Padlý anděl

Daniel Silva

(2005)

Hodnocení:

80%

Štítky:

Romány, Literatura světová

Některá tajemství měla zůstat navždy pohřbena. I ve Vatikánu. Zejména tam. Základní pravidlo Vatikánu zní: „Na nic se neptej.“

Gabriel Allon toto pravidlo porušil. Nemohl si pomoci. Všechny jeho zkušenosti i profesionální instinkt mu totiž napovídaly, že mrtvá žena v bazilice sv. Petra nespáchala sebevraždu – i když vatikánská policie tvrdila pravý opak. Brzy se ukáže, že pravdu měl on. A co víc: že mrtvá žena odhalila letité tajemství, jehož vyzrazení by mohlo otřást Vatikánem a uvrhnout svět do konfliktu apokalyptických rozměrů. Gabriel nemá v takové situaci těžkou volbu: odloží restaurátorské náčiní a znovu riskuje život, aby hrozící katastrofě zabránil. Někteří lidé jako by totiž stále nepochopili, že pokud se z historie nepoučí, budou si ji muset prožít znovu, na vlastní kůži…

PADLÝ ANDĚL

Základní pravidlo Vatikánu zní:

„Na nic se neptej.“

Gabriel Allon toto pravidlo porušil. Nemohl si pomoci. Všechny jeho zkušenosti i profesionální instinkt mu totiž napovídaly, že mrtvá žena v bazilice sv. Petra nespáchala sebevraždu – i když vatikánská policie tvrdila pravý opak.

Brzy se ukáže, že pravdu měl on.

A co víc: že mrtvá žena odhalila letité tajemství, jehož vyzrazení by mohlo otřást Vatikánem a uvrhnout svět do konfliktu apokalyptických rozměrů.

Gabriel nemá v takové situaci těžkou volbu: odloží restaurátorské náčiní a znovu riskuje život, aby hrozící katastrofě zabránil.

Někteří lidé jako by totiž stále nepochopili, že pokud se z historie nepoučí, budou si ji muset prožít znovu, na vlastní kůži…

DANIEL

SILVA

Na knihách Daniela Silvy (*1960) je zřetelně znát jeho novinářská minulost, což lze vnímat jako jednoznačný klad. Literárně se za téměř dvacet autorských let vypracoval a zlepšil, ale novinář v něm přežívá dodnes: dokáže rozpoznat významné od nepodstatného, zvolit nosné téma a v neposlední řadě stranit tomu, co sám považuje za správné.

Každý z jeho dosavadních románů se umístil na žebříčcích bestsellerů, ale uznání kritiky si Silva budoval pozvolněji. Angloamerická literatura nemá v tomto žánru o autory nouzi, ovšem Silva se zlepšoval román za románem, a dnes je na tomto poli všeobecné považován za největší talent za mnoho desítek let.

V češtině vydává knihy Daniela Silvy výlučně nakladatelství DOMINO.

DANIEL

SILVA

Padlý anděl

2013

Copyright © 2012 by Daniel Silva

Translation © 2013 by Michal Šubrt

Cover design © 2002, 2013 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukovvána ani elektronicky přenášena či šířena bez pžedchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu THE FALLEN ANGEL,

vydaného nakladatelstvím HarperCollins, New York 2012,

přeložil Michal Šubrt

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazyková redaktorka: Hana Kneblová

Korektura: Hana Bončková

Sazba: Dušan Žárský

Obálka: Radek Urbiš

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1,

v červnu 2013

ISBN 978-80-7303-860-1

Věnováno Louisi Toscanovi,

který byl na počátku u toho.

A jako vždy mé ženě Jamie

a dětem Lily a Nicholasovi.

Varuji tě – neprahni po krvi, nečiň z jejího prolévání zvyk,

neboť krev nikdy nespí.

Saladin

Část první

MĚSTO MRTVÝCH

1

VATIKÁN

Objev, kterým to všechno začalo, učinil Niccolò Moretti, správce baziliky svatého Petra. Stalo se tak v 06:24, avšak díky zcela nezáměrné chybě v přepisu se do prvního oficiálního prohlášení Vatikánu dostal nesprávný časový údaj 06:42. Byl to jeden z mnoha významných i nevýznamných přehmatů, které mnohé pozorovatele dovedly ke správnému závěru, že Svatý stolec něco skrývá. Jak se vyjádřil jeden významný představitel náboženské opozice, římskokatolickou církev nyní dělil už jen jeden jediný skandál od toho, aby definitivně upadla v zapomnění. To vůbec poslední, co Svatý otec nyní potřeboval, bylo mrtvé tělo v samotném srdci křesťanské víry.

Skandál byl také tím posledním, na co Niccolò Moretti myslel, když to ráno dorazil do Vatikánu – o celou hodinu dřív než obvykle. V černých kalhotách a dlouhém šedém kabátě spěchal ke schodům baziliky a sotva byl na zšeřelém náměstí vidět. Napravo v oknech v třetím patře Apoštolského paláce se svítilo. Jeho Svatost papež Pavel VII. již byl vzhůru. Moretti pochyboval, jestli Svatý otec vůbec spal. Po Vatikánu se šířily zvěsti, že zase trpí nespavostí a většinu nocí něco píše ve své pracovně nebo se prochází po zahradách. Správce to už několikrát zažil. Nakonec tu přestane normálně spát každý.

Moretti za sebou zaslechl hlasy, a když se otočil, ze šera vystoupili dva kuriální úředníci. Měli namířeno k Bronzové bráně a byli zaujatí nějakou vzrušenou diskusí, a tak když je opět pohltil stín, ani jej nezaregistrovali. Římské děti jim říkaly bagarozzi – švábi. Moretti to slovo jako malý vyslovil jen jednou a hned mu za to vyčinil sám Pius XII. Od té doby to už nikdy nezkusil. Dnes už věděl, že když někoho pokárá sám Kristův náměstek, člověk tentýž prohřešek zopakuje jen výjimečně.

Vyběhl do schodů baziliky a vstoupil do portiku, z něhož do hlavní chrámové lodi vedlo pět dveří. Všechny byly zapečetěné až na ty zcela vpravo, takzvané „Dveře smrti“. V nich stál otec Jacobo, vyzáblý Mexičan s šedými vlasy slehlými jako zmačkaná sláma. Ustoupil, aby mohl Moretti projít, pak dveře zavřel a zajistil těžkou závorou. „Vrátím se v sedm a vpustím dovnitř tvé lidi,“ řekl kněz. „Buď tam nahoře opatrný, Niccolò. Už nejsi nejmladší.“

Kněz se vzdálil. Moretti smočil konečky prstů ve svěcené vodě, pokřižoval se a vykročil do středu obrovské lodi. Tam, kde se jiní zastavovali v mlčenlivém údivu, kráčel Moretti s nenuceností, s jakou člověk chodí po vlastním domě. Jako šéf sampietrini, oficiálních správců baziliky, chodil do Svatého Petra šestkrát v týdnu už sedmadvacet let. Díky Morettimu a jeho mužům se bazilika skvěla nebeským jasem, zatímco ostatní velké svatostánky v Evropě jako by navždy pohltila temnota. Moretti se nepovažoval pouze za služebníka papežského stolce, ale i za partnera v podnikání. Papežům byla svěřena péče o miliardu katolických duší, ale o symbol jejich pozemské moci se staral Niccolò Moretti. Znal tu každý čtvereční centimetr od Michelangelovy kopule až po hlubiny krypt – všech čtyřiačtyřicet oltářů, sedmadvacet kaplí, osm set sloupů, čtyři sta soch a tři sta oken. Věděl přesně, kde se drolí omítka a kudy zatéká. Poznal, kdy se budova cítí dobře a kdy ji něco trápí. Jestli bazilika někdy promlouvala, pak do ucha Niccoly Morettiho.

V prostorách Svatopetrské baziliky měl každý smrtelník dojem, že se musel několikrát zmenšit, takže když se Moretti v šedé uniformě blížil k Papežskému oltáři, vypadal jako oživlý náprstek. Poklekl před Petrovým confessiem a pak obrátil tvář k nebi. Téměř třicet metrů nad jeho hlavou se tyčilo baldacchio, které spočívalo na čtyřech masivních sloupech z bronzu a zlata a korunovala jej majestátní nebesa. To ráno však bylo zčásti překryté hliníkovým lešením. Toto vrcholné Berniniho dílo zdobené propracovanými figurálními motivy a vavřínovými ratolestmi přitahovalo prach a kouř ze svíček. Každý rok jej musel Moretti s četou svých mužů týden před postní dobou důkladně vyčistit. Vatikán byl místem, kde se odehrával odvěký rituál, a údržba baldacchia byla svým způsobem také rituálem. Vymyslel jej sám Moretti a patřilo k němu i to, že jakmile bylo lešení smontováno, byl první, kdo na něj vyšplhal. Pohled z vrcholku baldachýnu si mohla dopřát jen hrstka vyvolených a Niccolò Moretti, šéf sampietrini, trval na tom, že on z nich bude pokaždé první.

Vystoupal až na vrchol předního sloupu, pak se připoutal bezpečnostním lanem a sunul se pomalu po čtyřech vzhůru po klenbě. Na jejím vrcholu spočíval glóbus podpíraný čtyřmi žebry a korunovaný křížem. Zde se nacházelo nejposvátnější místo římskokatolické církve, svislá osa, jež procházela samotným středem kopule a hrobkou svatého Petra. Ztělesňovala hlavní myšlenku, na níž celý podnik spočíval. Ty jsi Petr a na té skále zbuduji svou církev. Interiér baziliky právě začaly rozsvěcovat první ranní paprsky a Moretti, věrný sluha papežů, téměř cítil Boží ruku na svém rameni.

Jako pokaždé tam nahoře zcela ztratil pojem o čase. Když jej později vyslýchala vatikánská policie, nedokázal si přesně vzpomenout, jak dlouhou dobu strávil na baldachýnu, než si toho objektu všiml. Z jeho vznešené perspektivy to vypadalo jako ptáček se zlomeným křídlem. Nejdřív si myslel, že jde o něco bezvýznamného, kus plachty, který tam nechal jiný sampietrino, nebo šála, kterou ztratila uchvácená turistka. Vždycky tu po nich zůstávala spousta věcí, které v kostele nemají co dělat.

Musel tu věc zavčasu uklidit, a tak s vědomím, že kouzlo pominulo, se opatrně přemístil na lešení a pustil se do dlouhého sestupu na zem. Vydal se k předmětu příčnou chrámovou lodí, po několika krocích mu však došlo, že to není zapomenutá šála ani kus plachty. Když přišel blíž, zahlédl na posvátném mramoru své baziliky zaschlou krev a oči zírající vzhůru ke kopuli, bezduché jako čtyři stovky jeho soch. „Dobrý Bože na nebi,“ zašeptal a spěchal k východu. „Smiluj se nad její nebohou duší.“

O událostech, které následovaly bezprostředně po objevu Niccoly Morettiho, se veřejnost dozvěděla jen nesouvislé útržky, neboť se odvíjely podle zavedené tradice Vatikánu – v naprostém utajení a se špetkou jezuitské zchytralosti. Nikdo za zdmi věčného města například nevěděl, že první, koho Moretti vyhledal, byl kardinál rektor baziliky, puntičkářský Němec z Kolína nad Rýnem, jenž vynikal vybroušeným pudem sebezáchovy. Ve své funkci působil už hezkých pár let a bezpečně rozpoznal, když se blížil nějaký problém – proto také opomněl o incidentu informovat policii a místo toho povolal strážce zákona z vatikánské půdy.

Pět minut nato se stal Niccolò Moretti svědkem neobvyklé scény, když osobní tajemník Jeho Svatosti papeže Pavla VII. začal na dlažbě baziliky prohledávat kapsy mrtvé ženy. Monsignor si ponechal jedinou věc a s ní se vydal přímo do Apoštolského paláce. Než došel do své kanceláře, věděl přesně, jaký bude další postup. Budou nutná dvě vyšetřování: jedno pro klid veřejnosti a druhé pro klid jeho duše. Aby však jeho soukromé vyšetřování dopadlo úspěšně, bude jej muset svěřit někomu, na koho se dá spolehnout. Není proto divu, že si monsignor jako „inkvizitora“ vybral člověka, který mu byl v mnohém blízký. Padlého anděla v černém. Hříšníka z města svatých.

2

PIAZZA Di SPAGNA, ŘÍM

Restaurátor se tiše oblékl a nechal zhasnuto, aby nevzbudil ženu. Ležela na lůžku se zcuchanými kaštanovými vlasy a širokými ústy, čímž mu připomínala Modiglianiho Červený akt. Položil jí vedle polštáře nabitou berettu. Zatáhl za přikrývku, odhalil její těžká oblá ňadra a dílo bylo úplné.

Někde v dálce se rozezněl kostelní zvon. Z peřin se zvedla ruka, ještě teplá a zmačkaná od spánku, a stáhla restaurátora zpátky. Jako pokaždé jej žena políbila se zavřenýma očima. Vlasy jí voněly vanilkou. Na rtech jí zůstávaly nepatrné stopy po víně, které předcházejícího večera vypili v jedné restauraci na Aventinu.

Žena jej pustila, něco nesrozumitelně zamumlala a znovu se nechala přemoci spánkem. Restaurátor ji přikryl, druhou berettu si zasunul vzadu za opasek sepraných džínsů a vytratil se z bytu. Chodníky na Via Gregoriana se mihotaly v pološeru jako čerstvě zalakovaná malba. Restaurátor zůstal stát ve dveřích do ulice a předstíral, že něco hledá v mobilu. Trvalo mu jen pár sekund, než zaregistroval muže, který jej pozoroval ze zaparkované lancie. Přátelsky mu pokynul, což na muže muselo zapůsobit jako nejhorší profesní urážka, a vydal se směrem ke kostelu Trinità dei Monti.

Na Španělských schodech házela stará gattara zbytky jídla tlupě vychrtlých koček, které se jí obtáčely kolem chodidel. S hlavou schovanou v šátku a zahalená v omšelém kabátě ostražitě sledovala, jak restaurátor rychlým krokem přechází náměstí. Byl menšího vzrůstu – měřil nanejvýš metr sedmdesát –, svou střízlivou postavou připomínal závodního cyklistu. Měl protáhlý obličej, úzkou bradu, široké lícní kosti a štíhlý nos, který budil dojem, jako by jej někdo vyřezal ze dřeva. Z očí mu vycházel až nepřirozeně zelený jas, vlasy až na pár šedin na spáncích měl černé jako uhel. Z obličeje se nedal vyčíst žádný jednoznačný původ a restaurátor toho díky neobyčejnému jazykovému nadání také často využíval. Během své dlouhé kariéry pracoval v Itálii i jinde pod mnoha nepravými jmény a s pasy vydanými v mnoha státech. Italské tajné služby, které byly s jeho pozoruhodnými činy z minulosti dobře obeznámeny, se jeho vstupu do země pokusily zabránit, na tichou přímluvu Svatého stolce však byly nuceny vzít jej na milost. Z důvodů, které se nikdy nedostaly na veřejnost, byl restaurátor před několika lety přítomen ve Vatikánu právě ve chvíli, kdy byl nečekaně zasažen islámskými teroristy. Tehdy zahynulo přes sedm set lidí včetně čtyř kardinálů a osmi kuriálních biskupů. Sám Svatý otec byl lehce zraněn. I on by byl možná mezi mrtvými, kdyby ho restaurátor vlastním tělem nezaštítil před střelou vypálenou z ručního granátometu a neodvedl do bezpečí.

Italové restaurátorův návrat podmínili dvěma klauzulemi – že se bude v zemi zdržovat pod svým skutečným jménem a že bude tolerovat občasný dohled. První podmínku přijal s jistou úlevou, protože během let strávených na tajných bojištích měl už dost falešných identit a toužil po alespoň trochu normálním životě. Druhá podmínka představovala jistou přítěž. Pokaždé jej totiž měli za úkol sledovat začínající praktikanti. Zpočátku se jej to profesně mírně dotýkalo, po nějaké době si však uvědomil, že jej využívají jako subjekt pro pokročilou každodenní výuku pouličního sledování. Svým studentům tedy vycházel vstříc a občas jim zmizel z očí, své lepší triky si však vždy nechával v rezervě pro případ, že by bylo třeba kvůli nečekaným okolnostem proklouznout italskou sítí ven.

A tak se po tichých italských uličkách vždy pohyboval s nejméně třemi novici z tajné služby v patách. Jeho obvyklá trasa jim kladla jen málo nástrah a nepřinášela žádná překvapení. Vedla na západ přes starý střed města a pokaždé končila u Svatoanenské brány, služebního vchodu do Vatikánu. Protože se úředně jednalo o mezinárodní hranici, nezbývalo pronásledovatelům nic jiného než svěřit restaurátora do péče švýcarské gardy, která jej vpustila dovnitř po zběžné kontrole dokladů.

Restaurátor na rozloučenou se svými studenty nadzvedl svou placatou čapku a pak se vydal přes Via Belvedere kolem sněhobílého kostela svaté Anny, vatikánské tiskárny a centrály Vatikánské banky. U pošty zabočil doprava a pokračoval přes několik nádvoří až k neoznačeným dveřím. Za nimi se nacházela úzká chodba, kde v prosklené kukani seděl hlídač.

„Kde je službu konající důstojník?“ zeptal se restaurátor svižnou italštinou.

„Včera hrálo Lazio s Milánem,“ odpověděl hlídač a netečně pokrčil rameny.

Projel restaurátorovu kartu přes magnetickou čtečku a vyzval jej, aby prošel detekčním rámem. Přístroj pronikavě zahvízdal, restaurátor se zastavil a beze slova otráveně pokynul hlídači, aby se pořádně podíval do počítače. Na obrazovce se hned vedle nepřívětivé restaurátorovy podobenky rozsvítilo upozornění vydané šéfem Vatikánského bezpečnostního úřadu. Hlídač si jej dvakrát přečetl, aby se ujistil, že jej pochopil správně, a pak zvedl hlavu, aby se jeho pohled setkal s nezvykle zelenýma očima restaurátora. Tělo se mu mimoděk zachvělo – způsobil to asi ten mrtvolný klid restaurátorova výrazu, ten náznak škodolibého úsměvu. Pokynul k několika dalším dveřím a upřeně sledoval, jak jimi restaurátor mlčky prochází.

Tak přece, říkal si v duchu hlídač, byla to pravda. Gabriel Allon, ten slovutný restaurátor starých mistrů, izraelský tajný agent ve výslužbě a zachránce Svatého otce, je zpátky ve Vatikánu. Jedinou klávesou zahnal záznam z monitoru. Pak se nenápadně pokřižoval a poprvé po mnoha letech odříkal vyznání z hříchů. Byl to trochu podivný nápad, protože se provinil přinejhorším zvědavostí. Ale jistě mu bude odpuštěno. Nestává se přece každý den, aby se druhořadému vatikánskému policistovi poštěstilo pohlédnout do tváře legendy.

Zářivky ztlumené na noční provoz tiše vrněly, když Gabriel vstoupil do hlavní konzervátorské dílny vatikánské obrazárny. Jako obvykle tu byl první. Zavřel za sebou dveře, počkal, až zapadnou automatické zámky a pak vykročil podél depozitáře pláten na konec místnosti k černému závěsu, jenž visel od stropu až po zem. Přidělaná cedulka upozorňovala, že dál je vstup přísně zakázán. Proklouzl skulinou mezi závěsy a okamžitě pečlivě prozkoumal stav materiálu na svém stolku. Lahvičky s pigmentem a emulzí byly přesně tam, kde je včera nechal. Stejně tak i sobolí štětce značky Winsor & Newton řady 7 včetně jednoho exempláře s nenápadnou, blankytně modrou skvrnou u špičky, který vždycky stavěl přesně ve třicetistupňovém úhlu vůči všem ostatním. Tím si potvrdil, že úklidová četa se opět vyhnula pokušení vstoupit na jeho pracoviště. Pochyboval však, že jeho kolegové vyznávají stejnou rezervovanost. Ve skutečnosti měl potvrzeno přímo od nejvyšší autority, že jeho enkláva za oponou je pro zaměstnance muzea dokonce populárnějším místem k oddychu než kávovar v kuchyňce.

Svlékl si koženou vestu a rozsvítil dvojici stojacích halogenových lamp. V jejich bílém světle se objevilo Ukládání do hrobu, všeobecně považované za Caravaggiovu nejkvalitnější malbu. Gabriel stál mlčky několik minut před třímetrovým plátnem s bradou v dlani, hlavou na stranu a s očima upřenýma na strhující výjev. Svalnatý a bosý Nikodém odvrací pohled a opatrně pokládá bledé Kristovo tělo bez známek života na náhrobní kámen, kde bude připraveno k uložení do hrobu. Vedle Nikodéma stojí Jan Evangelista, který v zoufalství naposledy objímá svého milovaného učitele a bezděčně mu přitom otevírá ránu v boku. Současně je tiše se skloněnými hlavami pozorují Panna Marie a Marie Magdaléna, zatímco Marie Kleofášova lomí v nářku ruce nad hlavou. Bylo to dílo hlubokého smutku i něhy, jemuž ještě přidalo na důrazu Caravaggiovo revoluční použití světla. Dokonce i Gabriel, který se s obrazem lopotil už několik týdnů, měl pokaždé pocit, jako by narušoval srdcervoucí okamžik soukromých muk.

Obraz za těch několik století ztmavl, zejména levá strana plátna, na níž byl kdysi zřetelně vidět vstup do hrobky. Někteří zástupci italských uměleckých institucí – včetně Giacoma Benedettiho, vyhlášeného znalce Caravaggiova díla z Instituto Centrale per il Restauro – trvali na tom, že hrobka by se neměla znovu zdůrazňovat. Benedetti svůj názor prosazoval na stránkách listu La Repubblica, neboť restaurátor, jehož pro tento projekt vybrali, se s ním z nevysvětlitelných důvodů opomněl před započetím díla poradit. Navíc se Benedettimu zdálo podezřelé, že muzeum odmítlo zveřejnit restaurátorovu identitu. Několik dní pak noviny směrem k Vatikánu vysílaly již obehrané naježené výzvy, aby odhrnul závoj mlčení. Jak může být takový umělecký národní poklad, lamentovaly, svěřen člověku bez jména? Bouři nakonec utišil Antonio Calvesi, hlavní vatikánský konzervátor, který potvrdil, že dotyčný muž má v oboru nejvyšší reputaci a pro Svatý stolec již restauroval dvě špičková díla – Reniho Ukřižování svatého Petra a Poussinovo Umučení svatého Erasma. Opomněl však podotknout, že oba projekty, jež byly uskutečněny na odlehlém statku v Umbrii, byly poněkud opožděné, neboť restaurátor musel mezitím zrealizovat dvě tajné operace pro výzvědnou službu státu Izrael.

Gabriel doufal, že i na Caravaggiovi bude moci pracovat o samotě, Calvesi však trval na tom, že obraz nesmí opustit Vatikán, a tak mu nezbylo než pracovat v dílně v obležení stálých zaměstnanců. Neustále byl na něj někdo zvědavý, což se koneckonců dalo očekávat. Dlouhé roky tu všichni věřili, že je to nadaný, ač poněkud temperamentní restaurátor Mario Delvecchio, pak se ale ukázalo, že jde vlastně o někoho úplně jiného. Pokud se však cítili podvedeni, nedávali to na sobě nijak znát. Většinou se k němu chovali ohleduplně jako lidé, kteří se rutinně starají o poškozené předměty. V jeho blízkosti se chovali tiše, chápali jeho očividnou potřebu soukromí a také si dávali pozor, aby se mu dlouho nedívali do očí, jako by měli obavy, co v nich objeví. V těch vzácných chvilkách, kdy se jej odvážili oslovit, se omezovali na zdvořilosti a umění. A když se řeč náhodou stočila na politiku Blízkého východu, zdvořile se vyhýbali kritice jeho vlasti. Pouze Enrico Bacci, který si na restauraci Caravaggia původně brousil zuby, se vůči Gabrielově přítomnosti ohrazoval z čistě mravních důvodů. Černý závěs označoval za „separační bariéru“ a na zeď své maličké kanceláře si přišpendlil plakát „Svobodu Palestině“.

Gabriel si na paletu nalil loužičku emulze Mowolith 20, přimíchal pár granulí suchého pigmentu a směs ještě zředil Arcosolvem, aby získal požadovanou konzistenci a intenzitu barvy. Pak si nasadil hledí se zvětšovacím sklem a veškerou pozornost soustředil na Kristovu ruku. Visela podobně jako na Michelangelově Pietě a její prsty alegoricky ukazovaly na roh náhrobního kamene. Už několik dní se Gabriel snažil opravit odřeniny na kloubech prstů. Nebyl jediným malířem, který sváděl boj s touto kompozicí; sám Caravaggio namaloval pět jiných verzí, než obraz v roce 1604 dokončil. Na rozdíl od jeho předchozí zakázky – vyobrazení smrti Bohorodičky, které bylo ve své době natolik kontroverzní, že muselo být z kostela Santa Maria della Scala odstraněno – bylo Kladení do hrobu ihned oslavováno jako mistrovské dílo a jeho věhlas se rychle rozšířil po celé Evropě. V roce 1797 padlo plátno do oka Napoleonu Bonapartovi, jednomu z největších plenitelů umění a památek historie, který jej nechal převést přes Alpy do Paříže. Tam obraz zůstal až do roku 1817, kdy se vrátil do opatrovnictví papežského stolce.

Několik hodin byl Gabriel v dílně sám. Jak bylo pro Řím typické, až v deset hodin se ozvalo zaklapnutí automatických zámků, po němž následovaly těžkopádné kroky Enrica Bacciho. Jako druhá přišla Donatella Ricciová, expertka na raně renesanční umění, která obrazům ve své péči stále něco konejšivě šeptala. Následoval Tommaso Antonelli, jedna z hvězd obnovy Sixtinské kaple, který se po dílně vždy pohyboval po špičkách bot s krepovou podrážkou jako noční zloděj.

Nakonec o půl jedenácté zaslechl Gabriel charakteristický klapot ručně šitých mokasínů Antonia Calvesiho, který se rozléhal po linoleové podlaze. Za pár vteřin se Calvesi jako ostřílený matador prosmýkl škvírou v závěsu. S pocuchanou patkou a věčně povolenou kravatou působil, jako by právě doběhl na schůzku, které by se nejraději vyhnul. Usadil se na vysoké stoličce, a zatímco si pozorně prohlížel Gabrielovo dílo, v zamyšlení okusoval obroučku svých brýlí.

„Není to zlé,“ prohlásil Calvesi s neskrývaným obdivem. „Tos dělal sám, nebo se tu stavil sám mistr a spravil si to osobně?“

„Žádal jsem ho o pomoc, ale zase je mimo.“

„Vážně? A kdepak?“

„Už je zase ve věznici v Tor di Nona. Nejspíš se opět potloukal po Campo Marzio s nožem v ruce.“

„Už zase?“ Calvesi se naklonil k plátnu. „Kdybych byl na tvém místě, nejspíš bych nahradil ty linky na ukazováčku krakeláží.“

Gabriel nadzvedl hledí se zvětšovacím sklem a natáhl ke Calvesimu ruku s paletou. Ital zareagoval smířlivým úsměvem. Sám byl vynikajícím restaurátorem – však také v mládí bývali oba velkými rivaly – uplynulo už ale mnoho let, kdy se naposledy dotkl štětcem plátna. Dnes trávil Calvesi většinu času sháněním peněz. Vatikán se sice mohl chlubit ohromnými pozemskými statky, v péči o své výjimečné umělecké sbírky a památky se však musel spoléhat na laskavost cizích lidí. Hubená odměna, kterou Gabriel za svou práci dostával, byla jen zlomkem toho, co by si vydělal restaurací díla ze soukromé sbírky. Avšak příležitost dostat se k takovému obrazu, jako bylo Ukládání do hrobu, se nabízela jednou za život a on by si vyčítal, kdyby si ji nechal utéct.

„Myslíš, že se ti to podaří v brzké době dokončit?“ zeptal se Calvesi. „Rád bych to pověsil zpátky do obrazárny už na Velikonoce.“

„Kdy to je?“

„Budu dělat, že jsem to přeslechl.“ Calvesi se nepřítomně prohraboval obsahem Gabrielova stolku.

„Máš něco na srdci, Antonio?“

„Zítra se v muzeu zastaví jeden z našich nejvýznamnějších sponzorů. Američan. Neskutečný pracháč. Díky jeho štědrým kapsám to tu všechno funguje.“

„A co já s tím?“

„Ptal se, jestli by se na toho Caravaggia mohl přijít podívat. Potěšilo by ho, kdyby mu někdo udělal krátkou přednášku o restaurování.“

„Ty jsi snad zase čichal k acetonu, Antonio.“

„To by se ani nemohl kouknout?“

„Ne.“

„A proč?“

Gabriel se na okamžik mlčky zadíval na obraz. „Protože by to k němu nebylo fér.“

„Proč by to krucinál nebylo ke sponzorovi fér?“

„Nejde o sponzora, ale o Caravaggia. Restaurování je přece naše malé tajemství. Nás přece při práci nikdy nikdo nevidí. Tahle živnost se vždycky provozovala s vyloučením veřejnosti.“

„A když si vyžádám povolení přímo u Caravaggia?“

„Pak si dávej pozor, aby u sebe zrovna neměl nic nabroušeného.“ Gabriel sklopil hledí a vrátil se k práci.

„Víš, Gabrieli, ty jsi stejný jako on. Paličák, domýšlivec a až příliš velký talent.“

„Můžu pro tebe udělat ještě něco, Antonio?“ zeptal se Gabriel a netrpělivě zaťukal štětcem o paletu.

„Pro mě ne, ale chtějí tě v kapličce.“

„V kapličce?“

„V té jediné, co stojí opravdu za to.“

Gabriel otřel štětec a pečlivě jej položil na pojízdný stolek. Calvesi se usmál.

„Ještě jednu věc máte s Caravaggiem společnou.“

„A to?“

„Oba jste paranoici.“

„Caravaggio byl podezřívavý z dobrého důvodu. To já jsem taky.“

3

SIXTINSKÁ KAPLE

Pět set čtyřicet osm čtverečních metrů Sixtinské kaple je zřejmě nejnavštěvovanější plochou v Římě. Každý den se sem nenápadnými dveřmi nahrnou tisíce turistů, aby v údivu zakláněli hlavy při pohledu na úchvatné fresky, jež zdobí zdi i strop, a to za neustálého dohledu uniformovaných hlídačů, kteří jako by neměli nic jiného na práci než stále dokola pokřikovat silenzio. Pokud však stojíte v kapli sami, máte příležitost zakusit její atmosféru v podobě, jakou zamýšlel její jmenovec papež Sixtus IV. Když světla pohasnou a prostor se vylidní, téměř slyšíte hádky z minulých konkláve nebo vidíte, jak vysoko na lešení Michelangelo posledními tahy štětce dokončuje Stvoření Adama.

Západní stěna kaple patří dalšímu veledílu tohoto renesančního mistra – Poslednímu soudu. Začal na něm pracovat třicet let po dokončení stropu a zachytil v něm Apokalypsu s druhým příchodem Krista a vzkříšením duší, jež stoupají vzhůru nebo padají, aby ve víru barev a utrpení přijali věčnou spásu nebo zatracení. Tato freska je tím prvním, co kardinálové, již sem přicházejí volit nového papeže, zahlédnou, a toho rána se zdálo, že je tím jediným, co zaměstnává mysl osamoceného kněze. Byl vysoký, štíhlý a překvapivě sympatický, oděný v černé sutaně s fuchsiovou šerpou, kterou ušil papežský krejčí nedaleko Pantheonu. Z jeho temných očí vyzařovala dravá a nesmlouvavá inteligence, sevřené čelisti zase naznačovaly, že je nebezpečné stavět se tomuto muži do cesty, jak se už koneckonců mnozí stačili přesvědčit. Monsignor Luigi Donati, osobní tajemník Jeho Svatosti papeže Pavla VII., neměl za zdmi Vatikánu žádné přátele, jen dočasné spojence a zapřisáhlé protivníky. Obvykle se mu přezdívalo Rasputin, neboť byl považován za skrytou hybnou sílu papežského trůnu, nebo se mu říkalo „Černý papež“ v nelichotivé narážce na jeho jezuitskou minulost. Z toho si Donati nic nedělal. I když byl zbožným následovníkem svatého Ignáce a Augustina, většinou se spoléhal spíše na odkaz renesančního filozofa Machiavelliho, který tvrdil, že pro knížete je mnohem lepší, aby se jej lidé báli, než aby jej milovali.

Jedním z mnoha Donatiho prohřešků, alespoň v očích některých příslušníků užvaněného papežského dvora, byly jeho příliš důvěrné vazby na nechvalně proslulého agenta-zabijáka Gabriela Allona. Bylo to spojenectví, které se vzpíralo historii i víře – Donati, Kristův bojovník, a Gabriel, muž vládnoucí malířským štětcem, jenž byl svým zrozením předurčen k tajnému životu plnému násilí. I přes tyto očividné rozdíly měli mnoho společného. Oba vyznávali pevné morální zásady a byli přesvědčeni, že ty opravdu důležité věci by měly zůstat před veřejností skryté. Během jejich dlouholetého přátelství se Gabriel mnohokrát zachoval jako ochránce Vatikánu a nahlédl i do některých jeho nejtemnějších tajemství – a Donati, papežův neoblomný „muž v černém“, mu ochotně sekundoval. Oba tak vykonali mnoho dobrého pro tichou nápravu pokřivených vztahů mezi katolíky a dvanácti miliony jejich vzdálených židovských bratranců.

Gabriel se beze slova postavil vedle Donatiho a zahleděl se na Poslední soud. Téměř uprostřed malby, u levého chodidla Spasitele, byl jeden ze dvou autoportrétů, jež Michelangelo do svého díla vpašoval. Vtělil se zde do postavy svatého Bartoloměje, jenž drží v ruce vlastní staženou kůži – zřejmě to měla být srozumitelná odpověď na výtky dobových kritiků jeho díla.

„Předpokládám, že jsi tu už někdy byl,“ řekl Donati zvučným hlasem, který se hned roznesl po prázdné kapli.

„Jen jednou,“ odpověděl Gabriel po chvíli. „Na podzim v dvaasedmdesátém roce, tedy dlouho před restaurováním. Jezdil jsem po celé Evropě pod identitou německého studenta. Přišel jsem tehdy někdy odpoledne a zůstal tak dlouho, že mě musel hlídač vyvést. A příští den…“

Hlas se mu zadrhl. Příští den, s Michelangelovou vizí konce světa doznívající v hlavě, vešel Gabriel do vstupní haly oprýskaného činžáku na Piazza Annibaliano. U dveří výtahu tam stál s lahví fíkového vína v jedné ruce a výtiskem Tisíce a jedné noci ve druhé, vyzáblý palestinský intelektuál Wadal Zwaiter. Palestinec byl členem teroristické skupiny Černé září, která spáchala masakr na mnichovské olympiádě, za což byl tajně odsouzen na smrt. Gabriel nevzrušeně Zwaitera vyzval, aby řekl nahlas své jméno. Pak na něj jedenáctkrát vystřelil, jednu ránu za každého zabitého Izraelce. Během několika následujících měsíců Gabriel takto zlikvidoval pět dalších členů Černého září; byl to jakýsi zahajovací ceremoniál jeho mimořádné profesní dráhy, který trval mnohem déle, než Gabriel původně zamýšlel. Pracoval na rozkaz svého učitele, legendárního šéfa špionáže Ariho Shamrona, a uskutečnil několik nejslavnějších operací v historii izraelské rozvědky. Nyní, vyhaslý a potlučený, se vrátil do Říma, na místo, kde to všechno začalo. A jedním z hrstky lidí, jimž mohl v tomto světě ještě věřit, byl katolický kněz Luigi Donati.

Gabriel se otočil zády k Poslednímu soudu a rozhlédl se po obdélníkové kapli, po freskách Botticelliho a Perugina až k nízkým břichatým kamnům, v nichž se během papežských konkláve pálily hlasovací lístky. „Dům, který král Šalomoun budoval Hospodinu, byl dlouhý šedesát loket, široký dvacet a vysoký třicet loket,“ zarecitoval.

„První královská, kapitola šestá, verš druhý,“ dodal Donati.

Gabriel zvedl obličej ke stropu. „Tví předchůdci postavili tuto prostou kapli přesně podle rozměrů Šalomounova chrámu z nějakého zvláštního důvodu. Že by tím chtěli projevit úctu svým starším bratrům Židům? Nebo tím chtěli naznačit, že na místo starého zákona bude nastolen zákon nový, že se starobylý chrám přestěhuje do Říma i s obsahem jeho nejsvětější svatyně?“

„Možná od každého trochu,“ řekl Donati záhadně.

„Diplomatická odpověď, monsignore.“

„Jsem vyškolený jezuita. Kličkování patří k našim silným stránkám.“

Gabriel se zamyšleně zahleděl na hodinky. „Je už hodně hodin na to, aby tady bylo stále prázdno.“

„Ano,“ odpověděl Donati nepřítomně.

„Kde jsou turisté, Luigi?“

„V tuhle chvíli jsou pro veřejnost otevřena pouze muzea.“

„Proč?“

„Máme problém.“

„A kde?“

Donati se zamračil a pokynul bradou vlevo.

Schodišťová šachta propojující nádheru Sixtinské kaple s nejimpozantnějším chrámem křesťanského světa je nadmíru ošklivá. Tento šedozelený tunel s mastnými betonovými zdmi vyvedl Gabriela s Donatim jen kousek od kaple Piety. Uprostřed chrámové lodi zakrývala žlutá celta nepřehlédnutelné kontury lidského těla. Nad ní stáli dva muži. Tím prvním byl plukovník Alois Metzler, velitel papežské Švýcarské gardy, druhým Lorenzo Vitale, náčelník Corpo della Gendarmeria, stotřicetičlenného sboru vatikánské policie. Vitale dříve vyšetřoval korupční případy pro vlivný útvar Guardia di Finanza, Metzler byl vysloužilcem švýcarské armády. Jeho předchůdce Karl Brunner byl zabit při teroristickém útoku al-Káidy na Vatikán.

Oba muži současně zvedli oči a sledovali, jak se k nim blíží Gabriel po boku druhého nejmocnějšího muže katolické církve. Metzler byl očividně popuzen. Natáhl ke Gabrielovi ruku s chladem přesných švýcarských hodinek a kývl hlavou na znamení formálního pozdravu. Byl podobně vysoký i stavěný jako Donati, Prozřetelnost jej však navíc obdařila vyčnívajícím hranatým obličejem loveckého psa. Na sobě měl šedý oblek, bílou košili a stříbrnou bankéřskou kravatu. Ustupující vlasy byly sestřižené na výšku strniště, přezíravé modré oči mu kryly brýle bez obroučky. Metzler měl přátele u švýcarské bezpečnosti, z čehož plynulo, že byl dobře obeznámen se všemi Gabrielovými hrdinskými činy na půdě své domoviny. Jeho přítomnost v bazilice byla poněkud nezvyklá, protože podle protokolu spadala mrtvá těla na území Vatikánu do pravomoci policie, nikoli Švýcarské gardy – pokud samozřejmě nešlo o přímé ohrožení bezpečnosti papeže. V tom případě mohl Metzler strkat nos všude, kde uznal za vhodné. Tedy téměř všude, říkal si v duchu Gabriel, neboť za zdmi Vatikánu bylo několik míst, kam měl i šéf palácové gardy vstup zakázán.

Donati si s Vitalem vyměnil rychlý pohled a pak mu dal pokyn, aby odstranil celtu. Bylo evidentní, že tělo dopadlo na zem z velké výšky. Na dlažbě zůstal jen potlučený vak z lidské kůže obsahující zpřelámané kosti a potrhané vnitřní orgány. Bylo však zvláštní, že přitažlivý obličej zůstal prakticky nepoškozen. A stejně dopadla i plastová jmenovka zavěšená na krku. Podle ní oběť pracovala pro Vatikánská muzea. Gabriel se ani nesnažil přečíst její jméno. Mrtvou ženou byla Claudia Andreattiová, kurátorka oddělení starověkého umění.

Dřepl si vedle těla jako někdo, kdo se běžně pohybuje mezi právě nalezenými mrtvolami, a prozkoumal jej, jako by to byl obraz určený k restauraci. Byla oblečená jako všechny civilní pracovnice ve Vatikánu, profesionálně, ale zároveň s cudnou strohostí: tmavé kalhoty, šedý zapínací svetr, bílá halenka. Vlněný svrchník byl rozepnutý a rozvinul se na podlaze jako pelerína. Pravá ruka ležela přes břicho, levá ruka byla natažená na podlaze, lehce ohnutá v zápěstí. Gabriel pečlivě nadzdvihl několik pramínků vlasů z tváře; oči zůstaly otevřené a nepřítomně zaostřené do dálky. Když je viděl naposledy, poměřovaly si jej na schodišti v muzeu. K setkání došlo pár minut před devátou předešlého večera. Gabriel byl zrovna na odchodu, měl za sebou dlouhý den s Caravaggiem, Claudia tiskla k hrudi balík nějakých dokumentů a spěchala zpět do své kanceláře. I když vypadala poněkud schváceně, rozhodně se nechovala jako někdo, kdo se chystá spáchat sebevraždu. Gabrielovi se naopak zdálo, že s ním lehce koketovala.

„Vy jste ji znal?“ zeptal se Vitale.

„Ne, jen jsem věděl, o koho jde.“ Projev profesionální deformace. Ani v důchodu si Gabriel neodpustil starý zvyk a plnil své duševní fascikly informacemi o lidech kolem sebe.

„Všiml jsem si, že jste oba včera dlouho pracovali.“ Ital se snažil, aby jeho poznámka vyzněla maximálně nenuceně, ale zdařil se mu pravý opak. „Podle záznamů ostrahy jste odešel z muzea v osm čtyřicet sedm. Dottoressa Andreatti odešla jen o pár minut později, přesně v osm padesát šest.“

„V té době jsem již opustil teritorium městského státu Svatoanenskou branou.“

„Já vím.“ Vitale se bez známky humoru usmál. „I tyhle záznamy jsem si prošel.“

„Takže mě už nepodezříváte z vraždy mé kolegyně?“ dotázal se Gabriel jízlivě.

„Odpusťte, signor Allon, ale když se objevíte ve Vatikánu, obvykle se objeví i nějaké mrtvoly.“

Gabriel zvedl oči od těla a zahleděl se na Vitaleho. I když mu už bylo přes šedesát, měl šéf policie stále pohledný, opálený obličej jako stárnoucí idoly z italských filmů, kteří bývají k vidění na Via Veneto v naleštěném kabrioletu a v doprovodu mladší ženy. Když ještě sloužil v Guardia di Finanza, považovali jej za neoblomného fanatika, který si vytyčil za úkol tvrdě potírat korupci, jež už několik generací kvetla mezi italskými politiky a podnikateli. Když pohořel, uklidil se za vatikánské zdi a rozhodl se, že bude chránit papeže a jeho církev. I on byl zvyklý na přítomnost mrtvých těl. Přesto se zdálo, že na ženu, která ležela na dlažbě jeho milované baziliky, se bojí pohlédnout.

„Kdo ji našel?“ zeptal se Gabriel.

Vitale pokynul k hloučku sampietrinů, kteří stáli opodál.

„Dotkli se něčeho?“

„Proč se ptáte?“

„Nemá boty.“

„Jednu jsme našli vedle baldacchina. Druhá ležela před oltářem svatého Josefa. Předpokládáme, že jí odpadly během pádu nebo…“

„Nebo co?“

„Nebo je možné, že je sama odhodila z ochozu ještě před skokem.“

„Proč si to myslíte?“

„Možná se chtěla ujistit, zda má opravdu tolik kuráže udělat takovou věc,“ mínil Metzler. „Chvilková pochybnost.“

Gabriel se podíval vzhůru. Přímo nad latinským nápisem u paty kopule se vznášela vyhlídková plošina. Celou ji lemovalo do pasu vysoké zábradlí. Sebevraždu možná zkomplikuje, ale nezastaví. Každý měsíc museli Vitaleho strážci překazit plán nějaké nešťastné duše, která se rozhodla skočit do posvátné propasti. Pozdě večer, kdy je bazilika pro veřejnost uzavřena, však měla Claudia Andreattiová ochoz jen pro sebe.

„Hodina smrti?“ zeptal se Gabriel tiše, jako by kladl otázku přímo mrtvole.

