho. Chiara vyjádřila přání zajet se podívat na památník kousek na sever od Tel Avivu. Při pohledu na jména začínajících agentů vyrytá v kameni se ale zhroutila a Gabriel ji musel v podstatě odnést zpátky do auta. O dva dny později přišla řada na něj, žal jej skolil na Olivové hoře. Lior s Mottim leželi pár metrů od hrobu jeho syna.

Pár dnů nato pocítil neodbytnou touhu strávit nějaký čas s Leou, a protože Chiara stále nebyla schopná snášet jeho nepřítomnost, neměla na výběr a musela jezdit s ním. Hodiny sedávali s Leou v nemocniční zahradě a trpělivě naslouchali, jak bloumá časem a nevypočitatelně skáče z minulosti do přítomnosti. S každou návštěvou Lea přivykala Chiařině společnosti a nakonec si ženy ve vzácných světlých momentech vyměňovaly poznatky o životě po boku Gabriela Allona. Nadnesly jeho podivné zvyky a výkyvy nálad, povzdechly si nad potřebou absolutního ticha, když pracoval na nějakém obraze. A když někdy chtěly být velkorysé, připustily, že má i mnoho úžasných darů. Pak světýlka v Leiných očích zase pohasla a ona se vrátila do svého soukromého pekla. Gabriel s Chiarou ji někdy následovali do vlastních temných vzpomínek – což neuniklo Leinu lékaři. Při návštěvě zpočátku dubna odtáhl dvojici stranou a diskrétně nabídl profesionální pomoc.

„Oba vypadáte, že už jste se týdny pořádně nevyspali.“

„To je pravda,“ opáčil Gabriel.

„Nepotřebujete si s někým promluvit?“

„Nesmíme.“

„Potíže v práci?“

„Dalo by se říct.“

„Mohl bych vám dát aspoň něco na spaní.“

„Díky, ale už tak máme z domácí lékárničky hotovou apatyku.“

„Dobrá. Teď vás tu tedy aspoň týden nechci vidět. Zajeďte si někam na výlet, lehněte si na sluníčko. Vypadáte jako duchové.“

Dalšího rána vyrazili ve stínu bodyguardů do Ejlatu. Celé tři dny vydrželi nemluvit o Rusku, Ivanovi, Grigorijovi ani březovém lese dvě stě kilometrů od Moskvy. Opalovali se na pláži a potápěli se mezi korálovými útesy Rudého moře. Jedli příliš mnoho jídla, pili příliš mnoho vína a milovali se do vyčerpání. Poslední noc hovořili o budoucnosti, o Gabrielově slibu odejít z Ústavu a o tom, kde budou bydlet, byť pro tuto chvíli nezbývalo než zůstat v Izraeli. Odejít ze země a opustit ochrannou ulitu Ústavu, dokud bude Ivan kráčet po zemském povrchu, by bylo holé šílenství.

„A kdyby zmizel jednou pro vždy?“ nadhodila Chiara.

„Mohli bychom odjet, kam by se nám zlíbilo. Samozřejmě v rámci nějakých rozumných mezí.“

„V tom případě ho prostě budeš muset zabít.“

Následujícího rána vyrazili z Ejlatu zpátky k Jeruzalému. Cestou Negevskou pouští se Gabriel spontánně rozhodl zastavit se ve vězení a výslechovém centru vybudovaném uprostřed nepřístupné vojenské zóny poblíž Beerševy. Zařízení mělo omezenou kapacitu a umisťovali se sem pouze ti nejhorší z nejhorších. K vybranému osazenstvu se momentálně řadil i vězeň číslo 6754, známý také pod jménem Anton Petrov, jehož si najal Ivan na únos Grigorije a Chiary. Velitel věznice zařídil, aby chovance vyvedli na dvůr, a návštěvníci si ho tak mohli nepozorovaně prohlédnout. Rus měl na sobě modrobílou soupravu, ochablé svaly povislé a vlasy zřetelně prořídlé. Na jednu nohu výrazně kulhal.

„Škoda že jste ho ještě nezabili,“ poznamenala Chiara suše.

„Nemyslete si, že mě to taky nenapadlo.“

„Jak dlouho ho tu budete držet?“

„Jak dlouho bude třeba.“

„A pak?“

„Pak by si s ním chtěli promluvit ještě Američané.“

„Někdo by měl dohlídnout, aby se mu přihodila nějaká nečekaná nehoda.“

„Uvidíme.“

Do Narkissovy ulice přijeli až za tmy a podle skupinky bodyguardů postávajících před vchodem okamžitě poznali, že nahoře čeká samozvaný host. V obývacím pokoji seděl Uzi Navot, na kolenou otevřenou složku s jedenácti jmény. Všichni bývalí členově KGB. Všichni žijící v přepychu dotovaném Ivanovými penězi, roztroušení po západní Evropě. Navot předal složku Gabrielovi a rozloučil se s tím, že bude čekat na jeho rozhodnutí. To nechal Gabriel zcela na Chiaře.

„Zab je všechny, do jednoho,“ prohlásila žena pevně.

„To ale bude trvat dost dlouho.“

„Máš tolik času, kolik budeš potřebovat.“

„Nebudeš se toho moct účastnit.“

„Já vím.“

„Odvezu tě do Tiberiady. Gila se o tebe postará.“

Sešli se následujícího dopoledne v budově na bulváru Krále Saula v místnosti 456C. Jakov a Josi, Dina s Rimonou, Oded s Mordechajem, Michail a Eli Lavon. Gabriel dorazil jako poslední a bez jediného slova připíchl na nástěnku jedenáct fotografií. Jedenáct snímků jedenácti Rusů. Rusů, kteří se nedožijí konce léta. Schůzka netrvala dlouho; bylo vyneseno jedenáct rozsudků smrti a rozděleny úkoly. Cestovní divize se postará o letenky, oddělení krycích totožností o potřebné doklady a víza. Vnitřní správa pohotově nabídla několik otevřených dveří a finanční sekce jim dala volnou ruku.

Z Tel Avivu odjížděli ve dvojicích v časových rozestupech a za dva týdny se opět sešli, tentokrát v Barceloně. Tam v jedné z tichých ulic Gotické čtvrti zabili Gabriel s Michailem muže, jenž sledoval Grigorije na Harrow Road v podvečer, kdy přeběhlíka unesli. Za své hříchy byl odměněn dvěma ranami z beretty ráže 22 zblízka do obličeje. Sesul se do odtokového koryta, a dokud ještě vnímal, Gabriel mu zašeptal do ucha dvě slova.

Za Grigorije…

O týden později šeptal v lisabonské čtvrti Bairro Alto totéž ženě, jež na stejné ulici v Londýně kráčela proti Grigorijovi, v jemném dešti bez deštníku a bez pokrývky hlavy. Dva týdny nato přišla řada na jejího společníka, muže, který ji doprovázel na mostě Westbourne Terrace Road; ona dvě slova si vyslechl při půlnoční procházce po promenádě Grande Plage ve francouzském Biarritz. Ozvala se za jeho zády, a když se otočil, spatřil Gabriela a Michaila s napřaženými pažemi a pistolemi v dlaních.

Za Grigorije…

Brzy poté se zprávy o vraždách rozkřikly mezi těmi, které smrt ještě nedostihla. Aby jim Ústav zabránil v útěku do Ruska, roznesl po Evropě falešné informace, že hon na bývalé důstojníky KGB zahájil Ivan, nikoliv Izraelci. Ivan spustil novou fázi Velkého teroru, šířily se zvěsti, a prořezává les. Jestli se nějaký blázen opováží vstoupit do Ruska, skončí taky po rusku – krutou smrtí a ve velkých bolestech. A tak provinilci zůstávali na Západě a drželi se při zemi mimo dosah radarů. Alespoň o tom byli přesvědčeni. Jeden po druhém však byli odhalováni. A jeden po druhém umírali.

Řidič mercedesu, jenž vezl Irinu na „setkání“ s Grigorijem, byl zabit v Amsterodamu v náručí prostitutky. Muž, který řídil dodávku na prvním úseku Grigorijovy dlouhé cesty zpět do Ruska, zemřel v okamžiku, kdy vycházel z hospody v Kodani. Po něm následovali dva přisluhovači, kteří v Oxfordu neúspěšně zaútočili na Olgu Suchovovou. Jeden byl odstraněn v Mnichově, druhý v Praze.

Tehdy se k zoufalému pokusu ovlivnit dění odhodlal Sergej Korovin. „SVR i FSB se to začíná nelíbit,“ řekl Shamronovi. „Jestli to takhle bude pokračovat dál, kdo ví, jak to skončí?“ Přesně po Ivanovu vzoru Shamron nejprve prohlásil, že nemá tušení, o čem je řeč, a vzápětí skrze Korovina ruské výzvědné služby varoval, aby si dávaly pozor, kam šlapou. Jinak by mohly být další na řadě. Ještě téhož večera agenti evropských stanic Ústavu postřehli nápadné posílení ochranných opatření v okolí ruských velvyslanectví a známých ruských špionů. To samozřejmě nebylo nutné.

Gabriela a jeho tým nezúčastnění pracovníci nezajímali. Šli jen po těch, kteří se provinili.

V tom okamžiku zbývala čtyři jména. Čtyři operativci, kteří unesli Chiaru z Umbrie. Čtyři muži, kteří měli na rukou krev Ústavu. Věděli, že je někdo pronásleduje, a snažili se nezůstávat dlouho na jednom místě. Ochromil je však strach a dopouštěli se mnoha chyb. Bázeň z nich dělala snadnou kořist. Zemřeli ve sledu bleskurychlých operací, které Gabrielův tým zavedly do Varšavy, Budapešti, Atén a Istanbulu. Když umírali, slyšeli místo dvou slov čtyři.

Za Liora a Mottiho.

To už byl téměř srpen. Čas vrátit se domů.

75

TIBERIAS, IZRAEL

Stále však zbýval Ivan. Po otřesné události v březovém lese se po mnoho týdnů vůbec neukázal. Šuškalo se, že ho zatkli a taky že utekl z Ruska. Objevily se dokonce i fámy, že se jej zmocnila FSB a někde v tichosti ho připravila o život. To byla samozřejmě lež. Ivan se jen uchýlil k další velké ruské tradici – tradici vnitřního exilu. Neprovázela jej však vyčerpávající dřina ani zcela nedostačující příděly potravin, jako tomu bylo u obyčejných smrtelníků. Ivanovým gulagem se stalo jeho obrovské, jako pevnost chráněné sídlo v Zukovce, nepřístupném městečku oligarchů na okraji Moskvy, kde se nechal ošetřovat Jekatěrinou.

Přestože Ivanovo jméno se v souvislosti s nálezem masových hrobů oficiálně nikde neobjevilo, dokázalo toto odhalení silně otřást jeho pozicí v Kremlu. V jistých kruzích se přikládala velká váha tomu, že Ivanova developerská společnost výrazně prodělala na důležitém stavebním projektu a že jeho noční klub najednou mezi siloviki i jinými Moskvany s vynikajícími konexemi ztrácí na popularitě a jeho obchod s luxusními vozy zažívá strmý pád. To však byly docela mylné výklady Ivanovy absence ve veřejném dění, neboť všechny tyto jevy byly spíš projevem důsledků upadajícího ruského hospodářství než Ivanova oslabení. V obchodování se zbraněmi navíc pokračoval neztenčeným tempem, jelikož jejich prodej zaznamenával jako jedno z mála odvětví v globálně jinak chmurných finančních poměrech stálý vzestup. Britští, američtí i francouzští agenti registrovali strmý nárůst počtu letadel Charkovovy společnosti přistávajících na odloučených plochách v zemích od Středního východu po Afriku i dále. A ruský prezident si stále nechával vyplácet štědrý podíl. Car, jak Ivan s oblibou říkával, dostává podíl úplně ze všeho.

Pozorování Národní bezpečnostní agentury potvrdila, že systematická likvidace soukromé skupiny operativců Antona Petrova Ivanu Charkovovi neunikla a podle všeho jí přihlížel s naprostým nezájmem. Tito lidé jej zradili, a proto si z jeho pohledu osud, který je potkal, plně zasloužili. V průběhu dlouhého léta dobrovolného exilu se Ivan hlouběji zabýval v podstatě pouze dvěma otázkami: Skutečně seděly jeho děti na palubě amerického proudového letadla, které přistálo v Konakovu? A pocházel ten nenávistný dopis, jejž mu pilot předal, vážně z jejich pera?

Odpověď znaly jen děti samotné a jejich matka, americký prezident, hrstka jeho nejvýše postavených spolupracovníků a v neposlední řadě tým izraelských agentů. Poslední jmenovaní se prvního srpnového pátku sešli v Shamronově vile s medovou omítkou a výhledem na Galilejské jezero kousek na sever od starobylého města Tiberias u příležitosti svátku šabat. Nechyběla ani Sára Bancroftová, která se rozhodla strávit srpnovou dovolenou po boku Michaila v Izraeli. Dostavili se partneři, s nimiž se Gabriel nikdy nesetkal, a pod nohama se pletly děti, jež znal jen z fotografií. Chiara jejich přítomnost snášela těžce, obzvlášť při pohledu na obličejíčky rozzářené Šabatovými svícemi. Když Gila pronášela požehnání, Chiara pevně stiskla Gabrielovu ruku a dlouho ji nepouštěla. Gabriel ji zlehka políbil na tvář a znovu uslyšel slova, která mu řekla před několika měsíci v Umbrii. Truchlíme za mrtvé a uchováváme je ve svém srdci. Ale taky žijeme dál svoje životy.

Léto u jezera dokázalo s Chiarou divy. Byla opálená do hněda a hřívu nepoddajných kaštanových vlasu prozářily prameny zesvětlené od sluníčka. Při jídle měla na tváři usměv a jednou se dokonce od srdce rozesmála – to když Bella spílala Uzimu za to, že si chtěl přidat Gilina proslulého kuřete s marokánským kořením. Jen při pohledu na manželku by Gabriel téměř dokázal uvěřit, že nic z toho se vlastně nestalo. Že to byla jen ošklivá noční můra, z níž se konečně oba probudili. Opak byl ovšem pravdou a ani všemocný čas nedokázal vyléčit rány, které jim Ivan zasadil. Chiara se podobala nově zrestaurovanému obrazu; retuš zahladila viditelné škody a postava z plátna se třpytila nánosem čerstvého laku. Přesto bylo dílo stále poškozené a muselo se s ním zacházet s nejvyšší opatrností.

Gabrielovy obavy, aby se oslava židovského svátku nezvrhla v příležitost znovu prožívat děsivé momenty ruské operace, se ukázaly jako neopodstatněné. Shamron se o tom všem zmínil jen jednou, když vyzdvihl význam jejich úspěchu. Jakožto Žid měl každý z; nich nějaké příbuzné, jejichž pozemské ostatky se proměnily v dým nad jedním z bezpočtu krematorií či hnily v bezejmenném masovém hrobě někde v Pobaltí nebo na Ukrajině. Jejich odkaz si připomínají pamětními ohni i informačními kartičkami v Sále jmen muzea Jad Vašem. Nemají však žádné hroby či náhrobní kameny, u nichž by mohli dát volný průchod slzám a smutku. Svými činy v Rusku přispěl Gabrielův tým k odhalení místa, kde příbuzní oněch sedmdesáti tisíc zavražděných na popravišti ve Vladimirské oblasti mohou alespoň svobodně truchlit. Zaplatili za to strašlivou cenu, a Grigorij dokonce cenu nejvyšší, ale jejich oběť alespoň do určité míry poslouží zadostiučinění sedmdesáti tisícům neklidných duší, a snad jim poskytne i dlouho odpíraný klid.