„Neznámá,“ odpověděl Vitale.

Gabriel se rozhlédl po interiéru baziliky, jako by chtěl Italovi připomenout, kde se právě nachází. Pak se dotázal, jak je možné, že nebyla zjištěna hodina smrti.

„Jednou za týden,“ vysvětloval Vitale, „odpojí ústřední bezpečnostní služba všechny kamery, aby restartovala celý systém. Děláme to vždycky večer, kdy už je bazilika zavřená. Nikdy s tím nebyl žádný problém.“

„Jak dlouho trvá odstávka?“

„Od devíti do půlnoci.“

„To je zvláštní náhoda.“ Gabriel se znovu podíval na mrtvé tělo. „Jaká je podle vás pravděpodobnost, že se rozhodla ukončit život v době, kdy jsou kamery vypnuté?“

„Možná vůbec nešlo o náhodu,“ řekl Metzler. „Možná si ten čas vybrala záměrně, aby kamery nezachytily její smrt.“

„Jak mohla vědět, že právě v té době kamery vypínáte?“

„Není to žádné tajemství.“

Gabriel pomalu zakroutil hlavou. Přes všechny hrozby zvenčí zůstávala bezpečnost uvnitř nejmenšího státu světa znepokojivě laxní. Navíc lidé, kteří pracovali za jeho zdmi, měli až nezvyklou volnost pohybu. Věděli, které dveře se nikdy nezamykají, které kaple nikdo nevyužívá, v jakých komůrkách lze nerušeně pletichařit či se nerušeně objímat s milenkou. Také věděli o tajných vchodech do baziliky. Sám Gabriel znal dva.

„Byl v té době v bazilice ještě někdo?“

„Nikdo, o kom bychom věděli,“ odpověděl Vitale.

„Ale nemůžete to vyloučit.“

„To nemůžeme. Nikdo si ale ničeho zvláštního nevšiml.“

„Kde má kabelku?“

„Nechala ji nahoře na ochoze.“

„Chybí něco?“

„Nic, o čem bychom věděli.“

Něco však přece chybělo, tím si byl Gabriel jistý. Zavřel oči a na chvíli spatřil Claudii ze včerejšího večera – milý úsměv, koketní pohled jejích hnědých očí, balík dokumentů přitisknutý k hrudi.

A zlatý křížek na krku.

„Rád bych se podíval nahoru na galerii,“ řekl.

„Dovedu vás tam,“ nabídl se Vitale.

„Nebude třeba.“ Gabriel se zvedl. „Monsignor zná jistě cestu také.“

4

BAZILIKA SVATÉHO PETRA

Ke kopuli bylo možné vystoupat dvěma způsoby – po dlouhém točitém schodišti nebo prostorným výtahem, který dokázal pojmout až pětadvacet dobře živených poutníků. Donati jako nepolepšitelný kuřák navrhl výtah, Gabriel však vykročil ke schodišti.

„Výtah se vždycky odpoledne po poslední skupině turistů odstaví z provozu. Claudia jej proto večer nemohla použít.“

„To je fakt,“ připustil Donati s nerudným pohledem na své ručně šité polobotky. „Je to ale sedm set schodů.“

„A každý z nich musíme prohlédnout.“

„Cože?“

„Když jsem včera večer Claudii viděl, měla na krku zlatý řetízek.“

„No a?“

„Je pryč.“

Gabriel vystoupil na první schod a s Donatim za zády pomalu stoupal vzhůru. Na schodišti však našel pouze pár odhozených vstupenek a zmačkaný leták zvoucí k návštěvě ne zrovna zbožného podniku, který nabízel děvčata z východní Evropy. Schodiště končilo odpočívadlem, jež se větvilo ve východy na střešní terasu a vyhlídkový ochoz pod kopulí. Gabriel se vyklonil nad zábradlí, shlédl dolů na zmenšené figurky Vitaleho a Metzlera a pak pomalu obcházel galerii s očima sklopenýma k sešlému mramoru. Po několika krocích objevil křížek. Očko zůstalo nepoškozené, ale zlatý řetízek byl přetržen.

„Zřejmě se jí utrhl před tím, než přelezla zábradlí,“ řekl Donati a zkoumal porušený řetízek ve světle jednoho ze šestnácti oken kopule.

„Možné to sice je, ale spíš jí ho strhl někdo jiný.“

„Kdo?“

„Ten, kdo ji zabil.“ Gabriel chvíli mlčel. „Vaz měla zlomený jako větev, Luigi. Možná se jí to stalo při pádu, já si ale myslím, že k tomu došlo už tady. Její vrah si zřejmě nevšiml, že jí strhl z krku řetízek. Ale o boty se postaral. Proto se našly tak daleko od sebe. Shodil je dolů a utekl.“

„Opravdu jsi přesvědčen, že byla zavražděna?“

„Ty přece také.“ Gabriel se Donatimu upřeně zahleděl do tváře. „Mám dojem, že víš víc, než říkáš, Luigi.“

„Máš pravdu. Vinen ve smyslu obžaloby.“

„Nechtěl by ses tedy z něčeho vyzpovídat, monsignore?“

„Ano,“ řekl Donati a spustil oči k dlažbě baziliky. „Nevylučuji, že osoba zodpovědná za smrt Claudie Andreattiové stojí přímo před tebou.“

Vstoupili na střešní terasu baziliky a vydali se na procházku mezi anděly a svatými. Donatiho černá sutana se vzdouvala a třepotala v mrazivém větru. V ruce držel Claudiin zlatý řetízek omotaný okolo prstů jako svatý růženec.

„Vedla, jak to říct…“ Donati se na okamžik odmlčel a hledal nejvhodnější slovo. „Vyšetřování,“ řekl nakonec.

„Co to bylo za vyšetřování?“

„Takové, na jaké jsme tu zvyklí.“

„Takže tajné,“ upřesnil Gabriel. „Předpokládám, že jsi ho nařídil ty.“

„Svatý otec,“ dodal Donati rychle.

„O co šlo?“

„Jak je ti jistě známo, už dlouho se mezi kurátory a obchodníky s uměním vedou ostré spory o to, komu vlastně patří starověké památky. Velké evropské říše po celá staletí bezohledně plenily poklady starověkého světa. Rosettská deska, Elginovy mramory z Athén, egyptské chrámy – jejich seznam je nekonečný. Dnes je jejich domovské země požadují zpět jako symboly svého kulturního dědictví. A často se přitom obracejí na soudy a policii.“

„Máte obavy, že by se to mohlo dotknout i vatikánských muzeí?“

„Nejspíš.“ Donati se zastavil u průčelí baziliky a ukázal na egyptský obelisk uprostřed náměstí. „V Římě jich máme osm. Vytvořili je kameníci v říši, která už neexistuje, a přitáhli jej sem žoldáci z říše, která už také neexistuje. Máme je odvézt zpátky do Egypta? A co Venuše Mélská nebo okřídlená bohyně Vítězství ze Samothraki? Vážně jim bude lépe v Athénách než v Louvru? Uvidí je tam snad víc lidí?“

„Mluvíš jako nějaký zaujatý feudál.“

„Mí nepřátelé si mě často pletou s liberálem, který chce církev zničit. I když jsem vzděláním jezuita, jsem stejný dogmatik jako oni. Jsem přesvědčen, že velké poklady starověku by měly být vystaveny ve velkých muzeích.“

„Ale proč Claudia?“

„Protože se mnou zásadně nesouhlasila,“ odpověděl Donati. „Nechtěl jsem, aby ta zpráva byla jen zastírací manévr. Chtěl jsem mít v ruce ten nejhorší možný scénář, nepřikrášlenou pravdu o původu každého exempláře, který vlastníme. Vatikánské sbírky patří k nejstarším a největším na světě. Většina jejich položek však nemá žádnou provenienci.“

„Takže nevíte, odkud se k vám dostala.“

„Nevíme ani kdy.“ Donati zakroutil hlavou. „Možná tomu nebudeš věřit, ale až do třicátých let minulého století neměla Vatikánská knihovna normální katalogový systém. Knihy se skládaly na police jen podle velikosti a barvy. Podle velikosti a barvy,“ zopakoval Donati nevěřícně. „Nepochybuji o tom, že evidence muzejních sbírek na tom nebyla o nic lépe.“

„Pověřil jsi proto Claudii, aby provedla revizi, z níž by vyplynulo, které exponáty mohou být problémové.“

„Měla se zvláště zaměřit na egyptské a etruské sbírky,“ dodal Donati. „Musím ale výslovně zdůraznit, že její šetření mělo ve své podstatě zcela obranný charakter. Jako když si manažer volební kampaně proklepne svého kandidáta, aby dopředu věděl, jakou špínu na něj jeho konkurenti mohou vytáhnout.“

„Co by se dělo, kdyby zjistila problém?“

„Pečlivě bychom zvážili možnosti,“ řekl Donati s dikcí advokáta. „Zdlouhavé uvažování je naší specialitou. Také díky němu jsme tu už dva tisíce let.“

Oba muži se obrátili a vraceli se zpět ke kopuli. Gabriel se zeptal, jak dlouho Claudie pracovala na projektu.

„Šest měsíců.“

„Kdo o tom ještě věděl?“

„Pouze ředitel muzea. A pochopitelně Svatý otec.“

„Předala ti nějaké výsledky?“

„Ještě ne.“ Donati chvíli váhal. „Měli jsme se ale sejít. Tvrdila, že se mnou potřebuje projednat něco naléhavého.“

„O co šlo?“

„To neřekla.“

„Kdy jste se měli sejít?“

„Včera večer.“ Donati se odmlčel a pak dodal: „V devět.“

Gabriel se zastavil a obrátil se k Donatimu. „Proč tak pozdě?“

„Řídit církev s miliardou duší není žádná selanka. Jindy jsem neměl čas.“

„Co se stalo?“

„Claudia zavolala mému asistentovi a požádala o přesunutí schůzky na dnešní ráno. Důvod neuvedla.“

Donati vytáhl z elegantního zlatého pouzdra cigaretu, poklepal s ní na víčko a škrtl zlatým zapalovačem. Nebylo to poprvé, co si musel Gabriel připomenout, že ten vytáhlý muž v černém je ve skutečnosti katolický kněz.

„Pokud tě to zajímá,“ pokračoval Donati, „já jsem Claudii Andreattiovou nezabil. Ani nevím, kdo jiný by na tom mohl mít zájem. Pokud se ale dostane na veřejnost, že jsem se s ní měl v den její smrti sejít, dostanu se přinejmenším do těžké situace. A Svatý otec taktéž.“

„Proto jsi o tom také pomlčel před Vitalem a Metzlerem.“

Donati mlčel.

„Co po mně tedy chceš, Luigi?“

„Potřebuji, abys mi pomohl ochránit církev před dalším skandálem. A přitom zachránil i mě.“

„Co navrhuješ?“

„Dvojí vyšetřování. Jedno provede Vitale a naše policie. Bude krátké a dojde k závěru, že Dottoressa Andreatti si vzala život skokem z vyhlídkového ochozu.“

„Tak pravil Řím. Případ uzavřen.“

„Amen.“

„A to druhé vyšetřování?“

„To povedeš ty,“ řekl Donati. „A jeho výsledek předáš pouze jedné osobě.“

„Osobnímu tajemníkovi Jeho Svatosti papeže Pavla VII.“

Donati přikývl.

„Já jsem ale přijel do Říma restaurovat obraz, Luigi.“

„Nebyl bys tu, kdybychom se za tebe já a můj pán nepřimluvili. Teď bych potřeboval tu laskavost oplatit.“

„Za to by tě tvůj Spasitel nejspíš nepochválil.“

„Kristus měl oproti mně tu výhodu, že se nemusel starat o církev.“

Gabriel se pousmál. „Vaší bezpečnostní službě jste vysvětlili, že jsem tu proto, abych dal do pořádku jednoho starého Caravaggia. Něco mi říká, že se nebudou tvářit přívětivě, až zjistí, že tu také vyšetřuji vraždu.“

„Pak budeme muset odvést jejich pozornost. Věř mi, Gabrieli,“ pokračoval Donati, „nebude to poprvé.“

Zastavili se u zábradlí. Přímo pod nimi na malém nádvoří před vchodem na vatikánskou nekropoli právě nakládali tělo Claudie Andreattiové do černé neoznačené dodávky. Pár kroků od ní stál jako pozůstalý u otevřeného hrobu Lorenzo Vitale.

„Na začátek budu potřebovat pár věcí,“ řekl Gabriel a nespouštěl oči z šéfa vatikánské policie. „Budeš mi je muset obstarat, aniž by se o tom Vitale dozvěděl.“

„Co konkrétně?“

„Kopii pevného disku z počítače v její kanceláři, výpisy hovorů z jejího telefonu a všechny dokumenty, které během svého šetření nashromáždila.“

Donati přikývl. „Mezitím by nebylo od věci podívat se do jejího bytu, než si k tomu Vitale obstará úřední povolení.“

„Jak se mám dostat dovnitř?“

Donati předal Gabrielovi svazek klíčů.

„Kde jsi k nim přišel?“

„Vatikánské pravidlo číslo jedna,“ odpověděl Donati. „Nikdy nepokládej zbytečné otázky.“

5

PIAZZA Di SPAGNA, ŘÍM

V době, kdy vatikánská tisková kancelář potvrdila, že doktorka Claudia Andreattiová, uznávaná kurátorka sbírek starověkého umění, spáchala v bazilice svatého Petra sebevraždu, byly zvěsti o její smrti na půdě Svatého stolce již dávno v oběhu. V restaurátorské dílně se přestalo pracovat a zaměstnanci shromáždění kolem pracovních stolků rozebírali, jak mohli přehlédnout známky duševních problémů doktorky Andreattiové a jak je možné s někým roky pracovat a nevědět skoro nic o jeho soukromém životě. Gabriel pronesl několik vhodně volených soustrastných slov, ale povětšině se zdržoval ve své soukromé enklávě. V ní zůstal o samotě s Caravaggiem až do odpoledne, kdy se vydal za mrazivého mrholení zpátky do svého bytu na Piazza di Spagna. Tam našel Chiaru opřenou o kuchyňskou linku. Tmavé vlasy měla stažené sametovou stuhou na zátylku a nespouštěla oči z televizní obrazovky, v níž reportér BBC pod palcovým titulkem SMRT V BAZILICE informoval o nějaké tragédii. Když se na obrazovce objevila fotografie Claudie, Chiara jen pomalu zakroutila hlavou.

„Takové pěkné děvče. O to hůř se takové věci chápou.“

Vytáhla zátku z láhve Sangiovese a nalila ho do dvou sklenic. Gabriel se pro jednu natáhl, pak se ale zarazil. Tmavá a sytá barva vína mu připomněla krev.

„Děje se něco?“

„Donati mě požádal, abych se podíval na její tělo.“

„Co ho k tomu vedlo?“

„Chtěl znát jiný názor.“

„On si nemyslí, že šlo o sebevraždu?“

„Ne. Ani já ne.“

Pověděl Chiaře o přetrženém řetízku, o botách, které dopadly příliš daleko od sebe, o tajně vedeném šetření ve vatikánských sbírkách. Nakonec ji informoval i o naléhavém setkání, které se mělo odehrát v Donatiho kanceláři.

„Teď už chápu, v čem je problém,“ řekla Chiara. „Atraktivní kurátorka se má setkat s vlivným tajemníkem a místo toho ji najdou mrtvou.“

„Žádný příznivec konspiračních teorií si neodpustí domněnku, že ten vlivný tajemník má s její smrtí něco společného.“

„To konečně vysvětluje, proč tě požádal, abys po něm zametl stopy.“

„Tak bych to zrovna nenazval.“

„A jak tedy?“

„Jde o důvěrné šetření. Je to něco podobného, jako jsme dělávali pro Krále Saula.“

Na bulváru Krále Saula sídlila izraelská zpravodajská služba. Oficiálně měla velmi dlouhý a záměrně matoucí název, který měl jen velmi málo společného se skutečnou náplní její práce. I vysloužilí agenti jako Gabriel s Chiarou jí neřekli jinak než Ústav.

„Tohle má všechny příznaky dalšího vatikánského skandálu,“ upozornila Chiara. „Pokud si nedáš pozor, tvůj přítel monsignor Donati tě nakonec stáhne s sebou.“

Bez dalšího slova vypnula televizi a přenesla obě skleničky do obývacího pokoje. Na stolku ležel tác s několika druhy bruschett. Chiara pozorně sledovala, jak si Gabriel vybírá tu se srdíčky artyčoku a ricottou a splachuje ji douškem Sangiovese. Její široké, orientální oči měly barvu karamelu a budily dojem, že jsou vykládány zlatými šupinami. Jejich tónování se často měnilo se změnou nálady. Gabriel podle nich poznal, že ji něco trápí. Měla pro to důvod. Jejich poslední úkol, operace zaměřená na zničení teroristické sítě džihádistů, byl zvlášť dramatický a skončil až v saúdskoarabské Pusté končině. Chiara doufala, že Caravaggio bude pro Gabriela znamenat finální fázi zdlouhavé a náročné rekonvalescence, počátek nového života mimo dosah gravitačního pole Ústavu. V ní se s vyšetřováním pro osobního tajemníka papeže nepočítalo.

„Takže?“ zeptala se Chiara.

„Výtečná,“ řekl Gabriel.

„Nemluvím o jídle.“ Chiara přeskládala polštáře v rohu pohovky. Vždycky přemisťovala věci, když byla rozrušená. „Myslel jsi i na to, co udělá italská bezpečnostní služba, až zjistí, že pracuješ načerno pro Vatikán? Pošlou nás odsud zase zpátky.“

„Snažil jsem se to Donatimu vysvětlit.“

„A co on na to?“

„Odvolával se na svého pána.“

„On ale není tvým papežem, Gabrieli.“

„Co jsem mu měl říct?“

„Ať si najde někoho jiného,“ odpověděla. „Tuhle frázi by ses měl už konečně naučit.“

„Mluvila bys jinak, kdybys viděla její tělo.“

„To není fér.“

„Ale bohužel je to tak. Viděl jsem v životě už mnoho mrtvých, ale nikdy člověka, který spadl z padesáti metrů na mramorovou dlažbu.“

„Strašná smrt.“ Chiara sledovala, jak déšť na malé terase s výhledem na Španělské schody vytváří pravidelné vzory. „Víš jistě, že ti Donati řekl pravdu?“

„Pravdu o čem?“

„O svém vztahu ke Claudii Andreattiové.“

„Jestli se ptáš, zda si myslím, že s ní něco měl, tak odpovídám ne.“

„Vyrůstal jsi s matkou, která ti nikdy neprozradila, co se jí stalo za války.“

„Kam tím míříš?“

„Každý má nějaké tajemství. Takové, které si hlídá i před lidmi, kterým nejvíc důvěřuje. Můžeš tomu říkat třeba ženská intuice, ale já měla vždycky pocit, že monsignor Donati je složitější osobnost, než se zdá. Má zvláštní minulost, tím jsem si jistá.“

„Tu máme všichni.“

„Ale někteří z nás mají minulost zajímavější. Kromě toho,“ dodala, „kolik toho víš o jeho soukromém životě?“

„Dost na to, abych věděl, že by se nikdy nedopustil ničeho tak nerozvážného, jako je milostný románek se zaměstnankyní Vatikánu.“

„Snad máš pravdu. Stejně si ale nedokážu představit, jak se muž s vizáží Luigiho Donatiho vypořádává s celibátem.“

„Tak, že vyzařuje auru naprosté nepřístupnosti. Také nosí dlouhou černou sukni a spí hned vedle papeže.“

Chiara se usmála a vzala si z podnosu bruschettu. „Jednu výhodu by tenhle případ přece jen měl,“ řekla hloubavě. „Člověk by získal vzácnou příležitost nahlédnout do jedinečné privátní sbírky starověkého umění. Bůh ví, co všechno mají skutečně zamčené v depozitářích.“

„Bůh a papežové,“ doplnil Gabriel. „Pro jednoho člověka je to ale příliš velké sousto. Budu potřebovat pomoc od někoho, kdo se v téhle branži trochu vyzná.“

„Myslíš mě?“

„Kdyby tě neulovil Ústav, byla bys nejspíš profesorkou na nějaké významné italské univerzitě.“

„To je sice pravda, ale já studovala dějiny starého Říma.“

„Každý, kdo ví hodně o Římanech, ví hodně i o jejich umění. A navíc jsou tvé znalosti o Řecích a Etruscích mnohem lepší než moje.“

„Tak o tom vůbec nepochybuj, drahý.“

Chiara nadzdvihla jedno obočí a pak zvedla sklenici k ústům. Od příjezdu do Říma se její obličej znatelně proměnil. S vlasy na ramenou a lesknoucí se olivovou pokožkou se pozoruhodně podobala té omamné mladé Italce, na kterou Gabriel poprvé narazil před deseti lety v jednom starobylém benátském ghettu. Jako by někdo tu daň za tolik dlouhých a nebezpečných operací najednou smazal. Ve tváři jí zůstával jen sotva znatelný stín ztráty. Padl na ni tenkrát, když potratila v zajetí ruského oligarchy a obchodníka se zbraněmi Ivana Charkova. Od té doby se jim nepodařilo znovu počít. Hluboko v duši se Chiara již smířila s tím, že s Gabrielem už nikdy potomka na svět nepřivedou.

„Je tu ještě jiná možnost,“ naznačila.

„Jaká?“

„Že doktorka Andreattiová se v duševním zoufalství sama vyšplhala na vrcholek baziliky a dobrovolně ukončila život.“

„Když jsem ji včera večer viděl, nevypadala jako zoufalý člověk. Spíš si myslím…“ Hlas se Gabrielovi zadrhl.

„Co?“

„Měl jsem pocit, že mi chce něco říct.“

Chiara chvíli nepromluvila. „Jak dlouho bude Donatimu trvat, než nám zajistí všechny její materiály?“ zeptala se nakonec.

„Den dva.“

„Co budeme dělat mezitím?“

„Asi bychom ji měli trochu lépe poznat.“

„Jak si to představuješ?“

Gabriel zvedl svazek klíčů.

Bydlela na druhém břehu Tibery ve čtvrti Trastevere v omšelém starém paláci, který byl přebudován na omšelý starý činžák. Gabriel s Chiarou dvakrát prošli kolem venkovních vchodových dveří, aby se ujistili, že jejich pravidelní dozorci si pro tento večer vzali volno. Napotřetí Gabriel přistoupil ke dveřím s jistotou muže, který má v domě něco neodkladného, a zavedl Chiaru dovnitř. V pološeru vstupní chodby našli Claudiinu schránku, která přetékala nevybranou poštou za několik posledních dní. Gabriel nacpal všechny obálky Chiaře do kabelky. Poté ji dovedl k širokému hlavnímu schodišti a společně se vydali nahoru.

Netrvalo dlouho a Gabriel pocítil důvěrně známé chvění. Jeho mentor Shamron tomu říkával „operační šum“. Nutil jej v mírném předklonu našlapovat na špičky a dýchat pravidelně jako ventilátor. A také mu vnucoval, aby očekával ten nejhorší scénář – že za každými dveřmi, za každým potemnělým rohem číhá starý nepřítel s nabitou zbraní a nevyřízenými účty. Oči mu neklidně těkaly a sluch, který náhle zbystřel, filtroval každý, i sebemenší zvuk – zaševelení vody v potrubí, ztlumení rádia, neutišitelný nářek dítěte.

Byl to právě zvuk plačícího dítěte, který provázel Gabriela s Chiarou chodbou ve třetím podlaží. Gabriel přistoupil ke dveřím číslo 3B, konečky prstů projel rychle po rámu a pak zasunul klíč do zámku. Neslyšně odjistil západku a oba vklouzli dovnitř. Okamžitě si uvědomili, že tu nejsou sami. V kuželu světla lampy seděla a tiše plakala doktorka Claudia Andreattiová.

6

ČTVRŤ TRASTEVERE, ŘÍM

Ta žena pochopitelně nebyla Claudia, ale ta podoba byla zarážející. Jako by sám Caravaggio namaloval portrét kurátorky a z nadšení nad svým výtvorem zhotovil ještě jednu kopii, věrnou do posledního detailu – ve stejném měřítku, se stejnou kompozicí, stejnými rysy, stejnými vlasy barvy pískovce i stejnýma průzračnýma očima. Ta kopie si teď oba chvíli upřeně prohlížela a pak si setřela slzu z líce.

„Co tu děláte?“ zeptala se.

„Jsem Claudiin kolega z muzea,“ odpověděl Gabriel neurčitě. Uvědomil si, že se dívá ženě do očí až příliš upřeně. Ráno cestou z baziliky se Luigi Donati zmínil o nějaké sestře, která žila v Londýně, ale o tom, že by mělo jít o identická dvojčata, nepadlo jediné slovo.

„Vy jste tedy pracoval s Claudií na stejném oddělení?“ zeptala se.

„Ne,“ odpověděl Gabriel. „Požádali mne, abych vyzvedl pár složek, které si vypůjčila z archivu. Kdybych věděl, že tu budete, neobtěžoval bych vás.“

Zdálo se, že toto vysvětlení ženě stačilo. Gabriel pocítil nezvyklé bodnutí viny. I když byl v umění lži důkladně vycvičen, nemohl se ubránit jistému znepokojení, že neříká pravdu přízraku mrtvé ženy. Přízrak se nyní postavil na nohy a v pološeru se k němu pomalu blížil.

„Kde jste je vzal?“ zeptala se a ukázala na klíče v Gabrielově ruce.

„Našly se v jejím stole,“ řekl a bodec viny se mu vnořil hlouběji do hrudi.

„Našlo se tam ještě něco?“

„Co máte na mysli?“

„Třeba dopis na rozloučenou.“

Gabriel nechtěl uvěřit, že neřekla můj dopis na rozloučenou. „Na to se budete muset zeptat vatikánské policie.“

„To mám také v úmyslu.“ Přistoupila ještě o krok blíž. „Jmenuji se Paola Andreattiová,“ řekla a natáhla ruku. Gabriel zaváhal a její oči se zamyšleně přimhouřily. „Tak to přece jen byla pravda.“

„Co myslíte?“

„Sestra mi řekla, že to vy restaurujete toho Caravaggia, pane Allone. Přiznávám, že setkat se s vámi teď a na tomto místě je pro mě překvapení.“

Gabriel uchopil nataženou ruku a s úlevou zjistil, že je teplá a vlhká.

„Odpusťte,“ pokračovala, „ale než jste přišli, umývala jsem nádobí. Má sestra tu měla nezvyklý nepořádek.“

„Jak to myslíte?“

„Žádná věc v bytě neležela na svém místě,“ vysvětlila a rozhlédla se kolem sebe. „Snažila jsem se to tu zase trochu zútulnit.“

„Kdy jste s ní hovořila naposled?“

„Před týdnem ve středu,“ odpověděla bez zaváhání. „Zněla unaveně, ale úplně normálně, rozhodně ne jako někdo, kdo má v úmyslu se…“

Zarazila se a podívala se na Chiaru. „Vaše asistentka?“ zeptala se.

„K její velké smůle moje manželka.“

Paola Andreattiová se smutně usmála. „Neváhala bych říct, že jste šťastný muž, ale podle toho, co se o vaší minulosti psalo, to asi nebude tak úplně pravda.“

„Nesmíte věřit všemu, co se dočtete v novinách.“

„Nebojte se.“

Krátkou chvíli si Gabriela pozorně prohlížela. Měla stejné oči jako ty, které dnes ráno viděl bezduše zírat do kopule baziliky. Jako by jej zkoumal duch.

„Možná bychom měli tento náš rozhovor začít znovu,“ prohlásila nakonec. „Tentokrát bych ale ocenila, kdybyste mi řekl pravdu, pane Allone. Právě jsem přišla o sestru a nejbližší přítelkyni. Nechce se mi věřit, že by sem Vatikán poslal zrovna vás pro pár ztracených složek.“

„Nebudu vám lhát.“

„Tak mi prosím vysvětlete, proč jste tady.“

„Ze stejného důvodu jako vy.“

„Snažím se zjistit, proč je moje sestra mrtvá.“

„Přesně kvůli tomu jsem tu i já.“

Duchovi jako by se ulevilo, že už tu není sám. Chvíli ještě zůstala stát na místě, jako by chtěla zahradit přístup ke svému tajemství. Pak ustoupila stranou a pozvala Gabriela s Chiarou dovnitř.

V obývacím pokoji byl akademický nepořádek, police zprohýbané pod tíhou knih, na konferenčních stolcích stohy ohmataných složek a objemných monografií. Prostor budil zdání, jako by jeho obyvatelka na něčem horečně pracovala a snažila se stihnout napjatý termín. V jedné věci měla Paola Andreattiová pravdu: jako by tu nic nebylo na svém obvyklém místě, jako by se vším někdo pohnul a pak to vrátil nazpátek. Gabriel přešel k zaneřáděnému pracovnímu stolu a rozsvítil lampu. Potom se naklonil nad stolní desku a v šikmém světle prozkoumal její povrch. Uprostřed byl otisk přesného obdélníku o rozměru pětadvacet krát pětatřicet centimetrů, na němž neseděl žádný prach. Sebral ze stolu nedopitý šálek kávy a odnesl jej do kuchyně, kde Chiara s Paolou u dřezu domývaly poslední zbytky nádobí. Ani jedna nepromluvila, když Gabriel položil šálek na kuchyňskou linku a usadil se vedle miniaturního kavárenského stolku.

„Vaše sestra byla věřící?“ zeptal se.

„Zbožná katolička. Ale nejsem si úplně jistá, jestli skutečně věřila v Boha.“ Zvedla oči od dřezu. „Proč se ptáte?“

„Nosila křížek.“

„Patřil naší matce. Byla to jediná věc, kterou po ní Claudia chtěla. Naštěstí jediná, kterou jsem nechtěla já.“

„Vy nesdílíte víru vaší sestry?“

„Jsem kardioložka, pane Allone. Já žiji pro vědu, ne pro víru. Vždyť to nejhorší zlo se vždycky dělo ve jménu pravého náboženství. Jen se podívejte na ten strašlivý osud vašeho vlastního lidu. Církev vás křivě obvinila ze zabití Boha a dva tisíce let jste za to museli trpět. Teď jste se konečně vrátili do země svých předků, jen abyste se zapletli do války, která nikdy neskončí. Vážně měl tohle všechno Bůh v plánu, když uzavřel smlouvu s Abrahamem?“

„Možná si Abraham zapomněl přečíst dodatek tištěný drobným písmem.“

Chiara zamířila na Gabriela vyčítavý pohled, Paola se však přiměla k prchavému úsměvu. „Pokud se ptáte na to, zda by se má sestra zdráhala spáchat sebevraždu kvůli svému náboženskému přesvědčení, pak říkám ano. Pro ni byla Svatopetrská bazilika posvátným místem, které bylo inspirováno Bohem. A kromě toho,“ dodala, „jsem lékařka a poznám člověka se sebevražednými úmysly. Má sestra žádné takové úmysly neměla.“

„Ani problémy v práci?“ zeptal se Gabriel.

„O žádných se nezmínila.“

„A co nějaká známost?“ zeptala se Chiara.

„Jako mnoho jiných žen v téhle zemi Claudia nikdy nenašla muže, který by se hodil pro manželství nebo alespoň pro vážný vztah. To je ostatně jeden z důvodů, proč jsem se ocitla v Londýně. Vzala jsem si slušného Angličana, který se po pěti letech se mnou slušně po anglicku rozvedl.“

Utřela si ruce a začala vracet umyté nádobí do skříněk. Bylo v tom něco lehce absurdního, jako když někdo začne zalévat zahradu, když v dálce hřmí, ale zdálo se, že jí to přináší alespoň dočasný smír.

„Dvojčata jsou zvláštní,“ řekla, když zavřela příborník. „Sdílely jsme spolu všechno – mateřské lůno, dětský pokoj, šaty. Možná vám to bude připadat divné, pane Allone, ale vždycky jsem počítala s tím, že spolu budeme sdílet i rakev.“

Přešla k lednici. Na dveřích byla magnetkou přichycená fotografie, na níž se obě sestry opíraly o zábradlí trajektu. Ani Gabriel, který měl pro tvary lidského těla cvičené oko, je nedokázal rozeznat.

„Ta je z loňského srpna, kdy jsme si společně vyjely po jezeře Como,“ řekla Paola Andreattiová. „Zrovna jsem se rozešla se svým mužem. Jely jsme samy, jen my dvě. Já to samozřejmě platila, civilní zaměstnanci Vatikánu by si sotva mohli dovolit pobyt v pětihvězdičkovém hotelu. Byla to nejlepší dovolená za mnoho posledních let. Claudia se k mému nadcházejícímu rozvodu vyjadřovala s pochopením, ale mám takový pocit, že ve skrytu duše byla ráda. Zase mě totiž mohla mít sama pro sebe.“

Otevřela lednici, ztěžka vydechla a začala její obsah vyhazovat do plastového pytle na odpadky. „Zrovna v tuhle chvíli,“ pokračovala po chvíli, „si pár set milionů lidí po celém světě myslí, že má sestra spáchala sebevraždu. Ale nikdo z nich netuší, že Gabriel Allon, obávaný agent izraelské zpravodajské služby a přítel Vatikánu, právě sedí u ní v kuchyni.“

„Byl bych rád, kdyby to tak zůstalo.“

„Vatikán by s vámi určitě souhlasil. Vaše přítomnost na tomto místě totiž prozrazuje, že jeho lidé nepovažují její smrt za zoufalý čin utrápené duše.“

Gabriel neodpověděl.

„Vy si myslíte, že spáchala sebevraždu?“

„Ne,“ přiznal Gabriel. „Nevěřím, že Claudia spáchala sebevraždu.“

Řekl jí o přetrženém zlatém řetízku, odhozených botách a dokonalém obdélníku na stole její sestry, kde neseděl žádný prach. „Nejste první, kdo sem dnes večer přišel,“ řekl. „Někdo vás předešel. A byli to profesionálové. Odnesli všechno, co by je mohlo usvědčit, včetně notebooku vaší sestry.“

Zabouchla lednici a mlčky se zahleděla na fotografii na dveřích.

„Vy jste poznala, že chybí notebook, viďte?“

„Nejen ten,“ odpověděla tiše.

„Co ještě?“

„Claudia nikdy nešla spát, dokud si nenapsala alespoň pár řádků do svého deníku. Měla ho na nočním stolku vedle postele. Už tam není.“ Paola se na Gabriela na několik chvil beze slova zadívala. „Jak dlouho myslíte, že bude nutné nechat tu nehoráznou lež o mé sestře žít?“

„Tak dlouho, dokud nezjistíme pravdu. Sám to ale nedokážu. Budu potřebovat vaši pomoc.“

„Co máte na mysli?“

„Pro začátek byste nám o Claudii mohla něco povědět.“

„A pak?“

„Pak spolu tento byt ještě jednou důkladně prohledáme.“

„Neříkal jste, že to byli profesionálové?“

„To jsem říkal,“ odpověděl Gabriel. „Ale i profesionálové někdy dělají chyby.“

Přesunuli se do obývacího pokoje a usadili se mezi knihami a stohy papírů. Paola Andreattiová hovořila o své sestře, jako by hovořila sama o sobě. Gabriel měl pocit, jako by vyslýchal mrtvolu, jíž bylo dáno promluvit.

„Používala kromě svého vatikánského pracovního e-mailu i jinou adresu?“

„To snad ve Vatikánu každý. Zvláště klerikové.“

Prozradila adresu Claudiina účtu na serveru Gmail. Gabriel si jej nepotřeboval zapsat; jeho až nadpřirozené schopnosti napodobovat tahy štětce starých mistrů se mohla rovnat jen jeho paměť. Vždycky byl přesvědčen, že když má člověk za protivníky profesionály, musí se chovat jako oni.

Když skončili, ještě jednou prohledali byt. Chiara s Paolou si vzaly na starost ložnici, Gabriel se zaměřil na pracovní stůl. Procházel jej tak, jak byl podle něj prohledán pár hodin po Claudiině smrti – šuplík po šuplíku, složku po složce, stránku po stránce. Přes veškerou důkladnost však nenarazil na nic, co by jen vzdáleně naznačovalo, že ji chtěl někdo zabít.

Lidé, kteří Gabriela předešli, však přece jen jednu chybu udělali. Odešli z domu, aniž by vyprázdnili poštovní schránku. Gabriel vysypal obálky z Chiařiny kabelky, rychle se jimi prohrabal, až narazil na účet za kreditní kartu. Částky nabízely pohled do života běžné Římanky, jenž je navěky uchováván jako archeologický nález v paměti centrálního počítače. Všechny výdaje byly zcela nezajímavé až na jeden. Dva týdny před smrtí Claudia pravděpodobně strávila noc v jednom hotelu v Ladispoli, zapadlém přímořském letovisku nedaleko Říma. Gabriel tudy kdysi projížděl. Nevybavil si nic víc než nevalné restaurace a pláž v barvě asfaltu. Vrátil výpis do obálky a několik minut v nehybném sedu zpracovával v hlavě jedinou otázku. Co dělala Claudia Andreattiová uprostřed zimy v noci v hotelu na pobřeží, který je od jejího bytu vzdálen půl hodiny jízdy? Napadly jej pouze dvě možnosti. Tou první bylo, že měla známost. Tou druhou důvod, proč musela zemřít.

7

VATIKÁN

Pohřeb se uskutečnil třetího dne v kostele svaté Anny. Svatý otec se jej nezúčastnil, po delší debatě se však v Apoštolském paláci rozhodlo, že mši bude celebrovat papežský tajemník. Gabriel vešel do chrámu ve chvíli, kdy Donati oděný v bílém liturgickém rouše vedl pozůstalé při vyznání hříchů. Paola Andreattiová seděla mlčky ve druhé řadě a její tvář byla zcela bez výrazu. Její přítomnost vzbuzovala mezi kolegy Claudie očividný neklid – jako by se duše zesnulé rozhodla zúčastnit vlastního pohřbu. Po skončení mše se zařadila hned za rakev, a když pomalu vycházela na Via Belvedere, minula Gabriela bez jediného pohledu. Stejně se zachoval i Donati, který prošel kolem o pár vteřin později.

Restaurátorská dílna byla toho dne oficiálně uzavřena, Gabriel se proto rozhodl této příležitosti využít, aby se svým Caravaggiem strávil několik nerušených hodin. Krátce po čtvrté obdržel textovou zprávu od otce Marka, Donatiho asistenta, který jej žádal o schůzku v kavárně hned za vatikánskou zdí ve čtvrti Borgo Pio. Když tam Gabriel dorazil, seděl mladý kněz u stolku vedle okna, pohroužen do svého BlackBerry. Otec Mark byl Američan z Filadelfie. Obličej měl jako ministrant a oči jako někdo, kdo nikdy neprohrál v kartách, což byl jeden z důvodů, proč pracoval právě pro Donatiho.

„Pozornost od monsignora,“ řekl a předal Gabrielovi malou igelitovou tašku z vatikánského knihkupectví.

„Sbírka encyklik Svatého otce?“

Otec Mark se zamračil. Neměl rád, když někdo vtipkoval na účet Jeho Svatosti.

„To je všechno, co máme k výzkumu doktorky Andreattiové. Všechny sbírky starověkého umění, jak jste chtěl.“

„Vše v téhle taštičce? To je skoro zázrak.“

„Jsou tam flash disky,“ vysvětlil kněz suchopárně. Možná že otec Mark kdysi míval smysl pro humor, po osmi letech strávených v semináři však o něj očividně přišel.

„A co výpisy telefonních hovorů?“

„Pracuji na tom.“

„A e-maily?“

„Tady jste ve Vatikánu. Tyhle věci zaberou nějaký čas.“ Na andělské tváři mladého kněze se neodráželo vůbec nic. Ani Gabriel nedokázal říct, jestli má v ruce čistý fleš nebo jen párovou postupku. „Monsignor by rád věděl, jak hodláte postupovat,“ řekl a znovu se zahleděl do svého BlackBerry.

„Nejprve se musím prokousat pár tisíci stran dokumentace a zjistit, jak je to s proveniencí exponátů.“

„A pak?“

„Vyřiďte monsignorovi, že bude první, kdo se to dozví.“

Kněz se prudce postavil, zadrmolil něco o naléhavé záležitosti, kterou musí neodkladně vyřídit, a odešel. Gabriel zasunul tašku do kapsy kabátu, chvíli váhal a pak automaticky vytočil číslo na svém chytrém telefonu. Odpověděl mu hebrejsky nevrlý mužský hlas. Gabriel zamumlal několik nesrozumitelných slov ve stejném jazyce a přerušil spojení ještě dřív, než muž na druhé straně stačil něco namítnout. Pak zůstal sedět, sledoval, jak se do úzké uličky vkrádá večer a přemýšlel, zda právě neudělal první chybu.

Je jen málo tak nevděčných zaměstnání jako post šéfa pobočky Ústavu v západní Evropě. Šimon Pazner, velitel tohoto početného útvaru uvnitř izraelského velvyslanectví v Římě, se s tímto břemenem vláčel déle než kdokoli z jeho předchůdců. Jeho funkční období připadlo zrovna na dobu, kdy se mínění většiny Evropanů o Izraeli ve všech ohledech prudce zhoršovalo. Kdysi jeho vlast téměř nikoho nedráždila, dnes se však obyvatelé Evropy dívali na ten sionistický podnik se všeobecným despektem a nevolí. Izrael už dávno přestal být majákem demokracie na neklidném Blízkém východě, stal se okupantem a hrozbou světovému míru. Pazner byl známý nedostatkem diplomatického taktu, a tak této pozici příliš nepomohl. Italové se často pohoršovali nad jeho vystupováním na jednáních o bezpečnosti. Jeho standardní reakcí na pochybnosti o izraelské taktice a operacích bylo nevybíravé připomenutí, že kdyby se Evropané tak trestuhodně nezachovali k Židům, žádný Izrael by nemusel existovat.

Gabriel objevil Paznera na lavičce před síní Galleria Borghese. Byl malý, podsaditý, s vlasy barvy dělového bronzu a tváří hrubou jako pemza. Ledabyle odpověděl na italský pozdrav a naznačil, že by bylo vhodnější, aby se prošli. Vydali se západním směrem přes zahrady po pěšině linoucí se pod košatými piniemi. Mrazivý vzduch byl ztěžklý vůní vlhkého listí, dýmem spáleného dřeva a jídla – toto typické aroma zimního římského podvečera Pazner naboural cigaretovým kouřem. Vypadalo to, že má ještě mizernější náladu než jindy, v jeho případě však člověk nikdy nevěděl, na čem je. Řím mu lezl na nervy. Pro něj to bylo vždycky centrum říše, která zbořila druhý jeruzalémský chrám a rozprášila Židy do všech světových stran. Nikdy na nic nezapomínal a leckdo měl u něj vroubek. I Gabriel.

„To je náhoda, že jsi zavolal,“ řekl nakonec. „Zrovna jsme si s tebou chtěli promluvit.“

„Kdo my?“

„Jen klid, Gabrieli. Nikdo u Krále Saula nemá v úmyslu rušit tě v penzi, zvlášť po tom, co sis prožil v Saúdské Arábii. I stařík tě tentokrát nechá na pokoji.“

„Mluvíš o stejném staříkovi, kterého mám na mysli?“

„Myslím, že Ari Shamron už nikdy nebude jako dřív.“ Pazner se na chvíli odmlčel. „Samozřejmě ti nijak nechci organizovat život,“ pokračoval, „ale možná by nebylo od věci, kdybys jej navštívil, až se zase ukážeš doma.“

„Kdy jsi ho viděl naposledy?“

„Před pár týdny, když jsem byl v Tel Avivu na výroční schůzce šéfů poboček. Shamron se tam jako vždycky ukázal na závěrečné večeři. Dřív zůstal vždycky až do konce a bavil nás nekonečnými historkami ze starých dobrých časů, tentokrát jsem měl ale pocit, že je tam spíš z povinnosti. Nedalo mi, abych si přitom nevzpomněl, jaké to bývalo, když jsme byli mladí. Pamatuješ se ještě na tu dobu, Gabrieli? Když stařík vešel do místnosti, jako by se zachvěla zem.“

„Pamatuju,“ řekl Gabriel nepřítomně a na okamžik se viděl, jak jedno slunné odpoledne v září 1972 přechází přes nádvoří Besaleelovy akademie výtvarných umění. Vtom se před ním zčistajasna objevil menší chlapík připomínající železnou tyč s ohyzdnými černými brýlemi a zuby jako ocelová past. Nepředstavil se, protože to ani nebylo nutné. Patřil k těm, o nichž se mluví nanejvýš šeptem. Byl to ten, co ukradl tajemství, díky němuž Izrael vyhrál válku za pouhých šest dní. Ten, který na rohu jedné argentinské ulice polapil Adolfa Eichmanna, generálního ředitele holocaustu.