Po zbytek večera Shamron osazenstvo zasypával historkami z minulosti. Obklopen rodinou a přáteli byl vždy nejšťastnější a dobrá nálada jako by mu na okamžik vyhladila hluboké vrásky a trhliny ve stařeckém obličeji. V očích se mu však zračil smutek. Náročná operace se podepsala na psychice všech zúčastněných, z mnoha pohledů však byla nejtěžší právě pro Shamrona. Chladným a pohotovým úsudkem jim všem zachránil život. Déle než hodinu se ale to osudné ráno strachoval, že tři agenti Ústavu, z nichž dva miloval jako vlastní děti, každou vteřinou zemřou otřesnou smrtí. Za takové vypětí se platí krutá emocionální daň a ani Shamron se jí později toho večera, když vybídl Gabriela k soukromému rozhovoru na terase, nevyhnul. Usadili se na místě, kde si Gabriel s Chiarou řekli své ano, a zprvu nikdo z nich nemluvil. Shamron zamyšleně potahoval z cigarety a Gabriel hleděl na modročerné nebe nad Golanskými výšinami.

„Tvoje žena dnes vypadá báječně, celá září. Skoro jako znovuzrozená.“

„Zevnějšek snadno klame, Ari. Ale jinak máš pravdu, je nádherná. Ostatně za to musím nejspíš poděkovat Gile. Jak je vidět, dobře se o ni starala, když jsem byl pryč.“

„Gila umí lidem výborně vracet pevnou půdu pod nohama, i když si není jistá, proč ji vlastně ztratili. A navíc jsme byli oba moc rádi, že tady s náma Chiara byla. Škoda že se moje děti taky neukážou častěji.“

„Možná by sem i jezdily, kdybys tolik nekouřil.“

Shamron naposled zhluboka potáhl kouř z cigarety a zadumaně ji zamáčkl v popelníku. „Zdálo se mi, že i ty ses při večeři docela dobře bavil. Anebo taky klameš tělem?“

„Byl to skvělý večer, Ari. Přesně to, co jsme všichni potřebovali.“

„Tvůj tým tě zbožňuje, Gabrieli, každý by pro tebe udělal první poslední.“

„To už několikrát dokázali v reálu, stačí se zeptat Michaila.“

„Myslíš, že si tu svoji Američanku někdy vezme?“

„Jmenuje se Sára, Ari. To by sis jako Žid z Tiberiady snad mohl zapamatovat.“

„Neodpověděl jsi na otázku.“

„Byl by hlupák, kdyby si ji nevzal. Je to úchvatná žena.“

„Jenže není Židovka.“

„Klidně by mohla.“

„Myslíš, že by si ji CIA nechala, kdyby si vzala jednoho z našich?“

„Kdyby náhodou ne, neváhej a chňapni po ní. Nebýt Sáry, Anton Petrov by nejspíš Uziho v Curychu zabil.“

Na to Shamron nic neřekl a v tichosti si zapálil další cigaretu.

„Jak je na tom, mimochodem?“ zajímal se Gabriel.

„Petrov?“ Shamron lhostejně našpulil rty. „Nic moc.“

„Jak to?“

„Podle všeho se mu podařilo uprchnout z věznice. Jeho tělo se našlo v Negevu, asi osmdesát kilometrů na jih od Beerševy na ně narazila parta beduínů. Tou dobou už byl celý ožraný od supů, prý to nebyl hezký pohled.“

„Škoda, už jsem si s ním nestihl promluvit.“

„To tě nemusí mrzet. Když jsi byl v Evropě, podařilo se nám z něj vyždímat ještě jedno přiznání. Loni v létě zavraždil ty dva novináře z Moskevské gazety, a to na přímý Ivanův rozkaz. Vzhledem k citlivé povaze okolností, za nichž jsme doznání získali, ovšem tuto informaci nemůžeme poskytnout francouzským ani italským úřadům, takže oba případy zůstávají oficiálně nevyřešené.“

„Co jste udělali s těmi pěti miliony, co nechal Petrov u Beckera a Puhla?“

„Nechali jsme je přepsat na Konrada Beckera jako odškodné za problémy, co jste jeho bance způsobili. Jo, a když jsme u toho, pozdravuje tě. Ale taky mám vyřídit, že by byl rád, abys už do budoucna řešil soukromé finanční záležitosti jinde.“

„Museli jste toho po nás dávat hodně do pořádku?“

„Ani ne. S pomocí dezinformační kampaně se nám podařilo svést podezření na Ivana a krom toho, nešli jste přece po žádných úctyhodných, poctivých občanech. Byli to bývalí přisluhovači KGB, kteří žili z vražd, únosů a vydírání. Pokud jde o evropské policejní složky a bezpečnostní služby, prokázali jsme jim velkou laskavost.“

Shamron se otočil ke Gabrielovi a chvíli jej mlčky pozoroval. „Pomohlo to?“

„Co?“

„Zabít je.“

Gabriel upřel pohled do černé hladiny jezera. „Musel jsem udělat strašné věci, abych Chiaru dostal zpátky, Ari. Už bych je nikdy nechtěl zažít.“

„Ale?“

„Jo, pomohlo to.“

„Jedenáct cílů,“ vydechl Shamron. „Hezká ironie osudu, nezdá se ti?“

„Proč?“

„Tvůj první úkol v řadách Ústavu vyvstal proto, že teroristi Černého září zabili v Mnichově jedenáct Izraelců. A při posledním úkolu jste s Michailem odpravili jedenáct Rusů zodpovědných za únos Chiary a smrt Grigorije Bulganova.“

Mezi muži se rozhostilo tíživé ticho, vyrušované jen občasným smíchem, který se nesl od jídelního stolu.

„Při posledním úkolu? Myslel jsem, že jste se s premiérem rozhodli, že mě teď stůj co stůj dosadíte do čela Ústavu.“

„Viděl jsi svoje lékařské zprávy?“ Shamron pomalu zavrtěl hlavou. „Nejsi ve stavu, kdy bys mohl nést odpovědnost za chod celého Ústavu. Ne teď, když máme na krku sílící Íránce. A už vůbec ne v době, kdy tě ze všeho nejvíc potřebuje tvoje žena.“

„Co tím vlastně chceš říct, Ari?“

„Tím chci říct, že tě zprošťuju slibu, který jsi mi dal v Paříži. Chci říct, Že tě propouštím, Gabrieli. Čeká tě teď jiný úkol – postarej se, aby Chiara co nejdřív znovu otěhotněla. Taky už nejsi nejmladší a měl bys s tím dítětem pohnout.“

„Myslíš to vážně, Ari? Opravdu už jsi připraven nechat mě jít?“

„Vím jistě, že se pro tebe vždycky něco najde. Ale rozhodně to nebude vysedávání za stolem v ředitelském apartmá. Téhle povinnosti se ujme někdo jiný.“

„A máš už nějakého kandidáta?“

„Vlastně už jsme se s premiérem na jednom dohodli. Oznámí to příští měsíc, hned jak odstoupí Amos.“

„A kdo je ten vyvolený?“

„Já,“ odvětil Uzi Navot.

Gabriel se obrátil a spatřil Navota ve dveřích na terasu. V šeru a s rukama založenýma na hrudi nápadně připomínal o pár desítek let mladšího Shamrona.

„Geniální volba, co říkáš?“

„Nemám slov.“

„Aspoň pro jednou.“ Navot přistoupil blíž a položil Gabrielovi ruku na rameno. „My dva žijeme v perfektní symbióze. Ty vždycky odmítneš nějakou práci a ona mi pak spadne do klína.“

„V obou případech se toho místa ale ujal ten správnější z nás dvou. Já bych byl příšerný ředitel. Mázltov, Uzi.“

„Myslíš to vážně?“

„Ústav bude v dobrých rukou.“ Gabriel pohodil hlavou k Shamronovi. „Teď ještě vymyslet, jak starého pána shodit ze sedla, a bude.“

Shamron se zašklebil. „Nenech se unést. A taky si něco ujasníme – Uzi nebude žádná moje figurka, musí si jít svou vlastní cestou. Ačkoliv já samozřejmě budu vždycky k dispozici, kdyby byla potřeba nějaká ta rada.“

„Ať už vyžádaná, nebo ne.“

„Opatrně, synku, jinak mu hned poradím, aby se s tebou nelítostně vypořádal.“

Navot přešel před sedící muže a opřel se o sloupkové zábradlí.

„Tak co s ním provedem, Ari?“

„Podle mě bysme ho měli někam zavřít s jeho manželkou, zamknout je na sedm západů a nepouštět je ven, dokud zase neotěhotní.“

„Domluveno.“ Navot sklouzl pohledem ke Gabrielovi. „Ber to jako rozkaz. A předpokládám, že už se nestane, abys můj rozkaz neuposlechl, co?“

„Ne, pane.“

„Tak co si vlastně s takovou spoustou volného času počneš?“

„Budu odpočívat. A potom…“ Gabriel pohodil rameny. „Upřímně řečeno, nemám páru.“

„Hlavně ať tě ani nenapadne odjíždět ze země,“ předeslal Shamron. „Momentálně je tvoje adresa Narkissova číslo šestnáct.“

„Potřebuju pracovat.“

„Tak ti vyhrabeme nějaké obrazy, které se musí očistit.“

„Takové obrazy najdeš jenom v Evropě.“

„Do Evropy tě nepustím,“ pravil Shamron rozhodně. „Teď ještě ne.“

„A kdy?“

„Až se vypořádáme s Ivanem. Pak si jed, kam chceš.“

76

JERUZALÉM

Gabriel s Chiarou se snažili plnit Navotův rozkaz do puntíku. Neměli ani důvod vycházet; Jeruzalém paralyzovalo parné srpnové počasí a přes den se venku téměř nedalo vydržet. Ze dveří svého chladného úkrytu se odvažovali až po setmění, a i tehdy jen na malou chvíli. Poprvé po mnoha letech Gabriel zatoužil vytvořit vlastní, originální dílo. Námětem mu podle očekávání byla Chiara. Během tří dnů namaloval okouzlující akt, který po dokončení opřel o stěnu proti nohám postele. Někdy, když už se ložnice topila v šeru a Gabriel se vznášel v opojení Chiařiných polibků, se plátno dalo snadno zaměnit s realitou. A právě při jednom takovém přeludu se na nočním stolku nečekaně rozezvonil telefon. S Chiarou obkročmo na svých bocích neměl Gabriel příliš chuti se mu věnovat, ale nakonec s povzdechem přiložil sluchátko k uchu.

„Musíme si promluvit,“ oznámil Adrian Carter.

„Poslouchám.“

„Po telefonu to nejde.“

„Tak kde?“

Setkali se o dva dny později u snídaně na terase hotelu Krále Davida. Když Gabriel přišel, seděl už Carter v pomačkaném popelínovém obleku u stolu a četl International Herald Tribune. Od operace se vlastně sešli poprvé, naposledy se viděli na irském letišti Shannon ráno po skončení summitu G-8. Po dohodě s ruským prezidentem bylo Gabrielovi, Chiaře, Michailovi a Irině Bulganovové umožněno, aby odletěli z Moskvy stejně, jako se do ní Gabriel dopravil – obklopeni agenty tajné služby na palubě takzvaného autoletadla. Při zastávce k doplnění paliva vystoupili a rozešli se vlastními cestami; Irina se připojila ke Grahamu Seymourovi a společně pokračovali do Británie, zatímco Gabriel, Chiara a Michail letěli se Shamronem do Izraele. To ráno byl Carter tak zavalen emocemi, že zapomněl Gabriela požádat o vrácení amerického pasu, díky němuž Izraelec bez problémů překročil ruské hranice. Učinil tak tedy nyní, jakmile se po přivítání znovu usadil. Gabriel pohodil doklad na stůl, emblémem dolů.

„Doufám, žes ho nepoužíval při svém letním cestování po Evropě.“

„Od chvíle, kdy jsem se vrátil z Ruska, jsem nevytáhl paty z Izraele.“

„Dobrý pokus, Gabrieli, ale podle našeho důvěryhodného zdroje jste s týmem strávili celé léto vybíjením přátel a společníků Antona Petrova. A odvedli jste zatraceně dobrou práci, když už jsme u toho.“

„To jsme nebyli my, ale Ivan, Adriane.“

„Jo, tyhle zkazky se k šéfům našich evropských stanic donesly taky.“

Carter otevřel cestovní pas a prolistoval stránky.

„Neboj se, Adriane, žádné nové vízum v něm nenajdeš. To bych tobě ani prezidentovi neudělal. Moje žena žije jen díky vám dvěma a to vám nikdy nebudu moct dost oplatit.“

„Myslím, že ručička vah se pořád hodně kloní ke tvojí straně.“ Carter usrkl kávy a změnil téma. „Doslechli jsme se, že na bulváru Krále Saula se chystají velké změny u kormidla. Langley je pochopitelně s volbou nového kapitána spokojen. I já jsem měl Uziho vždycky rád.“

„Ale?“

„No, samozřejmě jsme doufali, že na tuhle pozici nastoupíš ty. Taky ale chápeme, že to prostě není možné. A bez výhrad tvoje rozhodnutí podporujeme.“

„Ani nedokážu vyjádřit, jak se mi ulevilo, že za mnou Langley stojí, Adriane.“

„Taky bys mohl ten svůj jízlivý izraelský humor trochu omezit.“ Carter si lehce osušil rty ubrouskem. „Přemýšlels už o plánech do budoucna?“

„Prozatím musíme zůstat s Chiarou tady.“ Gabriel pokynul bradou ke dvěma bodyguardům usazeným o dva stolky dál. „Pod ochranou dětí s pistolemi.“

„Mohli byste odjet do Ameriky. Elena vzkazuje, že budete vždycky srdečně vítáni. Dokonce prohodila, že by pro vás na svém pozemku klidně nechala postavit další dům. Taková nabídka by se třeba mně odmítala hodně těžko.“

„Protože jsi vyrostl v Nové Anglii a jsi zvyklý na zimu. Já pocházím z údolí Jezreel.“

„Elena to myslí zcela vážně, Gabrieli.“

„Tak jí, prosím tě, poděkuj a vyřiď jí, že si toho opravdu cením. Ale přijmout to nemůžu.“

„Škoda. Její děti to bude strašně mrzet.“ Carter předal Gabrielovi obálku. „Napsaly ti dopis. Tedy tobě a Chiaře.“

„Proč? Co v něm je?“

„Omluva. Chtějí, abyste věděli, jak moc je mrzí, co jejich otec provedl.“

Gabriel vytáhl list papíru a mlčky si jej přečetl.

„Tohle je úžasné, Adriane, ale řekni jim, že za činy svého otce se nesmí cítit nijak provinile. Krom toho, bez jejich pomoci bych Chiaru nikdy nezískal zpátky.“

Gabriel vrátil dopis do obálky a rty se mu roztáhly v úsměvu. Ruský velvyslanec tehdy na Andrewsově základně nemohl tušit, že zastával jen podřadnou roli v dokonale promyšleně lsti. Anna s Nikolajem na palubu letounu C-32 amerického vojenského letectva skutečně nastoupili, avšak na Gabrielův příkaz se k ruskému vzdušnému prostoru ani nepřiblížili. Pár vteřin poté, co zmizeli v kabině, zamířili do nakládacího prostoru hydraulického ramene zásobovacího vozu, kde už na ně čekala ukrytá Sára Bancroftová. A deset minut poté, co velvyslanec opustil základnu, se připojili ke své matce na palubě Gulfstreamu a společně se vrátili do Adirondackých hor. Stačili ale ještě napsat otci vzkaz, který předali pilotovi. A podle Eleny mysleli každé slovo smrtelně vážně.

„Před pár měsíci narazil náš ředitel na ruského velvyslance při nějaké recepci v Bílém domě; vztek za to, co se odehrálo, ho prý ještě nepřešel, a navíc žije v neustálém strachu z Ivanova hněvu. Rusku se teď vyhýbá širokým obloukem.“

Gabriel zastrčil obálku do kapsy košile. Bylo mu jasné, že Carter určitě nepřijel do Jeruzaléma jenom proto, aby vyzvedl cestovní pas a předal mu dopis, ale Američan s pravým důvodem návštěvy evidentně nijak nespěchal. Vrátil se ke svým novinám; přeložil je na čtvrtiny a podal je Izraelci.