Shamron ten den přišel jako vždy dobře připravený. Například dobře věděl, že Gabriel pochází z dlouhé linie nadaných umělců, že hovoří plynně německy s výrazným berlínským přízvukem a že si vzal za ženu svou spolužačku z akademie Leah Savirovou. Věděl také, že Gabriela vychovala žena, která přežila nacistický vyhlazovací tábor Birkenau a že hoch umí mlčet jako hrob. „Ta operace se jmenuje Boží hněv,“ řekl mu tenkrát. „Nejde tu o spravedlnost, ale o pomstu – o čistou a holou pomstu za jedenáct nevinných životů, které vyhasly v Mnichově.“ Gabriel Shamronovi navrhl, aby si našel někoho jiného. „Nechci nikoho jiného,“ odpověděl Shamron. „Chci tebe.“

Byl to jen jeden z mnoha argumentů, s nimiž Shamron nakonec pokaždé zvítězil. Vždycky se mu podařilo vnutit Gabrielovi svou vůli, vždycky přišel s nějakou záminkou, ospravedlněním, nějakým zdánlivě nesouvisejícím bezvýznamným úkolem, kterým nadaného génia pokaždé udržel v moci Ústavu. Shamron si také přál, aby jej Gabriel nahradil v ředitelském křesle Krále Saula. Avšak Gabriel se k jeho nabídce ve svém posledním vzdorném činu obrátil zády a post přenechal svému dávnému rivalovi Uzimu Navotovi. Nějakou dobu se zdálo, že Navot bude ochoten hrát roli Shamronovy loutky, když se ale v Ústavu zabydlel, rozhodl se Shamrona vykázat do Judské pouště, a tím definitivně zpřetrhal jeho vazby na zpravodajskou službu, kterou vybudoval ke svému obrazu. Shamron nyní přežíval ve vile s výhledem na Galilejské jezero v jakémsi domácím vězení. Politici a generálové si už u jeho dveří nepodávali kliku. Aby naplnil prázdné hodiny, opravoval stařičká rádia a snažil se ukout nějaký plán, kterým by Gabriela, jehož miloval jako vlastního syna, přesvědčil k návratu domů.

„Jak často se na mě ptá?“

„Nikdy,“ odpověděl Pazner a důrazně zakroutil hlavou.

„Jak často, Šimone?“

„Dvakrát do týdne, někdy třikrát. Po pravdě, než jsi zavolal, zrovna jsem s ním ukončil hovor.“

„Co chtěl?“

„U Krále Saula je pěkné pozdvižení. Jsou přesvědčeni, že brzo někde něco praskne. Něco velkého.“

„Vědí už něco konkrétního o cíli?“

Pazner naposled potáhl z cigarety a vystřelil zářící nedopalek obloukem do tmy. „Možná velvyslanectví, možná konzulát. Nebo taky synagoga či komunitní centrum. Myslí si, že se to stane někde na jihu, v Istanbulu nebo v Athénách, ale nemohou vyloučit ani Řím. Sotva jsme to tu opravili po posledním útoku.“ Pazner se zahleděl na Gabriela a dodal: „Na to si určitě dobře vzpomínáš.“

Gabriel se vyhnul přímé odpovědi. „Takže al-Káida?“

„Po tvé poslední akci už zřejmě nezůstala žádná funkční síť ani buňka těchhle všiváků, která by si troufla na něco většího v Evropě. A protože Palestinci na nás zrovna v téhle chvíli nemají spadeno, zbývá jediný kandidát.“

„Íránci.“

„Ovšem přes svého oblíbeného společníka.“

HIZBALLÁH…

Došli až na kraj Piazza di Siena. Prašné oválné náměstí zalévala slabá měsíční záře a z hluku dopravy na Corse sem doléhal jen šepot. Skoro jako by byli poslední dva lidé, již v tom starobylém městě ještě zůstali na živu.

„Jaký je zdroj?“ zeptal se Gabriel.

„Zdroje,“ opravil Pazner. „Je to celá mozaika zpravodajských informací, od agentů i z dat. Zdá se, že za tím stojí jednotky Quds z Revolučních gard. VEVAK, oddělení pět, v tom má nejspíš prsty taky.“

VEVAK byl perský akronym pro Ministerstvo informací a národní bezpečnosti, tedy pro respekt budící íránskou tajnou službu. Oddělení pět patřilo k jejím nejdůležitějším sekcím a zabývalo se výlučně státem Izrael.

„Podle jednoho z našich informátorů v jižním Libanonu,“ pokračoval Pazner, „odjel operační tým Hizballáhu před šesti týdny z Bejrútu. Myslíme si, že má jít o akt přímé pomsty. Upřímně řečeno, něco podobného už nějakou dobu očekáváme. Mají důvod se na nás zlobit.“

Převážnou část poslední dekády vedl Ústav nevyhlášenou a nekamuflovanou válku proti íránskému jadernému programu. Páchaly se atentáty na významné vědce, do laboratoří a závodů pronikaly destruktivní počítačové viry, do zásobovacího řetězce pro jaderná zařízení se nepozorovaně vkrádaly vadné součástky – včetně několika desítek defektních průmyslových odstředivek, které nakonec zcela zničily čtyři tajné továrny na obohacování uranu. Tato operace patřila ke Gabrielovým nejskvělejším kouskům. Také dostala přiléhavé kódové označení Masterpiece, „Mistrovské dílo“.

„Padlo v nějaké zprávě od rozvědky moje jméno?“

„Ani písmenko. To ale neznamená, že nemají podezření, že to máš na svědomí právě ty. Jestli někdo podceňuje Íránce, pak na vlastní riziko. To platí i pro tebe.“

„Nikdy jsem je nepodcenil. Ale nemám v úmyslu skrývat se po zbytek života.“

„To také nikdo nenavrhuje.“

„A co tedy navrhuješ?“

„V Jeruzalémě je touhle dobou docela hezky.“

„Je tam děsně, ale to je jedno. Já mám v Římě spoustu práce a nemůžu odjet.“

„Slyšel jsem. Taky se mi doneslo, že tě tvůj přítel monsignor požádal, aby ses podíval na tu sebevraždu v bazilice, když bylo tělo ještě teplé.“

„Působivé, Šimone. Jak jsi to zjistil?“

„Lorenzo Vitale to práskl svému kamarádovi v Guardia di Finanza. Ten svému kamarádovi u italské bezpečnostní služby a ten zase mně. A ještě mi mezi řečí připomněl, že jestli uděláš jediný krok vedle, posadí tě do prvního letadla a pojedeš domů.“

„Vyřiď mu, že naši dohodu dodržím do posledního puntíku.“

„Proto tě dnes odpoledne Donatiho asistent vylákal na kafe?“

„Vidím, že už zase sleduješ můj mobil.“

„Snad si nemyslíš, že jsme s tím někdy přestali.“ Pazner chvíli beze slova pokračoval v chůzi. „Předpokládám, že ta žena neskočila dolů dobrovolně.“

„Ne, Šimone, neskočila.“

„Máš nějaké podezření, kdo ji mohl zabít?“

„Mám určitou teorii, ale bez pomoci si ji nemohu ověřit.“

„Bez pomoci?“

„Bez vaší pomoci,“ odpověděl Gabriel. „Budu potřebovat, aby se jí Jednotka 8200 podívala na zoubek.“

Jednotka 8200 byla izraelská datová zpravodajská služba, obdoba Národní bezpečnostní agentury Spojených států amerických. Formálně sice spadala pod vojenské velení náčelníka štábu izraelské armády, plnila však úkoly převážně pro izraelskou rozvědku a bezpečnostní službu, tedy i pro Ústav. Mnozí z jejích bývalých zaměstnanců úspěšně podnikali v oboru supermoderních technologií.

„Pokud tomu správně rozumím,“ navázal Pazner, „Izrael teď sužuje tolik bezpečnostních hrozeb, že to ani nespočítáš, a ty chceš, aby hoši z téhle jednotky plýtvali svým drahocenným časem a energií na sbírání dat o nějaké mrtvé Italce?“

Gabriel neodpověděl. Pazner ztěžka vzdechl.

„Jak daleko nazpátek mají jít?“

„Šest měsíců. E-maily, historie prohlížení stránek, vyhledávaná hesla na internetu.“

Pazner si zapálil další cigaretu a vyfoukl dým měsíci do tváře. „Kdybych měl za mák rozumu, tak celou tu věc spláchnu někam hodně hluboko a tebe s ní. Je ti jasné, Gabrieli, že teď budeš mým dlužníkem. A víš dobře, že já na dluhy nezapomínám.“

„Čím ti je mám splatit, Šimone?“

„Můžeš začít třeba tím, že vyřídíš své ženušce, aby na svých pochůzkách přestala tahat za nos mé hochy a nechala je dělat svou práci. Sledují ji jen pro její dobro.“

„Uvidím, co mohu dělat. Ještě něco?“

„Kdybys náhodou někde v Římě narazil na nějakého spratka z Hizballáhu, radši mi zavolej. A pistoli nech raděj za pasem, problémů mám už tak dost.“

8

PIAZZA Di SPAGNA, ŘÍM

K případu přistupovali stejně jako k většině záležitostí svého života – s bdělým taktickým klidem utajeného týmu, který operuje na nepřátelském území. Jejich terčem byl vrah Claudie Andreattiové. Díky materiálům z Vatikánu se měli konečně čeho chytit. I tak byli připraveni na eventualitu, že jim nebudou k ničemu. Vatikánské složky trochu připomínaly zpravodajské informace. Gabriel i Chiara dobře věděli, že ty bývají často neúplné, rozporuplné, zavádějící nebo všechno dohromady.

Předpokládali, že budou sledováni, a tak tomu přizpůsobili svou práci. Zvlášť Gabriel neměl na vybranou a musel pokračovat ve svém nabitém denním programu. Byl mužem mnoha tváří a mnoha odlišných poslání. Pro mladé švýcarské gardisty, kteří jej každé ráno zdravili na kontrolním stanovišti u Svaté Anny, byl spolubojovníkem a někdy tajným spojencem. Pro kolegy z restaurátorské dílny zase nadaným melancholickým solitérem, který trávil celé dny za černým závěsem jen se svým Caravaggiem a jeho démony. A pro mladíky z italské sledovačky, kteří jej každé odpoledne doprovázeli domů, byl legendou opředenou spletitou minulostí, z níž se k nim dostaly pouhé střípky. Když se vrátil do bytu, našel v něm pokaždé Chiaru shrbenou nad štosy čerstvě vytištěných dokumentů. Přisedl si k ní, ještě několik hodin spolu pracovali a pak si vyšli na pozdní večeři do některé z římských uliček. Jídávali v malých restauracích, kam chodívali jen místní, a nikdy nemluvili o případu mimo byt.

S každým dalším dnem se jméno Claudie Andreattiové stále více vytrácelo z veřejného povědomí. Pochybnosti ohledně oficiálně oznámených okolností její smrti pomalu utichaly, z novin zmizely články i komentáře a glosátoři konspiračně laděných webových stránek nakonec dospěli k závěru, že je na čase nechat její duši odpočívat v pokoji. V malém bytě nad Španělskými schody však otázky zůstávaly dál. Složky, které otec Mark předal Gabrielovi, bohužel nepřinesly žádnou odpověď. Instituce, o níž vypovídaly, měla to štěstí, že po více než tisíc let byli papežové svrchovanými vládci církevního státu, archeologicky úrodné půdy, jež oplývala etruskými, řeckými a římskými památkami. Stejně jako tradiční muzea i Vatikán své rozsáhlé fondy uměleckých děl doplňoval nákupem soukromých sbírek nebo dědictvím. To byla oblast potenciálních problémů. Co kdyby například soukromá sbírka obsahovala exponáty, které byly získány nelegálně nebo neměly jasnou provenienci? Po důkladném prověřování se však zdálo, že Claudia neobjevila nic, co by Vatikánu po právní či morální stránce přitížilo. Z dokumentů naopak vyplývalo, že ruce Svatého stolce jsou až pozoruhodně čisté.

„Tak přece někdo,“ řekla Chiara. „Vypadá to, že Vatikán má jediné muzeum na světě, které ve svém depozitáři neukrývá žádnou ukradenou sochu.“

„Mají dost jiných problémů,“ namítl Gabriel.

„Čím tedy budeme pokračovat nyní?“

„Počkáme, jestli do skládačky něčím nepřispějí hoši z Jednotky.“

Nemuseli čekat dlouho. Už na druhý den večer se ke Gabrielovi na Via Condotti nachomýtl jeden z Paznerových poslíčků a předal mu flash disk, který obsahoval Claudiinu e-mailovou korespondenci za posledních šest měsíců. O den později přibyla historie stránek prohlížených z její IP adresy a kompletní přehled všech vyhledávaných hesel. Materiál nabídl šokující pohled do intimního světa osoby, kterou Gabriel poznal jen letmo – novinové články, které ji zaujaly, videoklipy, které si prohlížela, její tajné touhy, které svěřila malému bílému okénku na Googlu. Věděli, že nosila raději francouzské než italské spodní prádlo, že ráda poslouchala Dianu Krallovou a Saru Bareillesovou, že pravidelně četla New York Times či blog známého katolického disidenta. Evidentně ji lákalo cestování po Novém Zélandu a západním pobřeží Irska. Trpěla chronickými bolestmi zad a chtěla shodit pět kilo.

Kdykoli to bylo možné, Gabriel s Chiarou raději odvraceli pohled, většinou se však museli důkladně nořit do jejího internetového snění, jako by to byly střípky hliněných tabulek nějaké ztracené civilizace. Neobjevili však nic, co by naznačovalo, že by přemýšlela o sebevraždě nebo proč by měl mít někdo zájem na její smrti – žádný žárlivý milenec, žádné dluhy, žádná osobní či profesní krize. Jako by Claudia Andreattiová byla tou nejspokojenější ženou v Římě.

Poslední várka dat z Jednotky obsahovala záznamy z jejího mobilního telefonu. Vyčetli z nich, že v posledních týdnech svého života Claudia několikrát volala na jedno číslo v Cerveteri, menším městě severně od Říma, které je proslulé etruskými hrobkami. Možná nebyla náhoda, že město leží jen pár kilometrů do vnitrozemí od přímořského letoviska Ladispoli. Na Gabrielovu dodatečnou žádost Jednotka ještě vysledovala jméno a adresu osoby, která číslo používala: Roberto Falcone, Via Lombardia 22.

Na druhý den dopoledne došli Gabriel s Chiarou pěšky na rušné nádraží Stazione Termini a nastoupili do vlaku směřujícím do Benátek. Minutu před odjezdem se tiše vytratili z vagónu a vrátili se do přeplněného vestibulu. Přesně jak předpokládali, dva rekruti, kteří je sledovali z Piazza di Spagna, už odešli. Bez dozoru v patách se přesunuli do nedalekých nadzemních garáží, kde měl Šimon Pazner trvale zaparkovaný jeden záložní mercedes. Trvalo dvacet minut, než vozidlo nakonec s kvílením pneumatik vyjelo ze strmé rampy, ale Gabriel ani slovem neprotestoval. Být motoristou v Římě znamenalo mlčky snášet drobná příkoří.

Když přejeli řeku, držel se Gabriel vatikánské zdi až k výjezdu na Via Aurelia. Ta je vedla dál na západ podél dlouhých kilometrů znavených činžáků až na dálnici A12. Po ní to bylo do Cerveteri jen pár minut. Gabriel strávil většinu jízdy s pohledem ve zpětném zrcátku.

„Někdo nás sleduje?“

„Jen pět nejhorších řidičů v Itálii.“

„Co myslíš, že se stane, až dorazí vlak do Benátek a my z něj nevystoupíme?“

„Nejspíš si to někdo pořádně odskáče.“

„Nemyslíš doufám nás?“

Cedule je upozornila, že brzy přijde odbočka na Cerveteri. Gabriel sjel z autostrády, několik minut projížděl starobylým centrem města a pak pokračoval k domu na Via Lombardia, který ležel na samém okraji města. Kousek od silnice narazili na prosté dvoupatrové venkovské sídlo s oprýskanou pískovou omítkou a vybledlými zelenými okenicemi, které visely v lehce podroušeném úhlu. Na jedné straně byl sad, na druhé vinice prostříhaná na zimu. Za domem vedle polorozpadlého přístavku parkovalo otřískané kombi se zaprášenými okny. Ze zdupané předzahrádky bez plotu na ně dorážel a štěkal vlčák. Vypadal, jako by několik dní nejedl.

„Za normálních okolností,“ řekl Gabriel a nevrle se z okénka auta zadíval na psa, „bych na takovém místě muzejní kurátorku rozhodně nehledal.“

Vytočil Falconeho číslo ze svého mobilu. Když se ani po pátém zazvonění nedočkali odpovědi, ukončil spojení.

„Co teď?“ vyzvídala Chiara.

„Dáme mu hodinu. Pak se vrátíme.“

„Kde přečkáme?“

„Někde, kde budeme nejmíň nápadní.“

„To bude v tomhle městě oříšek,“ namítla.

„Máš nějaký návrh?“

„Jeden přece.“

Starověké pohřebiště Necropoli della Banditaccia leželo severně od města na konci dlouhé úzké příjezdové cesty, kterou lemovaly cypřiše. Na parkovišti bylo nuzné stánkové občerstvení a kousek vedle v beztvaré budově, jež budila dojem provizornosti, sídlila pokladna a krámek se suvenýry. Jeho jediná obsluha, dáma ptačí postavy s obludně velikými brýlemi, vypadala zaskočeně. Evidentně byli toho dne prvními návštěvníky.

Gabriel s Chiarou zaplatili skrovné vstupné a dostali ručně vyhotovený situační plánek, který měli po ukončení prohlídky vrátit. Vžili se tedy do role turistů, sestoupili do první hrobky a rozhlíželi se po prázdných a studených pohřebních komorách. Pak už zůstali na povrchu a procházeli labyrintem hrobek ve tvaru včelích úlů, sami ve městě mrtvých.

Aby si ukrátili čas, Chiara se tiše rozpovídala na téma starověkých Etrusků – tajemného národa, který se projevoval hlubokou zbožností, údajně však také holdoval bezuzdným sexuálním radovánkám a mezi muže a ženy kladl rovnítko. Etruskové vynikali ve vědách i v umění, jejich řemeslníci naučili Římany dláždit silnice, stavět akvadukty a projektovat kanalizaci, za což se jim Římané odvděčili tím, že je vyhladili ze zemského povrchu. Z jejich kvetoucí civilizace nezbylo nic než hrobky, což ostatně sami Etruskové měli v úmyslu. Své příbytky stavěli z netrvanlivých materiálů, zato pohřebiště měla přetrvat věky. Do komor zazdívali s nebožtíky i keramiku, nádobí a šperky – poklady, které jsou dnes k vidění ve světových muzeích a v salóncích boháčů.

Když dokončili prohlídku, Gabriel s Chiarou poctivě vrátili plánek a vydali se na parkoviště, kde Gabriel podruhé vytočil číslo Roberta Falconeho. Znovu žádná odpověď.

„Co teď uděláme?“ zeptala se Chiara.

„Je čas na oběd,“ odpověděl Gabriel.

Došel ke stánku a koupil pár hotových sendvičů v plastu.

„Ty máš hlad?“ zeptala se Chiara.

„Ty nejsou pro nás.“

Nastoupili do auta a vyrazili zpátky k Falconeho domu.

9

CERVETERI, ITÁLIE

Mezi západními rozvědkami byl Gabrielův strach ze psů stejně legendární jako jeho hrdinské kousky. Nebyl to však strach bezdůvodný, neboť byl podepřen bohatým souborem empirických zkušeností sesbíraných při dramatických střetech, jichž bylo tolik, že se snad ani nedaly spočítat. Na vině musel být nějaký prvek Gabrielova vzezření – možná jeho kočičí vystupování, možná pronikavé zelené oči –, který způsoboval, že i jinak poslušný přítel člověka se proměnil v divokou prehistorickou šelmu, jejíž zbytky mu ještě kolovaly v genech. Gabriel byl psy stopován, pokousán i potrhán a jednou, v zasněženém údolí švýcarských hor, mu dokonce německý ovčák prominentního finančníka zlomil ruku. Gabriel ten útok tenkrát přežil jen díky tomu, že psovi svou berettou prostřelil hlavu. V Cerveteri však nebyla střelba vhodným řešením, ačkoli rozběsněný Falconeho pes tuto možnost zcela nevylučoval. Vlčákova špatná nálada se od jejich posledního setkání ještě vystupňovala. Chovat takového protivného tvora mohlo mít jen jeden rozumný důvod – Roberto Falcone na svém pozemku něco skrýval a potřeboval zvědavce držet co nejdál od dveří. Gabrielovi nicméně nahrávala skutečnost, že se zvířetem bylo očividně zle zacházeno, což nabízelo možnost dočasné změny pána. Proto také ta taška plná sendvičů z občerstvení u etruské nekropole.

„Možná bych to měla udělat já,“ řekla Chiara.

Gabriel ji zpražil pohledem, ale neřekl nic.

„Myslela jsem…“

„Já vím, cos myslela.“

Gabriel odbočil k domu a pomalu pojížděl po hrbolaté štěrkové cestě. Pes se okamžitě vrhl po autě – kupodivu ne ze strany spolucestujícího, ale řidiče. Pobíhal kolem přední pneumatiky, sem tam se agresivně přikrčil a obnažil své zuřivé tesáky. Když se pak vůz zastavil, vrhl se jako střela proti Gabrielovu oknu a snažil se do něj přes sklo zakousnout. Gabriel si zvíře rozvážným pohledem přeměřoval, což jej ještě víc rozdráždilo. Vlčák měl bledě žluté vlčí oči a pěnu u tlamy, jako by trpěl vzteklinou.

„Možná bys měl na něj promluvit,“ navrhla Chiara.

„S teroristy nevyjednávám.“

Gabriel ztěžka vydechl a odstranil z jednoho sendviče plastovou fólii. Potom pootevřel okénko a škvírou rychle vyhodil sendvič ven. Dvacet centimetrů sýra, pečiva a parmské šunky zmizelo v jediném stisku hladových čelistí.

„Ten rozhodně není košer,“ utrousila Chiara.

„To je dobře, nebo špatně?“

„Špatně,“ odpověděla. „Moc špatně.“

Gabriel prostrčil oknem další sendvič. Tentokrát ho pes řezákem škrábl do konečku prstu.

„Jsi v pořádku?“

„Ještě že jsem obouruký.“ Rychle do psa naházel další tři sendviče.

„Ten ubožák musel být vyhladovělý.“

„Snad ho teď nezačneš litovat.“

„Proč mu nedáš i ten poslední?“

„Nechám si ho do rezervy. Abych po něm mohl něco hodit, až mi půjde po krku.“

Gabriel odjistil dveře, ale zarazil se.

„Na co čekáš?“

„Až mi vyzradí svoje úmysly.“

Pootevřel dveře a položil jednu nohu na zem. Pes zhluboka zavrčel, ale zůstal nehnutě na místě. Uši měl zvednuté, což Gabriel považoval za příznivé znamení. Vždycky, když se jej nějaká šelma chystala roztrhat na kusy, mívala uši stažené dozadu jako křídla bitevní stíhačky.

Odhodil na zem poslední sendvič a pomalu se vysoukal z vozu. S očima upřenýma na psí tlamu pak instruoval Chiaru, aby jej následovala. Promluvil rychlou hebrejštinou, aby mu pes nerozuměl. Už byl přece jen trochu nasycený, a tak poslední sousto spořádal s větší slušností, žlutýma očima však stále sledoval Gabriela s Chiarou, kteří vykročili směrem ke dveřím z druhé strany domu. Gabriel dvakrát zaklepal, uvnitř ale nikdo nereagoval. Zkusil chytit za kliku. Bylo zamčeno.

Z peněženky vytáhl tenkou kovovou pomůcku, kterou si nikdy nezapomněl brát s sebou, a několikrát jí otočil v zámku, dokud mechanismus s cvaknutím nepovolil. Na druhý pokus se dveře otevřely. Uvnitř byla zaneřáděná předsíň ověšená starými montérkami a na podlaze ležely vysoké, stále zablácené holínky. Plechové umyvadlo bylo suché. I holínky.

Pokynul Chiaře, aby vešla dovnitř a následovala jej do kuchyně. Na lince se vršilo špinavé nádobí a ve vzduchu čpěl štiplavý zápach nějaké spáleniny. Gabriel přistoupil k automatickému kávovaru. Kontrolka ukazovala, že je stále v chodu, a na dně karafy byl flek přiškvařené kávy v barvě dehtu. Přístroj byl zřejmě zapnutý několik dní – nejspíš právě tolik dní, počítal Gabriel, kolik zůstal pes venku o hladu.

„Má štěstí, že nevyhořel,“ řekla Chiara.

„Tím si nejsem tak jistý.“

„Čím si nejsi jistý?“

„Že má Falcone štěstí.“

Gabriel vypnul kávovar a oba se přemístili do obývacího pokoje. Lustr byl také rozsvícen, pět z osmi žárovek už popraskalo. Na jednom konci obdélníkového stolku ležel talíř se zbytky jídla, na opačném konci stála kartonová krabice s potiskem místní vinice. Gabriel nadzdvihl víčko krabice a nahlédl dovnitř. V krabici se nacházely nějaké předměty, které byly pečlivě zabalené v útržcích Corriere della Sera. Na člověka jako Falcone to je příliš intelektuálský plátek, říkal si v duchu. Tipoval jej spíše na Gazzetta dello Sport.

„Vypadá to, jako by odsud ve spěchu odešel,“ poznamenala Chiara.

„Možná k tomu byl donucen.“

Vytáhl z krabice jeden zabalený předmět a pečlivě odstranil novinový papír. Uvnitř se skrýval vydutý zlomek keramiky o velikosti dlaně, zdobený neúplným obrazem dívky z poloprofilu. Na sobě měla skládané roucho a hrála na nějaký nástroj podobný flétně. Tělo i oděv byly vymalovány stejnou terakotovou barvou, pozadí bylo leskle černé.

„Můj bože,“ zvolala Chiara slabounce.

„To vypadá jako fragment nějaké atické nádoby.“

Chiara přitakala. „Podle tvaru a zobrazení bych řekla, že to pochází z horní části stamnosu, řecké nádoby používané k přepravě vína. Ta dívka jistě představuje menádu, Dionýsovu uctívačku. Ten nástroj je dvojjazýčková píšťala zvaná aulos.“

„Může to být římská kopie řeckého originálu?“

„Dá se to předpokládat. S největší pravděpodobností však byla vyrobena před dvěma a půl tisíci lety v Řecku pro vývoz do etruských měst. Etruskové zbožňovali řecké vázy. Proto se také v etruských hrobkách našlo tolik významných exemplářů.“

„Co dělá tady v krabici na stole?“

„To je prosté. Falcone je tombarolo.“

Vykradač hrobek.

„To by vysvětlovalo toho psa,“ řekl Gabriel.

„A ty zablácené boty v předsíni. Evidentně někde kopal a není to dávno.“ Podívala se na útržek novin. „Jsou z minulého týdne.“

Gabriel sáhl znovu do krabice a vytáhl další zabalený kus. Další úlomek vázy. Tvář druhé menády byla již zřetelná i s kylixem, plytkou miskou na pití vína, kterou dívka držela v ruce. Gabriel si mlčky prohlížel malbu a pak se podíval na noviny. I na nich byl fragment – zpráva o smrti vatikánské kurátorky, která si vzala život skokem z ochozu kopule v bazilice svatého Petra. Zpráva nicméně mlčela o tom, že kurátorka pořizovala tajný inventář vatikánských sbírek starověkého umění. Zdálo se, že její pátrání ji zavedlo až sem, do domu tombarola. To možná stačilo k tomu, aby jí někdo ukládal o život, Gabriel však tušil, že je ve hře víc.

Znovu se podíval na úlomek keramiky a přiložil jej k nosu. Byl cítit nějakou chemickou látkou, vzdáleně podobnou rozpouštědlům, které Gabriel používal na odstraňování staré politury z obrazů. To naznačovalo, že úlomek byl nedávno zbaven nečistot pomocí kyseliny, pravděpodobně lučavky královské. I starý muž žijící o samotě v zanedbaném domě by jen těžko vydržel v takovém zápachu déle než pár minut. Musel mít nějakou oddělenou dílnu či místnost, kde mohl tyto předměty skladovat delší dobu, aniž by je někdo odhalil.

Gabriel si zastrčil úlomek do kapsy kabátu a vyhlédl z okna směrem ke zchátralému přístavku v zadní části pozemku. Venku přecházel s hlavou u země a sklopenýma ušima Falconeho pes. Gabriel ztěžka vydechl. Potom se vrátil do kuchyně, našel velkou misku na žrádlo a naházel do ní vše, co vypadalo poživatelně.

Na dveřích byly dva visací zámky německé výroby, zarezlé od deště. Gabriel je spěšně sundal, zatímco pes hltal rendlík naplněný tuňákem z plechovky, fazolemi, artyčoky a kondenzovaným mlékem. Když se dveře otevřely, na okamžik zvedl hlavu, nechal však bez zájmu Gabriela s Chiarou vklouznout dovnitř. Zápach kyseliny byl v místnosti nesnesitelný. Gabriel poslepu hmatal po stěně a druhou rukou si zakrýval nos a ústa, až konečně našel vypínač. Nad hlavou se mu rozblikala řada zářivek a osvítila profesionálně zařízenou laboratoř na čištění a skladování ukradených artefaktů. Její čistota a pořádek byly v ostrém kontrastu se stavem domu i pozemku. Jen jeden předmět sem nějak nezapadal – ocelová píka zavěšená vodorovně na dvou skobách. Gabriel prozkoumal zbytky hlíny na hrotu. Měla stejnou barvu a konzistenci jako bláto na holínkách.

„To je spillo,“ vysvětlila Chiara. „Tombarolové jej používají na vyhledávání podzemních pohřebních komor. Zarážejí jej do země a poslouchají, jestli nezachytí charakteristický cinkavý zvuk, který jim napoví, že mají pod sebou klenbu hrobky nebo římskou villu. Pak přijedou s traktorovým rypadlem a seberou vše, co najdou.“

„A pak,“ dodal Gabriel a rozhlédl se kolem, „to přinesou sem.“

Přesunul se k pracovnímu stolu. Byl bílý, čistý a nelišil se od stolů, které měli v restauračních dílnách vatikánských muzeí. Na jednom konci se vršil stoh monografií o římských, řeckých a etruských artefaktech – tentýž druh literatury, který Gabriel viděl v bytě Claudie Andreattiové. Jeden svazek byl otevřený na stránce s vyobrazením atické vázy s malbou cihlově rudé menády.

Gabriel stránku vyfotografoval na své BlackBerry a pak přistoupil k policím. Byly chromované, neposkvrněně čisté a byly na nich vyskládány různé předměty řazené podle typu: keramika, kuchyňské nádobí, nástroje, zbraně a beztvaré úlomky železa vytažené ze suterénu věků. Jasný důkaz o drancování archeologických lokalit v masivním měřítku. Bohužel šlo o zločin, který nebylo možné odčinit. Tyto předměty, vytržené ze svého původního místa nálezu, nyní sdělovaly jen velmi málo o lidech, kteří je vyrobili a používali.

Na samém konci přístavku stály čtyři velké nerezové kádě o průměru jeden a půl metru a vysoké necelý metr. V prvních třech nalezli zbytky keramiky, skulptury a další objekty, které byly v načervenalém roztoku zřetelně viditelné. Ve čtvrté však byla kyselina zakalená a téměř přetékala přes hranu kádě. Gabriel sejmul ze zdi spillo a opatrně jej zanořil do kapaliny. Hned pod hladinou jeho hrot narazil do něčeho měkkého a vláčného.

„Co to je?“ zeptala se Chiara.

„Můžu se mýlit,“ řekl Gabriel a zkřivil obličej, „ale zřejmě jsme právě našli Roberta Falconeho.“

10

PIAZZA Di SANT’IGNAZIO, ŘÍM

V samém srdci Říma, mezi Pantheonem a Via del Corso, se nachází příjemné náměstíčko Piazza di Sant’Ignazio. Na jeho severním konci stojí kostel téhož jména, který je proslulý vznešenými stropními freskami od jezuitského bratra Andrey Pozza. Na opačném konci náměstí vydlážděného kočičími hlavami stojí vyšňořený palác s krémově žlutou a bílou fasádou. Z balkonu ve druhém patře visí dvě oficiální vlajky a nad okázalými vchodovými dveřmi se vyjímá znak Carabinieri. Malá cedule informuje, že zde sídlí útvar Ochrany kulturního dědictví, lidé z branže mu však neřeknou jinak než Squadra Arte.

Když se toto oddělení v roce 1969 vytvořilo, bylo jediným policejním útvarem na světě, který se věnoval výlučně potírání lukrativního obchodu s kradenými uměleckými předměty. Itálie takovou organizaci nesporně potřebovala, protože se těšila jak nebývalému množství uměleckých památek, tak i bezpočtu profesionálních zločinců, kteří si na tyto poklady brousili zuby. V následujících dvou desetiletích obvinila Squadra Arte tisíce lidí z účasti na rozkrádání uměleckých děl a také si připsala řadu ostře sledovaných zásahů, při nichž byla odhalena zcizená díla Raphaela, Giorgioneho nebo Tintoretta. Pak však tento útvar postihl úpadek. Jeho osazenstvo se ztenčilo na pár desítek úředníků v důchodovém věku, z nichž mnozí nevěděli o umění zhola nic, a práce v okázalém palazzu postupovala v malátném římském tempu. Kritici se nechali slyšet, že více času se tu stráví diskuzemi nad tím, kam dnes zajít na oběd, než nad pátráním po obrazech, jichž ročně v Itálii zmizí tolik, že by naplnily celé muzeum.

Všechno se ovšem změnilo s příchodem generála Caesareho Ferrariho. Tento syn z učitelské rodiny pocházející z chudé Kampánie bojoval celý život s nejpalčivějšími problémy své vlasti. V 70. letech, v době teroristických bombových útoků, pomáhal likvidovat komunistické Rudé brigády. Když se v 80. letech rozpoutala válka uvnitř mafie, působil jako velitel neapolské oblasti, která byla Camorrou nejvíce zamořena. Tato pozice byla tak nebezpečná, že Ferrariho ženu a tři dcery musela čtyřiadvacet hodin hlídat policie. Sám Ferrari se stal terčem početných pokusů o atentát včetně dopisní bomby, která ho připravila o dva prsty a pravé oko. Jeho oční protéza s nehybnou panenkou a neústupným pohledem v některých jeho podřízených budila dojem, že hledí přímo do vševidoucího oka Božího. Ferrari této kosmetické zvláštnosti úspěšně využíval, když potřeboval z druhořadých kriminálníků vymáčknout jména jejich bossů. A jeden z těchto bossů Ferrariho nakonec přivedl i k autorovi dopisní bomby. Když byl mafioso uznán vinným a odsouzen, Ferrari jej osobně eskortoval do cely v hnilobném neapolském vězení Poggioreale, kde měl strávit zbytek života.

Převelení ke Squadře Arte se bralo jako odměna za dlouhou a význačnou pracovní kariéru. „Budeš tu pár let rovnat papíry,“ řekl mu tenkrát šéf karabiníků, „a pak se vrátíš do své rodné vesnice a budeš na penzi pěstovat rajčata.“ Ferrari nabízený post přijal, jenže udělal pravý opak. Jen několik málo dní po nástupu polovině zaměstnanců oznámil, že už jejich služeb nebude třeba, a pak se pustil do modernizace útvaru, který jeho předchůdci nechali sejít věkem. Řady doplnil mladými ctižádostivými důstojníky, vyžádal si pravomoci k odposlechu hovorů známých kriminálníků a otevřel pobočky v těch částech země, kde se zloději činili ve velkém, zejména na jihu. Nejzásadnější však bylo, že do systému práce zavedl metody, které se mu osvědčily v boji proti mafii za jeho působení v Neapoli. Ferrariho nezajímali ani tak zlodějíčci druhé kategorie, kteří tu a tam fušovali do umění; prahl po velkých rybách, po bossech, kteří zásobovali zbožím černý trh. Netrvalo dlouho a Ferrariho novátorský přístup začal přinášet první ovoce. Za mřížemi skončilo patnáct významných zločinců a statistiky krádeží umění, byť stále vysoké, významně poklesly. Palazzo už nefungovalo jako domov pro předčasný důchod, ale jako místo, kam si ti nejbrilantnější a nejnadějnější carabinieri přicházeli vybudovat jméno. A ti, kteří se neukázali jako dostatečně dobří, skončili na koberečku v jeho kanceláři, kde museli pohlédnout do nemilosrdného oka Božího.

Po čtyřiceti letech v italské státní službě už máloco dokázalo generála překvapit. I přesto byl očividně vyveden z míry, když téhož dne v podvečer vstoupil do jeho pracovny legendární Gabriel Allon v doprovodu své krásné a mnohem mladší ženy Chiary, pocházející z Benátek. Řetěz událostí, který je přivedl až sem, se dal do pohybu čtyři hodiny předtím, když si Gabriel při pohledu na částečně emulgované tělo Roberta Falconeho ke své nelibosti uvědomil, že se objevil na místě činu, z něhož nebude moci jen tak odejít. Místo aby informoval přímo úřady, zavolal Donatimu, který se zkontaktoval s Lorenzem Vitalem z vatikánské policie. Po nepříjemném patnáctiminutovém hovoru bylo rozhodnuto, že se Vitale spojí s Ferrarim, s nímž už dříve pracoval na spoustě případů. V podvečer už byla Squadra Arte v Cerveteri spolu s kolegy z oddělení vražd z Lazia. A než zapadlo slunce, byly Gabrielovi a Chiaře odejmuty zbraně a oba se ocitli na zadním sedadle služebního vozidla karabiníků, které je odváželo do palazza.

Stěny Ferrariho kanceláře zdobily obrazy – některé byly značně poškozené, jiné bez rámů jež byly zabaveny zlodějům a nepoctivým sběratelům. Na tomto místě měly zůstat mnoho týdnů i měsíců až do chvíle, kdy se budou moci bezpečně vrátit ke svým právoplatným majitelům. Na zdi za stolem viselo Caravaggiovo Narození svatého Františka a svatého Vavřince v zářících barvách, jako by jej někdo právě zrestauroval. Byla to kopie, jak jinak; originál byl ukraden z kostela San Lorenzo v roce 1969 v Palermu a nikdy se nenašel. Ferrari byl honbou za tímto dílem skoro posedlý.

„Před dvěma lety,“ vyprávěl, „jsem si myslel, že už ho konečně mám. Jeden zlodějíček mi prozradil, že ví o domě na Sicílii, kde se ten obraz ukrývá. Nabídl mi, že mi dá přesnou adresu, když ho nepošlu za mříže kvůli krádeži oltářní sošky z jednoho venkovského kostelíka kousek od Florencie. Plácli jsme si a já v tom domě udělal šťáru. Obraz už byl pryč, zato jsme tam našli tohle.“ Ferrari předal Gabrielovi balíček polaroidových fotografií. „To je k pláči.“

Gabriel prolistoval snímky. Byla na nich zachycena malba, které se po čtyřiceti letech strávených ve sklepním vlhku dařilo velmi špatně. Okraje plátna již byly značně roztřepené – důsledek spěšného vyřezání z rámu břitvou – a kdysi velkolepý obraz byl zjizvený hlubokými prasklinami a oděrkami.

„Jak dopadl ten zloděj, co vám dal tip?“

„Poslal jsem ho za mříže.“

„Ale ta informace, co vám poskytl, byla správná.“

„To je sice pravda, ale přišla pozdě. V téhle branži je čas nade vše.“ Ferrari vyloudil krátký úsměv, který se však jeho skleněného oka nedotkl. „Pokud se nám někdy podaří ten obraz najít, bude velmi těžké dát jej znovu do pořádku i pro restaurátora vašich kvalit.“

„Uzavřeme dohodu, generále. Když jej najdete, já jej opravím.“

„V téhle chvíli nemám náladu na žádné dohody, Allone.“

Ferrari si vzal fotografie zmizelého Caravaggia zpátky a vrátil je do složky. Pak se rozjímavé zahleděl z okna, téměř jako Belliniho Dóže Leonardo Loredan, až se zdálo, že zvažuje, jestli neposlat Gabriela přes Most nářků na pár hodin do mučírny.

„Když dovolíte, začnu náš rozhovor tím, že vám řeknu všechno, co vím. Tak alespoň budete mít menší potřebu mi lhát. Například vím, že váš přítel monsignor Donati zařídil, abyste se ujal restaurování Ukládání do hrobu pro Vatikánskou obrazárnu. Také vím, že vás požádal, abyste si prohlédl mrtvé tělo doktorky Andreattiové, když ještě leželo v bazilice – a že jste se následně pustil do soukromého vyšetřování okolností její nešťastné smrti. To vás dovedlo až k Robertu Falconemu. A pak sem, do palazza,“ zakončil Ferrari.

„Byl jsem už na mnohem horších místech.“

„A podíváte se tam zase, pokud nebudete spolupracovat.“

Generál si zapálil americkou cigaretu. Kouřil ji poněkud nemotorně levou rukou. Tu pravou, na níž mu chyběly dva prsty, skrýval v klíně.

„Proč se monsignor tolik o tu ženu zajímá?“ zeptal se.

Gabriel mu pověděl o revizi vatikánských sbírek starověkého umění.

„Bylo mi řečeno, že je to jen rutinní inventura.“

„Nejspíš původně také byla, dokud v jisté fázi Claudia nezjistila ještě něco jiného.“

„Vy víte co?“

„Ne.“

Ferrari si Gabriela přeměřil pohledem, jako by mu nevěřil ani slovo. „Co jste hledal u Falconeho?“

„Doktorka Andreattiová s ním byla krátce před smrtí v kontaktu.“

„Jak to víte?“

„Našel jsem v jejích telefonních výpisech jeho číslo.“

„To mu volala ze své vatikánské kanceláře?“

„Ne, ze svého mobilu,“ odpověděl Gabriel.

„Jak je možné, že vy, cizinec dočasně pobývající na území tohoto státu, máte přístup k výpisům hovorů italské občanky?“

Když Gabriel neodpověděl, Ferrari se na něj podíval přes špičku své cigarety jako odstřelovač, který si srovnává mušku před náročnou trefou.

„Jako nejlogičtější mi připadá vysvětlení, že jste zavolal svým starým známým, aby vám ty výpisy obstarali. Pokud je to tak, pak jste porušil dohodu s našimi bezpečnostními úřady. A to vás staví do dosti prekérní situace.“

Jestli to měla být hrozba, řekl si v duchu Gabriel, pak nijak vážná.

„Mluvil jste někdy s Falconem?“ zeptal se generál.

„Pokoušel jsem se.“

„A jak to dopadlo?“

„Nezvedal telefon.“

„Proto jste se rozhodl vniknout na jeho pozemek?“

„Z obavy o jeho bezpečnost.“

„Jak jinak,“ řekl Ferrari sarkasticky. „A když už jste byl uvnitř, narazil jste zničehonic na velkou zlodějskou skrýš.“

„A taky na syčícího tombarola v kádi s kyselinou.“

„Jak jste se dostal za zamčené dveře?“

„Ten pes byl mnohem větší oříšek.“

Generál se usmál jako jeden chápající profesionál na druhého a zamyšleně oklepal svou cigaretu o hranu popelníku. „Roberto Falcone nebyl žádný obyčejný tombarolo,“ řekl. „Byl to capo zona, něco jako oblastní šéf sítě rabovačů. Zloději a vykradači k němu nosili své zboží, které on dál předával pašerákům a na černý trh.“

„O chlapíkovi, jehož tělo se našlo sotva před pár hodinami, toho víte docela dost.“

„Protože Roberto Falcone byl také můj informátor,“ přiznal generál. „Lépe řečeno, můj nejlepší informátor. A teď je díky vám po smrti.“

„S jeho smrtí nemám vůbec nic společného.“

„To říkáte vy.“

Na dveře rozvážně zaklepal uniformovaný pobočník. Ferrari jej zaplašil povýšeneckým mávnutím ruky a znovu se pohroužil do svého dóžecího přemítání.