„Viděls to?“ zeptal se a poklepal na titulek.

Pod ním stál článek o novém památníku na popravišti ve Vladimirské oblasti. K nenápadnému pomníku už k nemalé zlosti Kremlu našly cestu desítky tisíc lidí. Mnoho návštěvníků přišlo říct poslední sbohem svým dávno ztraceným příbuzným, ale většina byli obyčejní Rusové, kteří se přišli podívat na kus temné historie své země. Od odhalení památníku byl také zaznamenán strmý pokles obliby J. V. Stalina a zároveň s ním i současného režimu. Svou nespokojenost dávalo najevo víc a víc Rusů a reportér Herald Tribune se zamýšlel nad tím, zda by se v případě, že by otevřeněji hovořili o své totalitní minulosti, nezačali odklánět i od vizí autoritativní budoucnosti. Gabriel o tom silně pochyboval; stále měl totiž v živé paměti slova Olgy Suchovové, jež kdysi pronesla na hřbitově Novoděvičí. Rusko demokracii nikdy nepoznalo – a pravděpodobně nikdy nepozná.

„Píše se tu, že ruský prezident tam pořád ještě nebyl.“

„Je to velmi zaneprázdněný člověk,“ ucedil Carter.

„Myslíš, že teď lituje, že to celé zveřejnil?“

„Obávám se, že by stejně neměl na výběr. Souhlasili jsme s tím, že ututláme operaci a Grigorijovu smrt doprovodíme absurdní pohádkou o sebevraždě, ale masové hroby v naší dohodě nebyly. Naopak – dali jsme Kremlu jasně najevo, že pokud svým obyvatelům neřeknou pravdu sami, uděláme to s radostí za ně.“

Gabriel noviny zase složil a podával je Carterovi zpět.

„Mrkni ještě na ten článek pod tím.“

Jiný zpravodaj v něm pojednával o dalším masakru v africkém Kongu, který si vyžádal přes sto tisíc obětí. Text doprovodil fotografií matky s pološíleným výrazem ve tváři, jak tiskne k hrudi své mrtvé dítě.

„A hádej, kdo přilívá oleje do ohně,“ dodal Carter řečnicky.

„Že by Ivan?“

Američan pokýval hlavou. „Minulý měsíc tam vypravil dvě letadla plná minometů, RPG pancéřovek, kalašnikovů a několika milionů nábojů. A jak myslíš, že zareagoval ruský prezident na naši žádost, aby zasáhl?“

„Žádného Ivana neznám?“

„Něco v tom smyslu. Žádné přemlouvání ani mazání medu kolem huby Kreml nikdy nepřiměje Ivanovy obchody zarazit. Pokud opravdu chceme, aby toho nechal, musíme se o to postarat sami.“

„Dokud bude Ivan v Rusku, je nedotknutelný.“

„Přesně tak, dokud bude v Rusku. Ovšem kdyby se rozhodl vyjet ven…“

„Ten v životě neodjede, Adriane, a už vůbec ne s červeným zatykačem Interpolu na krku.“

„Člověk by myslel. Ale Ivan dokáže být pěkně impulzivní.“ Carter spojil ruce pod bradou a zahleděl se na zdi Starého Města. „Podle našich propočtů jsi se svým týmem zabil přes léto v Evropě jedenáct Rusů. Říkali jsme si, jestli by se ti vůbec chtělo pouštět se ještě za jedním.“

Gabrielovi se rozbušilo srdce. Otázka, již vyslovil, zněla mnohem klidněji, než jak se vnitřně cítil.

„Kam se chystá?“

Carter mu sdělil požadovanou informaci.

„Copak tam mu nehrozí zatčení?“

„Soudíme, že daná země ve skutečnosti nemá zájem podnikat proti němu nějaké kroky.“

„Jak to?“

„Za prvé z politických důvodů, samozřejmě, a pak taky kvůli ropě. Tenhle stát chce vylepšit vztahy s Moskvou stůj co stůj, a kdyby zatkli osobního přítele ruského prezidenta, nejspíš by si moc neprospěli. Navíc se obávají, aby pak Kreml nepřistoupil k nějakému odvetnému opatření.“

„Co jejich rozvědka? Ví vůbec, že se k nim Ivan chystá?“

„S ohledem na naše obavy o tamní politiky jsme se rozhodli jejich agenty nechat v blaženém nevědomí. Navíc by nám to ztížilo naše možnosti.“

„Jaképak?“

„V podstatě máme tři.“

„Tak povídej. Ta první?“

„Nechat ho, ať si užije prázdnin, a pustit to z hlavy.“

„Spatný nápad. Druhá?“

„Zatknout ho vlastními silami a přepravit ho na americkou půdu k soudnímu procesu.“

„Příliš komplikované. Kromě toho by to způsobilo krizi v diplomatických vztazích mezi Státy a jistým významným evropským spojencem.“

„Přesně k tomu jsme taky došli – pro nás je tedy účast na čemkoliv v téhle zemi předem vyloučená.“ Carter se odmlčel a po chvilce dodal: „Což nás přivádí k možnosti číslo tři.“

„A to?“

„Kachol velavan.“

„Jak dalece je jisté, že tam fakt pojede?“

Carter předal Gabrielovi složku s potřebnými materiály.

„Stoprocentně.“

77

SAINT-TROPEZ, FRANCIE

Loď se trefně jmenovala Spoušť. Pětapadesát metrů dlouhou luxusní jachtu americké výroby registrovanou na Bahamách vlastnil a řídil jistý Maxim Simonov, známý spíš pod přezdívkou Ztřeštěný Maxim, král výnosného ruského niklového průmyslu, přítel a spojenec ruského prezidenta a kdysi častý host ve Villa Soleil, nyní opuštěném přepychovém sídle Ivana Charkova s výhledem na Středozemní moře v Saint-Tropez. Přestože i Maxim vlastnil honosnou vilu na španělském pobřeží Costa del Sol, mnohem raději si užíval soukromí a operativní pohyblivosti své lodi. V červnu obeplul břehy severní Afriky a celý červenec se přesouval mezi různými řeckými ostrovy. V poslední etapě plavby nařídil posádce, aby udělala krátkou zastávku u tureckého pobřeží, a dopoledne devátého srpna zde přibral na palubu další dva pasažéry – statného muže jménem Alexej Budanov a jeho krásnou mladou manželku Zoju. Přestože dvojice neměla žádné děti, vezla s sebou obrovské množství zavazadel – tak moc, že pro ně museli na lodi vyčlenit zvláštní kajutu. Ztřeštěnému Maximovi to zjevně nijak nevadilo; jeho přátelé za sebou měli příšerný rok a Maxim, který se s radostí podělil o vše, co měl, se rozhodl, že jim dopřeje alespoň pořádnou letní dovolenou.

Svou přezdívku si hostitel kupodivu nevysloužil neotřelými obchodními nápady, ale díky způsobu trávení volného času. Jeho věhlasné večírky se vždy zvrhly v divoké akce, jež pouze výjimečně neprovázelo násilí či zatýkání. Před několika lety byl dokonce na několik hodin zadržen, když z Ruska údajně propašoval letadlo plně prostitutek, aby zabavil hosty na svém zámečku kousek od Paříže. Nakonec se však miliardáři podařilo francouzskou policii přesvědčit, že dívky tvoří obyčejnou taneční skupinu, a četníci všechna obvinění stáhli. Skandální, ale do jisté míry také komická událost Maximovu pověst na domácí půdě nijak nepoškodila; právě naopak – moskevský tisk jej vychvaloval jako výborný příklad zástupce nové ruské generace. Ztřeštěný Maxim měl obrovské peníze a nebál se tím pochlubit, i když se kvůli tomu sem tam dostal do křížku s francouzskými strážníky.