„Abych to shrnul,“ pokračoval po chvíli, „máme dvě možnosti. Ta první je, že se budeme řídit předpisy, což znamená, že vás předhodíme vlkům z bezpečnosti. To pochopitelně vyvolá jistou nepřízeň veřejného mínění o vaší vládě a také o Vatikánu. Věci se někdy dokážou zkomplikovat, Allone. Zatraceně zkomplikovat.“

„A ta druhá možnost?“

„Začneme tím, že mi řeknete všechno, co víte o smrti Claudie Andreattiové.“

„A pak?“

„Pak vám pomůžu najít toho, kdo ji zabil.“

11

PIAZZA Di SANT’IGNAZIO, ŘÍM

Jednou z nesporných výhod práce v palazzu byla La Cave. Patřila k nejvyhlášenějším restauracím v Římě a nacházela se jen pár kroků od vchodu v tichém koutu náměstí. V létě stávaly stoly v úhledných řadách přímo na dlažebních kostkách, onoho únorového večera se však naskládané na sobě opuštěně opíraly o venkovní zeď. Generál Ferrari se objevil ve dveřích bez ohlášení, okamžitě však byl i se svými dvěma hosty uveden ke stolu v rohu místnosti. Číšník přinesl tác arancini di riso a červené víno z Ferrariho rodné Kampánie. Generál pronesl přípitek na manželský svazek, který se teprve měl naplnit. Pak se zakousl do jedné rýžové krokety a s poněkud pohrdavým tónem se rozhovořil o muži jménem Giacomo Medici.

I když neměl se známou florentinskou dynastií bankéřů nic společného, jednu věc s ní přece jen sdílel, a to vášeň pro umění. Pracoval jako obchodník se starožitným uměním se sídlem v Římě a ve Švýcarsku a celá desetiletí diskrétně zásoboval vysoce kvalitními kousky ty nejprominentnější prodejce, sběratele i muzea. V roce 1995 však jeho lukrativní byznys dostal tvrdou ránu, když italské a švýcarské úřady podnikly velkou razii v jeho skladišti v ženevském Freeportu, kde narazily na hotový poklad v podobě starožitných uměleckých předmětů bez provenience, z nichž mnohé byly evidentně vykopány ze země teprve nedávno. Tento objev odstartoval mezinárodní vyšetřování pod vedením Squadry Arte, v jehož sítích uvízlo pár nejvýznamnějších jmen obchodu s uměním. V roce 2004 uznal italský soud Mediciho vinným z obchodování s kradenými starožitnými předměty a odsoudil jej k zatím nejpřísnějšímu trestu za takový zločin – k deseti letům vězení a pokutě ve výši deset milionů eur. Italští vyšetřovatelé později použili důkazů proti Medicimu k tomu, aby dosáhli navrácení ukradených artefaktů od několika významných světových muzeí. Mezi těmito díly se tak objevil například slavný Eufroniův krátér, který se Metropolitní muzeum v New Yorku neochotně rozhodlo vrátit v roce 2006. Medici, který byl obviněn z klíčového podílu na jeho zcizení z etruské hrobky, figuroval na proslulé fotografii, na níž v Metropolitním muzeu před vitrínou s tímto dílem pózuje s rukama v bok. A stejnou pózu předvedl i generál Ferrari v den, kdy byla tato velká antická nádoba na míchání vína s vodou triumfálně umístěna do nové vitríny v muzeu Villa Giulia v Římě.

„Medici byl přímo odpovědný za vyrabování tisíců starověkých památek na italské půdě,“ pokračoval Ferrari. „Ovšem neudělal to sám. Ten podnik fungoval jako cordata, provaz vinoucí se od tombarolů přes capi zoni a dealery do aukčních síní a odtud ke sběratelům a muzeím. A nesmíme zapomínat na naše staré známé z mafie,“ dodal. „Bez jejich požehnání se nic nerozjede. A nic se nedostane na černý trh, pokud z toho něco nekápne i bossům.“

Ferrari chvíli rozjímal nad svou znetvořenou rukou a pak pokračoval ve své instruktáži. „Nestrávili jsme deset let a neutratili miliony eur jen proto, abychom dostali za mříže jednoho darebáka a pár jeho přisluhovačů. Naším cílem bylo rozprášit síť, která pomalu a nenávratně rozkrádala poklady, jež nám zanechali naši předkové. Přes všechny překážky se nám to podařilo. Ale jak to vypadá, bylo to jen dočasné vítězství. Drancování pokračuje a ve skutečnosti je to ještě horší než dřív.“

„Že by na Mediciho místo nastoupila nová síť?“

Ferrari přikývl a pak si ukázněně usrknul vína. „Tihle zločinci jsou jako teroristé. Když jednoho zabijete, na jeho místo nastoupí jiný. A téměř bez výjimky je ještě nebezpečnější než jeho předchůdce. Tahle síť je mnohem propracovanější než ta Mediciho. Je to skutečně globální podnik. A zjevně také bezohlednější.“

„Kdo ho vede?“

„To bych taky rád věděl. Může to být více osob, můj instinkt mi však říká, že je to jeden člověk. Překvapilo by mě, kdyby měl nějaké otevřené vazby na obchod s uměním. To je pod jeho úroveň,“ dodal generál spěšně. „Bude to velké zvíře, žádný prodavač pucláků. Má vliv a nikdo si na něj nepřijde, což znamená, že má vazby na mafii. Tahle síť dokáže v Řecku vykopat ze země mramorovou sochu a za pár měsíců ji v síni Sotheby’s prodat s naprosto čistou proveniencí.“ Generál se na chvíli odmlčel a nakonec dodal: „Ten člověk se činí i ve vašich končinách.“

„Na Blízkém východě?“

„Někdo mu dodává zboží z Libanonu, Sýrie a Egypta. I v těchhle koutech světa žije pár pěkných darebáků. Jenom by mě zajímalo, kde všechny ty peníze končí.“

„Jak do toho obrázku zapadal Falcone?“

„Když jsme na něj před pár lety při jednom zátahu narazili, přesvědčil jsem jej, aby pro nás pracoval. Nebylo to nic složitého,“ dodal Ferrari, „protože jinak by skončil na dlouho za mřížemi. Pár týdnů jsme jej přímo tady v paláci vyslýchali. A pak jsme jej pustili zpátky do Cerveteri a nechali jej, ať pokračuje v lumpárnách.“

„Tentokrát jste se mu ale koukali přes rameno,“ poznamenala Chiara.

„Přesně tak.“

„Co se dělo, když mu nějaký tombarolo přinesl svůj nález?“

„Někdy jsme jej nenápadně stáhli z trhu a odložili do úschovny. Obvykle jsme ale Falconeho nechali, ať jej prodá dalšímu článku v řetězci. Mohli jsme tak snáze sledovat jeho cestu krevním řečištěm nezákonných obchodů. A zároveň jsme potřebovali, aby všichni věřili, že Roberto Falcone je ta správná osoba.“

„Zejména pak ten, kdo celou tu pašeráckou síť řídí.“

„Vypadá to, jako byste si to už taky párkrát zkusil.“

Gabriel poznámku ignoroval. „Jak vysoko se vám podařilo proniknout do sítě?“ zeptal se.

„Jen na první příčku žebříku,“ odpověděl Ferrari zasmušile. „Poučili se z chyb svého předchůdce. Ti, kdo to vedou, s lidmi, jako je Falcone, nikdy nemluví.“

„Jak to, že s ním tedy mluvila Claudia Andreattiová?“

„Během své inventury vatikánských sbírek musela narazit na něco, co ji přivedlo až do Falconeho království. A muselo to být něco závažného, když ji to stálo život. Navíc byl zavražděn i Falcone, což znamená, že to souvisí s naší sítí. Upřímně řečeno, vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby se brzy objevily další mrtvoly.“

„Víte vůbec, co tím naznačujete?“

Ferrari namířil své nevidoucí oko na Gabriela a naklonil se nad stůl. „Nic tu nenaznačuji,“ procedil. „Jasně říkám, že doktorka Andreattiová objevila spojitost mezi naší sítí a Vatikánem. Což znamená, že váš přítel Donati má na krku mnohem větší průšvih než jednu nebohou kurátorku. A současně to znamená, že vy i já sledujeme stejný cíl.“

„To vysvětluje, proč jste ochoten předstírat, že jsme já a moje žena dnes nebyli v Cerveteri,“ řekl Gabriel. „Protože pokud se mi podaří vypátrat, kdo zabil Claudii, ušetřím vám tím spoustu práce.“

„To je dosti idealizované řešení našeho problému,“ odsekl Ferrari.

„Tak proč nás nepředáte bezpečnostní službě a nepokračujete v případu sám?“

„Protože s Falconeho smrtí se nám před nosem zabouchly jediné dveře, kterými jsme mohli do té nové sítě proniknout. Šance, že se nám do ní podaří nasadit nového informátora, jsou mizivé. Teď už mají všechny mé nástroje a metody přečtené. A znají i mé lidi, takže k nim nemohu poslat žádného vlastního tajného agenta. Potřebuji někoho, kdo mi pomůže tu síť rozbít zevnitř, někoho, kdo umí uvažovat jako zločinec.“ Generál se odmlčel. „Někoho jako vy, Allone.“

„To má být poklona?“

„Jen holý fakt.“

„Možná přeceňujete mé schopnosti.“

Generál se mazaně usmál. „Kdysi dávno, to jsem ještě pracoval u protiteroristického útvaru, jsem tady v Římě dostal jeden případ. Někdo zastřelil palestinského tlumočníka na chodbě činžáku. Brzy se ale ukázalo, že to nebyl žádný obyčejný tlumočník. Co se týče člověka, který jej zastřelil, nikdy se nám nepodařilo najít svědka, který by byl ochoten si na něj vzpomenout. Jako by byl duch.“ Generál se odmlčel. „A teď tu sedí přede mnou, v restauraci v samém srdci Říma.“

„Nikdy by mě nenapadlo, že mě budete vydírat.“

„To by mě ani ve snu nenapadlo, Allone. Pouze jsem se zmínil, že se naše cesty už jednou zkřížily. A vypadá to, že nás osud zase spojil.“

„Já na osud nevěřím.“

„Ani já,“ odpověděl Ferrari. „Ale jsem si jistý, že jestli se těm darebákům někdo může dostat na kobylku, tak jste to právě vy. A kromě toho,“ dodal, „vám vaše současné postavení ve Vatikánu přináší výraznou výhodu.“

Gabriel chvíli přemýšlel. „Co se bude dít, když se mi to podaří?“ zeptal se nakonec.

„Pak na těch informacích postavím případ, který italské soudy řádně uzavřou.“

„A co když ten váš případ zničí mé přátele?“

„Chápu, že máte blízký vztah k současnému papeži a monsignoru Donatimu,“ řekl generál klidně. „Jestli se ovšem Vatikán dopustil nějakých přečinů, musí za ně pykat. Sám dobře vím, že zpověď duši prospěje.“

„Pokud není veřejná.“

„Vyloučit se to nedá. Jestli vám opravdu jde o blaho vašich přátel, pak vám nezbývá než mou nabídku přijmout.“

„To zní opět jako vydírání.“

„Správně,“ pronesl generál zamyšleně, „přesně tak jsem to také myslel.“

Lehce se usmíval, jeho skleněné oko však slepě zíralo do prostoru. Jako když se člověk podívá do oka postavy na obraze, pomyslel si Gabriel. Vševidoucí oko nemilosrdného Boha.

Teď už zbýval jen Roberto Falcone – přesněji, jak jeho nešťastný odchod ze světa prezentovat veřejnosti. Šlo především o výběr taktiky. Celou záležitost mohli tiše zamést pod koberec, nebo – jak navrhoval Gabriel – ji hlasitě vytroubit do světa a získat z toho užitek. Ferrari se přiklonil k druhé možnosti, protože stejně jako Gabriel měl slabost pro efektní výstupy. Navíc nastala doba, kdy se v hubených časech rozhodovalo o rozpočtu, a Ferrari potřeboval nějaké vítězství, třeba smyšlené, které by jeho Squadře zajistilo štědrý státní příspěvek i na další fiskální rok.

A tak druhý den krátce před obědem svolal do palazza tiskovou konferenci, na níž přislíbil oznámit důležité prohlášení. Den byl na novinky spíše hubený, a tak se na místo nahrnuly davy novinářů a redaktorů s nadějí, že se jim podaří ulovit něco zajímavého pro zítřejší vydání nebo upoutat oko televizního diváka předtím, než přepne na jiný kanál. Generál je jako vždy nezklamal. Dostavil se v modré, bezvadně padnoucí karabiniérské uniformě a na pódiu začal vyprávět báchorku, která byla stejně stará jako sama Itálie. Vystupoval v ní chlapík, jenž na první pohled vypadal spíše jako chudák, ale vyklubal se z něj jeden z největších plenitelů národního bohatství. Tento chlapík se stal obětí politováníhodné vraždy, pravděpodobně při hádce o peníze s nějakým svým kumpánem. Generál nijak nespecifikoval, jak bylo tělo nalezeno, i když se nezapomněl podělit o pár hrůzných detailů, které byly pojistkou, aby se zpráva dostala na první stránku i v bulvárních plátcích. A pak s bezchybným načasováním hodným ostříleného impresária nechal zvednout černou oponu, aby se pochlubil pokladnicí vzácných artefaktů, které byly zajištěny v tombarolově dílně. V sále se ozval mnohohlasý vzdech a Ferrari se usmíval před blesky fotoaparátů.

Bylo by zbytečné zdůrazňovat, že generál pomlčel o účasti Gabriela Allona, izraelského agenta ve výslužbě a restaurátora v jedné osobě, či o poněkud machiavellistické dohodě, kterou s ním uzavřel u večeře v Le Cave. Nezaznělo ani jméno, které zašeptal Gabrielovi do ucha, když se s ním loučil na potemnělém náměstí. Gabriel vyčkal až do konce generálovy tiskové konference a pak jí zavolal. Z jejího hlasu bylo znát, že jeho telefonát čekala.

„Mám až do pěti jednání,“ řekla. „V pět třicet?“

„U mě nebo u vás?“

„U mě to bude bezpečnější.“

„A kde?“

„U krátéru,“ odpověděla a okamžitě zavěsila.

12

VILLA GIULIA, ŘÍM

Ve městě, které je tak nabito muzei a architektonickými divy, působí Villa Giulia, italský národní archiv etruského umění, poněkud odstrčeným dojmem. Jeho nesourodá budova, kterou lidé navštěvují jen zřídka a snadno ji minou, sídlí na okraji parku Borghese a kdysi sloužila jako venkovské sídlo papeže Julia III. V šestnáctém století byl odsud krásný výhled na městské opevnění a sluncem osmahlé svahy Parioli. Dnes jsou tyto kopce zastavěné činžovními domy a pod okny papežského útočiště duní široký bulvár, který chodci přebíhají výlučně na své vlastní nebezpečí. Zaplevelené nádvoří před budovou se časem přeměnilo na parkoviště pro zaměstnance. Oprýskané blatníky a vybledlé barvy karoserií dávaly tušit, s jakými platy musí lidé pečující o státní muzea vystačit.

Gabriel přijel v 17:15 a vydal se do galerie ve druhém poschodí, kde byl v jednoduché skleněné vitríně vystaven Eufroniův krátér, považovaný za jeden z nejúchvatnějších výtvorů starověkého umění vůbec. Nenápadný štítek líčil strastiplnou historii této nádherné nádoby – jak byla v roce 1971 ukradena z hrobky nedaleko Cerveteri, poté za ohromující sumu jednoho milionu dolarů prodána do Metropolitního muzea umění a díky neúnavnému úsilí italské vlády nakonec navrácena do svého právoplatného domova. Kulturní dědictví bylo zachráněno, říkal si v duchu Gabriel a rozhlédl se po liduprázdné místnosti. Ale za jakou cenu? Newyorské muzeum navštíví ročně pět milionů návštěvníků, avšak tady, v síních Villa Giulia věčně zejících prázdnotou, je krátér odsouzen k věčné samotě sběratelské kuriozity, na jejíž polici usedá prach. Jestli opravdu někam patří, uvažoval, pak do hrobky bohatého Etruska, který si ji před dvěma a půl tisíci let koupil od řeckého obchodníka.

Gabriel zaslechl klapot dámských podpatků, a když se otočil, zahlédl vysokou elegantní ženu, která k němu přicházela chodbou z vedlejší galerie. Tmavé vlasy jí lehce splývaly po ramenou a z širokých hnědých očí vyzařovala inteligence. Střih jejího kostýmu naznačoval, že její příjem není závislý na muzejní pokladně, a stejně působily i šperky blyštící se na opálené ruce, kterou natáhla směrem ke Gabrielovi. Podržela stisk déle, než bylo nutné, jako by na toto setkání už nějakou dobu čekala. Vypadala, že si uvědomuje, jaký její vzhled učinil dojem.

„Očekával jste snad někoho v bílém laboratorním plášti?“

„Znám pouze jednoho archeologa,“ řekl Gabriel, „a ten je věčně ušpiněný od hlíny.“

Doktorka Veronica Marcheseová se letmo usmála. Bylo jí nejmíň padesát, ale ani v neúprosně ostré záři halogenových stropních světel by jí člověk nehádal víc než pětatřicet. Když Gabriel její jméno zaslechl od generála Ferrariho, věděl hned, o koho jde, protože se s ním setkal v desítkách Claudiiných e-mailů. Teď si uvědomil, že zná i její obličej. Poprvé jej zahlédl před kostelem svaté Anny po pohřební mši za Claudii Andreattiovou. Stála poněkud stranou ostatních smutečních hostů a její pohled se neupíral na rakev, nýbrž na Luigiho Donatiho. V tom pohledu, vzpomínal Gabriel, bylo něco nejasně vyčítavého.

Protáhla se kolem Gabriela a zadívala se skrz nerozbitné sklo vitríny na malovaný výjev na stěně krátéru. Bylo na něm vyobrazeno bezvládné tělo Sarpedona, Diova syna, kterého odnáší zosobněný Spánek a Smrt k pohřbu. Obraz až nápadně připomínal kompozici z Ukládání do hrobu.

„Nikdy mě ten pohled neomrzí,“ řekla doktorka Marcheseová tiše. „Je skoro stejně tak úchvatný jako Caravaggio, kterého právě restaurujete ve Vatikánu.“ Podívala se přes rameno a zeptala se: „Nemyslíte, pane Allone?“

„Ani ne.“

„Vám se řecké vázy nelíbí?“

„To jsem nikdy neřekl.“

Pomalu si jej přeměřila pohledem, jako by byl sochou na podstavci. „Řecké vázy jsou ty nejpozoruhodnější předměty, které kdy byly vytvořeny lidskou rukou,“ prohlásila. „Bez nich by nebylo žádného Caravaggia. Bohužel se však po světě pohybuje pár lidí, kteří udělají vše, jen aby je získali.“ V zamyšlení se odmlčela. „Vy jste si sem ale nepřišel povídat o estetice starověkého umění. Jste tu kvůli Claudii.“

„Předpokládám, že jste viděla generálovu tiskovou konferenci.“

„Reportéři mu zobali z ruky jako obvykle.“ Z odpovědi se nezdálo, že by na ni udělal nějaký dojem. „Ale té vyhýbavosti se snad musel naučit přímo ve Vatikánu.“

Generál upozornil Gabriela na jízlivý smysl pro humor doktorky Marcheseové. Absolvovala římskou univerzitu La Sapienza, patřila k nejuznávanějším italským odborníkům na etruskou civilizaci a mnohokrát dobře posloužila Squadře Arte jako externí konzultantka, včetně vyšetřování případu Medici. Po razii v Mediciho skladišti v Ženevě strávila dlouhé týdny zjišťováním původu každého nalezeného kusu, v mnoha případech se jí dokonce podařilo určit, kdy byl artefakt rabovači vyzdvižen ze země. K ruce jí tenkrát byla nadaná mladá chráněnka jménem Claudia Andreattiová.

„Generál se zmínil, že práci ve Vatikánu dostala Claudia díky vaší přímluvě.“

„Byla mou nejlepší přítelkyní,“ odpověděla Veronica Marcheseová, „ale nepotřebovala mou pomoc. Claudia byla jedním z nejtalentovanějších lidí, kteří kdy pro mne pracovali. Tu práci si zasloužila díky svým schopnostem.“

„Věděla jste, že se pustila do inventury vatikánské sbírky starověkého umění. Vlastně to s vámi pravidelně konzultovala.“

„Vidím, že jste četl i naše e-maily.“

„I výpisy z jejích telefonních hovorů. Z nich také vím, že před svou smrtí byla v kontaktu s Robertem Falconem. Doufal jsem, že byste mi k tomu mohla říct víc.“

Veronica Marcheseová se na chvíli pohroužila do zadumaného ticha. „Claudia mi sdělila, že narazila na nějaký problém,“ přiznala nakonec. „Myslela si, že by jí Falcone mohl pomoci.“

„O co šlo?“

„Nejspíš něco chybělo. A nebylo toho zrovna málo.“

„V depozitářích?“

„Nejen v depozitářích, i v galeriích.“

Gabriel se postavil vedle ní a zahleděl se do vitríny. „Co vás napadlo, když Vatikán oznámil, že Claudia spáchala v bazilice sebevraždu?“

„Měla jsem pochopitelně značné pochybnosti.“

„Ale mlčela jste.“

To nebyla otázka, ale suché konstatování. Svou odpověď nevyslala ke Gabrielovi, ale k mrtvému Sarpedonovi.

„Bylo to těžké,“ pronesla tiše, „ale je to tak. Mlčela jsem.“

„Proč?“

„Protože jsem o to byla požádána.“

„Kým?“

„Tímtéž mužem, který vás pověřil vyšetřením její smrti.“

„Monsignorem Donatim?“

„Monsignorem?“ Melancholicky se pousmála. „Pořád mi to slovo k němu nesedí.“

Muzejní kavárnička byla zřízena ve starém skleníku naproti vnitřnímu nádvoří. Asi šedesátiletá žena se sponkami v dlouhých šedinách právě uzavírala pokladnu, když vešli dovnitř, Veronice se ji ale podařilo přemluvit, aby uvařila ještě dvě cappuccina. Posadili se k malému tepanému stolku v rohu pod treláž s kvetoucí révou. Do prosklené střechy bušil déšť a Veronica si zaujatě prohlížela úlomek keramiky, který Gabriel odnesl z Falconeho domu v Cerveteri.

„Vaše žena má výborné oči. Ta postava je opravdu ctitelka Dionýsa. Tipovala bych to na dílo malíře Meneláa, což znamená, že by mělo být tady ve Villa Giulia, ne v kuchyni tombarola.“ Vrátila fragment Gabrielovi. „Než se tahle vzácnost dostala Falconemu do rukou, byla s největší pravděpodobností ještě vcelku.“

„Jak se rozbila?“

„Někdy se poškodí po nárazu spilla, s nímž tombarolo hledá hrobku. Někdy je však tombarolové a jejich prostředníci rozbíjejí záměrně. Úlomky pak dodávají na trh po kouscích, aby na sebe nepřivolali nežádoucí pozornost. Jakmile se všechny díly dostanou do ruky jednoho dealera, zničehonic se objeví dlouho ztracená váza.“ Znechuceně zakroutila hlavou. „Jsou to neřádi, ale mazaní.“

„A nebezpeční,“ dodal Gabriel.

„Jak se ukázalo.“ Začala si zapalovat cigaretu, ale na poslední chvíli se zarazila. „Omlouvám se,“ řekla a zasunula ji zpátky do krabičky. „Luigi mi říkal, že nesnášíte tabák.“

„Co vám ještě prozradil?“

„Prý jste nejzajímavější chlapík, se kterým se kdy setkal. A že by z vás byl výborný kněz.“

„Starám se jen o obrazy, ne o duše. A navíc,“ dodal, „navíc jsem hříšník bez naděje na vykoupení.“

„Kněží také hřeší. I ti slušní.“

Nasypala si do kávy tři balíčky cukru a slabě je zamíchala. Gabriel měl teď přemýšlet nad případem, nemohl se však ubránit úvahám nad tím, kde se může život osobního tajemníka Svatého otce protínat s životem ženy, jako je Veronica Marcheseová. Představil si několik možných scénářů a ani jeden z nich se neodvíjel příznivě.

„Myslela jsem, že tajní agenti umí lépe skrývat své myšlenky,“ řekla.

„Jsem oficiálně ve výslužbě.“

„Neříkejte. Vidím vám na očích, jak moc by vás zajímalo, odkud se s Luigim známe. Řeknu vám jenom tolik, že jsme přátelé už hezky dlouho. A byla jsem to já, kdo mu jako první doporučil, aby provedl inventuru církevních sbírek.“

„Měla jste obavu, že by s nimi mohlo být něco v nepořádku?“

„Řekněme, že v současné politické atmosféře jsem pokládala za moudré, aby Luigi věděl víc než jeho potenciální nepřátelé.“

„Byla by z vás dobrá právnička.“

„Já jsem právnička,“ podotkla, „a k tomu archeoložka.“

„Proč jste se nenabídla, že tu inventuru uděláte osobně?“

„Není to má sbírka. Navíc měl Luigi pro tento úkol dokonalou kandidátku z vlastních řad.“

„Claudii.“

Veronica Marcheseová pomalu přikývla. „Byla rozený detektiv. Málokdo se jí v tom vyrovnal.“

„Když jsem ale procházel její záznamy a poznámky, nikde jsem nenašel sebemenší zmínku o nějakém problému. Naopak se zdálo, že je se sbírkou vše v nejlepším pořádku.“

„Protože jí bylo doporučeno, aby svá skutečná zjištění nezapisovala.“

„Doporučeno? Kým?“

„Mnou.“

„Řekla vám, co chybí?“

„Nehovořila konkrétně, pouze o tom, že nemůže dohledat pár desítek exponátů. Ale nic zásadního,“ dodala spěšně. „Byly to ovšem cenné věci, které patří do kategorie těch, které arabskému šejkovi či ruskému oligarchovi propůjčují okamžitou prestiž. Všechny je sepsala a seznam předala svému starému příteli, který by mohl mít tušení, kde je hledat.“

„Robertu Falconemu?“

„Přesně tak.“

„Jak Claudia k takovému člověku přišla?“

„Byl blízkým spolupracovníkem jejího otce.“

„Chcete říct, že Claudiin otec pracoval pro Roberta Falconeho?“

„Ne,“ odpověděla Veronica Marcheseová a pomalu zakroutila hlavou. „Její otec by nikdy pro takového člověka nepracoval. To Falcone pracoval pro něj.“

Žena za přepážkou obrátila oči v sloup, aby naznačila, že pro dnešek by už ráda zavřela. Gabriel a Veronica rychle dopili poslední doušky kávy a vyšli ven. Padla už tma a podloubím se proháněl vlhký nárazový vítr. Veronica si zamyšleně zapálila cigaretu a začala Gabrielovi prozrazovat o Claudii Andreattiové informace, které se nikdy nedostaly do její vatikánské osobní složky. Například to, že vyrostla v Tarquinii, starém etruském městě severně od Cerveteri, a že její otec Francesco Andreatti byl venkovským nádeníkem, který svůj hubený příjem doplňoval potulkami se spillem a lopatou. Zdálo se, že měl zvláštní nadání k vyhledávání cenných předmětů na zvlněných polích v okolí Lazia a že se mu nějakým záhadným způsobem dařilo unikat pozornosti karabiníků i mafie. Díky svému přivýdělku docela zbohatl, ale všichni v Tarquinii si dál mysleli, že je to jen šikovný zedník. Myslely si to i jeho dvě stejně staré dcery.

„Kdy se o něm dozvěděly pravdu?“

„Vyznal se jim ze svých hříchů, až když umíral na rakovinu. Také jim prozradil, že v zemi ukryl velkou plechovou schránku plnou svých pokladů. Claudia a Paola vyčkaly, až bude po pohřbu, a pak o všem informovaly karabiníky. Bylo jim teprve šestnáct.“

„To je zvláštní. Jako by se celá tato pasáž vytratila Paole z paměti.“

„Nepřekvapuje mě, že vám nic neřekla. Dcery na takové věci o svých otcích nerady vzpomínají. Většina z nás však má někde ve svém rodokmenu nějakého zločince. Je to nejspíš prokletím této země.“

„Nepřijde vám to ironické?“

„Že se dcera tombarola rozhodne věnovat péči o historické památky?“

Gabriel přikývl.

„To ale nebyla žádná náhoda. Claudia se za svého otce hluboce styděla a chtěla nějak odčinit alespoň část škod, které napáchal. Je zcela logické, že tuto část své minulosti pečlivě strážila. Kdyby se mezi jejími kolegy rozšířilo, že její otec byl zloděj, už by se toho cejchu nikdy nezbavila.“

„Vy jste to ale věděla.“

„Svěřila se mi s tím už při vyšetřování Mediciho případu. Pokládala to za nutnost, protože jsme tehdy pracovaly s generálem Ferrarim.“ Veronica Marcheseová se na okamžik odmlčela a pak dodala: „Claudia měla přehnaný smysl pro spravedlnost. To byla věc, kterou jsem na ní vždycky obdivovala.“

„Víte, co jí Falcone řekl?“

„Nechtěla mi to prozradit. Prý to bylo nutné kvůli ochraně bezúhonnosti šetření.“

Prošli kolem zavřeného muzejního knihkupectví a vystoupili z předního sloupořadí. Z oblohy se valil hustý déšť. Vylovila z kabelky klíče a jedním kliknutím na dálku nastartovala svůj naleštěný Mercedes SL coupé. To auto vypadalo před muzeem poněkud nemístně. Stejně tak i Veronica Marcheseová.

„Svezla bych vás,“ řekla omluvně, „ale mám bohužel ještě jednu schůzku. Pokud budete mít dojem, že bych vám mohla být v něčem užitečná, kdykoli mi zavolejte. A pozdravujte ode mě Luigiho.“

Vykročila směrem k autu, pak se ale náhle zarazila a otočila se ke Gabrielovi. „Tak mě napadá, že vám přece jen jedna věc hraje do karet,“ řekla. „Lidem, kteří mají Claudii na svědomí, zabavil generál Ferrari zboží v hodnotě pár milionů eur, což znamená, že budou muset rychle doplnit zásoby. Být na vašem místě, poohlédla bych se po něčem, čemu nedokážou odolat.“

„A pak?“

„Pak to rozbijte na kusy,“ odpověděla. „A pomalu je jimi začněte krmit.“

Usadila se do auta a pak jej navedla do zběsilého provozu večerní dopravní špičky. Gabriel ještě chvíli zůstal stát a přemýšlel, proč se mu Donati nikdy nezmínil, že se zná s nejlepší přítelkyní Claudie Andreattiové. Kněží také hřeší, říkal si v duchu. I ti slušní.

13

APOŠTOLSKÝ PALÁC, VATIKÁN

„Jaká dnes bude polévka?“ zeptal se Gabriel.

„Vězeňská,“ odpověděl Donati.

Pozvedl k ústům lžíci slabého vývaru a rozpačitě ji ochutnal. Seděli ve strohé jídelně Svatého otce ve druhém patře Apoštolského paláce. Ubrus byl bílý jako hábity hospodyň z řad řádových sester, jež se bezhlesně míhaly ve dveřích přilehlé kuchyně. Jeho Svatost se oběda neúčastnila; něco sepisovala ve své malé soukromé pracovně, která se nacházela hned naproti. Bylo to už čtrnáct let, co drobný benátský patriarcha usedl na stolec svatého Petra, a přesto stále dodržoval úmorný denní program, který by vyčerpal i mnohem mladšího muže. Činil se tak mimo jiné i proto, aby si udržel moc. Církev čelila tolika problémům, že nebylo myslitelné, aby její absolutní vládce budil dojem sešlého starce. Kdyby kněží vycítili, že Jeho Svatosti docházejí síly, nastalo by hned vzrušené šikování na další konkláve. A papežský úřad Pavla VII., jeden z vůbec nejbouřlivějších v historii moderní církve, by dospěl k velmi rychlému konci.

„Copak? Strava na příděl?“ zeptal se Gabriel.

„Zhoršuje se finanční situace a kuriální kuchyně se zhoršuje úměrně s ní. Jeho Svatost vyzvala biskupy a kardinály, aby si odepřeli velkolepé hostiny. Nemám jinou volbu než jít sám příkladem.“

Pozvedl sklenku červeného vína proti pruhu světla, které se prodralo oknem, a pak opatrně upil.

„Jaké je?“

„Přímo božské.“ Donati sklenici opatrně položil zpátky na stůl a pak posunul směrem ke Gabrielovi tlustou černou složku. „To je konečný itinerář naší cesty po Izraeli a palestinských územích. Rozhodli jsme se ji uskutečnit během velikonočního týdne, aby mohla Jeho Svatost oslavit Kristovu smrt a vzkříšení tam, kde se to všechno odehrálo. K tomu se zatím žádný z jeho předchůdců neodhodlal. Připomene si utrpení Páně na Via Dolorosa a bude celebrovat velikonoční mši v kostele Svatého hrobu. Program také počítá se zastávkou v Betlémě a zdvořilostní návštěvou mešity al-Aksá, kde pronese přímou omluvu za křížové výpravy. V roce 1099 bojovníci kříže vyplenili celý Jeruzalém a na Chrámové hoře zmasakrovali deset tisíc lidí včetně tří tisíců těch, kteří hledali úkryt v mešitě.“

„A cestou se ještě pocvičili vyvražděním několika tisíc židů.“

„Za to jsme se snad už omluvili,“ pravil Donati dotčeně.

„Kdy chcete ty plány zveřejnit?“

„Příští týden na generální audienci.“

„To je příliš brzy.“

„Vyčkávali jsme, jak nejdéle to šlo. Byl bych rád, kdyby ses podíval na bezpečnostní opatření. Svatý otec by také uvítal, kdybys během cesty zastával funkci jeho osobního strážce.“

„Něco mi říká, že to nebyl tak docela jeho nápad.“

„To ne,“ přiznal Donati.

„Nejúčinnější způsob, jak vystavit Jeho Svatost nebezpečí, je postavit mě vedle něj.“

„Přece jen to ještě zvaž.“

Donati pozvedl k ústům další lžíci polévky a zadumaně do ní zafoukal – zvláštní, pomyslel si Gabriel, protože polévka již byla vlažná.

„Něco tě trápí, Luigi?“

„Zaslechl jsem, že jsi včera zavítal do Villa Giulia.“

„Je tam spousta nádherných exponátů.“

„To je pravda.“ Donati ztlumil hlas a dodal: „Ale měl jsi mě informovat, že se s ní chceš sejít.“

„Nevěděl jsem, že potřebuji tvoje svolení.“

„Tak jsem to nemyslel.“

„Když jsem ten případ přebíral,“ řekl Gabriel, „ujišťoval jsi mne, že budu mít všechny dveře otevřené.“

„Ale ne dveře do mé minulosti,“ ohradil se Dona ti vyrovnaným hlasem.

„Co když má tvá minulost něco společného se smrtí Claudie?“

„S její smrtí nemá má minulost absolutně nic společného.“

Monsignor svá slova pronesl s až liturgickou definitivností. Chybělo snad jen pokřižování a žehnající amen.

„Dáš si ještě trochu polévky?“ zeptal se ve snaze odlehčit napětí.

„Díky, ale raději si ji také odepřu,“ odpověděl Gabriel.

Vstoupily dvě řádové sestry a sklidily ze stolu. Za pár okamžiků se vrátily s hlavním chodem – tenkým plátkem telecího, vařenými brambory a zelenými fazolkami šetrně pokapanými olivovým olejem. Donati využil servírování k tomu, aby si utřídil myšlenky.

„Požádal jsem tě o pomoc,“ řekl nakonec, „protože jsem chtěl, aby vyšetřování proběhlo ve vší diskrétnosti. Teď už jsou do něj zapleteni karabiniéři i s generálem Ferrarim, čemuž jsem se chtěl vyhnout.“

„Rád bych připomněl, že mě toto vyšetřování dovedlo až k mrtvému tombarolovi Falconemu.“

„Toho jsem si vědom.“

„Byl bys raději, kdybych z místa činu v tichosti zmizel?“

„Byl bych raději,“ přiznal Donati po krátké úvaze, „kdyby ta věc neskončila v rukách italských úřadů, které obvykle nemají na zřeteli zájmy Svatého stolce.“

„K tomu by nakonec stejně došlo i bez mého přičinění,“ řekl Gabriel.

„Proč myslíš?“

„Protože by generálu Ferrarimu netrvalo dlouho, aby si jména Falconeho a Andreattiové na základě jejich telefonátů spojil dohromady. A jeho další stopa by vedla k Veronice Marcheseové. Pokud by nebyla ochotná lhát ve tvůj prospěch, tak by generálovi musela sdělit, že jsi ji po Claudiině smrti požádal, aby byla zticha. A pak už by generál osobně zaklepal na bronzová vrata Apoštolského paláce se soudní obsílkou v kapse.“

„Rozumím.“ Donati se rozmrzele zarýpal v jídle. „Co podle tebe vedlo Ferrariho k tomu, že ti doporučil, aby ses s ní sešel?“

„To by zajímalo i mě,“ řekl Gabriel. „Mám podezření, že jako každý dobrý vyšetřovatel ví víc, než je ochoten dát najevo.“

„Myslíš o mém přátelství s Veronikou?“

„O všem.“

Mrak za oknem zakryl slunce a na Donatiho tvář padl stín.

„Proč jsi mi o ní nic neřekl, Luigi?“

„To zní skoro jako výslech.“

„Lepší ode mě než od karabiníků.“

Donati, stále zahalen stínem, mlčel.

„Možná bude snazší, když odpovím za tebe.“

„Prosím, máš slovo.“

„Celá ta záležitost spadá do kategorie, kde každý dobrý skutek musí být po zásluze potrestán,“ začal Gabriel. „Na počátku byl zcela nevinný Veroničin návrh, abyste provedli inventuru svých sbírek. Claudiina smrt před tebe ovšem postavila dva problémy. Prvním byl motiv její vraždy. A druhým tvůj vztah k paní Marcheseové. Důkladné prošetření Claudiiny smrti by obě skutečnosti odhalilo, a tím by ses dostal do prekérní situace. Proto jsi trval na oficiální verzi sebevraždy a po mně jsi chtěl, abych zjistil pravdu.“

„A teď už z ní znáš jeden střípek.“ Donati odsunul svůj talíř do středu stolu a zíral otevřenými dveřmi na soukromou pracovnu svého pána.

„Kolik toho ví?“ zeptal se Gabriel.

„Víc než bys myslel. To ale neznamená, že stojí o to, aby se to dostalo ven. Řeči a skandály mají na tomhle místě fatální důsledky. Kdyby se na mně našla jakákoli skvrna, znamenalo by to konec jeho úřadu.“ Odmlčel se a pak s vážnou tváří dodal: „Něco takového nesmím připustit.“

„Proto uděláš nejlíp, když mi řekneš pravdu. Celou.“

Donati ztěžka vydechl a zamyšleně se zahleděl na své hodinky. „Mám třicet minut, než bude mít Svatý otec další schůzku,“ řekl. „Možná nám udělá dobře procházka. Tady mají uši i stěny.“

14

VATIKÁNSKÉ ZAHRADY

Vatikánské zahrady prý byly původně vysázeny v půdě, kterou přivezla z Golgoty do Říma svatá Helena, matka císaře Konstantina a podle křesťanské legendy také objevitelka pravého kříže. Nyní po sedmi stech letech tvořily tyto zahrady sedmapadesát akrů edenu posetých zelení i zdobenými paláci, v nichž sídlila četná chapadla vatikánské administrativy. Zamračené počasí se hodilo k Donatiho momentální náladě. S hlavou sklopenou a s rukama za zády vyprávěl Gabrielovi o zadumaném mladíkovi z malého města v Umbrii, který vyslyšel vnitřní hlas a stal se knězem. Vstoupil do vzpurného Tovaryšstva Ježíšova, stal se hlasitým přívržencem jezuitské teologie osvobození a počátkem osmdesátých let, kdy Latinskou Ameriku zaplavila vlna násilí a revolt, byl vyslán do Salvadoru, aby tam vedl malou nemocnici a školu. A právě tam, v horách provincie Morazán, ztratil víru v Boha.

„Teologové osvobození věří, že pozemská spravedlnost a věčná spása jsou neúprosně svázány, že duše nemůže být spasena, je-li nádoba, v níž přebývá, spoutána řetězy chudoby a útlaku. V Latinské Americe nás tyto ideály posunuly na stranu levicových revolucionářů. Vojenské junty nás nepovažovaly za nic jiného než za komunistické podvratné živly. Stejného názoru byl i polský papež,“ dodal Donati. „To je ale jiný příběh.“

Donati se zastavil, jako by přemýšlel, kterým směrem se dát. Nakonec se otočil k okrovému sídlu Rádia Vatikán. Nad ním se tyčila jediná ohyzdnost v celém městském státě – ocelová věž, která vysílala církevní zprávy a programy do celého světa ke svým ovečkám, které, jak se zdálo, stále víc a víc rozptylovala pozemská lákadla.

„V Morazánu se mnou pracoval jeden kněz,“ pokračoval Donati, „španělský jezuita José Martinez. Jednou večer jsem byl odvolán k porodu do vedlejší vesnice. Když jsem se vrátil, byl otec José mrtvý. Někdo mu mačetou usekl temeno lebky a vyloupl mozek.“

„Zabili ho comandos?“

Donati pomalu přikývl. „Proto mu v lebce nic nezbylo. Mozek byl symbol, který na nás režim a jeho bohatí podporovatelé nenáviděli nejvíc – nesnášeli inteligenci a oddanost sociální spravedlnosti. Když jsem požádal armádu, aby jeho vraždu vyšetřila, jen se mi vysmáli do tváře a upozornili mě, že pokud zůstanu, budu další na řadě.“

„Vzal sis jejich radu k srdci?“

„Měl jsem zmizet, ale jeho smrt mě ještě víc utvrdila v tom, abych zůstal a dokončil své poslání. Asi za šest měsíců mě navštívil sám vůdce povstalců. Věděl, kdo nesl odpovědnost za vraždu otce Josého. Byl to Alejandro Calderón, potomek velkostatkářské rodiny s blízkými vazbami na vládnoucí juntu. Vydržoval si milenku ve městě San Miguel. Rebelové jej chtěli při další návštěvě zabít.“

„Proč ti to oznámili dopředu?“

„Protože chtěli, abych jim požehnal. Pochopitelně jsem odmítl.“

„Ale od jejich záměru jsi je neodrazoval.“

„Ne,“ přiznal Donati. „Ani jsem Calderóna nevaroval. Za tři dny už jeho tělo viselo hlavou dolů na pouliční lampě přímo na náměstí v San Miguelu. Za pár hodin už byli comandos na cestě do naší vesnice. Tentokrát hledali mě. Podařilo se mi uprchnout přes hranice s Hondurasem a ukrýt se v jezuitském klášteře v Tegucigalpě. Když bylo zase bezpečno, odjel jsem do Říma, kde si mě okamžitě zavolal představený našeho řádu a zeptal se mě, jestli něco nevím o Calderónově smrti. Pak mě upozornil, že jako jezuita jsem přísahal poslušnost perinde ac cadaver – doslova jsem neměl víc vlastní vůle než mrtvola. Odmítl jsem odpovědět a hned druhý den jsem požádal o zproštění slibů.“

„Vzdal ses kněžství?“

„Neměl jsem na vybranou. Dopustil jsem, aby byl zabit člověk. Horší ale bylo, že jsem přestal věřit v Boha. Spravedlivý a slitovný Bůh by přece nedopustil tak strašlivou smrt člověka, jako byl otec José.“

Ze vchodu do Rádia Vatikán vyšla dvojice kuriálních kardinálů se suitou svých kněžských pomocníků. Donati se zamračil a odbočil směrem k věži svatého Jana.

„Vzdát se kněžství je tak trochu jako odejít ze zpravodajských služeb,“ pokračoval Donati po chvíli. „Je to záměrně zdlouhavý a únavný proces, který má vzdorovitému knězi dopřát dostatek času na to, aby si své rozhodnutí rozmyslel. Nakonec jsem se vrátil do Umbrie a žil o samotě v jedné vesnici u Monte Cucco. Celé dny jsem trávil toulkami po horách. Možná jsem doufal, že někde mezi vrcholky zase najdu Boha. Místo něj jsem ale našel Veroniku.“

„Možná patří k těm ženám, které v člověku dokážou probudit ztracenou víru.“

„To se jí svým způsobem podařilo.“

„Kde se vzala v Umbrii?“

„Zrovna dodělala doktorát a odkrývala pozůstatky nějaké římské vily. Narazili jsme na sebe docela náhodou na místním tržišti. Za pár dní jsme už jeden bez druhého neudělali ani krok.“

„Řekl jsi jí, že jsi kněz?“

„Řekl jsem jí úplně všechno, i o Salvadoru. Předsevzala si, že mi vyléčí rány a ukáže mi skutečný svět – ten svět, který mě míjel, zatímco jsem seděl zavřený v semináři. Netrvalo dlouho a začali jsme vážně uvažovat o svatbě. Veronica chtěla učit, já pracovat jako advokát hájící lidská práva. Všechno jsme si naplánovali.“

„Co se potom stalo?“

„Potkal jsem Pietra Lucchesiho.“

Pietro Lucchesi bylo občanské jméno Jeho Svatosti papeže Pavla VII.

„Bylo to krátce poté, co byl jmenován patriarchou benátským,“ pokračoval Donati. „Hledal někoho, kdo by mu dělal osobního tajemníka. Někde se doslechl o bývalém jezuitovi, který žije jako poustevník v Umbrii. Přijel neohlášené a prohlásil, že neodejde, dokud se nevrátím ke kněžství. Týden jsme spolu chodili po horách a dohadovali se o Bohu a tajemství víry. Lucchesi pochopitelně zvítězil. Nejhorší ze všeho pro mě bylo tu novinu oznámit Veronice. Je to jediná žena, kterou jsem kdy miloval.“

„Lituješ toho?“

„Čas od času na člověka přijdou pochybnosti, ale nelituji. Asi by bylo všechno snazší, kdybychom se už znovu neviděli, ale nešlo to.“

„Nechceš naznačit, že byste spolu stále měli poměr.“

„Své sliby jsem nikdy neporušil,“ řekl Donati dotčeně. „Ani Veronica. Jsme dobří přátelé, to je vše.“

„Předpokládám, že je vdaná.“

„Vzala si Carla Marcheseho, jednoho z nejúspěšnějších italských podnikatelů.“ Donati se odmlčel a vážně se zahleděl na Gabriela. „To on stojí za smrtí Claudie Andreattiové.“

Někde za zdmi Vatikánu se ozvala krátká ostrá rána z výfuku nějakého starého auta. Hejno havranů hlučně zakroužilo v korunách stromů a v přesném útvaru se vzneslo ke kopuli baziliky. Gabriel je chvíli sledoval a přitom skládal dohromady všechny důsledky, které vyplývaly z příběhu, jejž mu Donati právě svěřil. Měl pocit, jako by bloudil pod povrchem nějakého oltářního plátna a narážel na obrazy skryté pod vrstvami stržené malby – tu mrtvá žena ležící na dlažbě kostela, tam vykradač hrobek pykající za své hříchy v kotli kyseliny, tu padlý kněz hledající Boží útěchu v náručí milenky. Měl tisíce otázek, ale věděl, že by nebylo moudré přerušovat v této chvíli ticho, které Donatiho zahalilo. A tak kráčel vedle monsignora, stroze mlčel jako trpělivý zpovědník a vyčkával, až se jeho přítel vypovídá ze všech svých hříchů.

„Carlo pochází z takzvané černé šlechty,“ pokračoval Donati, „z aristokratických římských rodin, které zůstaly věrné papeži po dobytí papežských území koncem devatenáctého století. Jeho otec patřil do Piova okruhu dvanácti nejbližších. A měl také blízko k CIA.“

„V jakém smyslu?“

„Byl členem Křesťanskodemokratické strany. Po druhé světové válce spolupracoval se CIA, aby zabránil převzetí moci italskými komunisty. Jeho rukama prošly před volbami v osmačtyřicátém miliony dolarů z tajných fondů CIA. Carlo tvrdí, že předával otci kufry plné bankovek ve vstupní hale hotelu Hassler.“

„Vypadá to, že se s Marchesem znáš důvěrněji.“

„To je pravda,“ odpověděl Donati. „Stejně jako jeho otec je i Carlo významným členem papežského dvora. Působí jako laický člen dozorčí rady Vatikánské banky, takže ví o církevních financích přinejmenším tolik co já. Patří k těm, co se nemusí zastavovat u strážnice Apoštolského paláce. Rád mi připomíná, že ve Vatikánu bude ještě dlouho po mně.“

„Kdo ho jmenoval do funkce v radě?“

„Já.“

„Cože?“

„Veronica mě o to požádala. A také se mi Carlo zdál na ten post ideálním kandidátem – měl dlouholeté blízké vazby s papežským stolcem a patřil k nejpoctivějším podnikatelům v zemi proslulé korupcí. Bohužel se později ukázalo, že je to jinak. Carlo Marchese ovládá ilegální mezinárodní obchod s uměleckými památkami. Ale to je jen pověstný vrchol ledovce. Stojí v čele globálního zločineckého impéria, které dělá do všeho od narkotik a padělků až po pašování zbraní. A své špinavé peníze pere ve Vatikánské bance.“

„A ty, osobní tajemník Jeho Svatosti papeže Pavla Sedmého, jsi mu pomohl k lukrativnímu postu.“

„Připomínám, že zcela nevědomky,“ řekl Donati na svou obranu. „Tento drobný detail ovšem nebude hrát žádnou roli, až z toho vypukne další skandál.“

„Kdy ses dozvěděl pravdu o Carlovi?“

„Teprve když jsem jistou nadanou kurátorku požádal, aby provedla inventuru našich sbírek starověkého umění,“ odpověděl Donati. „Nejprve zjistila, že z vatikánských muzeí zmizely desítky exponátů. Potom objevila pojítko mezi zloději a Carlem Marchesem.“

„Proč se s tebou v den své smrti chtěla setkat?“

„Tvrdila, že má důkazy o tom, že za tím stojí Marchese. Druhý den ráno už byla mrtvá a všechny důkazy jsou pryč.“ Donati zakroutil hlavou. „Carlo mi to odpoledne volal do kanceláře, aby mi vyjádřil upřímnou soustrast. Měl ale aspoň tolik slušnosti, že se na pohřbu neukázal.“

„Měl zrovna jiné věci na práci.“

„Jak to myslíš?“

„Třeba musel odstranit tombarola Falconeho.“

Prošli kolem věže svatého Jana a pokračovali k heliportu v jihozápadním rohu městského státu. Donati chvíli hleděl na zeď, jako by přemýšlel, jak ji nejlépe přelézt, a pak se posadil na lavičku u asfaltové plochy. Gabriel se posadil vedle něj a v duchu začal třídit informace, které při svém vyšetřování doposud nashromáždil. Z nich vyčnívala zvláště jedna položka: poslední telefonát, který Claudia uskutečnila v noci před svou smrtí. Byl směřován do Villa Giulia a určen manželce člověka, jenž se nemusí zastavovat u strážnice Apoštolského paláce.

„Kolik toho Veronica ví o svém muži?“

„Jestli se ptáš na to, zda si myslí, že je Carlo zločinec, pak musím kategoricky odpovědět ne. Je přesvědčená, že její muž je potomkem staré slušné římské rodiny, který své skromné dědictví dokonale zúročil v úspěšném podnikání.“

„A ten úspěšný podnikatel ví, že jsi byl zasnouben s jeho ženou?“

Donati důrazně zakýval hlavou.

„Opravdu?“

„Veronica se mu o tom nikdy ani slovem nezmínila.“

„A co o Salvadoru?“

„Ví, že jsem tam sloužil a že jsem jako většina jezuitů měl problémy s komandy smrti a jejich přáteli z armády. Ale rozhodně neví, že jsem se kdysi vzdal kněžství. O téhle mé dovolené ví v církvi jen hrstka lidí. Jakákoli zmínka o této věci byla z mých osobních složek odstraněna hned poté, co jsem začal pracovat pro Lucchesiho v Benátkách. Jako by k ní nikdy nedošlo.“

„To je na tom Claudiina vražda podobně.“

Donati nereagoval.

„Ty jsi mi lhal, Luigi.“

„Mea culpa, mea culpa, mea maxima culpa.“

„Nestojím o tvé omluvy. Jen mi vysvětli, proč jsi mě nechal vyšetřovat vraždu, když jsi už věděl, kdo je vrah.“

„Protože jsem potřeboval vědět, kolik toho dokážeš sám zjistit, než přistoupím k dalšímu kroku.“

„K dalšímu kroku?“

„Chci, abys mi přinesl nezvratný důkaz o tom, že Carlo Marchese řídí přímo z naší banky celosvětovou zločineckou organizaci. A pak tě hodlám požádat, abys jej přiměl k odchodu. Ve vší tichosti.“

„Má to ovšem jeden háček,“ řekl Gabriel. „Po návštěvě ve Villa Giulia jsme už přišli o moment překvapení.“

„Uznávám. Navíc si myslím, že Carlo přesně tuší, jakou máš roli.“

„Jak to?“

„Protože jsi byl pozván na soukromý večírek, který pořádá už zítra ve svém palazzu. Přijal jsem pozvání za tebe, když dovolíš. Vezmi si ale prosím na sebe něco reprezentativního,“ podotkl Donati a zamračil se na Gabrielovo kožené sako a džíny potřísněné od barvy. „Nevadí mi, když se v tomto směšném úboru producíruješ po mém paláci, černá šlechta si ale potrpí na slušné vychování.“

15

PIAZZA Di SPAGNA, ŘÍM

Gabriel vlastnil jediný oblek. Byl italského střihu a vyrobili jej v Ústavu, kde ho vybavili několika skrytými kapsami na ukrytí falešných pasů. V pasovce kalhot měl také zašité pouzdro, do něhož se vešla beretta i s náhradním zásobníkem. Po delší debatě nakonec uznal, že není vhodné brát si na večírek u Carla Marcheseho zbraň. Uvázal si bleděmodrou kravatu, kterou mu odpoledne koupila Chiara v jednom obchodě na Via Condotti, a zručně si nacpal hedvábný kapesník do náprsní kapsy. Chiara mu oba doplňky lehce urovnala a pak si odskočila do koupelny dokončit make-up. Na sobě měla černé koktejlové šaty a černé punčochy. Vlasy jí volně splývaly na obnažená ramena a pravé zápěstí jí zdobil perlový a smaragdový náramek, který dostala od Gabriela ke svým posledním narozeninám. Vypadá nadpozemsky krásně, pomyslel si Gabriel, až příliš mladě na to, aby chodila do společnosti po boku takové otlučené trosky, jako jsem já.

„Raději se pořádně obleč,“ řekl. „Za pár minut musíme odejít.“

„Tobě se nelíbí, co mám na sobě?“

„Ty se mi líbíš vždycky.“

„Tak v čem je problém?“

„Je to až příliš vyzývavé,“ prohlásil Gabriel a pohledem jí bez zábran přejížděl po těle. „Přece jen budeme večeřet s knězem.“

„V domě jeho bývalé milenky.“ Rozetřela si štětečkem trochu pudru po tváři, aby vynikl medový a zlatý třpyt v jejích velkých hnědých očích. „Musím přiznat, že jsem docela zvědavá na ženu, která prorazila Donatiho brnění.“

„Určitě nebudeš zklamaná.“

„Jaká je?“

„Byli by s Luigim dokonalý pár, kdyby si vybral jiné povolání.“

„To není jen povolání. Myslím si, že Donati si ho sám nevybral.“

„Ty věříš na vnitřní hlas?“

„Jsem dcera rabína. Vím, že to byl vnitřní hlas.“ Chiara chvíli kontrolovala svou vizáž v zrcadle a pak pokračovala ve zdokonalování svého téměř bezchybného obličeje. „Jen tak mezi námi, s Donatim jsem měla pravdu hned od počátku. Říkala jsem ti přece, že má určitě podezřelou minulost a že něco skrývá.“

„Neměl na vybranou.“

„Vážně?“

„Kdyby mi popravdě řekl, že chce, abych se pustil do války s mafiánem Marchesem, co nejrychleji bych dokončil Caravaggia a zmizel z města hned, jak by to bylo možné.“

„Pořád to tak můžeš udělat.“

Gabriel jí dal pohledem do zrcadla na srozuměnou, že tato volba už není možná.

„Nemáš tušení, do čeho se zaplétáš, miláčku. Vyrostla jsem v téhle zemi a znám je líp než ty.“

„Nikdy bych netušil, že židovské ghetto v Benátkách je prolezlé mafiány.“

„Jsou všude,“ odpověděla Chiara a zamračila se. „A zbaví se bez milosti každého, kdo se jim pokusí sáhnout na peníze – soudců, politiků, policistů, kohokoli. Marchese už nechal zabít dva lidi jen proto, aby ochránil své tajemství. A nechá bez mrknutí oka zabít i tebe, když bude mít dojem, že pro něj představuješ hrozbu.“

„Nejsem politik. Ani policista.“

„Co tím chceš naznačit?“

„Oni musí hrát podle pravidel, já ale ne.“ Gabriel vytáhl z kapsy kapesník a uhladil si vepředu sako.

„Líbil se mi, kde byl,“ řekla Chiara.

„Mně ne.“

„Dnes je to in.“

„Přesně proto se mi to nelíbí.“

Chiara beze slova vrátila kapesník do kapsy. „Nikdy jsem netušila, že se někdy setkám se ženou, která má milostný život komplikovanější než já,“ prohlásila a zkontrolovala svou práci. „Nejdřív se Veronica zamiluje do kněze, který ztratil víru v Boha, a když ji pustí k vodě, vezme si kápa z mafie, který řídí sdružení darebáků světové extratřídy.“

„On ji nepustil k vodě,“ odpověděl Gabriel. „A Veronica Marcheseová nemá vůbec tušení, kde bere její muž peníze.“

„Možná to neví,“ řekla Chiara nepřesvědčivě. „Nebo taky vidí jen to, co chce vidět, a před zbytkem zavírá oči. Je to tak jistě snazší, zvlášť když jde o velké peníze.“

„Že by sis mě vzala pro peníze?“

„To tedy ne,“ odpověděla. „Tebe jsem si vzala kvůli tvému fatalistickému smyslu pro humor. Vždycky, když jsi něčím vyvedený z míry a snažíš se něco skrýt, příšerně vtipkuješ.“

„Proč bych měl být vyvedený z míry?“

„Protože jsi přijel do Říma restaurovat svůj oblíbený obraz a teď si máš udělat nepřítele z člověka, který tě může sprovodit ze světa jediným telefonátem.“

„Mě není snadné zabít.“

Chiara si nadzvedla vlasy a otočila se ke Gabrielovi zády. Pomalu jí zapnul šaty a pak ji políbil na obnaženou šíji. V zrcadle zahlédl, jak přitom zavřela oči.

„Proč myslíš, že nás dnes pozval?“ zeptala se Chiara.

„Nejspíš mi tím chce vyslat nějaký vzkaz.“

„Co uděláš?“

„Budu velmi dobře poslouchat,“ řekl Gabriel a naposled ji políbil na krk. „A pak mu pošlu svůj vlastní vzkaz.“

16

VIA VENETO, ŘÍM

Marcheseovi bydleli jen pár kroků od Piazza di Spagna v tiché ulici stranou rušné Via Veneto, kde se nezadržitelný běh času jako by na krátký okamžik zastavil v nějaké dávno minulé době, kdy ještě vládla noblesa a elegance. Byl to Řím, o jakém turisté snili, jaký však mohli zahlédnout jen zřídka, Řím básníků, malířů a pohádkových boháčů. V Carlově soukromém koutku Věčného města se alespoň na nějaký čas ještě zdrželo la dolce vita.

Nebyl to tak docela dům, spíše ohromné okrové palazzo trůnící v rozlehlém parku. Celý pozemek byl obehnán železným plotem s pravidelně rozmístěnými bezpečnostními kamerami – bylo jich tolik, že si kolemjdoucí objekt často pletli s velvyslanectvím či vládní budovou. Přednímu nádvoří vévodila funkční barokní fontána a ve vstupní hale se tyčilo mramorové torzo Plutona, vládce podsvětí. Vedle něj stála Veronica Marcheseová oděná ve volných šatech ze zmačkaného zeleného hedvábí. Vřele Gabriela s Chiarou uvítala a vedla je dovnitř širokou chodbou ověšenou plátny italských renesančních mistrů ve skvostných rámech. Na vroubkovaně zdobených podstavcích, které sahaly do výše ramen, spočívaly mezi obrazy římské bysty a sochařské skvosty. Obrazy měly muzejní kvalitu, o skulpturách nemluvě.

„Marcheseovi sbírají umění už několik století,“ vysvětlila Veronica s náznakem nesouhlasu. „Ty obrazy mi nevadí, ale z těch antických památek jsem rozpačitá, protože už dlouho veřejně prohlašuji, že jejich skutečnými pleniteli jsou sběratelé. Je to prosté: kdyby je boháči přestali kupovat, tombarolové by je přestali vykopávat.“

„Váš manžel má vynikající vkus,“ řekla Chiara.

„Má skvělou poradkyni,“ odpověděla Veronica žertovným tónem. „My jsme se ale o tato díla nezasloužili. Koupili je Carlovi předkové dávno předtím, než vznikly nějaké zákony na ochranu vzácných artefaktů. Ale snažím se jej přesvědčit, aby alespoň část této sbírky věnoval muzeu a veřejnost ji mohla konečně spatřit. Budu na tom ale muset ještě zapracovat.“

Na konci chodby se nacházely široké dvoukřídlé dveře vedoucí do impozantního přijímacího sálu se stěnami pokrytými gobelíny. Prostor byl zařízen nábytkem ve velkolepém a elegantním stylu, což se dalo říci i o hostech, kteří se mezi ním pohybovali. Gabriel čekal, že půjde o klidnou večeři pro šest hostů, v místnosti se jich však shromáždilo nejméně dvacet; nechyběl italský ministr financí, moderátor vlivné televizní talk show a nejpopulárnější domácí sopranistka. Donati se uklidil do vzdálenějšího rohu brokátové pohovky. Na sobě měl dvouřadý kněžský oblek a zrovna svěřoval předem vybrané kuriální klepy dvojici dam ověšených šperky, které hltaly každé jeho slovo. Na opačné straně sálu stál v hloučku evidentně úspěšných byznysmenů Carlo Marchese. Měl mohutná ramena, která prozrazovala, že jako student býval atletickou hvězdou ročníku, a byl vypulírovaný jako na rodinné fotografování. Drobné brýle bez obroučky propůjčovaly jeho vyrovnanému obličeji až kněžskou vážnost a ruka, která nebyla zjevně uvyklá jinému nástroji než peru Montblanc či stříbrné vidličce, kreslila ve vzduchu rozvážná gesta. Jeho podobnost s Donatim byla nepřehlédnutelná. Jako by si Veronica, která jednoho Donatiho prohrála s církví, sehnala téhož muže v jiné verzi bez kolárku a svědomí.

Když Gabriel s Chiarou vešli do místnosti, otočilo se jejich směrem několik hlav a konverzace na několik okamžiků utichla, než se opět navrátila k tlumenému šumu. Gabriel přijal dvě sklenky prosecca od číšníka v bílém saku a jednu předal Chiaře. Když se pak otočil, hleděl přímo do Marcheseho tváře.

„Je mi potěšením, že se s vámi konečně setkávám, pane Allone.“ Jednou rukou pevně stiskl Gabrielovu a druhou uchopil jeho paži těsně pod loktem. „Byl jsem na Svatopetrském náměstí, když teroristé zaútočili na Vatikán. Nikdo z nás, kdo mají blízko ke Svatému otci, vám nikdy nezapomene, co jste pro nás tenkrát udělal.“ Pustil Gabrielovu ruku a představil se Chiaře. „Mohla byste svého muže na okamžik postrádat? Rád bych s ním projednal jednu drobnější záležitost.“

„Přijde na to, o jakou záležitost půjde.“

„Mohu vás ujistit, že se týká čistě umění.“

Aniž by čekal na odpověď, odváděl Carlo Marchese Gabriela po širokém schodišti do druhého poschodí palazza. Tam se před nimi rozprostřela rozsáhlá galerie pokladů nashromážděných jeho předky: obrazy a tapiserie, sochy a starožitné hodiny, historické skvosty všeho druhu. Carlo na sebe vzal roli turistického průvodce a každých pár kroků zpomalil, aby upozornil na nějaký významný umělecký kousek. Hovořil s erudicí člověka, který toho o umění hodně ví, současně však i s jistými rozpaky, jako by mu jeho majetek už byl na obtíž. I na Gabriela působila koncentrace tolika vzácných děl na jednom místě ohromujícím dojmem; jako by procházel skladišti naplněnými kořistí z nějakého dávného válečného tažení. Zastavil se před jedním Canalettem. Obraz zachycující světlem prozářený výjev z benátského náměstí Svatého Marka byl Gabrielovi vzdáleně povědomý. Pak si uvědomil, kde jej již viděl. Před pár lety byl ukraden a jeho úspěšné nalezení tehdy s velkou pompou oznámil sám generál Ferrari, který jej označil za jeden z nejvýznamnějších triumfů své Squadry.

„Teď už chápu, proč generál odmítl zveřejnit jméno majitele,“ řekl Gabriel.

„Bylo to na mou vlastní žádost. Obávali jsme se, že bychom se mohli stát terčem dalších zlodějů, kdyby se dozvěděli, jak kvalitní sbírku tu máme.“

„Tehdy se říkalo, že majitel sehrál významnou roli v navrácení obrazu.“

„Máte dobrou paměť, pane Allone. Sám jsem vedl vyjednávání o výkupném. Dokonce jsem ani neinformoval generála, že byl obraz ukraden, dokud jsme si s těmi lumpy nedohodli podmínky. Zatkli je, když si přišli pro peníze. Nebyli to žádní velcí profesionálové.“

„Ještě si vzpomínám,“ pokračoval Gabriel, „že byli všichni krátce po převezení do věznice Regina Coeli zavražděni.“

„Zřejmě šlo o nějakou potyčku mezi vězeňskými kriminálníky.“

Nebo jsi je nechal zabít za to, že si dovolili krást ze šéfova majetku, pomyslel si Gabriel. „Chtěl jste mi ukázat něco konkrétního?“ zeptal se.

„Tohle,“ pronesl Marchese a pokynul hlavou k velkému plátnu na samém konci galerie. Výjev z Klanění pastýřů byl pod silnou vrstvou zažraného prachu a nátěrem zašlé politury sotva viditelný. Marchese ozářil obraz kliknutím vypínače. „Předpokládám, že autora poznáte.“

„Guido Reni,“ odpověděl Gabriel, „s významným přispěním jednoho či dvou zkušenějších učedníků, pokud se nemýlím.“

„Opravdu se nemýlíte. V rodinné sbírce ho máme už víc než dvě století. Od poslední restaurace však už uběhlo mnoho let. Říkal jsem si, jestli byste se jej nechtěl ujmout, až dokončíte Caravaggia.“

„Už bohužel něco mám.“

„Něco se mi doneslo.“ Marchese se zahleděl na Gabriela. „Prý vás monsignor Donati požádal, abyste nezávisle vyšetřil smrt kurátorky Andreattiové.“ Snížil hlas a dodal: „Vatikán je jenom větší vesnice, pane Allone. A vesničané rádi rozšiřují nejrůznější řeči.“

„Řeči mohou být nebezpečné.“

„To i šetření citlivých věcí ve Vatikánu.“

Marchese lehce sklonil hlavu a bez jediného mrknutí se zadíval na Gabriela. Většina lidí se přímému pohledu do jeho očí raději vyhnula, Marchese však do této kategorie nepatřil. Vyzařovala z něj chladná aristokratická sebejistota, která hraničila s arogancí. Gabriel také vytušil, že jde o muže, který neví, co je strach.

„Vatikán je jako labyrint,“ pokračoval Marchese. „Měl byste vědět, že v kurii jsou jisté kruhy přesvědčené, že monsignor Donati bezděčně otevřel Pandořinu skříňku, která ještě více pokřiví církvi reputaci v době, kdy si to nemůže dovolit. Rovněž se jim příčí fakt, že tuto věc svěřil do rukou člověka zvenčí.“

„Předpokládám, že s nimi souhlasíte.“

„V této otázce jsem oficiálně spíše agnostik. Ale zkušenost mě naučila, že když dojde na Vatikán, je často lépe nechat psy spát.“

„A co s mrtvými ženami?“

Byla to záměrná provokace. Na Marcheseho udělala Gabrielova kuráž zřetelný dojem. „Mrtvé ženy jsou jako bankovní sejfy,“ odpověděl s nečekanou vlídností. „Téměř vždy v sobě ukrývají nějaké nepříjemné tajemství.“ Ze stříbrného vizitkáře vytáhl navštívenku. „Doufám, že mou nabídku ohledně Reniho ještě zvážíte. Mohu vás ujistit, že mé nabídky jsou vždycky zajímavé.“

Když si Gabriel schovával vizitku do kapsy, ozval se dole zvonek, který svolával hosty k večeři. Marchese položil Gabrielovi dlaň na bedra a vedl jej zpátky ke schodišti. O chvíli později už zaujal místo vedle Chiary.

„Co chtěl?“ zeptala se jej tiše hebrejsky.

„Myslím, že se mě snažil dostat na svou výplatní pásku.“

„To je všechno?“

„Ne,“ řekl Gabriel. „Ještě se chtěl ujistit, že nemám zbraň.“

Z palazza vyšli krátce po půlnoci a venku je uvítal vzduch prostoupený ochmýřenými sněhovými vločkami velikosti eucharistické oplatky. U obrubníku už čekal vatikánský sedan a krokem se rozjel za Donatim, Gabrielem a Chiarou, kteří se vydali pěšky po opuštěném chodníku na Via Veneto. Chiara se držela pevně Gabrielovy paže a sníh jí zasypával vlasy bělobou. Donati kráčel mlčky vedle ní. Když se před chvílí rozloučil s Veronikou formálním polibkem na tvář, ještě se usmíval. Nyní, zřejmě s vyhlídkou dlouhé studené noci v prázdné posteli, byla jeho nálada očividně skleslá.

„Jen se mi to zdálo,“ zeptal se Gabriel, „nebo ses dnes opravdu bavil?“

„Vždycky se bavím. To je na čase, který s ní strávím, to nejtěžší.“

„Tak proč to děláš?“

„Veronica si myslí, že je to nějaká málo známá jezuitská zkouška víry, že se schválně vydávám do bezprostřední blízkosti pokušení, abych se přesvědčil, že mě Bůh opravdu zachrání, kdybych náhodou padl.“

„Ty to tak vážně praktikuješ?“

„Nejsem žádný svatý Ignác. Prostě jsem s ní rád. Většina lidí vidí jen kněžský kolárek, ale Veronica jej vůbec nevnímá. Díky ní zapomínám, že jsem kněz.“

„Co by se stalo, kdybys ve zkoušce neobstál?“

„Nikdy bych si to neodpustil. Myslím, že ani Veronica.“ Donati pokynul směrem k autu. Pak se otočil ke Gabrielovi a zeptal se: „Jak proběhlo setkání s Carlem?“

„V obchodním duchu.“

„Zmínil mé jméno?“

„Hovořil o tobě jen v těch nejpříznivějších barvách.“

„Co chtěl?“

„Myslí si, že by nebylo od věci, kdybych přestal s vyšetřováním.“

„Nepředpokládám, že by se přiznal k vraždě Claudie Andreattiové.“

„Ne, Luigi, to opravdu ne.“

„Co teď uděláš?“

„Poohlédnu se po něčem, čemu nedokážou odolat,“ odpověděl Gabriel. „A pak to rozbiju na kusy.“

„Tak jen dávej pozor, aby to nebyla moje církev – nebo já.“

Donati udělal svou dlouhou rukou dva formální pohyby, jeden vodorovně, druhý svisle, a zmizel na zadním sedadle svého vozu.

Než Gabriel s Chiarou došli na Via Gregoriana, přestalo sněžit. Gabriel se zastavil u vjezdu do ulice a pohlédl vzhůru na kopec ke kostelu Trinità dei Monti. Pouliční lampy byly zhasnuté, což byl další z vládních kroků k omezení výdajů. Vypadalo to, jako by se Řím propadal do minulosti. Gabriel by se příliš nedivil, kdyby se před nimi ze tmy vynořila drožka a s pravidelným klapotem podkov na dlažebních kostkách je těsně minula.

Auta byla zaparkována koly na úzkých chodnících, a tak pokračovali v chůzi středem ulice jako většina Římanů. Chladnoucí motor otřískaného fiatu pravidelně tikal jako tající led, jinak nebylo kromě rytmického střídání Chiařiných podpatků slyšet vůbec nic. Gabriel cítil na paži horkou tíhu jejího ňadra. Představoval si, jak leží nahá na posteli jako jeho soukromý Modigliani. V koutku duše si přál, aby tak mohla zůstat až do chvíle, kdy se v jejím lůně objeví plod, věděl však, že to není možné – případ se jej už neodvolatelně zmocnil. Zříci se jej by bylo stejné jako odejít od nedokončené práce na mistrovském díle. Byl rozhodnutý zjistit pravdu, ne kvůli generálu Ferrarimu ani kvůli svému příteli Luigimu Donatimu, ale kvůli Claudii Andreattiové. Ten obraz, jak nehybně leží na dlažbě baziliky, teď visel v jeho hrůzné galerii paměti – Smrt Panny, olej na plátně od Carla Marcheseho.

Mrtvé ženy jsou jako bankovní sejfy. Téměř vždy v sobě ukrývají nějaké nepříjemné tajemství…

Ten výjev se v Gabrielových myšlenkách rozplynul s hlukem přijíždějícího motocyklu. Blížil se přímo k nim, kužel předního světla poskakoval na dlažebních kostkách. Gabriel postrčil Chiaru k zaparkovaným autům a zaostřil zrak na postavu v přilbě, která stroj řídila. Ovládala jej jednou rukou, druhou měla zpředu zasunutou v kožené bundě. Když se vynořila, Gabriel v ní rozeznal nezaměnitelnou siluetu pistole s našroubovaným tlumičem. Hlaveň se nejprve obrátila proti jeho hrudi. Pak se o několik stupňů vychýlila a zamířila na Chiaru.

Gabriel si náhle uvědomil prázdno v místech, kde obvykle nosíval svou berettu. Byl sice specialistou na krav maga, izraelský způsob kontaktního boje, a znal spoustu technik, jak zneškodnit ozbrojeného protivníka, ve všech případech však bylo třeba, aby byl alespoň dva kroky od jeho těla, a ne na rozjetém motocyklu. Gabriel neměl jinou možnost než se spolehnout na hlavní zásadu agentského řemesla – když se ti nabízí jen málo slušných možností, tak improvizuj. A rychle.

Levou rukou shodil Chiaru na dlažbu. Mohutným úderem pravým loktem pak odlomil zpětné zrcátko nejbližšího parkujícího auta. Hod, který následoval vzápětí, nebyl nijak prudký, zato měl neuvěřitelnou přesnost. Střelec před letícím projektilem instinktivně uhnul a na klíčovou vteřinu odchýlil hlaveň od cíle. Gabriel se okamžitě přikrčil. Když do něj motocykl najel, udeřil ramenem útočníka do hledí helmy a oddělil muže od stroje i od zbraně. Muž prudce dopadl na dlažební kostky a pistole mu zmizela z dosahu. Gabriel mu pro jistotu zlomil zápěstí a skopl přilbu z hlavy. Střelec měl snědou pleť Kalábrijce. Z jeho dechu byl cítit tabák a strach.

„Máš vůbec tušení, kdo jsem?“ zeptal se jej Gabriel klidně.

„Ne,“ vypravil ze sebe udýchaně neúspěšný střelec a držel se za zlomenou ruku.

„Pak jsi ten nejtupější nájemní zabiják, který se kdy narodil.“ Gabriel sebral ze země pistoli, Heckler & Koch, ráže devět milimetrů, a namířil ji útočníkovi do tváře. „Kdo tě poslal?“

„Nevím,“ odpověděl těžce oddychující muž. „Nikdy to nevím.“

„Špatná odpověď.“

Gabriel přiložil tlumič zabijákovi na kolenní čéšku.

„Zkusíme to ještě jednou. Kdo tě poslal?“

Část druhá

BOŽÍ MĚSTO

17

BEN GURIONOVO MEZINÁRODNÍ LETIŠTĚ, IZRAEL

V příletové hale izraelského Ben Gurionova letiště je jedna zvláštní místnost, jež je vyhrazena pouze zaměstnancům Ústavu. Když do ní Gabriel s Chiarou v podvečer následujícího dne vstoupili, překvapilo je, že už ji někdo okupuje. Muž seděl na jednom z koženkových křesel, tlusté nohy přehozené přes sebe a v záři halogenové lampy si pročítal obsah nějaké složky. Na sobě měl tmavošedý oblek, košili rozepnutou u krku a elegantní stříbrné brýle, které vzhledem k jeho obličeji vypadaly jako zmenšenina. Budil dojem zaneprázdněného podnikového ředitele, který se při čekání na letadlo snaží dohnat nějaké neodbytné papírování. Ten dojem byl docela přesný – od té doby, co se Uzi Navot dostal do čela Ústavu, trávil na palubě letadel spoustu času.

„Čemu vděčíme za tu čest?“ zeptal se Gabriel.

Navot zvedl oči od složky, jako by jej toto vyrušení překvapilo. „Nestává se každý den, aby se někdo pokusil zabít dva naše agenty v samém centru Říma,“ řekl místo pozdravu. „Spíš mám dojem, že se to děje vždycky, když tam jsi ty.“

Navot vložil složku do svého nedobytného kufříku a ztěžka se zvedl na nohy. Od doby, kdy jej Gabriel viděl naposledy, přibral pár kilo, což byl důkaz, že se nedržel striktní diety a pohybového režimu, které mu naordinovala jeho přísná žena Bella. Nebo se tak projevila tíha obrovského stresu, pomyslel si Gabriel, když zahlédl další šediny na Navotově nakrátko střižené hlavě. Nebylo by divu: stát Izrael musel čelit bouřícímu se arabskému světu a hrozbám, které bylo zbytečné počítat. Do čela seznamu se vyšplhal rizikový íránský jaderný program, který i přes zdárnou sabotérskou válku a likvidace klíčových osob nebyl daleko od svého prvního velkého úspěchu.

„Musím říct,“ prohlásil Navot a nadzvedl jedno obočí, „že na člověka, který přežil pokus o zabití, vypadáš docela dobře.“

„Změnil bys názor, kdybych ti ukázal rameno.“

„To máš z toho, že chodíš na návštěvu k chlápkům jako Carlo Marchese beze zbraně za pasem.“ Navot se nesouhlasně zamračil. „Než jsi přijal to pozvání, měl ses poradit se Šimonem Paznerem. Ten by ti prozradil o Carlovi pár zajímavých informací, které neví ani tvůj starý přítel Donati.“

„Například?“

„Řekněme, že už na něj máme nějaký čas spadeno.“

„Proč?“

„Protože si zatraceně špatně vybírá kamarády. Ale nebudeme předbíhat. Stařík by ti rád dopověděl zbytek. Už se nemůže dočkat.“

„Existuje nějaká šance, že nás odsud necháte odletět nejbližším letadlem?“

Navot položil Gabrielovi na rameno svou těžkou dlaň. „Obávám se, že neodjedete nikam. Alespoň prozatím.“

V samém srdci Jeruzaléma nedaleko Starého Města se nacházela zelení osázená Narkissova ulice. Bytový dům číslo 16 byl malý, vysoký jen tři poschodí a částečně se ukrýval za robustní zdí z vápencových cihel. Úzké balkónky zastiňoval přerostlý blahovičník, zahradní branka při otevření zaskřípala. Ve vstupní chodbě byl instalován domácí telefon se třemi tlačítky a třemi jmenovkami. Na obyvatele jednotky v horním patře skoro nikdo nezvonil, protože se tu zdržovali jen zřídka. Sousedům bylo řečeno, že ten zamlklý muž s prošedivělými spánky a pronikavýma zelenýma očima je výtvarník, který je pořád na cestách a žárlivě si střeží své soukromí. Tomu tu už ale nikdo nevěřil.

V obývacím pokoji visela spousta obrazů. Byly tu tři plátna Gabrielova dědečka, uznávaného německého expresionisty Viktora Frankela, a také několik obrazů jeho matky. A nacházel se tu i nepodepsaný portrét vyzáblého mladého muže, který jako by byl pronásledován nějakým smrtonosným stínem. Na něj zíral Ari Shamron, pohroužen do vzpomínek. Jako obvykle byl oblečený v nažehlených khaki kalhotách, bílé košili z oxfordské tkaniny a v kožené bundě s nezašitou dírou na levém rameni. Když do místnosti vešel Gabriel s Chiarou a Navotem, spěšně zamáčkl nefiltrovanou tureckou cigaretu v dekorativní míse, která mu posloužila jako popelník.

„Jak ses dostal dovnitř?“ zeptal se Gabriel.

Shamron ukázal klíč.

„Myslel jsem, že jsem ti ho vzal.“

„To je pravda,“ odpověděl Shamron a pokrčil rameny. „Ale poklízečky mi obstaraly náhradní.“

„Poklízečky“ bylo interní označení pro oddělení, které zajišťovalo utajené byty, dopravní prostředky a další bezpečné operační rekvizity. Byt na Narkissově ulici kdysi také spadal do této kategorie, Shamron jej však přenechal Gabrielovi jako výsluhu za jeho služby – což byl projev Shamronovy specifické štědrosti, která jej opravňovala byt navštěvovat, kdy se mu zlíbilo. Zastrčil klíč do kapsy a prohlížel si Gabriela uslzenýma očima. Rukama pokrytýma jaterními skvrnami se opíral o hůl z olivového dřeva. Ty ruce vypadaly, jako by si je vypůjčil od někoho dvakrát tak velikého.

„Začínal jsem si myslet, že se už nikdy neuvidíme,“ řekl po chvíli. „Teď to vypadá, že nás Carlo zase svedl dohromady.“

„Netušil jsem, že vy dva si tykáte.“

„Myslíš s Carlem?“ Shamron zkřivil svůj zvrásněný obličej do výrazu naprostého opovržení. „Carlo Marchese nás zaměstnává už nějakou dobu. Je to mezinárodní hrozba budoucnosti, zločinec bez hranic, bez vyznání a bez špetky svědomí, který je ochotný dělat byznys s každým, kdo mu slíbí peníze.“

„Jaké má partnery?“

„Jak jistě tušíš, Carlo má rád organizovanou práci. Je to globalista, a to se mi na něm líbí. Umí dělat kšefty s ruskou mafií, japonskou jakuzou i čínskými gangy, co mají pod palcem Hongkong a Tchaj-wan. Nás ale nejvíc zajímají jeho vazby na početné kriminální skupiny v jižním Libanonu a údolí Bikáa. Jejich členové se téměř výhradně rekrutují z šíitských muslimů. A navíc také úzce spolupracují s tou nejhorší bandou teroristů na světě.“

„S Hizballáhem?“

Shamron pomalu přikývl. „Když se mi konečně podařilo upoutat tvou pozornost, předpokládám, že se nemůžeš dočkat, až si vyslechneš zbytek.“

„To záleží na tom, jaký to má konec.“

„Končí to jako vždycky.“

Shamron zareagoval vábivým úsměvem, jaký si většinou schovával pro nové rekruty, a zapálil si další cigaretu.

Poklízečky si dovolily doplnit vypleněné kuchyňské zásoby vším, co bylo nutné k dlouhé válečné poradě. Chiara se postarala o kávu a Gabriel připravil tác sušenek a cukrovinek. Položil jej přímo před Navota a pak otevřel dokořán francouzská okna na terasu. Odpolední vzduch zavál dovnitř vůni blahovičníků, borovic a jasmínu. Chvíli stál a pozoroval protahující se stíny v tiché ulici, zatímco Shamron začal líčit počátky ďábelského spojenectví mezi Carlem Marchesem a šíitskými fanatiky z Hizballáhu.

Všechno to začalo nedlouho po krátké, ale ničivé válce mezi Izraelem a Hizballáhem v roce 2006. Po tomto střetu zůstaly vojenské síly Hizballáhu v naprostých troskách. Zničena byla rovněž převážná část rozsáhlé společenské infrastruktury – školy, nemocnice a bytová výstavba –, kterou Hizballáh využíval k tomu, aby si kupoval přízeň tradičně zbídačovaných libanonských šíitů. Vedení Hizballáhu potřebovalo silnou finanční injekci, aby se mohlo znovu postavit na nohy a rychle se vyzbrojit. Proto se obrátilo na své nejvěrnější spojence: Sýrii a Irán.

„Peníze nějakou dobu přicházely,“ pokračoval Shamron, „ale když do Sýrie dorazilo s veškerou silou Arabské jaro, najednou se Hizballáhu sesunula země pod nohama. Mezinárodní společenství se nakonec rozhodlo, že je nejvyšší čas uvalit na íránský jaderný program přísné sankce. Mulláhové najednou museli začít počítat drobné. Dříve do Hizballáhu nalévali až dvě stě milionů dolarů ročně, dnes už je to jen zlomek.“

Shamron se odmlčel. Seděl s rukama složenýma na hrudi a s hlavou pootočenou do strany, jako by právě venku na ulici zaslechl známý hlas. Navot se vedle něj usadil do stejné pozice, ovšem na rozdíl od Shamrona, který hleděl přímo na Gabriela, zíral se strojenou lhostejností na vídeňské máslové sušenky. Gabriel pomalu zakroutil hlavou. Uběhlo už mnoho měsíců od jeho posledního působení v Ústavu, a přece jako by se v jeho nepřítomnosti kromě barvy Navotových vlasů nezměnilo vůbec nic.

„Hizballáh si uvědomil, že má vážný dlouhodobý problém,“ navázal Navot na Shamronovu nit. „Protože se už nemohl dál spoléhat na štědrost svých starých sponzorů, musel vymyslet nějaký nový, nezávislý a spolehlivý způsob, jak dál financovat své operace. A netrvalo jim to nijak dlouho, aby na něco přišli.“

„Zločin,“ řekl Gabriel.

„Zločin toho největšího formátu,“ doplnil Navot a zmocnil se jednoho neopatrného kousku pečiva na kraji tácu. „Hizballáh je jako Al Caponeho klan napumpovaný steroidy. Fungují jako nezmaři.“

„Paktují se s jinými zločineckými organizacemi?“

Navot přikývl a pohostil se další sušenkou. „Jsou zapleteni do všeho, počínaje obchodem s kokainem z Jižní Ameriky a konče pašováním diamantů ze západní Afriky. Také se jim daří v obchodě s padělky – umí stejně dobře kabelky od Gucciho i pirátská dévédéčka.“

„A slušně jim to vynáší,“ dodal Shamron. „Hizballáh má dnes k dispozici minimálně osmdesát tisíc střel a raket, které bez problémů pokryjí celý Izrael. Rozhodně si na ně nevydělali slevovými kupóny. Jejich přezbrojení z velké části dotuje globální vlna kriminality. A Carlo patří k jejich nejspolehlivějším partnerům.“

„Jak jste na něj přišli?“

Shamron si chvíli prohlížel dlaně, než odpověděl. „Asi před půl rokem se nám podařilo identifikovat jednoho výše postaveného operativce ve finančním aparátu Hizballáhu. Jmenoval se Muhammad Kásim a v té době byl zaměstnán u jakési Libanonské byzantské banky. Podařilo se nám ho vylákat s jedním děvčetem na Kypr. Pak jsme jej zalepili do obálky a poslali přímo sem.“

Shamron rozvážně zamáčkl cigaretu. „Když jsme jej zmáčkli, dal nám podrobné informace o zločinném podnikání svých chlebodárců a zmínil se i o partnerství s Carlem Marchesem, do té doby neznámou figurou italského organizovaného zločinu. Podle Kásima jde o mnohostrannou spolupráci, její těžiště ale spočívá v obchodu s rabovanými starožitnými památkami.“

„Čím do toho vztahu přispívá Hizballáh?“

„Ty jsi přece expert na kradené umění. Pouč nás.“

Gabriel si vzpomněl, co mu říkal generál Ferrari na Piazza di Sant’Ignazio – do sítě se dostává zboží z Blízkého východu. „Hizballáh do vztahu přispívá stálým přísunem zboží,“ řekl. „Je aktivní v zemích, které patří k archeologicky nejbohatším na světě. Jen v jižním Libanonu se nachází úplná pokladnice fénických, řeckých a římských památek.“

„Jenže ty památky nemají samy o sobě nijak vysokou cenu, pokud se nedostanou na trh s přijatelnou proveniencí,“ pokračoval Shamron. „A to je úkol pro Carla a jeho lidi. Slušný zisk z toho evidentně mají obě strany.“

„Ví Carlo, s kým podniká?“

„Carlo je, jak se říká, světa znalý člověk.“

„Kdo ten podnik řídí z Hizballáhu?“

„To nám Kásim nebyl schopen říct.“

„Proč jste s tím nešli za Italy?“

„Zkusili jsme to,“ vložil se do řeči Uzi Navot. „Vlastně jsem za nimi byl já osobně.“

„A co oni na to?“

„Carlo má na vysokých postech dobré přátele. Taky má blízko k Vatikánu. Na člověka, jako je Carlo, nemůžeme vyrukovat na základě výpovědi nějakého arabského účetního, se kterým se zacházelo poněkud nekonvenčním způsobem.“

„Tak jste to nechali být.“

„Potřebovali jsme s Italy spolupracovat na jiných věcech,“ odpověděl Navot. „Od té doby se nám bohužel příliš nedaří zamezit přísunu peněz z nezákonných aktivit do Hizballáhu. Jsou ohromně přizpůsobiví a těžko se k nim proniká zvenčí. Navíc operují v zemích, se kterými nemáme zrovna přátelské vztahy.“

„Což znamená,“ doplnil Shamron, „že tvůj přítel Carlo Marchese nám nabídl jedinečnou příležitost.“ Zadíval se na Gabriela skrz mračno cigaretového kouře. „Otázkou zůstává, jestli jsi ochoten nám pomoct.“

A už je to tu zase, pomyslel si Gabriel – otevřené dveře. Jako obvykle mu Shamron nedal jinou volbu než do nich vstoupit.