Ani na moři Maxim večírky nevynechával. Daleko od všech omezujících, všetečných úředníků a remcajících sousedů se teprve mohli pořádně odvázat. To léto už uspořádal několik opulentních hostin, avšak s příchodem Alexeje a Zoji Budanovových nabralo flámování ještě vyšších obrátek. Obskakováni třiceti členy lodního personálu strávili hosté celou plavbu napříč Středozemním mořem nekontrolovaným jídlem, pitím a nevázaným sexem. Odpoledne dvacátého srpna konečně dorazili do proslulého Starého přístavu Saint-Tropez, a přestože je zmáhala únava i kocovina po prohýřené noci, ihned naskákali do člunů Spouště a vyrazili ke břehu. Tedy až na Alexeje Budanova, jenž zůstal na zádi a opřený o zábradlí zíral na Saint-Tropez jako na zakázané město. A samozřejmě nemohl tušit, že už v tu chvíli jej sleduje muž usazený u paty majáku na konci pobřežní hráze Quai ďEstienne ďOrves.

Dotyčný měl na sobě kraťasy barvy khaki, bílý svetr, rybářskou hučku a sluneční brýle. O pár měsíců dřív se v jednom březovém lese asi dvě stě kilometrů od Moskvy pokusil pan Budanov zavraždit jeho ženu. A on teď hodlal zabít pana Budanova. K tomu potřeboval ještě poslední věc – aby Rus opustil loď. Věděl, že to nebude trvat dlouho. Pan Budanov byl totiž na Saint-Tropez, stejně jako na ženách a penězích, zcela závislý. Právě v tomto letovisku zažil svůj největší pád a právě ono se stane také místem jeho skonu. O tom muž průměrné postavy i výšky ani na vteřinu nezapochyboval. Zkrátka jen musel být trpělivý a vyčkat, až k němu pan Budanov sám přijde. A pak jej jednoduše sejme.

Naštěstí nemusel čekat sám. Společnost mu dělalo osm kolegů, kteří pod falešnými jmény a hovoříce různými jazyky strávili většinu léta velmi neobvyklou okružní cestou po Evropě. Saint--Tropez bylo poslední zastávkou v jejich itineráři. A pak bude po všem.

Žili pod jednou střechou v kopcích nad městem, ve vile se světle modrými okenicemi a velikým bazénem, z něhož se naskýtal nádherný pohled na vzdálené moře. Přesto v něm hosté netrávili mnoho času – jen tolik, aby nevzbudili nechtěně podezření u svých sousedů. Většinou se potulovali v ulicích Saint-Tropez s očima otevřenýma dokořán a ušima nastraženýma. Úkol jim značně ulehčovala spřízněná duše ze CIA, která jim pravidelně zasílala záznamy i přepisy hovorů jak z telefonu na jachtě, tak ze všech mobilních přístrojů jejího osazenstva. Díky těmto odposlechům věděli, kdy se Ztřeštěný Maxim či někdo jiný z lodi chystá na pevninu. S dostatečným předstihem vždy zjistili, kde budou večeřet a který z bezpočtu nočních klubů hodlají po půlnoci obrátit v trosky. Nahrávky zachycovaly i hlas Alexeje Budanova; téměř všechny jeho hovory směřovaly do Moskvy a ani jednou se při nich nepředstavil, natož aby vyřkl své pravé jméno.

Za žádných okolností neopouštěl palubu Spouště, ani když si ostatní pochutnávali na jídle v jeho oblíbeném podniku Grand Joseph. Zůstával dobrovolným vězněm na okázalé jachtě a po celou tu dobu jej z nevelké vzdálenosti od paty majáku sledoval muž průměrné postavy i výšky. Nekonečné hodiny si krátil sněním o milování s manželkou. Restauroval fiktivní obrazy. A před očima mu neustále běžely živé vzpomínky na noční můru v březovém lese. Zároveň však nespouštěl zrak z ukotvené lodi. A čekal. To nekonečné čekání… Čekání na letadlo, na vlak či na informaci od zdroje. Čekání na východ slunce po noci plné vražd. Na Ivana Charkova, až se konečně zase ukáže v Saint-Tropez.

V podvečer devětadvacátého srpna, právě když pozoroval čluny Spouště, jak se vracejí k mateřské lodi, se Gabrielovi rozezvonil zabezpečený mobilní telefon. Hlas na druhém konci linky patřil Elimu Lavonovi.

„Všeho nech a přijď sem.“

Zkázu Ivana Charkova nakonec nezapříčinila americká supermoderní technologie, ale obyčejná izraelská protřelost. Kráčeje po rezidenční ulici Chemin des Conquettes jižně od živého centre ville postřehl Eli Lavon na dveřích restaurace Villa Romana nové oznámení. Provozovatel se v něm omlouval za to, že tento slavný podnik bude bohužel následující dva dny uzavřen, neboť si jej rezervovala soukromá společnost. Lavon se bez váhání uchýlil k roli dotěrně vlezlého paparazzi, jenž v honbě za senzací hledá v Saint-Tropez filmové hvězdy. Rozhodil mezi číšníky pár bankovek a čekal, zda mu někdo prozradí jméno toho, kdo si restauraci zamluvil. Od barmana, který chystanou akcí zjevně nebyl nijak nadšen, se dozvěděl, že se čeká stoprocentní ruská účast. Poslíček z kuchyně nenápadně utrousil, že to bude – jeho vlastními slovy – neskutečná žvanice. A pohledná číšnice Lavonovi nakonec prozradila i jméno muže, jenž večírek pořádal a také ho celý sponzoruje – Ztřeštěný Maxim Simonov, niklový král Ruska. „Žádné filmové hvězdy,“ ucedila. „Jenom ožralí Rusové a jejich holky. Každý rok slaví poslední noc sezóny a vždycky je z toho nezapomenutelná akce.“ A letos tím spíš, pomyslel si Lavon v duchu. Na tuto noc skutečně nikdo jen tak nezapomene.

Gabriel uzavřel sázku a ani na okamžik nezapochyboval o tom, že ji vyhraje. Vsadil se totiž, že Ivan Charkov neodolá. Neurazil tak dalekou cestu až k Azurovému pobřeží, aby pak seděl na jachtě, zatímco všichni ostatní se budou královsky bavit v restauraci, kde míval svůj stůl. Pochopitelně učiní náležitá opatření, možná zvolí i nějaký převlek, ale určitě se dostaví. A Gabriel na něj bude čekat. Jestli pak zmáčkne spoušť, bude záležet na dvou faktorech – neprolije krev nevinných, v což nepočítal ozbrojené bodyguardy, a neklesne na Ivanovu úroveň, aby jej zabil před očima mladé manželky. Plán akce vymyslel Eli Lavon; nazvali jej telefonní lest.

Skutečně to byl nezapomenutelný večírek, a přesně jak Gabriel předpovídal, Ivan mu nedokázal odolat. Z podniku hřměl ohlušující mix populární hudby a techna, ženy přicházely v šatech, jež zakrývaly jen to nejnutnější, a šampaňské teklo proudem. Ivan se snažil chovat nenápadně, ale převlek nakonec nezvolil. Žádný z pozvaných hostů by si nedovolil jeho návštěvu rozhlašovat do světa. Co se nebezpečí fyzického napadení týká, ani tomu nepřikládal Ivan žádnou váhu. Dva osobní strážci, které Ztřeštěný Maxim pověřil ochranou společnosti, stáli u vchodu Villa Romana jako portýři a nehnuli se z místa. A pokud sebou jen cuknou, ve dvě hodiny ráno na tom místě také zemřou. Přesně ve dvě hodiny ráno, neboť tou dobou už bude Ivanova obranyschopnost oslabená únavou a alkoholem. Ve dvě hodiny ráno, neboť právě v tu chvíli přijme hovor, který jej přinutí vyjít na ulici. Telefonát, který předznamená jeho rychle se blížící konec.