„Co přesně máš na mysli?“

„Rádi bychom zlikvidovali hlavní přítok peněz k našemu nepříteli, který se zapřísahal, že nás vymaže z mapy.“

„A to je vše?“

„To rozhodně ne,“ odpověděl Shamron. „Myslím, že pro všechny zúčastněné by bylo nejlepší, kdybys Marcheseho definitivně vyřadil z provozu.“

18

JERUZALÉM

Následující den byl pátek, a tak v Jeruzalémě, té zmrzačené Boží pevnosti na kopci, zavládla ještě větší nervozita než obvykle. Podél východní hranice Starého Města od Damašské brány po Getsemanskou zahradu zářily v ostrém zimním slunci ocelové zátarasy, které hlídaly stovky izraelských policistů v modrých uniformách. Uvnitř za zdí okupovaly davy věrných muslimů brány k Haram al-Šarífu, třetí nejvýznamnější svatyni islámu, a vyčkávali, zdali budou vpuštěni k modlitbě do mešity al-Aksá. Kvůli nedávné sérii raketových útoků Hamásu byla omezení ještě přísnější než jindy. Ženám a starším mužům byl vstup ještě povolen, avšak al-šabábové, tedy mládež, se tentokrát vraceli zpět s nepořízenou a svůj vztek si vybíjeli na mrňavých dvorcích podél ulice směřující ke Lví bráně nebo za zdmi u silnice do Jericha. Tam je vousatý salafský imám ujišťoval, že dny jejich ponížení jsou sečteny a že Židé, jejich dřívější i současní mocipáni, opět žijí jen na vypůjčený čas.

Gabriel se na chvíli zaposlouchal do ohnivého kázání a pak se vydal po pěší stezce vedoucí do údolí Kidron. Když procházel kolem Absolónovy hrobky, všiml si početné arabské rodiny, která přicházela ze smíšené čtvrti Šiloach z Východního Jeruzaléma. Ženy byly zcela zahalené a nejstarší chlapec až nápadně připomínal palestinského teroristu, jehož Gabriel zastřelil před mnoha lety v tiché ulici v centru Curychu. Rodina šla ve čtyřstupu vedle sebe a pro Gabriela už nezbývalo na chodníku místo. Nechtěl vyprovokovat zbytečný náboženský incident, a tak ustoupil z cesty a nechal rodinu projít. Za projev slušnosti si vysloužil letmý pohled a kývnutí hlavy na znamení díku. Zahalené ženy a jejich patriarcha pokračovali vzhůru do kopce až ke zdem Starého Města. Chlapci zůstali vzadu a zdrželi se v provizorní mešitě radikálů u silnice do Jericha.

Modlitby z tlampačů vysílané z mešity al-Aksá se v mnohonásobných ozvěnách rozléhaly po celém údolí a mísily se s vyzváněním kostelních zvonů na Olivetské hoře. V tomto půvabném hašteření dvou ze tří abrahámovských náboženství, jež v tomto svatém městě našly své útočiště, se Gabriel rozhlížel po nekonečném moři náhrobních kamenů židovského hřbitova a přemítal, zda bude mít dost síly navštívit hrob svého syna Daniela. Před dvaceti lety, jednoho sněhobílého lednového večera ve Vídni, Gabriel vyrval bezvládné dětské tělo z inferna po náloži odpálené v automobilu. Jeho první žena Leah útok jako zázrakem přežila, přestože utrpěla popáleniny téměř po celém povrchu těla. Dnes žila v psychiatrické léčebně na hoře Herzl, uvězněná ve vlastních vzpomínkách a v těle zničeném plameny. Trpěla kombinací posttraumatického stresového syndromu a psychotické deprese a neustále tu strašlivou scénu znovu prožívala. Občas zažívala i krátké záblesky jasného vědomí. V jedné takové chvíli svolila, aby se Gabriel oženil s Chiarou. Podívej se na mě, Gabrieli. Nic ze mě nezůstalo. Vůbec nic, jen vzpomínka. Byla to jedna z vizí, které Gabriela pronásledovaly vždy, když procházel ulicemi Jeruzaléma. Ve městě, které miloval, nedokázal nalézt pokoj. Viděl nikdy nekončící konflikt mezi Araby a Židy v každém slově, v každém gestu, slyšel jej v každém tónu muezzinova volání k modlitbě. Ve tvářích dětí se mu míhali duchové mužů, které sprovodil ze světa. A z náhrobního kamene na Olivetské hoře slyšel poslední výkřik chlapce, který byl obětován za hříchy svého otce.

Právě vzpomínka na malého Daniela, jenž mu zemřel v náručí, jej přivedla na hřbitov. Zůstal u hrobu skoro hodinu a přemýšlel o tom, jaký muž by z jeho syna asi vyrostl, jestli by byl umělcem jako jeho předkové nebo by se raději rozhodl pro něco praktičtějšího. Když kostelní věže odzvonily hodinu po poledni, položil na hrob pár kamínků a vrátil se přes Kidron k Hnojné bráně. U kontrolního stanoviště čekala skupina školáků z Negevské pouště a dávala k nahlédnutí své pestrobarevné batůžky. Gabriel se k nim na chvilku připojil. Pak zašeptal policistovi do ucha pár slov, proklouzl kolem magnetometrů a vstoupil do Židovské čtvrti.

Tam se přímo před ním, na druhé straně rozlehlého svažitého náměstí, tyčila kamenná Herodova Západní zeď, legendární pozůstatek starověkých hradeb, které kdysi obklopovaly velký jeruzalémský chrám. Po krutém mnohaměsíčním obléhání města v roce 70 nařídil římský císař Titus chrám zbořit a odbojné židy z římské Palestiny vyhladit. Statisíce jich během následného krveprolévání přišly o život a obsah nejsvětější svatyně včetně zlaté menóry byl v rámci jedné z neblaze proslulých drancovacích epizod odvezen do Říma. O šest století později, kdy Jeruzalém dobyli Arabové, už nebylo po ruinách chrámu ani památky a Chrámová hora, již Židé považovali za příbytek Boha na zemi, byla jen vyvýšenou skládkou odpadků. Arabové na ní vystavěli zlatý Skalní dóm a velkolepou mešitu al-Aksá, čímž zpečetili islámskou nadvládu nad nejposvátnější parcelou světa. Horu muslimům zase vzali křižáci až v roce 1099 a islámské svatyně přebudovali na kostely, což byla taktická chyba, kterou se Izraelci po ovládnutí Východního Jeruzaléma v roce 1957 rozhodli neopakovat. Izraelské úřady nyní přístup na Chrámovou horu přísně kontrolovaly, avšak správa muslimských svatyň a posvátné pozemky, jež k nim patřily, zůstaly v pravomoci islámského náboženského úřadu Waqf.

Část Západní zdi, známá též jako Zeď nářků, viditelná z náměstí byla sedmapadesát metrů dlouhá a osmnáct metrů vysoká. Západní hradba celé chrámové plošiny však byla mnohem rozsáhlejší, sahala téměř třináct metrů pod úroveň náměstí a táhla se ještě víc jak čtyři sta metrů do Muslimské čtvrti, kde mizela v současné bytové zástavbě. Po letech politicky a nábožensky vypjatých archeologických vykopávek bylo dnes možné projít se pěšky podél téměř celé zdi podzemním tunelem, který se táhl z náměstí až na Via Dolorosa. U vchodu už na Gabriela čekala mladá žena oblečená v jednoduché sukni a v šátku ortodoxní židovky. „Celou dobu pracuje v jeskyni,“ řekla důvěrným tónem. „Nejspíš našel něco důležitého, protože je úplně zničený.“

„Proč myslíte?“

Žena se jen zasmála a pak dovedla Gabriela k úzkému hliníkovému schodišti. Svažovalo se do nitra Starého Města, do hlubin historie. Na chvíli se zastavil pod Wilsonovým obloukem, mostem, který v Ježíšově době spojoval Chrámovou horu s Horním Městem, a pak pokračoval po nově vydlážděném chodníku u základny zdi. Masivní stavební kvádry byly nasvíceny lampami a chladné na dotek. Jen pár metrů nad hlavou se rozbíhaly chaotické trhové uličky Muslimské čtvrti, zde v suterénu času však vládlo absolutní ticho.

Část tunelu známá jako Jeskyně byla ve skutečnosti podzemní vyhloubená synagoga, jež se opírala o část zdi považovanou za místo, jež se nacházelo nejblíže původní starověké nejsvětější svatyni. Jako obvykle se ve svatostánku modlila skupinka ortodoxních žen, jež se špičkami prstů uctivě dotýkaly kamene. Gabriel je tiše minul a pokračoval ještě pár kroků k celtové zástěně. Ručně psaná cedulka upozorňovala návštěvníky na nebezpečí a nabádala je, aby se drželi zpátky. Gabriel odhrnul zástěnu a shlédl do asi sedmimetrového výkopu. Na jeho dně se v ostrém bílém světle objevil archeolog, který opatrně hrabal miniaturní lopatkou v černé zemi.

„Co to je?“ zeptal se Gabriel a jeho hlas se rozlehl prázdným prostorem.

„Ne co, ale kdo,“ odpověděl Eli Lavon. Ustoupil stranou, aby ukázal plod své práce – ramenní pletenec, kus paže a ruku lidské kostry. „Říkáme jí Rivka,“ řekl. „A jestli se nepletu, což je velmi nepravděpodobné, zemřela tutéž noc, kdy byl zničen chrám.“

„Důkazy, profesore Lavone,“ vyzýval jej Gabriel dobíravým tónem. „Kde máte důkazy?“

„Všude kolem,“ odpověděl Lavon a ukázal na obdélníkové kusy kamene čnící ze země. „Patří k chrámu a leží právě tady, protože je Římané naházeli přes zeď téhož večera, kdy zpustošili Boží dům. Skutečnost, že Rivčiny ostatky leží mezi kameny a nikoli pod nimi, svědčí o tom, že ji přes zeď přehodili také. Fraktury po celém těle na to taktéž poukazují.“

Lavon chvíli uctivě a beze slova hleděl na ostatky. „Josephus, náš jediný písemný zdroj informací o této události, uvádí, že předtím, než Římané chrám zapálili, nahrnulo se dovnitř několik tisíc Židů. Rivka byla nejspíš mezi nimi.“ S povzdechem pak dodal: „Kdo ví? Možná viděla na vlastní oči, jak Titus osobně vchází do nejsvětější svatyně a odnáší si posvátný lup. Potom… potom nastalo peklo na zemi.“

„Titus nebyl první plenitel,“ řekl Gabriel. „Bohužel ani poslední.“

„Už jsem slyšel.“ Lavon zvedl hlavu. „Také se ke mně dostalo, že se tě tuhle někdo pokusil v Římě zastřelit.“

„Spíše mířil na mou ženu.“

„Tak to bylo značně nemoudré. Je ten nebožák ještě naživu?“

„Prozatím.“

„Máš představu, kdo jej poslal?“

Gabriel shodil do jámy úlomek řecké keramiky. Lavon jej obratně zachytil ještě ve vzduchu, než se stačil roztříštit o chrámové kameny, a prozkoumal jej v záři pracovních lamp.

„Atická červená figura, páté století před naším letopočtem, pravděpodobně malíř Meneláos.“

„Působivé.“

„Díky,“ odpověděl Lavon. „Ale příště takovými věcičkami neházej.“

Staré Město jeruzalémské bylo znovu propojeno s Novým Městem mostem pro pěší. Táhl se od Jaffské brány až po rušnou pěší zónu Mamilla, jedno z mála míst v zemi, kde se Arabové prolínali s židy v relativním poklidu. Gabriel se s Lavonem jako obvykle hašteřili kvůli tomu, kam zajít na jídlo, než se nakonec shodli na jedné levnější restauraci evropského stylu. Izrael jejich mládí byl zemí bez televize. Nyní požíval všech vymožeností západního světa – s výjimkou míru.

Hlasité dunění techno-popu znemožňovalo konverzaci uvnitř, a proto se přemístili na prosluněnou terasu s přímo dělostřeleckým výhledem na zdi Starého Města. Prořídlé bílé chmýří na Lavonově hlavě se pohupovalo ve vánku. Než se pustil do jídla, vhodil si do úst antacidovou tabletku.

„Pořád tě zlobí?“ zeptal se Gabriel.

„Je to věčné jako Jeruzalém.“

Gabriel se usmál. Někdy i pro něj bylo těžké uvěřit, že tento hypochondr věčně ponořený v knihách, který před ním sedí, byl považován za největší eso v pouličním sledování, jaké Ústav od svého vzniku vyprodukoval. Poprvé s Lavonem spolupracoval při operaci Boží hněv. Tři roky se jeden od druhého nehnuli téměř na krok, zabíjeli za noční tmy i za denního světla, žili v neustálém strachu, že je může v příštím okamžiku zatknout policie cizího státu. Když byla jednotka nakonec rozpuštěna, trpěl už Lavon několika stresovými poruchami včetně svého notoricky náladového žaludku. Usadil se ve Vídni, kde si otevřel malou detektivní kancelář, jež se zabývala vymáháním restitučních nároků a vyšetřováním válečných zločinů. Fungoval sice jen s omezeným rozpočtem, podařilo se mu však vystopovat ukradené majetky z doby holocaustu za miliony dolarů a sehrál klíčovou roli v mnohamiliardovém odškodnění židovských obětí od švýcarských bank. Když však jeho kancelář zničil bombový útok, při kterém byli zabiti i dva jeho zaměstnanci, vrátil se Lavon do Izraele a oddal se své první lásce, archeologii. Dnes působil jako pomocný profesor biblické archeologie na Hebrejské univerzitě v Jeruzalémě a pravidelně se účastnil vykopávek po celé zemi, jako byla ta v tunelu u Západní zdi.

„Už jsem skoro zapomněl, jak to tu vypadalo před Šestidenní válkou,“ řekl Lavon a ukázal rukou do údolí pod nimi. „Rodiče mě sem vodili a ukazovali mi ostnaté dráty a jordánské palebné pozice podél linie příměří. Židé se tenkrát nesměli modlit u Zdi nářků ani navštěvovat hřbitov na Olivetské hoře. Dokonce i křesťané museli ukazovat křestní listy, než je pustili do kostela. A dnes by naši západní přátelé byli nejradši, kdybychom předali Zeď Palestincům.“

„Je to jen hromada kamení, Eli.“

„To kamení je nasáklé krví tvých předků. A jenom díky těmto kamenům máme právo na svou vlast. Palestinci to dobře vědí, a proto rádi prohlašují, že chrám nikdy neexistoval.“

„Kampaň za popření existence chrámu.“

Lavon hloubavě přitakal. „Bratránek popírání holocaustu, který je dnes po arabském a islámském světě stejně rozšířený. Rovnice je prostá: žádný holocaust, žádný chrám…“

„A žádní Židé v Palestině.“

„Přesně tak. Jenomže nezůstává jen u slov. Palestinci využívají autority Waqfu a systematicky se snaží likvidovat všechny doklady o existenci židovského chrámu na Chrámové hoře. My tu v Jeruzalémě vedeme každý den archeologickou válku. Jedna strana se snaží minulost zachovat a druhá se ji snaží vymýtit, obvykle pod rouškou stavebních projektů, jako je mešita Marvání.“

Tato mešita či spíše modlitebna je schopna pojmout až sedm tisíc věřících a nachází se v jihovýchodním cípu Chrámové hory ve starém podzemním komplexu zvaném Šalomounovy stáje. Tento obří stavební projekt narušil statiku celé posvátné plošiny a způsobil svízelnou výduť v jižní stěně. Na základě vzájemné dohody mezi izraelskou vládou a Waqfem provedla opravy jordánská inženýrská firma, po níž zůstala nevzhledná bílá záplata viditelná přes celé město.

„Je jasné,“ pokračoval Lavon, „že při stavebním projektu takového rozsahu dojde k přesunu spousty tun zeminy a sutin. Co myslíš, že s nimi Waqf udělal?“ Lavon si bez prodlení odpověděl na vlastní otázku. „Odvezli je na městskou skládku nebo je prostě vysypali za zeď do Kidronu. Byl jsem ve skupině, která se tím odpadem prohrabávala. Našli jsme stovky artefaktů z doby prvního a druhého chrámu. Jenomže vše už bylo vytrženo z archeologického kontextu, protože nikdo ani v nejmenším netušil, kde se původně nacházely.“ Odmlčel se a pak dodal: „Je to stejné jako s tím střepem řecké vázy, který jsi měl v kapse.“

„Člověk jako ty dokáže často i ze zlomku vyčíst spoustu věcí.“

„Kde jsi to našel?“

„V domě jednoho vykradače hrobek v Cerveteri.“

„U toho Falconeho?“

Gabriel přikývl.

„Jen se mi prosím tě nesnaž namluvit, že do té vany s kyselinou jsi mu pomohl ty.“

„Tohle není můj styl, Eli. Je to moc pomalé.“

„A nadělá to strašný svinčík,“ doplnil Lavon a kývl hlavou. „Předpokládám, že teď mi sdělíš, že existuje spojitost mezi Falconem a tou ženou, co vypadla z kopule baziliky.“

„Jmenuje se Carlo Marchese,“ řekl Gabriel. „Má pod kontrolou mezinárodní obchod s kradenými památkami. A notuje si s Hizballáhem. Máme v plánu zavřít mu krám.“

„Kdo my?“

„Sám to nedokážu, Eli. Potřebuji pomoc archeologa, který se vyzná v účetnictví a dokáže vypátrat špinavé peníze. A taky by se hodilo, kdyby se uměl nenápadně pohybovat po ulici.“

„Myslel jsem, že jsi v důchodu.“

„To jsem taky byl,“ podotkl Gabriel, „ale bůhvíproč v něm nikdy dlouho nevydržím.“

Lavon se zahleděl na zdi Starého Města.

„Na co myslíš, Eli?“

„Ne na co, ale na koho.“

„Na Rivku?“

Lavon přikývl.

„Čekala dva tisíce let,“ řekl Gabriel. „Ještě chvíli to vydrží.“

19

BULVÁR KRÁLE SAULA, TEL AVIV

Ještě jedna věc se v Gabrielově nepřítomnosti nezměnila: budova na bulváru Krále Saula. Byla omšelá, nevzhledná, diplomaticky řečeno anonymní. Nad vchodem nevisel žádný znak, žádná mosazná cedulka neinformovala o tom, kdo tu sídlí. Vlastně vůbec nic nenaznačovalo, že se jedná o ústředí jedné z nejuznávanějších a nejobávanějších zpravodajských služeb světa. Bližší pohled na budovu však odhalil, že je to stavba ukrytá ve stavbě, která má svůj vlastní zdroj elektřiny, svou vlastní vodovodní a kanalizační síť i svůj vlastní zabezpečený komunikační systém. Zaměstnanci u sebe nosili dva klíče. Jedním se odemykaly neoznačené dveře ve vestibulu, druhými se ovládal výtah. Pokud se někdo dopustil smrtelného hříchu a jeden z klíčů ztratil, byl vypovězen do Judské pouště a už o něm nikdy nikdo neslyšel.

Gabriel prošel vestibulem pouze jedenkrát, den po svém prvním setkání se Shamronem. Od té doby vstupoval do budovy „načerno“ přes podzemní garáže. Udělal to i tentokrát společně s Chiarou a Elim Lavonem. Sestoupili tři patra do podzemí a pak pokračovali prázdnou chodbou až ke dveřím číslo 456C. Místnost na protější straně kdysi sloužila jako skladiště zastaralých počítačů a Vysloužilého kancelářského nábytku a noční směna ji často využívala k tajným milostným dostaveníčkům. Dnes se jí u Krále Saula neřeklo jinak než Gabrielovo doupě. Šifrovací zámek byl nastaven na numerickou verzi jeho data narození. Jeden vtipálek to nazval nejpřísněji střeženým tajemstvím v Izraeli.

„Copak?“ zeptal se Eli Lavon, když se Gabrielova ruka zarazila nad numerickou klávesnicí.

„Ale, seniorská záležitost.“

„Neříkej, že si nemůžeš vzpomenout, kdy ses narodil.“

„To ne,“ řekl Gabriel a nacvakal kód. „Jen se mi nechce věřit, že už je to tak dávno.“

Vešel do místnosti, rozsvítil zářivky a rozhlédl se po stěnách. Doposud se na nich držely útržky a duchové z posledních operací. Díky těmto operacím se podařilo zachránit mnoho nevinných životů a všechny byly potřísněny krví, tu Gabrielovu nevyjímaje. Přistoupil k tabuli s křídou, poslední v celé budově, a zahleděl se na zbytky svého rukopisu, jímž byla načrtnuta osnova operace s kódovým označením Masterpiece. Díky ní se podařilo vyřadit z provozu íránská zařízení na obohacování uranu a právě ona dopřála Izraeli a západní polokouli několik kriticky důležitých let navíc. Nyní se zdálo, že ten čas pomalu odtikal. Íránci už opět byli jen krůček od splnění svých nukleárních snů. A bylo stále více zřejmé, že s pomocí Hizballáhu, svého nadšeného vykonavatele a nástroje msty, jsou odhodláni ztrestat každého, kdo se jim postaví do cesty.

„Jestli Ústav někdy postaví muzeum,“ zapřemýšlel Lavon, „nebude kompletní, jestli do něj neumístí i repliku téhle místnosti.“

„Jak by ten exponát měli nazvat?“

„Vesnice zatracených.“

Odpověď nepřišla od Lavona, ale od vysokého muže v tvídovém obleku, který stál se složkou v podpaží ve dveřích. Jossi Gavish byl vyšším důstojníkem z analytického oddělení. Narodil se v Londýně, vzdělání získal na All Souls College, stále hovořil hebrejštinou s výrazným anglickým přízvukem a nedokázal pracovat bez neustálého přísunu čaje Earl Grey a sušenek McVitie’s na podporu trávení.

„Nechce se mi věřit, že jsem zase zpátky,“ řekl Jossi.

„To ani já.“ Gabriel pokynul bradou ke složce a zeptal se: „Co v tom máš?“

„Souhrn všeho, co Ústav zatím zjistil o Carlu Marchesem.“ Pohodil složku na jeden z pracovních stolů a rozhlédl se kolem. „Čeká snad Uzi, že my čtyři dostaneme toho Taliána na kolena i s Hizballáhem?“

„Neměj obavy,“ řekl Gabriel s úsměvem. „Ostatní dorazí za chvíli.“

Trvalo skoro celé dopoledne, než se osobnímu oddělení podařilo vystopovat zbývající členy Gabrielova týmu a odvelet je do podzemní kobky bez oken. Většinou to šlo hladce, v několika málo případech se však zvedl nečekaně silný lokální odpor. Všechny stížnosti směřovaly přímo k Uzimu Navotovi, který dal jednoznačně najevo, je nestrpí žádný odboj. „Tady nejsme v arabském světě,“ vysvětlil rázně jednomu nespokojenému diviznímu náčelníkovi. „Tady jsme v Ústavu a tady stále platí totalita.“

Přicházeli v nepravidelných intervalech jako členové infiltrační skupiny, kteří se po úspěšném nočním zátahu vracejí na základnu. Nejprve trudovitý Jaakov Rossi, bývalý důstojník protiteroristického útvaru izraelské bezpečnostní služby Šabak a nynější velitel agentů v Sýrii a Libanonu. Pak se objevili Oded a Mordechai, dvojice univerzálních polních pomocníků, za nimiž dorazila Rimona Sternová, bývalá důstojnice vojenského zpravodajství, která se dnes starala o otázky íránského jaderného programu. Tato rubensovsky kyprá žena s vlasy barvy pískovce byla shodou okolností Shamronovou neteří a Gabriel ji znal už od dětství. K jeho nejmilejším vzpomínkám patřila její zběsilá jízda na koloběžce, s níž se neohroženě řítila z prudké příjezdové cesty k domu svého slavného strýčka.

Jako další se ve dveřích objevila Dina Saridová. Tato křehká tmavovláska nosila v hlavě počítač, díky němuž mohla kdykoli přesně odrecitovat místo, čas, pachatele i počet obětí jakéhokoli teroristického útoku spáchaného na izraelské či západní cíle včetně dlouhého seznamu zvěrstev, jež měli na svědomí cvičení zabijáci z Hizballáhu. Mnoho let zaměřovala své analytické schopnosti na osobu Imáda Mughnijáha, vojenského velitele Hizballáhu a velekněze teroru. Z velké části právě díky Dinině neúnavné práci potkal Mughnijáha zasloužený konec v Damašku v roce 2008, kdy pod jeho automobilem vybuchla nastražená bomba. Dina jeho skon oslavila návštěvou hrobů své matky a dvou sester, které zahynuly 19. října 1994, když se sebevražedný atentátník z Hamásu odpálil v autobusu číslo 5 na telavivské Dizengoffově ulici. Dina byla při útoku vážně zraněna a stále při chůzi napadala na jednu nohu.

Jak bylo jeho zavedeným zvykem, úplně nakonec se dostavil Michail Abramov. Tento vytáhlý světlovlasý Rus s chlapecky jemnou, bezkrevnou tváří a očima barvy zmrzlého sněhu emigroval do Izraele z Moskvy ještě jako chlapec a nastoupil do Sajeret Matkalu, elitní bojové jednotky izraelských obranných složek. Shamron jej kdysi označil za „Gabriela bez svědomí“, neboť bez milosti sprovodil ze světa několik teroristických špiček z Hamásu a palestinského islámského džihádu. Nyní plnil podobné úkoly pro americkou CIA, kde se jeho rozsáhlé vlohy neomezovaly pouze na přesnou střelbu.

Na chodbách a v konferenčních místnostech Krále Saula se té devítičlenné skupině, jež se shromáždila za dveřmi číslo 456C, říkalo kódovým označením Barak – hebrejsky blesk protože se dokázala dát dohromady a zasáhnout skutečně rychle. Bojovali společně, často pod obrovským stresem, na tajných bojištích od Moskvy až po Karibik či saúdskoarabskou Pustou končinu. Poslední operaci Gabriel přežil jen s velkým přispěním štěstěny, nyní se však bez viditelných šrámů znovu postavil před své kolegy a upoutával jejich pozornost příběhem. Vyprávěl o muzejní kurátorce, jejíž otec byl vykradačem hrobek, o knězi s nebezpečným tajemstvím a o velebeném šéfovi podsvětí Carlu Marchesem, který se pustil do kšeftování s nejnebezpečnějšími teroristy světa. Cíl operace, vysvětloval Gabriel, bude jednoduchý. Dát dohromady spis, který Itala stáhne ke dnu a současně způsobí těžko zacelitelnou díru v rozpočtu Hizballáhu. Avšak nestačí jen dokázat, že Marchese je zločinec. Bude potřeba najít cordatu, provaz, který jej přímo váže s Hizballáhem. A ten mu pak otočí kolem krku.

Všichni dohromady tvořili jakousi zvláštní rodinu a jako ve všech rodinách prožívali dětinskou nevraživost, vztek a další formy sourozeneckého hašteření. Přesto se jim docela rychle podařilo rozdělit do podskupin a pustit se do práce bez malicherného dohadování. Jossi, Chiara a Mordechai se zaměřili na Carla, zatímco zločineckou finanční síť Hizballáhu si vzali na starost Dina, Rimona, jaakov a Michail. Gabriel s Eli Lavonem se pohybovali někde uprostřed, neboť jejich úkolem bylo najít pojítko mezi oběma strukturami – nebo jak to formuloval Lavon, snubní prstýnek, který spojil Itala s Hizballáhem v hříšný svazek manželský.

Zanedlouho se už na zdech místnosti 456C začaly tvořit kontury jejich svérázného zločineckého podnikání. Na jedné straně vyrůstaly obrysy Marcheseho rozsáhlého obchodního impéria, na druhé se vedle sebe řadily všechny známé elementy Hizballáhu a. s. Tento podnik měl jediný úkol – zajistit trvalý přísun peněz nejnebezpečnějšímu uskupení teroristů, které kdy svět poznal. Nebyla to al-Káida, ale Hizballáh, kdo jako první udělal z živých lidí chodící výbušniny a rovněž jako první nabyl globálního dosahu. Dvakrát již jeho chapadla pronikla až za Atlantik, kde si vybral za cíl svých útoků Buenos Aires. Poprvé v roce 1992, když zaútočil na izraelskou ambasádu, kde zahynulo devětadvacet lidí, a znovu o dva roky později při bombovém útoku na židovské komunitní centrum, kde zemřelo dalších pětadevadesát obětí. Řady Hizballáhu tvořilo několik tisíc speciálně vycvičených teroristů, z nichž mnozí se ukrývali v libanonské diaspoře rozptýlené po celém světě, a jeho rozsáhlý zbrojní arzenál disponoval i několika raketami Scud, čímž se stal jedinou teroristickou skupinou na světě, která vlastnila řízené střely. Hizballáh měl jednoduše moc uskutečnit teroristický útok katastrofických rozměrů, kdykoli a kdekoli ho napadlo. Jedinou podmínkou bylo požehnání šíitských kleriků v Teheránu.

Byl to Alláh, kdo dodával Hizballáhu inspiraci, jeho finanční potřeby však museli řešit obyčejní smrtelníci. Jejich tváře se mračily v části místnosti, kterou zabrala Dina. Do středu svého diagramu umístila Libanonskou byzantskou banku. Potom s pomocí Jednotky 8200 složila komunikační síť a strom telefonních čísel kvetoucí mezi Bejrútem, Londýnem a jihoamerickým trojmezím, kde neplatí žádné zákony. Libanonská byzantská banka – v žargonu týmu označovaná zkratkou LBB – byla jakýmsi pojivem, které vše zcelovalo dohromady. Díky kyberprostorovým slídičům z Jednotky 8200 si mohli v jejím účetnictví číst jako v otevřené knize. Jaakov si dělal legraci, že o investicích a finančních transakcích LBB ví víc než její ředitel. Zakrátko bylo všem jasné, že tato instituce – jak ji z nedostatku vhodnějších slov volně nazval Jaakov – byla v podstatě jen zástěrkou. „Sledujme peníze,“ instruoval Gabriel členy týmu, „a s trochou štěstí nás dovedou k člověku uvnitř, kterého hledáme.“

Gabriel tehdy většinu času trávil jakýmsi rychlokurzem globálního nezákonného obchodu s historickými památkami – zejména pak tím, jak se poklady minulosti dostávaly ze špinavých rukou zlodějů a vykradačů hrobek na legální trh. Větší díl práce spočíval v únavném pročítání monografií, katalogů, muzejních databází, záznamů z aukčních síní a publikovaných soupisů obchodníků se starožitnými památkami ze všech koutů světa. Občas si to však s Eli Lavonem v těsném závěsu namířil do Rockefellerova muzea, aby se nechal poučit od skutečného experta na plenění památek z Izraelského památkového úřadu. A nezapomněl ani na svého dobrého přítele v Londýně, který sám měl pár známých „z toho horšího konce branže“. Nakonec diskrétně obnovil kontakt s generálem Ferrarim, který mu okamžitě poslal kopie několika svých přísně tajných složek, přestože Gabriel rázně odmítl identifikovat cílovou osobu. V této fázi již šlo o regulérní operaci a platila přísná pravidla.

Tak to pokračovalo dvanáct dní a dvanáct zdánlivě nekonečných nocí, během nichž každá skupina pilně skládala dohromady jednotlivé díly skládačky. Biblický archeolog Lavon si neodpustil historický příměr a jejich snahu přirovnal k hloubení starověkého podzemního akvaduktu pod Davidovým městem, který propojoval Gichónskou studnu s rybníkem Siloe. Tento kanál je dlouhý přes půl kilometru a byl spěšně vytesán do skalního podloží někdy v osmém století před naším letopočtem, když se město připravovalo na obléhání blížícím se asyrským vojskem. Aby král Chizkijáš práce uspíšil, nechal současně hloubit dvě skupiny proti sobě. Nějakým záhadným způsobem se jim podařilo sejít se uprostřed a životodárná voda se do města dostala včas.

Tým zažil něco podobného třináctého dne krátce po půlnoci, když obdržel spěšnou zásilku materiálů od jednotky 8200. Obsahovala soupis všech hotovostních převodů, které toho dne putovaly z účtu či na účet Libanonské byzantské banky. Z dokumentů bylo zřejmé, že v 16:17 obdržela LBB platbu jeden a půl milionu eur od Galleria Naxos ze Svatého Mořice ve Švýcarsku. Pár minut po páté bejrútského času putovalo sto padesát tisíc eur, tedy desetina předchozí částky, na účet Institutu pro duchovní dílo, který je lépe znám pod názvem Vatikánská banka. Eli Lavon později vzpomínal, že atmosféra v místnosti byla podobná, jako když Chizkijášovi dělníci poprvé uslyšeli ozvuky dlát svých kolegů na druhé straně. Gabriel dal členům svého týmu pokyn, aby ještě chvíli kutali, a nad ránem už identitu svého muže znali.

20

BULVÁR KRÁLE SAULA

Říká si David Girard. Ale stejně jako všechno ostatní, co se o něm dá zjistit, je to lež.

Gabriel hodil složku na absurdně rozlehlý pracovní stůl. Byl zhotoven z kouřového skla a stál u neprůstřelného okna, které se táhlo od stropu až na podlahu a nabízelo výhled na moře a centrum Tel Avivu. Pootevřenými svislými žaluziemi se dovnitř vlévalo zamžené sluneční světlo a uvěznilo Navota za mřížemi stínů. Nechal složku ležet a gestem ruky Gabrielovi naznačil, aby spustil.

„Jeho pravé jméno je Daúd Ghandúr. Narodil se ve vesnici Tair Dibbá v jižním Libanonu, tedy ve stejném městě jako Imád Mughnijáh, což znamená, že se nejspíš znali ze školy.“

„Jak se dostal z takové díry do vyhlášené galerie ve Svatém Mořici?“

„Po libanonsku,“ odpověděl Gabriel. „V sedmdesátém roce, když si Arafat zřídil pobočku Organizace pro osvobození Palestiny na jihu Libanonu, se Ghandúrova rodina přestěhovala do Bejrútu. Daúd byl zjevně nadaný klouček. Navštěvoval dobrou školu a naučil se slušně francouzský a anglicky. Když přišel čas, aby nastoupil na univerzitu, odjel studovat dějiny starověku na Sorbonnu.“

„A v Paříži se z Daúda Ghandúra stal David Girard?“

„To až po odchodu do Oxfordu,“ odpověděl Gabriel. „Když si udělal doktorát z antické archeologie, šel pracovat do oddělení starověku v londýnské aukční síni Sotheby’s. Byl tam ještě koncem devadesátých let, když byla Sotheby’s obviněna z prodeje starých děl bez provenience. Z Londýna tehdy odcházel s dosti pošramocenou pověstí.“

„A pak se udělal pro sebe?“

Gabriel přikývl.

„Na kolik přijde taková galerie ve Svatém Mořici?“

„Na hodně.“

„Odkud na to vzal?“

„Dobrá otázka.“

Gabriel vytáhl ze složky fotografii a položil ji na stůl. Na ní se skvěl štíhlý pětačtyřicátník opírající se o prosklenou vitrínu naditou ukázkami řecké a etruské keramiky. Na sobě měl tmavý rolák a tmavé sportovní sako. Ve výrazu tváře se zračila jemná a hloubavá povaha. Jeho úsměv vypadal věrohodně.

„Sympatický ďábel,“ zhodnotil obrázek Navot. „Odkud tu podobenku máš?“

„Z internetové stránky jeho galerie. Jeho oficiální životopis ovšem obsahuje několik nápadných děr, třeba jméno a místo narození.“

„S jakým pasem se potuluje po světě?“

„Se švýcarským. Také má švýcarskou manželku.“

„Z které části?“

„Z německy mluvícího kantonu.“

„Kosmopolitní rodinka,“ zamračil se Navot na fotografii. „Co víme o jeho pohybu?“

„Jako většina lidí z jeho branže stráví spoustu času v letadlech a po hotelích.“

„Kdy bývá v Libanonu?“

„Zastaví se v Bejrútu tak dvakrát do měsíce.“ Gabriel se na okamžik odmlčel a pak dodal: „A také tráví poměrně hodně času v Izraeli.“

Navot prudce zvedl hlavu, ale neřekl nic.

„Podle Eliho známých z památkového úřadu navštěvuje Daúd Ghandúr, respektive David Girard, často Chrámovou horu. Přesněji řečeno,“ opravil se Gabriel, „tráví většinu času v jejích útrobách.“

„Co tam proboha dělá?“

„Figuruje jako neplacený konzultant Palestinské autonomie a Waqfu pro archeologické otázky. Mimochodem, to také v jeho oficiálním životopise chybí.“

Navot chvíli zíral na fotografii. „Máš nějakou teorii?“

„Myslím si, že on je tím hráčem za Hizballáh v Marcheseho síti. Prodává kradené zboží ve své švýcarské galerii, zisk posílá domů přes LBB a desetiprocentní podíl odvádí kmotrovi Marchesemu.“

„Máš pro to nějaké důkazy?“

„Zatím ne. Proto bych s ním rád uskutečnil jeden kšeftík.“

„Prosím?“

„Nabídnu mu něco neodolatelného a budu čekat, jestli se chytne.“

„Zřejmě bych se neměl ptát,“ povzdechl si Navot, „ale kde chceš k tomu neodolatelnému kousku přijít?“

„Ukradnu jej, pochopitelně.“

„Jak jinak,“ řekl Navot s úsměvem. „Budeš ode mě ještě něco potřebovat?“

„Peníze, Uzi. Spoustu peněz.“

Podle základních pravidel Ústavu musí každý agent, který odjíždí na zahraniční misi, strávit poslední noc na půdě Izraele v tajném bytě, kterému se říká „odpaliště“. Tam na sebe bez rozptylování ze strany partnerů, milenek, potomků či domácích mazlíčků obléká identitu, kterou bude nepřetržitě nosit jako brnění až do chvíle, kdy se znovu vrátí domů. Pouze Gabriel a Eli Lavon se tomuto přežívajícímu operačnímu rituálu vyhnuli, protože jejich počty jasně naznačovaly, že pod falešnou identitou strávili více času než pod tou vlastní.

Jak se ukázalo, oba se rozhodli strávit alespoň část posledního večera v přítomnosti zničených žen. Lavon spěchal do tunelu u Západní zdi, aby ještě pár hodin pobyl se svou milovanou Rivkou, zatímco Gabriel podnikl pouť do psychiatrické léčebny na hoře Herzl, aby navštívil Leah. Jako pokaždé se dostavil až po obvyklých návštěvních hodinách. Její lékař už jej čekal ve vestibulu. Tento muž s vizáží rabína, s kipou na hlavě a dlouhými šedivými vousy byl jedinou osobou v Izraeli mimo Ústav, která věděla, co se v onen osudný večer ve Vídni skutečně stalo.

„Už je to docela dlouho, co jste tu byl naposled.“ Lékař se smířlivě usmál. „Už se na vás těší.“

„Jak jí je?“

„Stejně. V této fázi jejího života už víc chtít nemůžeme.“

Lékař uchopil Gabriela za paži a vedl jej chodbou z jeruzalémského vápence do přijímacího pokoje s okny do nemocniční zahrady. Právě tam, ve stínu pinie, požádal Gabriel Leah o svolení, aby se mohl oženit s Chiarou. Ten okamžik se do paměti Leah otiskl jen částečně. Někdy to vypadalo, že si uvědomuje, že Gabriel už není její muž, většinou však dál zůstávala zajatkyní minulosti.V její zmatené mysli nebylo na Gabrielových dlouhých absencích nic neobvyklého. Díky Shamronovi vcházel do jejího světa a opět se z něj vytrácel bez upozornění.

Seděla na vozíčku a pokřivené pozůstatky rukou jí spočívaly v klíně. Její vlasy, kdysi dlouhé a černé jako ty Chiařiny, byly nyní předpisově zastřižené a prokvetlé šedinami. Gabriel políbil studenou zjizvenou tkáň na její líci a pak se posadil na židli, kterou mu doktor přistavil. Leah jako by si jeho přítomnost vůbec neuvědomovala. Prázdnýma očima zírala do ztemnělé zahrady.

„Miluješ to děvče?“ zeptala se nečekaně a její zrak se stále upínal do dálek.

„Které děvče?“ zeptal se Gabriel. A pak, když si uvědomil, že Leah jen znovu prožívá rozhovor, který ukončil jejich manželství, se mu sevřelo srdce. „Tebe miluji,“ řekl tiše a stiskl její prokřehlé ruce. „Navždycky tě budu milovat, Leah.“

Rty jí na okamžik prozářil úsměv. Pak na Gabriela zpříma pohlédla s výrazem nesouhlasící manželky. „Ty už zase pracuješ pro Shamrona.“

„Podle čeho jsi to poznala?“

„Vidím ti to na očích. Jsi někdo jiný.“

„Jsem Gabriel,“ řekl.

„Gabriel je jenom jednou tvou částí.“ Odvrátila obličej ke sklu.

„Ještě neodcházej, Leah.“

Vrátila se. „S kým se pouštíš do boje tentokrát? S Černým zářím?“

„Černé září už neexistuje.“

„Tak s kým?“

„S Hizballáhem,“ odpověděl po krátkém váhání. „S Hizballáhem, Leah.“

To slovo jí očividně nic neříkalo. „Pověz mi o tom něco,“ poprosila.

„Nemůžu.“

„Proč ne?“

„Protože je to tajné.“

„Jako předtím?“

„Ano, Leah, jako předtím.“

Leah se zamračila. Nenáviděla tajemství, protože tajemství jí zničila život.

„Kam se chystáš tentokrát?“

„Do Paříže,“ odpověděl po pravdě Gabriel.

Zasmušila se. „Proč tam?“

„Za jedním člověkem, který mi může pomoct.“

„Je taky špion?“

„Zloděj.“

„A co krade?“

„Obrazy.“

Byla opravdu zděšená. „Proč se zrovna ty musíš stýkat s takovými lidmi?“

„Někdy je nutné spolupracovat se špatnými lidmi, abychom dosáhli dobré věci.“

„A ten člověk je špatný?“

„Ne tak docela.“

„Řekni mi o něm něco.“

Gabriel usoudil, že to ničemu neuškodí, a tak jejímu přání vyhověl. Po nějaké chvíli však ztratila zájem a její tvář se znovu obrátila k oknu.

„Podívej na ten sníh,“ řekla a hleděla na jasnou večerní oblohu. „Není nádherný?“

„Ano, Leah, je nádherný.“

Ruce se jí začínaly chvět. Gabriel zavřel oči.

Když se Gabriel vrátil do Narkissovy ulice, našel Chiaru v polotmě nataženou na posteli se sklenkou červeného balancující na břiše. Nabídla mu víno, a když se napil, sledovala jej, jako by pátrala po důkaze nevěry. Pak jej odvedla do ložnice a beze slova se svlékla. Její tělo bylo horké. Milovala se s ním, jako by to mělo být naposled.

„Vezmi mě s sebou do Paříže.“

„Nejde to.“

Dál nenaléhala. Věděla, že to nemá smysl. Ne po tom, co se stalo v Římě. A ne po tom, co se dávno předtím stalo ve Vídni.

„Poznala tě dnes?“

„Poznala.“

„A kterou z tvých podob?“

„Obě,“ odpověděl.

Chiara chvíli mlčela. Pak se zeptala: „Ví, že mě miluješ, Gabrieli?“

„Ví.“

Pauza. „A ty?“

„Co já?“

„Ty mě miluješ?“

„Chiaro…“

Obrátila se k němu zády. „Omlouvám se,“ řekla po chvíli.

„Za co?“

„Za dítě. Kdybych o něj nepřišla, nejezdil bys do Paříže beze mě.“

Gabriel neodpověděl. Chiara se mu pomalu přesunula na hruď.

„Miluješ mě?“

„Jako nic jiného.“

„Dokaž to.“

„Jak?“

Políbila jej na rty a zašeptala: „Dokaž mi to, Gabrieli.“

21

RUE DE MIROMESNIL, PAŘÍŽ

Krámek Antiquités Scientifiques sídlil v osamělém koutku na samém konci ulice rue de Miromesnil, kam turisté zavítali jen zřídka. Někteří pařížští starožitníci se snažili přesvědčit jeho majitele, puntičkářského Maurice Duranda, aby se přestěhoval alespoň na rue de Rivoli nebo přímo na Champs-Élysées. Monsieur Durand však vždycky odmítl z obavy, aby své dny pak netrávil sledováním obtloustlých Američanů, jak osahávají jeho drahocenné starožitné mikroskopy, fotoaparáty, barometry, teleskopy a cvikry, aniž by si někdy něco koupili. Durand navíc dával přednost poklidnému a uspořádanému životu na okraji tiché čtvrti. Hned přes ulici měl slušný bar, kde si dával svou pravidelnou ranní kávu a večer popíjel víno. A pak tu byla Angélique Brossardová, která kousek odsud prodávala skleněné figurky a která byla ochotná přetočit cedulku na dveřích z fermé na ouvert pokaždé, když Durand zavolal.

Byl tu však ještě jeden důvod, proč Maurice Durand odolával vábení rušnějších pařížských ulic. Antiquités Scientifiques sice docela slušně vydělávaly, ve skutečnosti ale fungovaly jako kamufláž pro jeho hlavní zaměstnání. Durand se specializoval na dodávky obrazů a dalších objets d’art z domů, galerií a muzeí do rukou sběratelů, kteří se nestarali o zbytečné detaily, jako je kupříkladu čistá provenience. Přísnější policejní vyšetřovatel by možná Duranda označil za všivého zloděje umění, on sám se však proti takové charakteristice dotčeně ohrazoval, protože to bylo už hodně dávno, kdy něco skutečně ukradl. Dnes už fungoval výhradně jako zprostředkovatel v procesu zvaném krádež na zakázku neboli – jak to sám Durand pregnantně označoval – zařizoval odebrání cizích věcí, které byly prakticky neprodejné. Jeho klienti patřili k lidem, kteří nesnášeli, když jim někdo nevyhověl, a Durand se vyznačoval tím, že na něj bylo vždycky spolehnutí. Pracoval s partičkou profesionálních marseillských zlodějů a měl prsty v několika historicky nejslavnějších loupežích obrazů. V čele seznamu jeho úspěchů, alespoň co se výdělku týkalo, se vyjímal Van Goghův Portrét se zavázaným uchem, který zmizel z Courtauldovy galerie v Londýně a dnes visel v paláci jednoho saúdského šejka, jenž měl slabost pro násilí páchané noži.

Bylo to však méně známé dílo – Portrét mladé dámy, olej na plátně od Rembrandta van Rijna –, které mělo na svědomí Durandovo těžko uvěřitelné spojenectví s tajnou zpravodajskou službou státu Izrael. Když tenkrát Durand přijal zakázku na krádež toho obrazu, netušil, že v plátně objeví ukrytý seznam čísel švýcarských bankovních účtů s majetkem ukradeným obětem holocaustu. Právě tento seznam umožnil Gabrielovi donutit švýcarského miliardáře Martina Landesmanna, aby svým věrným zákazníkům z Iránské islámské republiky poslal zásilku záměrně poškozených průmyslových odstředivek. Po skončení operace Gabriel rozhodl, že nebude proti Durandovi nijak zasahovat – kdo ví, jestli nebude Ústav někdy služby profesionálního zloděje zase potřebovat.

Tím vším lze vysvětlit, proč se čtyřiadvacet hodin po příletu do Paříže zjevil Eli Lavon ve dveřích obchůdku na rue de Miromesnil 106. Když zmáčkl zvonek, ozvalo se jen nevlídné zachrčení. Pak zarachotila západka, Lavon ze svého promočeného kabátu setřásl déšť a vklouzl dovnitř.

„Ukradl jste v poslední době něco zajímavého, monsieur Durand?“

„Ani polibek, monsieur Lavon.“

Oba muži se nějakou chvíli beze slova přeměřovali pohledem. Oba byli zhruba stejně vysocí i rostlí, tím však veškerá podobnost končila. Zatímco Lavon vyznával, jak sám říkával, vkus revolucionáře ze Západního břehu Jordánu, Durand měl na sobě perfektně padnoucí proužkované sako a levandulovou kravatu. Jeho plešatá hlava v tlumeném světle zářila jako naleštěné sklo. Tmavé oči byly bez výrazu a ani jednou nemrkly.

„S čím vám mohu pomoci?“ zeptal se tónem, který naznačoval, že pomoc Lavonovi je to poslední, o co stál.

„Hledám něco speciálního,“ odpověděl Lavon.

„Pak jste na tom správném místě.“ Durand přešel k vitríně s naskládanými mikroskopy. „Zrovna dorazily,“ řekl a přejel rukou po aparátech. „Vyrobila je rodinná firmička Nachet a synové v Paříži v roce osmnáct set devadesát. Optika i mechanické části jsou ve výtečném stavu. I pouzdro z ořešáku.“

„Zrovna tohle jsem nemyslel, monsieur Durand.“

Durandova ruka zůstala na zoxidovaném povrchu mikroskopu. „Jak se zdá, přišel jste si vybrat dluh.“

„To zní, jako bychom byli nějací vyděrači,“ řekl Lavon a nasadil ten nejpřívětivější výraz. „Mohu vás ujistit, že neproděláte.“

„O co vám jde?“

„O váš odborný posudek.“

„Není nejlevnější.“

„Nemějte obavy, Maurici. Peníze nejsou problém.“

Déšť je pronásledoval přes celé náměstí de la Concorde i po nábřeží Seiny. Nebylo to žádné romantické mžení pařížských šansonů, ale mrazivý lijavec, který zalézal pod kabát. Durand už z toho byl celý zkroušený a žádal teplé pohodlí taxíku, Lavon však chtěl mít jistotu, že je nikdo nesleduje, a tak se trmáceli dál pěšky. Nakonec vstoupili do vestibulu luxusního činžáku s výhledem na most Pont Marie a po točitém schodišti vystoupali až do čtvrtého podlaží. Tam už je v obývacím pokoji jednoho z bytů čekal příjemně se tvářící a uvolněný Gabriel. Nepatrným pohybem svých smaragdově zelených očí pozval Duranda dovnitř. Francouz na okamžik zaváhal. Když jej Lavon zezadu postrčil, přece jen vykročil, avšak spíše s rozhodností odsouzence vedeného na šibenici.

„Evidentně mě poznáváte“ řekl Gabriel a soustředěně sledoval Duranda, který si právě sedal na pohovku. „To bývá v našem povolání obvykle nevýhoda. Ale to není náš případ.“

„Jak to?“

„Protože vy víte, že já jsem profesionál stejně jako vy. A taky je vám jasné, že neplýtvám svým drahocenným časem na plané hrozby.“

Gabriel upřel zrak na konferenční stolek, na kterém stály dva elegantní kufříky.

„Časované bomby?“ zeptal se Durand ironicky.

„Vaše budoucnost.“ Gabriel položil dlaň na jeden z kufříků. „V tomhle je dostatek důkazů na to, jak dostat jednoho darebáka na zbytek života za mříže.“

„A v tom druhém?“

„Milion eur v hotovosti.“

„Čím bych si je měl zasloužit?“

Gabriel se usmál. „Tím, co umíte nejlépe.“

22

QUAI DES CÉLESTINS, PAŘÍŽ

Na odkládací skříňce stála láhev armagnacu. Když si Maurice Durand vyslechl Gabrielův návrh, nalil si vrchovatou skleničku. Když ji však zvedl k ústům, zarazil se.

„Nemějte obavy, Maurici,“ řekl Gabriel konejšivě. „Otrávené brandy si necháváme jen na zvláštní příležitosti.“

Durand opatrně usrkl. „Jedné věci ovšem nerozumím,“ řekl po chvilce. „Proč si tu věc neukradnete sami nebo si ji prostě nevypůjčíte ze svých muzeí?“

„Protože vytvářím fiktivní příběh,“ vysvětloval Gabriel. „A jako všechny dobré lži musí být věrohodný. Kdyby se ta věc objevila náhle, jako by spadla z nebe, náš cíl by správně vycítil, že je to past. Pokud však bude vědět, že ji nedávno sebrala věhlasná partička…“

„Bude si myslet, že jedná s profesionálními zloději, a ne s profesionálními špiony.“

Gabriel mlčel.

„Vážně chytré,“ řekl Durand a nenápadně pozvedl sklenku k imaginárnímu přípitku. „Co přesně hledáte?“

„Atickou keramiku s rudými figurálními motivy, čtvrté či páté století před naším letopočtem, dostatečně velkou, aby upoutala pozornost na černém trhu.“

„Má být ze soukromé či veřejné sbírky?“

„Ze soukromé,“ odpověděl Gabriel. „Žádná muzea.“

„To by nebylo tak těžké, jak si možná myslíte.“

„Copak? Vykrást muzeum?“

Durand přikývl.

„Ale bylo by to za hranicí slušných mravů.“

„Jak chcete.“ Durand se znovu usadil a zamyšleně zíral do své sklenky. „Kousek od Saint-Tropez je jedno soukromé sídlo. Nachází se na Baie de Cavalaire, nedaleko odtamtud je usedlost, která dříve patřila jednomu ruskému oligarchovi. Ale na jméno si nevzpomenu.“

„Ivan Charkov.“

„Ano, to je on. Vy ho znáte?“

„Jen z vyprávění.“

„Zastřelili ho před jeho oblíbenou restaurací v Saint-Tropez. Hrůza.“

„Slyšel jsem. Ale mluvil jste o domě v sousedství.“

„Není tak velký jako ten Ivanův, ale jeho majitel má skutečně vytříbený vkus.“

„O koho jde?“

„Je to Belgičan,“ řekl Durand s opovržením. „Zdědil nějaký průmyslový podnik a důsledně utrácí každý vydělaný centim. Před pár lety jsme mu ulehčili od Cézanna. Ani to nepoznal, bylo to kus za kus.“

„Jestli správně rozumím, nechali jste na místě padělek.“

„Ale skutečně vynikající. Náš belgický přítel je stále přesvědčen, že je to originál, protože pokud vím, nikdy jeho krádež nehlásil na policii.“

„Co to bylo za kousek?“

„Dům v Jas de Bouffan.“

„Kdo maloval tu napodobeninu?“

„Vy máte svoje tajemství, pane Allone, já zase své.“

„Pokračujte.“

„Ten Belgičan vlastní ještě další Cézanny. A také impozantní sbírku antického umění. Vyniká v ní zvlášť jeden kousek, terakotová amfora malovaná Amykosem, páté století, jak jste chtěl. Jsou na ní dvě dívky předávající dary dvěma nahým atletům. Skutečně lascivní prácička.“

„Jak se zdá, máte v oblibě řeckou keramiku.“

„Je to taková moje vášeň.“

„Jak často se ten Belgičan zdržuje ve své vile?“

„V červenci a srpnu,“ odpověděl Durand. „Zbytek roku tam kromě správce nikdo není. Ten bydlí v chatce na pozemku.“

„A co zabezpečení?“

„Člověk jako vy jistě dobře ví, že něco takového prakticky neexistuje. Pokud se nevyskytnou nějaká nečekaná překvapení, mí hoši se dostanou dovnitř a ven za pár minut. Tu vázu budete mít skoro na počkání.“

„Možná by se mi hodil i nějaký Cézanne.“

„Kvůli věrohodnosti?“

„Detaily jsou důležité, Maurici.“

Durand se usmál. Sám si totiž na detaily potrpěl.

Měl jen jednu podmínku – aby jej nesledovali, až se vydá plnit jejich obchodní dohodu. Ochotně souhlasili, a to i přesto, že neměli v nejmenším úmyslu svou dohodu dodržet. Maurice Durand kdysi dokázal za jediné léto ukrást obrazy v hodnotě pár set milionů dolarů. Služeb tak zkušeného kriminálníka rozhodně stojí za to využít, ale jen blázen by jej pustil z očí.

Celé tři dny beze změny dodržoval ten svůj beau quartier na severním okraji osmého pařížského obvodu. Jeho denní rozvrh byl stejně jako jeho krámek plný podivných rarit z jiné doby. Každé ráno vypil dvě silné kávy u stejného stolu ve stejném baru, kde mu jedinou společnost dělal stoh tiskovin, které kupoval ve stejném tabacu. Pak přešel ulici a s úderem desáté zmizel ve své zlaté klícce. Občas byl nucen odemknout dveře nějakému zákazníkovi nebo kurýrovi, většinu času však Durand zůstával sám. Obědval od jedné do půl třetí a pak se na zbytek odpoledne opět uzamkl ve svém krámku. V pět zašel na krátkou návštěvu k madame Brossardové a skončil u svého barového stolu se sklenkou Côtes du Rhône, z níž pokaždé upíjel s výrazem svrchované spokojenosti.

Pro ty smolné duše, které musely tento zdánlivě půvabný život sledovat, se stal Maurice Durand předmětem bezbřehé fascinace i rozhořčeného nesouhlasu. Proto není divu, že někteří členové týmu, zejména pak Jaakov, byli přesvědčeni, že Gabriel udělal chybu, když úvodní dějství celé operace svěřil do rukou takového individua. „Jen se podívej na zprávy ze sledování,“ požadoval Jaakov u večeře v hlavním utajeném bytě na Bois de Boulogne. „Je jasné, že si ten milion někam ulil a nemá v úmyslu dodat nám za něj zboží.“ Gabriel si však nedělal nejmenší starosti. Durand již v minulosti prokázal, že je mužem pevných zásad. „Navíc je to zloděj od přírody,“ řekl Gabriel. „A toho nejvíc uspokojí, když může krást bohatým.“

Gabrielova důvěra byla odměněna už den nato, když jednotka 8200 zaznamenala, že si Durand objednal první třídu v odpoledním rychlovlaku do Marseille. Jaakov a Oded se svezli s ním a v pět večer sledovali, jak se jejich objekt sešel ve starém přístavu na nemotorně utajené schůzce s nějakým místním rybářem. Později „rybáře“ identifikovali jako Pascala Rameaua, šéfa jedné z mnoha marseillských zločineckých band.

Tím okamžikem dostala operace první impuls, neboť ani ne čtyřiadvacet hodin po Durandově návštěvě už Rameauovi muži obhlíželi Belgičanovo výstavní sídlo. Gabriel o tom věděl díky tomu, že dva členové jeho skupiny, Jossi a Rimona, si vzali krátké volno, které strávili v jedné vile na protějším kopci, odkud činnost zlodějů nepřetržitě sledovali pomocí teleobjektivů a kamer. Rameauovy muže už nikdy znovu neviděli. Když se ale za dva dny přehnala Azurovým pobřežím prudká bouře, vzbudilo je v noci houkání sirén a u příjezdové cesty do Belgičanova přímořského paláce mohli sledovat skleslé blikání modrých světel. Policejní vysílačka jim prozradila vše, co potřebovali vědět. Jeden Cézanne, jedna řecká váza, žádní zadržení. C’est la vie.

Všechno bylo v novinách, přesně jak doufali. Cézanne v hlavním titulku, řecká váza – skvostná hydrie od Amykose jen jako dodatek pro úplnost. Zdrcený belgický majitel nabízel značnou odměnu za informace vedoucí k nalezení děl, zatímco jeho pojišťovna, slovutná londýnská Lloyd’s, dávala nenápadně na vědomí, že je ochotna jednat o výkupném. Francouzská policie zaklepala na pár dveří a vyslechla pár obvyklých podezřelých, po týdnu však usoudila, že má na práci mnohem důležitější věci než se honit za pomalovaným plátnem a starou hliněnou vázou. A navíc měli se stejnými chlapíky tu čest už dříve. Byli to profíci, žádní zlodějíčci, a co jednou ukradli, už se nikdy nenašlo.

Krádež vzbudila v pařížských uměleckých galeriích obvyklou vlnu frenetického zděšení, ve světě Maurice Duranda to však byl jen oblázek vhozený na jinak poklidnou hladinu. Zaslechli, jak se o případu zmínil své oblíbené servírce v baru, jinak však jeho život pokračoval ve stejně monotónním rytmu. Svůj krámek otevíral v deset. K obědu usedal v jednu. Přesně v pět si dopřál krátké potěšení v náruči madame Brossardové a pak popíjel červené víno na zdraví svého nevinného srdce.

Nakonec asi týden po krádeži zavolal Gabrielovi na smluvené číslo a sdělil mu, že požadované zboží – švýcarský kapesní barometr z počátku dvacátého století a mosazný dalekohled z mnichovské dílny Antona Merze – v pořádku dorazily. Na Gabrielovu žádost je Durand ještě tentýž večer dodal do bytu s výhledem na most Pont Marie a ani se nezdržel. Obraz, krajina v okolí oblíbeného Cézannova kopce Saint-Victorie, byl odborně odstraněn z rámu a uložen v kartónovém tubusu. Hydrie byla zabalena v nylonové sportovní tašce značky Adidas. Eli Lavon ji vyjmul a opatrně postavil na kuchyňský stůl. Pak si sedl vedle Gabriela a několik minut spolu hleděli na řecké panny předávající dary nahým atletům.

„Někdo to musí udělat,“ řekl Lavon nakonec, „ale já to nebudu.“

„Já jsem restaurátor,“ namítl Gabriel. „Po mně to nikdo nemůže chtít.“

„A já zase archeolog,“ odpověděl Lavon defenzivně. „Kromě toho jsem nikdy nebyl na hrubou práci.“

„Já zase nikdy nesprovodil ze světa vázu.“

„Neměj obavy,“ konejšil jej Lavon. „Na rozdíl od tvých předchozích počinů to nebude navěky.“

Gabriel ztěžka vydechl, vrátil hydrii zpátky do tašky a lehce ji postrčil přes okraj stolu. Zvuk po dopadu zazněl jako tříštění kostí. Lavon pomalu otevřel zip a ustaraně nahlédl dovnitř.

„Vrahu,“ zašeptal slabě.

„Někdo to musel udělat.“

S Cézannem se naopak zacházelo jako v rukavičkách. Pár posledních hodin pobytu týmu v Paříži Gabriel láskyplně ošetřoval jeho šrámy, jako by to byl pacient z jednotky intenzivní péče. Jeho záměrem bylo obraz zakonzervovat tak, aby mohl být jednoho dne vrácen majiteli ve stejném stavu, v jakém jej opustil. Žádný normální zloděj obrazů by takto nikdy nepostupoval, ale Gabrielova snaha o operační věrohodnost měla své hranice. Byl především restaurátorem a péče o Cézanna mu pomáhala zahladit vinu, kterou cítil z rozbití vázy.

Na chvíli zvažoval, že by natáhl obraz na rám, ale nakonec usoudil, že by to kvůli bezpečné a nenápadné manipulaci nebylo nejmoudřejší. Místo toho na malbu nanesl ochrannou vrstvu hedvábného papíru a klihu z králičí kůže, který připravil v kuchyni bezpečného bytu na Bois de Boulogne. Druhý den ráno, když klih dobře zaschl, vrátil plátno opatrně do kartónového válce a odvezl jej na izraelské velvyslanectví na rue Rabelais 3. Šéf detašovaného útvaru rozvědky vznesl logické námitky proti ukrývání kradeného majetku, stačil však jeden krátký telefonát Uziho Navota a povolil. Gabriel uložil plátno do suchého kouta sklepa pod ambasádou a nastavil termostat na příjemných dvacet stupňů. Pak se nechal odvést na nádraží Gare de Lyon a nastoupil do odpoledního vlaku do Curychu.

Čtyřhodinovou cestu strávil plánováním další fáze operace a v šest večer už uháněl v pronajatém sedanu audi po curyšské Bahnhofstrasse. Vedle něj seděl se sportovní taškou Adidas mezi nohama Eli Lavon. „Švýcarsko,“ řekl a hleděl rozmrzele z okna. „Proč to vždycky musí být zrovna Švýcarsko?“

23

SVATÝ MOŘIC, ŠVÝCARSKO

Právě začínal březen, což znamenalo, že ve Svatém Mořici, malebném, kdysi lázeňském městečku na severovýchodě údolí Engadin, opět vypuklo šílenství. Na Via Serlas, dost možná nejdražší nákupní ulici světa, se mezi výkladními skříněmi značek Chopard, Gucci, Chanel či Bulgari bezcílně toulali povadlí aristokraté spolu s filmovými hvězdami, supermodelkami, politiky, magnáty a jejich rozmanitými příživníky. Prali se mezi sebou o ty nejlepší stoly v La Marmite nebo Terrace a v noci celí rozesmátí mizeli za dveřmi soukromých pokojíků v nočních klubech Dracula či King’s. Jen málokdo z nich se obtěžoval nasadit si lyže. Lyžování bylo ve Svatém Mořici zábavou jen pro ty, kdo se neuměli bavit lépe.

V tiché postranní uličce se však jako ostrůvek zdravého rozumu ukrýval starý a majestátní hotel Jägerhof. Byl ošuntělý, nevlídný a nevkusně staromódní, což jej ani v nejmenším netrápilo. Spíš se zdálo, že si v tomto nelichotivém statutu hoví. Jeho restaurace neměla žádný název a horší vybavení se dalo najít snad jen na studentských kolejích. Neměl žádné lázně, dokonce ani vnitřní bazén či noční klub, jenž by sem přilákal ty, kteří jsou rádi, když se o nich hodně mluví. Jediná hudba, kterou bylo možné v Jägerhofu zaslechnout, byl zvuk smyčcového salonního kvarteta, které se každé odpoledne unyle prořezávalo mrtvolně ospalým mezidobím, jemuž se nadneseně říkalo après ski.

Jeho pokoje byly stejně jako jeho způsoby vybledlým, zaprášeným pozůstatkem jiného století. Hosté, kteří se sem náhodou vrátili, se spíše hlásili o čísla na spodních patrech, protože výtah snad nikdy nefungoval, zatímco klienti dožadující se výhodné ceny měli nejraději stísněné podkrovní místnosti. V jedné z nich byl ubytován vytáhlý Rus s šedýma očima a bezkrevnou kůží barvy sněhu na nedalekém vrcholku Piz Bernina. Ke své smůle si hned první den dovolené ošklivě pochroumal koleno a od té doby trávil prakticky veškerý čas na pokoji. Tu a tam si přisunul stoličku k úzké střílně, která suplovala okno, a toužebně hleděl na ulici, většinu času však proležel na posteli se zraněnou nohou podloženou polštáři. Aby si ukrátil dlouhou chvíli, sledoval filmy nebo poslouchal hudbu z notebooku. Pokojským připadal na Rusa až přespříliš slušný.

Totéž však nemohly tvrdit o doktorovi, který se v hotelu Jägerhof objevil čtyři dny po Rusově nešťastném úrazu. Byl střední postavy i vzrůstu, hlavu měl plnou šedin a ostražité hnědé oči částečně ukryté za tlustými brýlemi. Personál Jägerhofu, který měl tu smůlu a během jeho krátké návštěvy na něj narazil, později tvrdil, že ten týpek vypadal, že rány spíš rozdává, než léčí.

„Co tvoje koleno?“ zeptal se Gabriel.

„Pořád bolí, když se postavím.“

„Nevypadá vůbec dobře.“

„Měl jsi jej vidět před dvěma dny.“

Koleno spočívalo na dvou polštářích s nenápadnou výšivkou hotelového znaku. Gabriel udělal účastnou grimasu, když si zblízka prohlédl otok.

„Kde jsi přišel k těm odřeninám?“

„Musel jsem do něj párkrát uhodit.“

„Čím proboha? Kladivem?“

„Použil jsem láhev šampaňského, co tu dávali zdarma.“

„Jaké bylo?“

„Jako tupý nástroj docela solidní.“

Gabriel přistoupil k oknu a vyhlédl ven na pohlednicově dokonalé náměstí. Na jedné straně zrovna u vchodu do jednoho z dražších hotelů přistávala limuzína s malátností luxusního parníku. Na opačné straně tři krásky v hustých kožiších pózovaly fotografovi před drožkou s dvojspřežím. Ta za okamžik po zasněženém dláždění odcválala pryč a odkryla nenápadný vchod do galerie Naxos. Přes velkou přední výlohu Gabriel uvnitř rozpoznal Davida Girarda, který právě vyprávěl nějakému zákazníkovi o jednom z lepších kousků, římském torzu ležícího chlapce z prvního století. Zvuková stopáž tohoto rozhovoru vedeného v němčině se ozývala z reproduktorů v Michailově notebooku.

„Kam jsi schoval vysílač?“

„Má jej přímo na stole.“

„Jak se ti to podařilo?“

„Během své první a jediné návštěvy jsem u něj zapomněl zatraceně drahé zlaté pero. Monsieur Girard byl natolik laskav, že mi jej slíbil pohlídat, dokud se mi nenaskytne příležitost, abych se pro něj mohl vrátit. Jediný problém je, že pero leží hned vedle telefonu. Vždycky když někdo vyzvání, řve to jako požární siréna.“

„Jak jdou kšefty?“

„Je to slabé. Obvykle má dopoledne schůzku s jedním či dvěma klienty a s pár dalšími ještě odpoledne, když se začnou zavírat sjezdovky. V pět hodin už je tam mrtvo.“

„Má nějaké zaměstnance?“

„Jeho žena se v galerii zdrží pár hodin, když odveze děti do školky. Bydlí pár kilometrů za Svatým Mořicem v městečku Samedan. Příjemné místo. Mám takové tušení, že Daúd je jediný člen Hizballáhu, který se tam usadil.“

„Jmenuje se David,“ řekl Gabriel důrazně. „A prozatím nejsme schopni dokázat, že je členem jiného bratrstva než Švýcarské asociace obchodníků s uměním a starožitnostmi.“

„To jen do chvíle, než spatří tu šikovnou řeckou vázičku.“

„Je možné, že se nechytí.“

„Ale chytí,“ prohlásil Michail s jistotou. „A pak ho rozdrtíme na prach a rozfoukáme přesně tak, jak jsi to naznačil na tabuli u Krále Saula.“

„Někdy operace neběží podle plánu.“

„Tak o tom něco vím.“ Michail si Gabriela na chvíli mlčky prohlížel. „Možná není nejlepší nápad, aby ses zrovna v tuhle chvíli začal pošťuchovat s chlápkem z Hizballáhu.“

„V téhle maškarádě se sám skoro nepoznám.“

„Tvůj známý obličej není jediný důvod, proč by sis měl dobře rozmyslet, jestli do té galerie vkročit.“

Gabriel se otočil a zadíval se Michailovi zpříma do očí. „Chceš mi naznačit, že to nezvládnu?“

„Není to tak dlouho, co ti Nadía al-Bakrí zemřela v náruči. Možná by tam měl jít nahodit ten háček někdo jiný.“

„Kdo například?“

„Například já.“

„Vždyť sotva chodíš.“

„Vezmu si aspirin.“

„Kolik toho víš o atické keramice?“

„Absolutně nic.“

„To by mohl být docela problém.“

Michail neodpověděl.

„Je to všechno?“ zeptal se Gabriel.

„Všechno.“

Gabriel otevřel hliníkový kufřík, který si s sebou přinesl do hotelu. Uvnitř byl jeden zlomek hydrie, pečlivě zabalený v kulečníkovém plátně, a několik fotografií ostatních zlomků vázy. Gabriel přepnul nenápadný vnitřní spínač a aktivoval zvukový a obrazový přenos z kufříku. Pak kufřík zavřel a podíval se na Michaila.

„Máš signál?“

„Mám.“

Gabriel přistoupil k zrcadlu a zkontroloval cizí obličej ve skle. Zjevně spokojen se svou vizáží vyšel bez dalšího slova z pokoje a po schodech sestoupil do pochmurné vstupní haly hotelu Jägerhof. Když vyšel ven na ulici, už nebyl zamlklým doktorem, který přišel ošetřit zraněného Rusa, nýbrž Antonem Drexlerem z Premier Antiquities Services z Hamburku. Za dalších deset minut, když si ověřil, že není nikým sledován, se zastavil před vchodem do galerie Naxos. Ve vitríně polehávalo morbidní torzo římského chlapce, které vypadalo jako oběť pouličního bombového útoku. Herr Drexler si sochu chvíli prohlížel znalým pohledem profesionála. Pak zazvonil, do mluvítka oznámil účel své návštěvy a bez prodlení byl vpuštěn dovnitř.

24

SVATÝ MOŘIC, ŠVÝCARSKO

Výstavní síň byla ozářena oslnivým světlem a důmyslně uspořádána, aby nebudila dojem chaosu a nepořádku – tu výběr řeckých amfor a krátérů, tam hnízdo egyptských bronzových koček nebo přehlídka mramorových trupů s ulámanými údy a hlavy bez těla – cena dostupná na požádání. V zadním rohu galerie stál lakovaný čínský stůl, za nímž seděl David Girard alias Daúd Ghandúr. Byl oblečený v tmavém saku, svetru na zip a zkrácených kalhotách, které budily dojem, že jsou šité ze sametu. Mezi uchem a ramenem měl vklíněn elegantní černý telefon a něco nečitelného si škrábal na kus papíru Michailovým drahým zlatým perem. Gabriel si představoval, jaký hluk asi dělá v podkrovním pokoji hotelu Jägerhof.

Girard nakonec zamumlal do sluchátka pár francouzských slov a zavěsil. Chvíli si mlčky měřil návštěvníka vlídnýma hnědýma očima a pak, aniž by se zvedl ze židle, požádal o navštívenku.

„Není tu adresa ani telefonní číslo,“ podivoval se Girard německy.

„V některých ohledech jsem docela minimalista.“

„Jak to, že jsem o vás ještě nikdy neslyšel?“

„Nerad dělám vlny,“ reagoval Gabriel poddajným úsměvem. „Na volném moři se mi špatně pracuje.“

„Čím přesně se zabýváte?“

„Hledám věci. Ztracené psy, peníze zapadlé za polštářem na pohovce, šperky ukryté ve sklepech a na půdách.“

„Jste obchodník?“

„Samozřejmě ne takový jako vy,“ pravil Gabriel s tou největší skromností, jakou v sobě dokázal najít.

„Poslal vás někdo?“

„Přítel z Říma.“

„Jmenuje se nějak?“

„Ten člověk je jako já,“ řekl Gabriel. „Má raději klidné vody.“

„Taky hledá věci?“

„Dalo by se říct.“

Girard vrátil vizitku a pohybem očí Herr Drexlera vybídl, aby ukázal obsah svého kufříku.

„Možná bychom měli zvolit diskrétnější místo,“ naznačil Gabriel a vrhl krátký pohled na velkou výkladní skříň nabízející výhled na zalidněné náměstí.

„Nějaký problém?“

„Ani ne,“ odpověděl Gabriel co nejkonejšivějším tónem. „Ale Svatý Mořic už přece jen není tím, čím býval kdysi.“

Girard si Gabriela okamžik důkladně prohlížel, pak se zvedl ze židle a přistoupil k zakódovaným dveřím. Za nimi bylo klimatizované skladiště zaplněné inventářem, který se s velkou pravděpodobností do výstavní síně nikdy nedostal. Gabriel nejprve udělal krátkou obhlídku a pak nastavil číselný kód na zámku svého kufříku. Jediným pohybem ruky jako zkušený iluzionista odhalil úlomek hydrie a opatrně jej položil na stolek, aby si jej Girard mohl prohlédnout v celé kráse.

„Neobchoduji s fragmenty,“ podotkl.

„Ani já.“

Gabriel mu ukázal hromádku fotografií. Na té poslední byla zachycena nahrubo složená hydrie.

„Chybí jen pár povrchových zlomků,“ řekl Gabriel. „Nic, s čím by si zkušený restaurátor neporadil. Pokud máte zájem, věděl bych o jednom.“

„Raději využívám vlastní lidi,“ zareagoval Girard.

„Myslel jsem si to.“

Girard si navlékl gumové rukavice a prohlédl si úlomek keramiky pod speciální lupou. „Vypadá to na dílo malíře Amykose, pravděpodobně čtyři sta dvacet před naším letopočtem.“

„Mám tentýž názor.“

„Kde jste k tomu přišel?“

„Různě,“ odpověděl Gabriel. „Většina kusů pochází ze starých rodinných sbírek z Německa a odsud ze Švýcarska. Trvalo mi pět let, než jsem je dal všechny dohromady.“

„Vážně?“

Girard vrátil fragment a bez dalšího slova přešel ke svému počítači. Párkrát zaťukal do klávesnice a z barevné tiskárny vyjel papír. Bylo to upozornění vydané Švýcarskou asociací obchodníků s uměním a starožitnostmi. Týkalo se atické hydrie s rudými figurálními motivy z dílny malíře Amykose, která byla ukradena před dvěma týdny ze soukromé sbírky v jižní Francii. Girard položil výzvu na stůl vedle fotografií a pohledem požadoval po Herr Drexlerovi vysvětlení.

„Jak jistě víte,“ recitoval Gabriel zdůvodnění, které pro něj sepsal Eli Lavon, „malíř Amykos byl plodný autor, který vytvořil řadu figurálních šablon, které se v jeho tvorbě často opakují. Moje hydrie je jen další verzí nádoby, která byla ukradena.“

„Takže jde o náhodu?“

„Jednoznačně.“

Girard ze sebe vyloudil suchý, pobavený smích. „Je mi líto, ale váš římský přítel vás navedl špatně, protože tato galerie neobchoduje s kradeným uměním. Je to porušení našeho profesního etického kódu, nemluvě o švýcarských zákonech.“

„Švýcarský zákon vám nicméně nezakazuje nabýt předmět, o němž jste v dobré víře přesvědčen, že není kradený. Dávám vám své ujištění, Herr Girard, že tato hydrie je výsledkem mé pětileté mravenčí práce.“

„Nezlobte se, ale nejsem ochoten akceptovat čestné slovo od člověka, který nemá adresu ani telefonní číslo.“

Byl to obdivuhodný výkon, který ovšem poněkud hatil fakt, že David Girard nebyl schopen od zlomku řecké keramiky odtrhnout oči. Gabriel strávil mezi obchodníky s uměním hodně času, a proto věděl, že jeho objekt právě v duchu počítá cenu. Teď už bylo jen třeba lehce jej popohnat bičíkem.

„Musím vás upozornit, Herr Girard,“ začal Gabriel, „že o tu věc mají zájem i jiné strany. Přijel jsem však nejdříve za vámi sem do Svatého Mořice, neboť mi bylo řečeno, že dokážete podobné obchody vyřizovat jediným telefonátem.“

„To bohužel poněkud přeceňujete mé schopnosti.“

Gabriel se usmál, jako by chtěl vyjádřit, že jemu takové schopnosti chybí. „Seznam vašich blízkovýchodních klientů je v našem byznysu téměř legendární, Herr Girard. Zajisté máte prostředky, jak zajistit provenienci, která některého z nich určitě uspokojí. Podle mého odhadu má zrestaurovaná hydrie cenu čtyř set tisíc švýcarských franků. Jsem ochoten přijmout sto tisíc za zlomky a vám přenechat provizi tří set tisíc.“ Další úsměv. „To není za cenu jednoho dálkového hovoru s Rijádem či Dubaji vůbec špatná nabídka.“

Obchodník se pohroužil do rozjímavého mlčení, čímž se vzdal poslední stopy předstírání, že není k obchodu svolný. „Padesát tisíc,“ kontroval, „splatných po uskutečnění prodeje.“

Gabriel fragment opět uložil do plátna. „Pokud máte zájem, Herr Girard, pak mi zaplatíte dopředu. A o ceně nesmlouvám.“

„Potřebuji nějaký čas na rozmyšlenou.“

„Máte čtyřiadvacet hodin.“

„Jak se s vámi spojím?“

„Nijak. Ozvu se vám zítra v pět a budu požadovat odpověď. Pokud řeknete ano, donesu vám všechny zlomky v šest a odnesu si celou částku v hotovosti. Pokud řeknete ne, zavěsím a už o mně nikdy neuslyšíte.“

Jako bezpečné stanoviště si pronajali sympatickou dřevěnou chatu na zasněženém svahu nad městečkem za směšných pět tisíc švýcarských franků za noc. Když se tam konečně objevil i Gabriel, přivítali jej členové týmu potleskem vstoje. Přehráli mu záznam hovoru, který David Girard uskutečnil s kolegou z Hamburku, od něhož se snažil získat nějaké informace o chlápkovi jménem Anton Drexler. „Možná se mýlím,“ řekl Eli Lavon s úsměvem, „ale vypadá to, že se přece jen chytil.“

Zdálo se, že o něm nikdo nikdy neslyšel. Ani slovo v Curychu, ani štěk v Ženevě. A v Basileji ani v New Yorku už vůbec ne. Jediný náznak existence individua jménem Anton Drexler se objevil v souvislosti s pokusem o prodej padělků řeckých bohyň aukční síni Sotheby’s před několika lety. „Nebo se jmenoval Dresden? Už si vážně nevzpomínám, Davide, je mi líto. Ale až se u nás zase ukážeš, musíme konečně zajít na oběd.“

Když nezjistil nic, co by jej odradilo od dalšího kroku, pustil se Girard do zjišťování jiného druhu – potřeboval vytipovat potenciálního zákazníka pro svou potenciální akvizici. Jak Gabriel předpověděl, potřeboval k tomu jediný telefonát do Rijádu, kde ihned projevil zájem jeden zchudlý princ, který nabídl tři sta tisíc. To však bylo Girardovi málo, a tak zavolal jinému sběrateli do Abú Dhábí, který měl zájem za tři sta dvacet. Následný dotaz do Moskvy ruskému petrolejáři vynesl tři sta čtyřicet, a to už začalo skutečné přihazování, které skončil o pár hodin později saúdský princ se čtyřmi sty pětadvaceti tisíci švýcarskými franky splatnými hned po dodávce.

Hned poté zavolal Girard svému osobnímu bankéři z místní pobočky banky Julius Baer a požádal o připravení hotovosti jednoho sta tisíc švýcarských franků. Obnos si vyzvedl ve čtyři hodiny a čtyři patnáct už byl opět v galerii, kde nervózně poklepával Michailovým drahým zlatým perem o hranu stolu. V podkrovním pokoji hotelu Jägerhof to znělo jako bušení kladivem.

„Jak dlouho s tím chce pokračovat?“ úpěl Michail.

„Nejspíš dokud mu v pět nezavolám,“ odpověděl Gabriel.

„Proč to neskončíme hned?“

„Protože Herr Drexler je zásadový člověk. Když řekl v pět, tak v pět.“

A tak všichni vsedě dál vyčkávali – Michail zapřený na posteli, Gabriel přikrčený u úzké střílny namísto okna a David Girard bušící perem do svého stolu v napjatém očekávání telefonátu od Herr Drexlera. Nakonec s úderem páté Gabriel vytočil číslo galerie z jednorázového mobilního telefonu a úsečnou němčinou vyslovil prostou otázku.

„Ano, či ne?“ Když si vyslechl Girardovu odpověď, řekl: „Budu u vás za hodinu. Postarejte se, aby u toho nikdo jiný nebyl.“

Gabriel stiskem ukončil hovor a vyjmul z telefonu SIM kartu. Chvíli bylo v pokoji hrobové ticho. Pak se znovu začaly ozývat přerývané, ještě hlasitější rány.

„Jestli s tím nepřestane,“ zabručel Michail, „dojdu tam a osobně ho oddělám.“

„Ještě ho potřebujeme, aby nás dovedl ke zdroji,“ řekl Gabriel. „Pak si s ním dělej, co chceš.“

Během následujících šedesáti minut dopřál Girard Gabrielovi s Michailem dočasnou úlevu od svého koncertování pouze dvakrát. Poprvé v 17:10, když se v galerii nečekaně zastavila jeho švýcarská žena a sklenkou šampaňského s ním oslavila vydařený kup. Podruhé pak v 17:40, když přišel host z vedlejšího hotelu, který zjevně neměl nic jiného na práci a chtěl se porozhlédnout po výstavní síni. Byl vysoký, opálený, hovořil francouzský a s sebou si přivedl okouzlující mladou kočičku s krátkými černými vlasy a tváří jako od El Greca, která se mu věšela na paži jako drahý klenot. Zdrželi se uvnitř asi patnáct minut, i když dívka většinu času strávila prohlížením svého odrazu ve výkladní skříni. Když odcházeli z galerie, zdálo se, jako by se nad něčím dohadovali, pár slovíček zašeptaných do ucha však dívce okamžitě rozveselilo dětskou tvářičku. Když přecházeli ruku v ruce náměstí, prošli kolem Herr Drexlera, obchodníka s podezřelým zbožím, jako by byl neviditelný.

Gabriel naposled zkontroloval hodinky, stoupl si ke vchodu a přesně v šest palcem zmáčkl zvonek. Očekával uklidňující zavrnění, kterým jej Girard vpustí dovnitř, místo toho však spatřil oslepující záblesk světla. Nato se na něj vyřítil římský chlapec s ulámanými údy pronásledovaný stěnou plamenů a oba společně vstoupili do temnoty.

25

SVATÝ MOŘIC, ŠVÝCARSKO

Bomba byla odborně zkonstruována a pečlivě umístěna. Švýcarská federální policie se původně domnívala, že byla odpálena časovačem, později však zjistila, že detonaci spustil signál z mobilního telefonu. Exploze vytloukla stovky oken v centru městečka, spustila několik lavin na nejvýše položených sjezdovkách a způsobila zhroucení pyramidy lahví drahého šampaňského Dom Pérignon ve vyparáděné vstupní hale hotelu Bardutt’s Palace. Střepy a suť byly rychle uklizeny s příslovečnou švýcarskou pečlivostí a brzy se obnovil pořádek. Přesto bylo každému hned jasné, že Svatý Mořic, to malebné, bývalé lázeňské městečko na severovýchodě údolí Engadin, už nikdy nebude jako dřív.

Navzdory ohromné síle exploze přišli o život pouze tři lidé včetně majitele galerie starožitností, v níž byla bomba umístěna. Dalších čtyřiačtyřicet lidí bylo zraněno, mezi oběťmi se objevil také prezident jedné významné švýcarské banky, známý anglický fotbalista a česká supermodelka, která se přijela do Svatého Mořice dát dohromady po krachu svého třetího manželství. Většina zraněných utrpěla pouze lehčí tržné rány a oděrky, avšak ti, kteří měli tu smůlu a strhla je tlaková vlna, museli počítat četné zlomeniny.

Jednu z nejvážněji zraněných obětí nebylo možno identifikovat. Šlo o muže, který u sebe v okamžiku výbuchu neměl pas ani kreditní karty a poté si nedokázal vzpomenout na své jméno ani na důvod, proč ve Svatém Mořici pobýval. Utrpěl množství tržných ran s těžkým otřesem mozku a v nemocnici zůstal ještě několik dní po incidentu – a jak se zdálo, vůbec si neuvědomoval, že je předmětem intenzivního zájmu švýcarské policie.

V prvé řadě tu byl video záznam, který tohoto muže zachytil těsně před výbuchem u vchodu do galerie v paruce, s falešnými brýlemi a s hliníkovým kufříkem v ruce – všechny doličné předměty se nakonec našly na místě činu. A pak tu byl ten vytáhlý šedooký muž s ruským přízvukem, který se jej snažil odtáhnout z náměstí, než mu v tom zabránila policie. A také početná různojazyčná skupina turistů, která spěšně opustila luxusní chatu na protějším svahu už po třech dnech předplaceného týdenního pobytu. Ani důkladné prohledání chaty však nepřineslo jediný kousek papíru, který by naznačil nějaké jméno či identitu. Totéž platilo i o podkrovním pokojíku po Rusovi v hotelu Jägerhof.