Za svůj výchozí bod zvolili Gabriel s Michailem okraj malého hřiště na severním konci Chemin des Conquettes. Rozhodli se tak kvůli jeho strategické pozici; vchod do Villa Romana se nacházel asi padesát metrů daleko. Seděli obkročmo na motocyklech zaparkovaných ve tmavém pruhu mezi dvěma pouličními lampami a pozorně naslouchali hlasům v miniaturních sluchátkách. Přítomnost mužů nikoho nezarážela; nečinné posedávání na motocyklu ve dvě ráno za teplé letní noci, kdy na sebe první podzimní hrom už nenechává dlouho čekat, nebylo v Saint-Tropez nic překvapivého.

Hřmění však nebylo to, co jezdce přinutilo nastartovat. Vybídl je k tomu klidný, tichý hlas, jenž jim oznámil, že právě došlo ke spojení s Ivanovým mobilním telefonem a že se blíží ta správná chvíle. Gabriel zalovil rukou u kříže, kde měl zastrčený glock pětačtyřicítku – nabitý vysoce ničivými tříštivými kulkami –, a malinko zbraň upravil. Pak sklopil hledí helmy a čekal na poslední pokyn.

Na druhém konci linky byl Oleg Rudenko z Moskvy – tomu měl alespoň Ivan věřit. Nedokázal to však říct s jistotou, a nikdy už se o tom nepřesvědčil. Spojení bylo příliš slabé a hudba hrála příliš hlasitě. S určitostí věděl jen tři věci – volající hovořil rusky, měl přímé číslo na jeho mobilní telefon a prohlašoval, že se jedná o extrémně důležitou záležitost. To stačilo, aby Ivan vstal a rychle zamířil na ztichlou ulici, jedno ucho zakryté telefonem, druhé dlaní. Pokud slyšel přijíždějící motorky, nedal to na sobě nijak znát. V okamžiku, kdy u něj Gabriel zabrzdil, stál otočený zády a rusky křičel do mluvítka. Osobní strážci u vchodu do restaurace okamžitě vycítili potíže a ke své smůle bryskně zajeli rukama pod sako. Michail je střelil do srdce dřív, než se stačili dotknout zbraně. Ivanovi hroutící se muži neunikli; vyděšeně se otočil na patě a ocitl se přímo před tlumičem přišroubovaným k hlavni masivního glocku. Gabriel zvedl hledí a nenucené se usmál. Pak zmáčkl spoušť. Ivanův obličej se mu rozplynul před očima. Za Grigorije, běželo mu hlavou, když mizel v černé tmě. Za Chiaru.

POZNÁMKA AUTORA

Román Přeběhlík je dílo smyšlené. Všechna uvedená jména, postavy, místa a události jsou výplodem autorovy fantazie, popřípadě jsou použita v kontextu fiktivního děje. Jakákoliv podobnost se skutečnými žijícími či mrtvými osobami, s obchodními firmami nebo společnostmi a s událostmi nebo místy je čistě náhodná.

Sibiřský ropný gigant Ruzoil neexistuje, stejně jako list Moskovskaja gazeta či cestovní kancelář Galaxy na Tverské ulici. Postavy Viktora Orlova, Olgy Suchovové ani Grigorije Bulganova nejsou zamýšleny jako fiktivní obraz skutečných osob.

Ústředí izraelské tajné služby na bulváru Krále Saula v Tel Avivu dávno nesídlí. Přesto jsem se rozhodl centrálu své rozvědky zasadit právě tam, částečně i proto, že se mi vždycky líbilo to jméno. Systém letových řádů jsem pozměnil tak, abych je mohl v příběhu využít. Let společnosti Aeroflot číslo 247 by cestující z Moskvy do Londýna hledali marně. Neexistuje ani soukromá banka Becker a Puhl v Curychu a rovněž její interní pracovní postupy jsou smyšlené. Propagační kancelář Bílého domu je vykreslena věrně, avšak podle mého nejlepšího vědomí izraelskému špionovi krytí nikdy neposkytla.

Pokud je mi známo, v ruském Konakovu se nenachází žádné letiště a ve struktuře FSB nelze najít Oddělení koordinací. V sakristii Lower Vestry House kostela svatého Jiří v Bloomsbury se každé úterý skutečně schází slavný šachový klub; nenese však název Šachový klub centrálního Londýna (Central London Chess Club), ale Londýnský šachový klub (Greater London Chess Club) a jeho členové jsou nadmíru laskaví a zdvořilí. Hluboce se omlouvám vedení podniku Villa Romana v Saint-Tropez, na jehož prahu se v mé knize odehraje poslední vražda. Bohužel to jinak nešlo. Omlouvám se také nájemníkům Bristol Mews ve čtvrti Maida Vale za to, že jsem do jejich středu nasadil ruského přeběhlíka. Kdyby se autor tohoto dílka někdy potřeboval skrývat v Londýně, zcela jistě by volil právě toto místo. Čtenáři by rovněž zbytečně hledali Gabriela Allona v Narkissově ulici číslo 16 v Jeruzalémě či Viktora Orlova na Cheyne Walk číslo 43 v londýnské Chelsea. A také by si neměli příliš domýšlet při čtení pasáže o prstenu s hrotem plným jedu – i když se osobně domnívám, že KGB a její následovníci nejspíš něčím takovým opravdu disponují.

Popraviště z doby Velkého teroru odhalené při vyvrcholení Přeběhlíka je smyšlené, avšak historické okolnosti, které by k jeho vzniku mohly vést, se zakládají na pravdě. Přesný počet obětí, které byly v průběhu brutálních represí v letech 1936 až 1938 zastřeleny, se nikdy nedozvíme. Odhady se pohybují v rozmezí od zhruba sedmi set tisíc až po čísla vyšší než milion. Postačí říct, že ať je počet jakýkoliv, zachycuje pouze jeden rozměr utrpení, jemuž bylo Rusko za Stalinova Velkého teroru vystaveno. Podle odhadů historika Roberta Conquesta si Stalinovy čistky a jím vyvolané hladomory vyžádaly pravděpodobně jedenáct až třináct milionů životů. Jiní dějepisci se odvažují ještě výš. A průzkumy veřejného mínění přesto vytrvale ukazují, že Stalin je mezi Rusy dodnes velmi populární historickou postavou.

K několika málo místům, kde mohou Rusové obětem stalinismu vzdát hold, patří oblast Butovo, jež se rozléhá na jih od Moskvy. Právě tam bylo v období mezi srpnem 1937 a říjnem 1938 asi dvacet tisíc lidí zastřeleno ranou do týla a zakopáno v dlouhých masových hrobech. Sám jsem nedávno otevřený památník se svou rodinou v létě roku 2007, při zkoumání reálií pro Moskevská pravidla, navštívil; celou tu dobu, kdy jsme pomalu procházeli podél zákopů proměněných v nekonečný hrob a míjeli uslzené ruské obyvatele, se mi hlavou honila jedna otázka – jak to, že takových míst není víc? Míst, kde by obyčejní Rusové mohli spatřit důkazy Stalinových nepředstavitelných zločinů na vlastní oči. Odpověď tkví samozřejmě v tom, že vládci nového Ruska se nemají příliš k tomu, aby hříchy minulosti Sovětského svazu odhalovali. Naopak, ty nejodpornější ohavnosti se pečlivě promyšlenou taktikou snaží skrývat a těch pár úspěchů totalitního režimu na druhou stranu nepřiměřeně velebí. Motivy tohoto jednání jsou snadno pochopitelné. Komisariát NKVD, který na Stalinův přímý rozkaz hrůzné činy za Velkého teroru prováděl, byl bezprostředním předchůdcem tajné služby KGB. A bývalí důstojníci KGB, Vladimíra Putina nevyjímaje, nyní stojí v čele Ruska.

Historická krátkozrakost s sebou samozřejmě nese velké nebezpečí – nebezpečí, že by se podobné zločiny mohly opakovat.