Nejpozoruhodnější indicií však zůstávala povědomá tvář zraněného muže, které se s ustupujícím otokem a zacelováním odřenin začala vracet původní podoba. Švýcarské zpravodajské službě byla velmi dobře známa – ve skutečnosti měla v archivech DAP vyhrazenou celou polici šanonů věnovaných skutkům jejího majitele, jichž se dopustil na půdě její posvátné domoviny. A teď se jim konečně po dlouhé době dostal do rukou. Někteří trvali na tom, že je třeba jej připoutat k lůžku, aby jim opět neunikl, nakonec ale zvítězil klidnější postoj, a tak nepřetržitě hlídali dveře jeho nemocničního pokoje a vyčkávali, až se mu zahojí rány. Až bude mít dost sil na to, aby opustil nemocnici, dají mu na ruce želízka a odvedou si jej.

Nacpali jej do helikoptéry, aniž by se obtěžovali informovat místní kantonpolizei, a spěšně jej přepravili na ústředí švýcarské federální policie na Nussbaumstrasse do Bernu. Když mu odebrali otisky prstů a vyfotografovali obličej ze všech myslitelných úhlů, zavřeli jej do vazební cely. V ní byla malá televize s plochou obrazovkou, stůl s poznámkovým blokem a psacími potřebami a pohodlná postel s naškrobeným ložním prádlem. I švýcarští policisté, říkal si Gabriel, jsou skvělí hoteliéři.

Nechali jej několik hodin přemítat o svém osudu a pak jej bez upozornění či právního dohledu odvedli spoutaného do výslechové místnosti. Tam už na něj čekal důstojník pověřený vyšetřováním jeho případu. Říkal si Ziegler. Žádné křestní jméno, žádná hodnost, žádné zbytečné řeči – prostě Ziegler. Měl vysokou postavu alpského horala, rozložitá ramena běžce na lyžích a zarudlou kůži. Na stole před ním byly vyskládány Gabrielovy fotografie z různých období jeho kariéry a v různých převlecích. Ukazovaly jej, jak vstupuje do bank, přechází hotelové haly i hranice, a na jedné byl zachycen na nábřeží šedého curyšského kanálu ve společnosti slavné švýcarské houslistky Anny Rolfeové. Vypadalo to, že je Ziegler na tuto výstavku mimořádně pyšný. Musel do ní investovat spoustu času.

„Máme jednu teorii,“ spustil, když se Gabriel posadil.

„Už se nemůžu dočkat.“

Zieglerova tvář zůstávala klidná jako bezedné švýcarské jezero. „Všechno nasvědčuje tomu, že než jste přijel do Svatého Mořice, udělal jste si krátkou zastávku ve Francii, kde jste ukradl Cézannův obraz a dva tisíce let starou řeckou vázu. Tu jste potom rozbitou na kousky převezl přes hranice a pokusil se ji prodat Davidu Girardovi z galerie Naxos. Girard ovšem neměl tušení, že jste s ním nepřišel obchodovat, ale chcete jej zabít.“

„Proč bych měl mít zájem na smrti švýcarského starožitníka?“

„Protože jak dobře víte, to nebyl Švýcar. Či spíše,“ dodal Ziegler s xenofobní grimasou, „to nebyl čistokrevný Švýcar, protože se narodil v jižním Libanonu. A z toho, co jsme o něm zjistili, se svou původní vlastí velmi čile obchodoval. Což bude nejspíš důvod, proč měla izraelská tajná služba v úmyslu připravit jej o život.“

„Kdybychom jej chtěli mrtvého, zvolili bychom takový způsob, aby přitom nezemřeli dva nevinní lidé.“

„To je od vás šlechetné, pane Allone.“

„Zapomínáte na jeden drobný detail,“ řekl Gabriel otráveně.

„Na jakýpak?“

„Že ta bomba málem zabila i mě.“

„Ano,“ odpověděl Ziegler nevzrušeně. „Vypadá to, že i legendární Gabriel Allon občas šlápne vedle.“

Odvedli Gabriela zpátky do vazební cely a naprosto po Švýcarsku jej nakrmili bramborovým rakletem a obalovanou telecí kotletou. Když dojedl, sledoval večerní zprávy na německém kanále SF 1. Trvalo celých patnáct minut, než došlo na pokračování reportáže o bombovém útoku ve Svatém Mořici. Byla to hlavní reportáž, jejíž těžiště spočívalo v tom, jak neblaze se událost promítla do turistické sezóny a obsazenosti hotelů. Ani zmínka o Davidu Girardovi či jeho vazbách na Hizballáh. Ani zmínka o nějakých zadržených osobách, což Gabriel považoval za příznivé znamení.

Po večeři mu doktor mlčky zkontroloval rány a převázal pár obvazů. Pak jej znovu odvedli do výslechové místnosti na „večerní seanci“. Tentokrát však Zieglera vystřídal hubený důstojník s obličejem tak sinalým, jako by nikdy nevycházel na vzduch. Představil se jako Christoph Bittel z protiteroristického oddělení DAP, z čehož plynulo, že byl víc špionem než policajtem. A to bylo další dobré znamení, protože policie zatýkala, kdežto tajní se vždycky snažili dohodnout.

„Než začneme,“ řekl Bittel nevzrušeně, „měl byste vědět, že federální ministerstvo spravedlnosti a policie na vás zítra ráno podají oficiální žalobu. Mají víc než dost důkazů na to, abyste zbytek života strávil ve švýcarské věznici. A měl byste také vědět, že tady v Bernu se najde dost lidí, kteří by vás s radostí osobně doprovodili do cely.“

„S tím bombovým útokem nemám nic společného.“

„Já vím.“

Bittel vzal dálkový ovladač a namířil jej na obrazovku v rohu místnosti. Za pár vteřin se na ní objevily dvě postavy – vysoký muž hovořící francouzský a dívka s tváří jako od El Greca. Gabriel pozorně sledoval, jak jí muž něco důvěrného zašeptal do ucha.

„Tohle jsou skuteční útočníci,“ prohlásil Bittel a zastavil záznam. „Ta dívka ukryla nálož na toaletě, zatímco její komplic odpoutával Girardovu pozornost.“

„Co jsou zač?“

„Mysleli jsme, že nám k tomu něco řeknete vy.“

„Nikdy předtím jsem je neviděl.“

Bittel si Gabriela chvíli nedůvěřivě prohlížel a pak vypnul obrazovku. „Máte štěstí, Allone. Jak se zdá, zajímají se o vás přátelé na vysokých místech. Jeden už za vás intervenoval.“

„Takže končíme? Můžu jít?“

„Ne tak docela. Provinil jste se proti celé řadě zákonů zakazujících zahraniční špionážní činnost a ty mi tady bereme velmi vážně. Jsme pohostinná země,“ dodal, jako by mu svěřoval nějakou přísně tajnou informaci, „ale trváme na tom, aby se všichni návštěvníci při vstupu řádně zapsali do knihy hostů, pokud možno pod pravým jménem.“

„Co by se stalo, kdybychom vás oficiálně požádali o pomoc?“

„Případ bychom od vás převzali a vyřešili jej po svém,“ řekl Bittel. „Tady jsme ve Švýcarsku, kde lidé nemají rádi, když se jim někdo zvenčí plete do jejich záležitostí.“

„To ani my, na rozdíl od vás se s tím ale musíme potýkat každý den.“

„To už je úděl Izraelců,“ řekl Bittel s filozofickým přitakáním. „Historie se k vám nezachovala zrovna slušně, to ale neznamená, že si z naší země budou vaši agenti dělat rekreační středisko.“

„Moje návštěvy u vás nebyly nikdy oddychové.“

„Ale vždycky jste dosáhl, co jste chtěl. A o to jde. Jste velmi výkonný, Allone, a to se cení.“

„Co tedy ode mě chcete?“

„Rádi bychom s vámi uzavřeli vaše švýcarské účty.“

„Co si pod tím mám představit?“

„Budu vám klást otázky o vašich dřívějších operacích na našem území a vy mi na ně budete odpovídat. Tentokrát popravdě,“ dodal sarkasticky.

„To může nějakou dobu trvat.“

„Nikam nespěchám. Ostatně ani vy, Allone.“

„A když odmítnu?“

„Pak budete oficiálně obviněn ze špionáže, terorismu a úkladné vraždy. Zbytek svého těžce zaslouženého odpočinku strávíte tady ve Švýcarsku.“

Gabriel chvíli předstíral, že usilovně přemýšlí. „Obávám se, že je to málo.“

„Co je vám málo?“

„Ta vaše nabídka,“ řekl Gabriel. „Stál bych o lepší.“

„Myslím, že nejste v pozici, kde byste si mohl klást podmínky, Allone.“

„Vtip je v tom, Bittele, že se mě nikdy neodvážíte soudit. O hříších vašich bankéřů a průmyslníků toho totiž vím až příliš mnoho. Pro Švýcarsko by to byla zatraceně špatná reklama, tak jako ten skandál s židovskými účty.“ Udělal dramatickou pauzu. „Jistě si na to vzpomínáte, byly toho tehdy plné noviny.“

Tentokrát zamyšlení předstíral Bittel. „Dobrá, Allone. Jak byste si to představoval?“

„Myslím, že je na čase otevřít novou kapitolu izraelsko-švýcarských vztahů.“

„Co bychom podle vás pro to měli udělat?“

„Jistě jste Davida Girarda už nějakou dobu sledovali,“ řekl Gabriel. „Chci kopie vašich záznamů, včetně veškerých telefonních odposlechů a e-mailové korespondence.“

„Nepřichází v úvahu.“

„No tak, Bittele, je to pro dobro světa.“

„K tomu budu potřebovat souhlas svých nadřízených.“

„Rád si počkám,“ odpověděl Gabriel. „Jak jste správně podotkl, nemám kam spěchat.“

Bittel se zvedl a odešel z místnosti. Už za dvě minuty byl však zpátky. Výkonnost mohl Švýcarům jen těžko někdo upírat.

„Možná bude jednodušší, když to vezmeme z druhého konce,“ navrhl Bittel a otevřel zápisník. „Před pár měsíci někdo v pokoji jednoho dubajského hotelu uřízl hlavu jistému curyšskému občanovi. Nevíte o tom náhodou něco?“

Švýcarský disident profesor Emil Jacobi dal před mnoha lety Gabrielovi jednu moudrou radu. „Když budeš někdy muset vyjednávat se Švýcary,“ vysvětloval mu tenkrát, „je dobré mít na paměti jednu věc. Švýcarsko není skutečná země. Je to podnik a jako podnik je také řízená.“

Proto nebylo pro Gabriela žádným překvapením, že Bittel svůj výslech vedl se stejně chladnou formálností jako finanční transakci. Choval se jako privátní bankéř – byl zdvořilý, ale odtažitý, důsledný, ale diskrétní. Byl maximálně důkladný, ale bez nějakého zlého úmyslu. Gabriel nabyl zřetelného dojmu, že nechce mít ve svých lejstrech nic, co by mu v budoucnu mohlo způsobit problémy, že jen odškrtává kolonky a kontroluje, zda v jeho účetní knize všechno sedí. Jako správný švýcarský bankéř. Každý bankéř chce hlavně klientovy peníze a nemusí nutně vědět, odkud pocházejí.

Oba muži se vraceli zpátky v čase, dokud nenarazili na případ Augusta Rolfa, který dal Gabrielovi poprvé nahlédnout do mrzkých praktik švýcarských bank za druhé světové války. Gabriel se velmi pečlivě vyhýbal byť jen náznakům nějakého obviňování a dával si dobrý pozor, aby neprozradil své informační zdroje či zpravodajské praktiky. Když jej Bittel vybízel, aby sdělil víc, dal se na obezřetný ústup. Když mu vyhrožoval, kontroval vlastními výhrůžkami. Neomlouval se za své činy a nežádal rozhřešení. Jeho zpověď nenesla nejmenší stopy viny či pokání. Byla to jen obchodní transakce, nic víc.

„Zapomněl jsem na něco?“ zeptal se Bittel.

„Těžko ode mne můžete očekávat, že vám na tuto otázku odpovím.“

Bittel zavřel zápisník a zavolal dozorce, aby odvedl Gabriela zpět do cely. Tam jej čekala vydatná švýcarská snídaně, nová sada toaletních potřeb a čisté oblečení. Pustil se do jídla a sledoval ranní zprávy. A znovu ani zmínka o jeho zadržení. Jediná zpráva, která se v souvislosti se Svatým Mořicem objevila, se věnovala závodu světového poháru ve sjezdovém lyžování.

Po snídani jej odvedli do sprch a sdělili mu, že má jednu hodinu na hygienu a převlečení. Když se vrátil do cely, Bittel jej už očekával. V rukách držel dva hliníkové kufříky švýcarské výroby. V jednom se nacházely materiály, které Gabriel požadoval. Ve druhém všechny fragmenty rozbité hydrie. „Kdyby vám to vyhovovalo,“ nabídl se Bittel, „můžeme francouzské policii oznámit, že jsme to našli v úschovní schránce na letišti.“

„Díky,“ řekl Gabriel, „ale nebude to třeba. Postarám se o to.“

„Raději dříve než později,“ upomínal ho Bittel. „A teď pojďte. Čekají na vás.“

Vyšli nahoru do hlavního vestibulu budovy. U vchodu stál mercedes, z jehož výfuků se nenápadně kouřilo. Bittel si s Gabrielem potřásl rukou, jako by právě strávili společný večer sledováním starých filmů. Pak se Gabriel otočil, sklonil se a nasoukal na zadní sedadlo sedanu. Naproti němu seděl s mobilem vtlačeným do ucha Uzi Navot. Podíval se na Gabrielovy obvazy a zamračil se.

„To vypadá, jako bys od nich schytal pořádný výprask.“

„Stálo to za to.“

„Copak si to neseš?“

„Kufr plný užitečných věcí od mých nových úžasných přátel z DAP.“

„Výborně,“ řekl Navot. „Protože v téhle chvíli se nám bude hodit každá pomoc.“

26

BERN, ŠVÝCARSKO

Gabriel a Navot předpokládali, že Švýcaři do kufříků zabudovali radiové vysílače, a tak na sebe znovu promluvili až v bezpečí izraelské ambasády. Nacházela se v tísnivé staré budově v úzké uličce diplomatické čtvrti, uzavřené pro civilní dopravu. Zaměstnanci v očekávání jejich příjezdu zásobili zabezpečenou konferenční místnost podnosy jednohubek a švýcarskou čokoládou. Když Navot spouštěl svou zbytnělou postavu do křesla, jen tiše zaklel.

„Když ještě Ústavu velel Shamron, zaměstnanci poboček se vždycky postarali o to, aby měl po ruce pár krabiček těch svých příšerných tureckých cigaret. Ale pokaždé, když přijedu já, podstrčí mi tác plný zhoubných dobrot. Někdy mám neodbytný pocit, že mě chtějí vykrmit na porážku.“

„Jsi po Shamronovi nejoblíbenějším šéfem, Uzi. Tví poddaní tě milují. A k tomu si tě ještě váží. Premiér jakbysmet.“

„To se ale může vmžiku změnit, pokud se mi nepodaří udržet Íránce na uzdě,“ posteskl si Navot. „Díky tobě se nám je podařilo na čas zpomalit, ale sabotáže ani likvidace velkých ryb nejsou žádným trvalým řešením. Nebude to trvat dlouho a Íránci se dostanou do bodu, kdy už jim nikdo nezabrání vyrobit tu vytouženou nukleární hračku. Po mně se žádá, abych premiérovi oznámil, kdy se to má stát. A jestli se spletu jen o pár dní, pak už nám nezbude nic jiného než se s tím smířit.“ Navot se na Gabriela vážně zadíval. „Jak by se ti líbilo, kdybys musel žít s touhle hrozbou v zádech?“

„Rozhodně nelíbilo. Proto jsem taky tenkrát navrhl Shamronovi, aby tě jmenoval do funkce místo mě.“

„Je nějaká možnost, že by sis to rozmyslel?“

„Obávám se, že po tobě by to byl krok zpátky, Uzi.“

„Podpora se cení.“ Navot odsunul podnos s občerstvením ke Gabrielovi. „Dej si něco. Po tom všem musíš mít pořádný hlad.“

„Musím říct, že o mě bylo výborně postaráno.“

„Čím tě krmili?“

Gabriel mu vyzradil švýcarský vězeňský jídelníček.

„A jak to chutnalo?“

„Raklet byl vynikající.“

„Ten já vždycky rád.“

„Brambory zalité sýrem. Opravdová lahůdka.“

Navot si vylovil chlebíček s vejcem a řeřichou a vsunul jej do úst. „Mrzí mě, že jsme tě museli nechat v Mořici, ale je mnohem snazší vytáhnout ze švýcarské vazby jednoho agenta místo devíti. Naštěstí se nám dostalo pomoci shůry.“

„Od koho?“

„Od tvých přátel z Vatikánu.“

„Od Donatiho?“

„Ještě výš.“

„Jen mi neříkej, že v tom má prsty Jeho Svatost.“

„Už to tak bude,“ doznal Navot.

„Jak k tomu došlo?“

„Přiměl Aloise Metzlera ze Švýcarské gardy, aby diskrétně zavolal do Bernu. Jakmile se do věci vložil Metzler, bylo jen otázkou času, kdy tě pustí. My jsme tentokrát zůstali zcela stranou.“

„Já se ale z vězení musel vykoupit sám.“

„Čímpak?“

Gabriel mu vylíčil uzavírání účtů.

„Bylo něco z toho, cos vypověděl, pravda?“

„Něco málo.“

„Hodný chlapec.“ V Navotových ústech zmizel další chlebíček.

„Nepředpokládám, že by se vám podařilo identifikovat ty dva, co vešli do galerie přede mnou.“

„Jistěže podařilo,“ řekl Navot a setřepal si drobky z konečků prstů. „To děvče je úplný nováček, ale s jejím přítelem se známe velmi dobře. Je to Ali Montazeri.“

„Íránec?“

Navot přikývl. „Ali je bývalým členem jednotek Quds. Teď ho ale zaměstnává VEVAK jako nájemného zabijáka. Už má na svědomí životy desítek íránských disidentů v Evropě a na Blízkém východě. Dokonce se už jednou pokusil zabít i mě, ještě když jsem působil v Paříži.“

„Proč by Íránci posílali jednoho ze svých elitních zabijáků do Švýcarska zlikvidovat operativce z Hizballáhu?“

„Dobrá otázka.“ Navot chvíli mlčky přemýšlel. „Zatímco ses krmil telecím a rakletem ve své švýcarské rekreační cele, dorazila ke Králi Saulovi nová vlna zpravodajských informací, které naznačují, že na nás Hizballáh chystá útok. Tentokrát ale mluvíme o něčem skutečně velkém, Gabrieli.“

„Jak velkém?“

„Něco jako Jedenácté září,“ odpověděl Navot. „Něco, co může rozpoutat válku. A podle toho, co pozorujeme v jižním Libanonu, to vypadá, že se Hizballáh na něco takového skutečně připravuje. Stahuje své zkušené válečníky k našim hranicím. A jejich rakety jsou také na pochodu.“

„Víme něco bližšího o potenciálních cílech?“

„Všechno zatím ukazuje na Evropu, a proto je načasování Girardovy smrti tak zajímavé. Dina má zvláštní pocit, že to nějak souvisí.“

„Z Dininých zvláštních pocitů mě vždycky mrazí.“

„To mě taky.“

„Nakolik jste si jistí, že ten muž, co nastražil bombu, byl opravdu Ali Montazeri?“

„Na sto procent.“

„Myslím, že bychom o tom měli informovat naše nové švýcarské přátele.“

„To by jistě bylo šlechetné,“ řekl Navot, „já bych si ale v této chvíli raději vypůjčil stránku z íránského scénáře.“

„Ze scénáře? Z jakého?“

„Z Khod’ehu.“

„Takže obelstíme nepřítele, aby si myslel přesně to, co chceme my?“

„Přesně tak.“

„Co přesně máš na mysli?“

„Nejdříve přimějeme Íránce, aby si mysleli, že jednoho svého nepřítele sprovodili ve Svatém Mořici ze světa. Potom odvezeme tu hromadu materiálů od Švýcarů ke Králi Saulovi a svěříme ji Dině.“

„Ještě na něco bychom neměli zapomenout,“ připomněl Gabriel. „Někdo by měl dát tu řeckou vázu dohromady.“

„Ty to nezvládneš?“

„Myslím, že teď si pleteš hrušky s jablky.“

Navot sklopil zrak k podnosu s lahůdkami. „Vážně nemáš hlad? Jsou opravdu výtečné.“

„Jen si posluž, Uzi.“

„Asi si je necháme zabalit na cestu domů. Jídlo u El Al už dávno není, co bývalo.“

Odletěli ve 12:45 z curyšského Klotenu a o půl šesté přistáli na Ben Gurionově letišti. Navotův obrněný peugeot už čekal na dráze a kolem něj se houfovalo dvakrát tolik bodyguardů než obvykle. O kapotu se v džínách, s nohama zkříženýma nad kotníky a s rukama složenýma pod ňadry opírala Chiara. Tiše a dlouho Gabriela objímala, zatímco svou uslzenou tvář ukrývala na jeho rameni. Pak jej políbila na ústa a něžně se konečky prstů dotkla obvazu na jeho obličeji.

„Vypadáš příšerně.“

„Cítím se ještě mnohem hůř.“

„Řekla bych ti, abys jel hned domů a pár hodin se vyspal, ale bohužel na to není čas.“

„Co se děje?“

Předala Navotovi papírový ústřižek. Přečetl si jej v předním světle své limuzíny.

„Vojenský velitel Hizballáhu nařídil jednotkám, aby se do dvou týdnů připravily na silný odvetný úder proti Izraeli.“ Zmačkal papír v ruce. „To znamená, že je to pravda. Zaútočí na nás, Gabrieli. Velmi tvrdě. A velmi brzy.“

Ukázalo se, že Gabrielův vyšetřovatel ze švýcarské bezpečnostní služby dodržel slovo, a ne jedno. Eli Lavon tu pokladnici zpravodajských informací přirovnal k objevu městského sídliště doposud neznámé kultury. A jak připomněl, ještě pozoruhodnější na celé věci bylo, že materiály dodala služba, která vždycky zaujímala zásadně nepřátelský postoj nejen vůči zájmům Izraele, ale i vůči samotné jeho existenci. „Třeba nakonec nejsme tak úplně sami,“ vyznal se před svými kolegy z týmu u pozdní večeře. „Když nám Švýcaři dokážou otevřít své dveře v hodině nouze, pak už je možné úplně všecko.“

Vypadalo to, že David Girard alias Daúd Ghandúr se na vnitřním radaru DAP objevil už nedlouho poté, co mu byl přiznán zářivě rudý švýcarský pas, jenž mu umožnil navštěvovat a opouštět země Blízkého východu, jak se mu líbilo. V materiálech se objevila i původní interní zpráva ředitele Onyxu, důmyslného elektronického odposlouchávacího systému, v níž zaznělo znepokojení z telefonického a e-mailového provozu galerie Naxos, nemluvě o jejích podezřelých finančních transakcích. DAP neopomnělo dodat ani následné hlášení se všemi návaznými aktuálními daty z Onyxu. Když se toto vše sečetlo s informacemi, které měl Gabrielův tým již k dispozici, vyplynul z materiálů nezvratný důkaz o tom, že Galleria Naxos je mnohem víc než jen krycí jméno střadatele peněz pro Hizballáh. A stejně jasné pojítko se ukázalo i mezi Girardem a Carlem Marchesem. Týmu se podařilo dohledat přes padesát bankovních převodů, které směrovaly finanční toky z galerie přes Libanonskou byzantskou banku až na účty ve Vatikánské bance spravované Marchesem. To byla ta cordata, kterou Gabriel hledal – provaz spojující Carla s teroristy z Hizballáhu. Švýcaři ten důkaz měli celou dobu. Jen neznali klíč, kterým by odemkli kód.

V dané chvíli však Carlo Marchese představoval jen druhořadý problém, protože s každým dalším dnem bylo jasnější, že David Girard měl na starosti něco mnohem podstatnějšího než shánět finance. Před šesti měsíci totiž uskutečnil telefonický hovor na číslo v libanonském údolí Bikáa, které Ústav později identifikoval jako místního předáka Hízballáhu. A další hovor o dva týdny později směřoval do Káhiry na jednu z početných buněk Hizballáhu, které zapustily kořeny v porevolučním Egyptě. A také dvě stě tisíc dolarů, které proplatil thajskému obchodníkovi se starožitným uměním z Bangkoku, ohnisku aktivit Hizballáhu v jihovýchodní Asii.

„Kdybych si měla tipnout,“ řekla Dina, „zesnulý David Girard byl nejspíš pošťákem. Využíval cestování za obchodem k tomu, aby roznášel tajnou poštu buňkám Hizballáhu po celém světě.“

„Proč by ale potom Íránci usilovali o jeho smrt?“

„Možná se mu do pošty dostalo něco, co mělo souvislost s nadcházejícím útokem. Nebo…“

„Nebo co, Dino?“

„Nebo na tom byla teheránská známka.“

Nakonec to nebyla špičková švýcarská technika, která přinesla odpověď, ale stará dobrá fotografie ze sledovačky. Byla pořízena skrytou kamerou a zachycovala osamělého Davida Girarda v jedné curyšské tramvaji. Tři dny visela přilepená na stěně místnosti 456C, kde fungovala spíš jako dekorace, dokud kolem ní neprošla Dina cestou do archivu a nezůstala u ní stát jako opařená. Strhla snímek ze stěny a zírala nikoli na Girarda, nýbrž na vousem lehce zarostlého muže, který seděl vedle něj. Zrovna otáčel od Girarda hlavu i svá statná ramena a slunce prorážející okno tramvaje, jako by právě zapálilo diamant v jeho těžkých potápěčských hodinkách, které měl na pravém zápěstí. Právě ony navedly Dininy oči ke hřbetu ruky a právě v tom okamžiku si všimla toho obvazu. „To je on,“ zašeptala. „Ďábel sám.“

Porovnali fotografii muže z curyšské tramvaje s každým dalším snímkem, který k němu našli v archivu, podle výroku počítačů však neobsahovaly dostatek dat, jež by identitu potvrdily. Dina ale odhodlaně zvedla bradu a prohlásila, že se počítače mýlí. Byl to on, tím si byla jistá. Byla ochotná na to vsadit svou čest. „Nedívejte se mu do tváře,“ nabádala ostatní. „Dívejte se na ruku.“ Tu ruku zasáhla izraelská střela v Libanonu, kde se ten muž snažil přeonačit tlupu ubohých šíitů na nejobávanější teroristickou sílu světa. Ta ruka byla zmáčená krví. Je to Masúd, říkala. Masúd šťastlivec.

A tak ji vzal Gabriel nahoru, aby své přesvědčení přednesla uším samotného Uziho Navota. Její slova mu sebrala všechnu barvu z obličeje a způsobila, že jeho pohled zabloudil ke stohu posledních zpravodajských informací, což znamenalo, že útok hrozí každou chvíli. Na závěr schůzky se Navot Gabriela zeptal, co navrhuje. Měl jediné doporučení. Skrývá zjevná rizika, řekl, ale mnohem větším rizikem je nedělat nic.

Navot spěchal vzhůru do Jeruzaléma, aby si vyžádal souhlas premiéra a do hodiny měl operační pověření v kapse. Zbývala už jen povinná slušnost zavolat Američanům – tento úkol Navot s radostí přenechal Gabrielovi. „Ať máš v plánu cokoli,“ řekl mu cestou na letiště, „nežádej je o svolení. Jen se snaž zjistit, jestli někde nejsou ukryté miny, které by nám mohly bouchnout pod nohama. Tohle není žádná frakce OOP. Teď už proti nám stojí celá Perská říše.“

27

HERNDON, VIRGINIE

Kdysi to bývala zemědělská půda, kterou však už dávno pohltila nezadržitelná expanze washingtonské metropole západním směrem. Teď už tu rostly jen dlouhé lány řadových domů s padající hodnotou a zdravě vypadající děti, které však stále více času trávily blouděním nejtemnějšími kouty internetové sítě. Názvy klikatých slepých uliček hýřily bezbřehým americkým optimismem – samá Slunečná, Květná, Na Vyhlídce –, nedokázaly však zakrýt fakt, že Amerika, poslední přítel Izraele, jde cestou neodvratného pádu.

Jednoposchoďový cihlový dům na konci ulice Stillwater Court se od okolních obydlí lišil pouze tím, že měl neprůstřelná okna. Sousedé si mnoho let bláhové mysleli, že ten člověk, co v něm bydlel, pracoval v jedné firmě na výrobu špičkových technologií. Pak přišlo povýšení, které s sebou přineslo nutnost vozit se v obrněném cadillacu Escalade, a tak netrvalo dlouho, než všem došlo, že mají v ulici špiona. Jenže ne ledajakého; Adrian Carter byl ředitelem Státní tajné služby NCS, operačního útvaru CIA. Carter na tom postu sloužil mnohem déle než kterýkoli z jeho předchůdců, což se připisovalo spíše jeho zarputilosti než nadání. To bylo konečně pro Cartera typické. Jako jeden z posledních důstojníků Ústřední zpravodajské služby, který pocházel z rodu novoanglických protestantů, věřil, že marnost je hříchem, nad nějž ční jen podvádění v golfu.

I když byl teprve březen, teplé slunce prohřívalo Gabrielův zátylek, když vkročil v doprovodu tělesného strážce ze CIA na Carterův široký trávník. Carter ho už čekal ve dveřích. Měl rozčepýřené prořídlé vlasy jako univerzitní profesor a knír, který vyšel z módy spolu s disko hudbou, pomalými hrnci a jaderným odzbrojením. Jeho hnědé plátěné kalhoty potřebovaly přežehlit a vlněný svetr až ke krku se mu na loktech začínal párat.

„Omlouvám se, že ses musel vláčet až ke mně domů,“ řekl a potřásl si s Gabrielem rukou, „ale je to můj první volný den za celý měsíc a neměl jsem už sílu plahočit se do Langley či nějakého tajného úkrytu.“

„Sám bych byl nejraděj, kdybych už do žádných tajných úkrytů nikdy znovu nemusel.“

„Tak co tu děláš?“ zeptal se Carter vážně. „A co se ti stalo s obličejem?“

„Stál jsem až příliš blízko jedné švýcarské výlohy, když to uvnitř bouchlo.“

„Ta galerie ve Svatém Mořici?“

Gabriel přikývl.

„Já věděl, že to dobře dopadne.“

„Tu nejlepší část jsi zatím neslyšel.“

Carter se usmál. „Pojď dovnitř,“ řekl a zavřel za oběma dveře. „Poslal jsem ženu na dlouhou procházku. A nemusíš mít obavy, vzala Molly s sebou.“

„Jakou Molly?“

„Vrrrr haf haf.“

Na zastřešené verandě s výhledem na Carterův zelený plácek amerického snu je již čekalo občerstvení. Gabriel si svědomitě na svůj talíř naložil několik koleček salámu a kopeček těstovinového salátu, všechno však zůstalo netknuté, když začal vyprávět o spletité cestě ze Svatopetrské baziliky až do domu toho nejvyššího z amerických špionů. Když dokončil svůj výklad, předal Carterovi dvě fotografie. Na první byl Ali Montazeri s dívkou od El Greca, jak vycházejí z galerie Naxos ve Svatém Mořici. Na druhém majitel galerie sedící na první pohled osamoceně v curyšské tramvaji.

„Podívej se pozorně na muže, který sedí nalevo od něj,“ řekl Gabriel. „Poznáváš jej?“

„Těžko říct.“

„A teď?“

Gabriel podal Carterovi další fotografii. Tentokrát zachycovala téhož muže při vstupu na íránské velvyslanectví v Berlíně.

Carter prudce zvedl oči. „Masúd?“

„Osobně.“

Syn episkopálního kněze tiše zaklel.

„My to vidíme úplně stejně.“

Carter položil snímek na stůl vedle ostatních a mlčky na ně zíral. Masúd Rahímí byl jedním z mála postav světa tajných služeb, které nebylo třeba představovat. Ve skutečnosti skoro nikdo ani nevyslovoval jeho příjmení. Byl to prostě Masúd, muž, jehož otisky nesl každý významný teroristický čin spojovaný s Íránem od bombového útoku na základnu americké námořní pěchoty v Bejrútu v roce 1983. Masúd tehdy působil na íránském velvyslanectví v Berlíně, které zároveň fungovalo jako hlavní předsunutá operační základna VEVAKu pro teroristické akce na Západě. Vlastnil diplomatický pas na falešné jméno a vystupoval jako druhořadý úředník z konzulárního oddělení. Ani Němci, kteří s Íránci udržovali až znepokojivě blízké obchodní vztahy, tomu nevěřili.

„Jakou tedy máte teorii?“ zeptal se Carter.

„Řekněme, že zatím nepovažujeme za náhodu, že si Masúd přisedl k Girardovi do tramvaje.“

„Myslíte si, že ten bombový útok v Mořici nařídil Masúd?“

„Byl by to jeho styl,“ odpověděl Gabriel. „Nikdy se neostýchal udělat z vlastních lidí mučedníky, když bylo třeba ochránit nějaké důležité tajemství.“

„A teď byste rádi zjistili, o jaké tajemství jde.“

„Přesně tak.“

„Jak?“

„Doufáme, že nám to prozradí sám Masúd.“

„Chcete jej uplatit?“

„Raděj by si usekl ruce, než by přijal peníze od Židů.“

„Chcete jej donutit, aby přeběhl na vaši stranu?“

„Na to už není čas.“

Carter se pohroužil do nehybného ticha. „Nemusím vám snad připomínat, že Masúd nosí diplomatický pas,“ řekl nakonec. „A ten jej činí nedotknutelným.“

„Nikdo není nedotknutelný, pokud jsou v sázce nevinné životy.“

„Masúd ano,“ reagoval Carter. „A pokud mu zkřivíte jediný vlas, počítejte s tím, že na každého izraelského diplomata začne lovná sezóna.“

„Pokud jsi to ještě nezaznamenal, Adriane, ta už dávno běží. A kromě toho,“ dodal Gabriel, „jsem si k tobě nepřišel pro radu.“

„Tak proč jsi tady?“

„Chci vědět, jestli je hřiště čisté.“

„Mohu zcela kategoricky prohlásit, že naše zpravodajská služba se od hřiště drží v bezpečné vzdálenosti,“ přiznal Carter. „Ale možná bys měl vědět, že německá BND měla na Masúda před pár lety spadeno.“

„Cože?“

„Masúd si zřejmě potrpí na drahé věci. Z operačních rozpočtů si vždycky shrábne trošku smetany a poctivě si střádá v bankách po celé Evropě. BND na to přišla a řekla si, že si na něj došlápne. Měli v plánu dát mu na vybranou: buď pro nás budeš pracovat, nebo tvým pánům v Teheránu dáme na vědomí, že zpronevěřuješ státní peníze.“

„Jak to všechno víš?“

„Protože Němci za mnou tenkrát přišli a ptali se, jestli do toho nechceme jít s nimi. Dokonce mi dali kopie důkazních materiálů, co proti němu nasbírali.“

„A jak to dopadlo?“

„Nijak,“ řekl Carter. „Bylo to zrovna v období, kdy se Bílý dům domníval, že se mu podaří Íránce přesvědčit, aby se vzdali svého jaderného programu. Prezident a jeho lidé nechtěli podnikat nic, co by mohlo Íránce popudit. A jak se nakonec ukázalo, ani německá kancléřka. Ta měla navíc obavy, aby neutrpěly jejich firmičky, které z obchodu s Íránem skvěle profitují.“

„Takže vše utichlo,“ doplnil Gabriel. „A vrah stále sedí v Berlíně a plánuje úder na mou vlast.“

„Už to tak bude.“

„Kde skončily ty materiály od BND?“

„Zamčené v archivech v Langley.“

„Budu je potřebovat.“

„Dostaneš je,“ odpověděl Carter, „ale bude tě to něco stát.“

„Kolik?“

„Mám pro Masúda dlouhý seznam otázek, na které bych rád znal odpovědi.“

„Proč do toho rovnou nejdete s námi?“

„Raději tentokrát zůstaneme v povzdálí.“ Carter se na Gabriela vážně zadíval. „Můžu ti dát dvě dobré rady?“

„Když to musí být…“

„Nejdřív si vymyslete zatraceně dobrý plán,“ pokračoval Carter, „a ať už se rozhodnete udělat cokoli, hlavně to nezvorejte. Protože jinak hrozí reálná šance, že rozpoutáte třetí světovou válku.“

Carter si vyžádal německé dokumenty způsobem, který na hladině Langley zanechal jen nepatrně zčeřenou stopu, a do hodiny mu je až ke dveřím přivezl tajný kurýr. Protože nemohl dokumenty vydat další osobě, strávil Gabriel zbytek onoho teplého odpoledne na Carterově verandě a do své paměti zaznamenával podrobnosti o Masúdových finančních prohřešcích. Carter s ním prošel pár citlivějších pasáží, většinu času však věnoval sepisování otázek, které chtěl Masúdovi položit. Napsal je do poznámkového bloku, jehož nepopsané stránky pak spálil. Carter byl špion tělem a duší, který prověřené špionážní praktiky uplatňoval za všech okolností. Zlé jazyky v Langley dokonce tvrdily, že když měl chuť pomilovat se s manželkou, nechával jí na sloupku postele nenápadnou značku nakreslenou křídou.

Byly skoro čtyři, když Gabriel prohlédl poslední stránku a uvědomil si, že mu zbývá čas pouze na to, aby chytil večerní let Lufthansy do Berlína. Když spolu vyšli ven před dům, kde už byl pro Gabriela přistavený vůz, vypadalo to, jako by byl Carter zklamán, že jeho host už odjíždí. Choval se až nezvykle vlídně a Gabriel byl lehce zaskočen, že mu nevytkl nezapnutý bezpečnostní pás.

„Něco tě trápí, Adriane?“

„Říkám si, jestli to všechno ještě zvládneš.“

„Tohle se mě ptal už…“

„Je to férová otázka,“ skočil Gabrielovi do řeči Carter. „Kdyby si někdo z mých lidí prošel tím, čím ty v Pusté končině, byl by už dávno na trvalé dovolené.“

„Já to taky zkusil.“

„Příště se budeš muset víc snažit.“ Carter potřásl Gabrielovi rukou. „Pošli mi z Berlína pohlednici. A kdybys náhodou skončil za mřížemi, zapomeň na to, odkud máš informace o Masúdových mimopracovních aktivitách.“

„Bude to naše sladké tajemství, Adriane. Jako všechno ostatní.“

Carter se usmál a zabouchl dveře auta. Gabriel jej ještě zahlédl, jak stojí na okraji chodníku s rukou zdviženou, jako by si chtěl zavolat taxík. Pak rachotící escalade zahnul do zatáčky a Carter se ztratil z dohledu. Gabriel vyhlížel z tónovaných skel na pečlivě zastřižené trávníky a stromky osypané jarními květy, v jeho myšlenkách však proudila jen čísla. Čísla Masúdových tajných účtů. A hodiny zbývající do okamžiku, kdy Masúd znovu zmáčí ulice krví.

28

WANNSEE, BERLÍN

K mnoha nezodpovězeným tajemstvím této operace se zařadil i důvod, proč bylo hlavní zabezpečené sídlo týmu umístěno do domu v berlínském obvodu Wannsee. Šéf poklízeček, tedy zabezpečovacího oddělení, tvrdil, že šlo o pouhou náhodu a že objekt vybral jen kvůli jeho dostupnosti a funkčnosti. Až mnohem později, když se oficiální verze celé akce vepsala zlatým písmem do historie Ústavu, připustil, že na jeho rozhodnutí se podepsal vliv Ariho Shamrona. Ten chtěl totiž tenkrát Gabrielovi a jeho týmu připomenout, co se stalo ve Wannsee v lednu roku 1942, kdy se tam v jedné vile u břehu jezera sešlo u oběda patnáct nacistických pohlavárů, aby doladili byrokratické detaily vyhlazení jednoho národa. A možná tím chtěl dát všem na srozuměnou, jaká by byla potenciální cena za neúspěch.

Zabezpečený dům stál asi kilometr jižně od budovy takzvané Konference ve Wannsee, na ulici s hustým stromořadím příznačně nazvané Lindenstrasse. Obklopovaly ho dvě vysoké zdi, jedna z rozpadajících se cihel a druhá z přerostlé zeleně. Prázdné místnosti páchly vlhkou syrovinou, prachem a brandy. Pod ledovým příkrovem zahradního jezírka podřimoval vypasený strakatý kapr.

Členové týmu vystupovali jako zaměstnanci jakési společnosti VisionTech se sídlem v Montrealu, která existovala pouze ve fantazii štábního referenta u Krále Saula. Do Berlína prý přijeli rozjet společný podnik se sesterskou německou firmou, což mělo vysvětlit to nezvyklé množství výpočetní techniky a dalšího zařízení, které si s sebou přivezli. Většinu z toho instalovali v prostorné jídelně, jejíž stěny byly zakrátko pokryty velkými mapami a sledovacími fotografiemi muže, který se choval jako běžný zaměstnanec íránské ambasády, ve skutečnosti však byl nejvyšším osnovatelem mezinárodního teroru.

Dina se s radostí zhostila přípravy otázek pro Masúdův opožděný výslech a vstup do jejího hájemství byl jako návštěva muzea věnovaného rozvoji moderního terorismu. Všemu vévodil Masúd Rahímí, jenž svou kariéru zahájil v listopadu 1979, kdy se připletl mezi studenty a militanty, kteří vzali útokem americké velvyslanectví v Teheránu. Několik z dvaapadesáti rukojmích jej později identifikovalo jako vůbec nejbezohlednějšího z jejich trýznitelů. Jeho oblíbenou zábavou byly fingované popravy. Už tehdy Masúda nejvíc uspokojovalo, když viděl Američana prosit o život.

Jeho další hvězdný okamžik přišel v Libanonu v roce 1982, když začal pracovat pro nově vzniklou šíitskou militantní skupinu známou pod názvem Organizace utlačovaných. Masúd se údajně zasloužil o rozšíření jejího zkráceného názvu v podobě Strany Alláhovy neboli Hizballáh. Prý také osobně pomáhal sestrojit šestitunovou automobilovou nálož, která 23. října 1983 v 06:22 zničila americké kasárna námořní pěchoty na bejrútském letišti. Exploze, která byla největší nejadernou detonací od druhé světové války, zabila 243 příslušníků americké armády a navždy proměnila tvář mezinárodního terorismu. Brzy následovaly další útoky. Byla unášena letadla, brána rukojmí, bombami demolovány ambasády. Všechny tyto zločiny měly jedno společné – byly prováděny na příkaz muže, který nyní pracoval z íránského velvyslanectví v Berlíně a chránil jej diplomatický pas.

Jak ale přesvědčit člověka jako Masúd, aby se vzdal svých nejvražednějších tajemství? A především, jak se jej samotného zmocnit? Nezbývalo jim než se uchýlit ke staré šíitské taktice taqíja – naznačit jeden záměr, ale uskutečnit druhý. Nechystali se Masúda unést, zdůrazňoval Gabriel. Budou jeho spasitelé a ochránci. A až jej vyždímají dosucha, nechají jej jít svou cestou. Chytit a zase pustit. Když se nefauluje, tak se nepíská.

Raději by jej alespoň měsíc sledovali, ale nebylo to možné; u Krále Saula už blikaly červené kontrolky a všechny zpravodajské informace ukazovaly, že k útoku dojde nejpozději do týdne. Potřebovali Masúda dostat dřív, než to vypukne nebo než si Teherán najde nějakou záminku a odvolá jej domů. Toho se Gabriel nejvíce obával – že VEVAK stáhne Masúda z bojiště ještě před útokem a Ústav ani nikdo jiný už na něj nedosáhne. A tak Gabriel stanovil krajní termín – tři dny na naplánování a provedení únosu íránského diplomata v samém srdci Berlína. Když Eli Lavon určil pravděpodobnost úspěchu v poměru jedna ku čtyřem, odvedl jej Gabriel do Dininy provizorní pracovny, aby mu ukázal fotografie toho, co se může stát, když neuspějí. „Nezajímá mě pravděpodobnost,“ řekl Gabriel