A do určité míry už se tak, byť mnohem rafinovanějšími způsoby, děje. Bývalý ruský prezident a nyní premiér Vladimir Putin se od roku 1999, kdy se dostal k moci, zasloužil o dalekosáhlé omezení svobody tisku i občanských práv. Kromě toho ruská vláda v prosinci 2008 se schválením nové legislativy rozšířila i definici „velezrady“ Bojovníci za lidská práva, kteří se už tak pohybují na tenkém ledě, se obávají, že nové zákony umožní poslat do vězení kohokoliv, kdo si dovolí kritizovat současný režim. Bývalý důstojník KGB Andrej Lugovoj, jehož britské orgány obviňují, že v listopadu 2006 otrávil opozičního přeběhlíka Alexandra Litviněnka, si naopak myslí, že nová legislativa není zdaleka dostačující. Tento současný člen parlamentu a pro mnoho Rusů hrdina v rozhovoru pro španělský deník El País uvedl, že kdokoliv, kdo si dovolí kritizovat Rusko, „by měl být zlikvidován“

U toho však neskončilo. Lugovoj se dále nechal slyšet: „Jestli si myslím, že někdo odstranil Litviněnka v zájmu ruského státu? Máme-li na mysli zájmy ruského státu v tom nejčistším slova smyslu, pak bych takový rozkaz klidně vydal sám.“ Říká muž, jehož příslušné britské úřady viní přesně z té vraždy, o níž hovoří.

Ti, kteří si i přesto troufají Kreml a ruskou vládnoucí elitu zpochybnit, se uvěznění a stíhání někdy bojí ze všeho nejméně. Příliš mnoho aktivistů bylo jednoduše chladnokrevně zavražděno. Za všechny uveďme příklad právníka Stanislava Markelova, jenž neúnavně obhajoval lidská práva a sociální spravedlnost; byl zastřelen na ulici v centru Moskvy, když odcházel z jedné tiskové konference. Smrti neunikla ani nezávislá novinářka Anastasia Baburovová, která psala pro list Novaja gazeta – v němž tragickou shodou okolností působila i Anna Politkovská, zastřelená ve výtahu moskevského činžovního domu, kde bydlela, v říjnu 2006.

Podle závěrů Výboru na ochranu novinářů se sídlem v New Yorku bylo v Rusku od roku 1992 zabito devětačtyřicet profesionálů činných ve sdělovacích prostředcích. Při výkonu služby zemřelo více lidí jen v Iráku a Alžírsku. I toto lze nazvat ruskou tragédií.

PODĚKOVÁNÍ

Jako vždy jsem hluboce zavázán svému příteli Davidu Bullo-vi, který se právem řadí k nejlepším uměleckým restaurátorům na světě. Každý rok stráví mnoho hodin svého převzácného času tím, že mně i Gabrielovi kouká přes rameno a dohlíží na to, abychom dobře odvedli svou práci. Jeho moudrost předčí snad jen radost a potěšení z jeho společnosti.

V rámci příprav jsem konzultoval stovky knih, novinových i časopiseckých článků a bezpočet internetových stránek, které zde nelze všechny jmenovat. Bylo by však trestuhodné nezmínit alespoň několik důležitých děl – The Terminal Spy („Nevyléčitelný špion“ do češtiny dosud nepřeloženo – pozn. překl.) od Alana S. Cowella, The New Cold War (Nová studená válka) od Edwarda Lu-case, Stalin: A Biography („Stalin: životopis“ nepřeloženo) od Roberta Service, Stalin („Stalin“ nepřeloženo) od Edvarda Radzin-ského a Comrade ] („Soudruh ]“ nepřeloženo) od Petea Earleyho.

Při psaní mě vedly rady několika zpravodajských důstojníků z Izraele i Spojených států, kterým bych tímto rád poděkoval –anonymně, jak by si to sami přáli. Dále jsem měl tu čest strávit mnoho příjemných sobotních a nedělních dopolední ve společnosti Aarona Nuttera, jemuž patří dík za to, že se velkoryse podělil o zážitky z doby, kdy působil v Propagační kanceláři Bílého domu, i dalších členů Pelotonu Jedna. Významný washingtonský ortoped MUDr. Benjamin Shaffer mi vysvětlil vše o střelných zraněních a případných infekcích, a MUDr. Andrew Pate, uznávaný anesteziolog z Charlestonu v Jižní Karolíně, mě stejně ochotně seznámil s neblahými účinky sedativ na těhotnou ženu.

Další z mých vzácných přátel Louis Toscano vylepšuje mé rukopisy od doby, kdy jsme spolu ještě v minulém století pracovali pro ctihodnou zpravodajskou agenturu United Press International; Přeběhlík vděčí za mnohé právě jeho obratným zásahům. Editoři Tony Davis a Kathy Crosbyová mě ušetřili spousty trapných omylů a Olga Gardner Galvinová ochotně zkontrolovala použité ruské výrazy. Odpovědnost za jakékoliv chyby či překlepy, které se přes veškerou snahu mohly do knihy vloudit, padá samozřejmě na moje, nikoliv na jejich bedra.

Výjimečný dík patří také pozoruhodnému týmu nakladatelství Putnam, zejména Johnu Makinsonovi, Davidu Shanksovi, Marilyn Ducksworthové, Neilu Nyrenovi, Leslie Gelbmanové, Káře Welshové, Kate Stárkové, Dicku Heffernanovi, Normanu Lidofskému, Alexi Clarkeovi a řediteli Ivanu Heldovi. Vzhledem k tomu, že můj zločinecký hrdina už je po smrti, může mít Ivan své křestní jméno zase jen pro sebe. Jedním dechem děkuji také členům nejlepšího propagačního týmu v oboru – Stephanii Soren-senové, Katii McKeeové, Viktorii Comellové, Stephany Perezové, Samantě Wolfové a Eliise Frazierové.

Považuji za velké štěstí, že jsme obklopeni přáteli, kteří naše životy naplňují láskou a smíchem v kritických okamžicích, které v průběhu roku, kdy kniha vzniká, nutně nastávají. Obzvlášť chci jmenovat Lindu Rappaportovou a Lena Chazena, Rogera a Lauru Cresseyovy, Jane a Roba Lynchovy, Sue a Freda Kobakovy a celou jejich báječnou rodinu a v neposlední řadě Joy a Jima Zor-novy. Za podporu a přátelství patří dík také Jeffovi Zuckerovi, Ronu Meyerovi a Michaelu Gendlerovi. Nesmím zapomenout na rabína Davida J. Wolpea, autora knihy Why Faith Matters („Proč je víra důležitá“ nepřeloženo), jenž mě svým laskavým humorem a nadhledem provedl obzvláště obtížným pracovním dnem. Neméně vděčný jsem také Sloanu Harrisovi za jeho profesionální přístup, nadšení a zasvěcené připomínky a Marise Ryanové za to, že využila svého nadání k vytvoření přebalu knihy.

V průběhu doby, kdy jsem tvořil posledních dvanáct románů, jsem se mnohokrát přesvědčil o tom, že nejvíce spoléhám na rodinu a v ní také hledám největší oporu. Tato kniha by nikdy nevznikla bez podpory mých dětí Lily a Nicholase; nejen že mi pomohly poskládat konečnou verzi rukopisu, ale také mi projevovaly bezvýhradnou lásku a usilovně mě podporovaly, když jsem z posledních sil dobíhal k cíli. A nakonec děkuji své ženě Jamii Gangelové. Vedle organizování veškerých mých záležitostí, starosti o domácnost a výchovy dvou úžasných dětí si také vždy našla čas brilantně redigovat prvotní verze všech rukopisů. Nebýt její bezbřehé trpělivosti, podpory a pečlivosti, Přeběhlík by nikdy nevznikl. Dluh, který k ní cítím, je stejně nezměrný jako láska, jež mě k ní poutá.

Copyright © 2009 by Daniel Silva Translation © 2009 by Klára Míčková Cover design © 2009 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu THE DEFECTOR,

vydaného nakladatelstvím G. P. Putnam’s Sons, New York 2009,

přeložila Klára Míčková

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazyková úprava: Lukáš Foldyna

Korektura: Hana Bončková

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: Dušan Žárský

Obálka: Radek Urbiš

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1, v listopadu 2009

ISBN 978-80-7303-483-2

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai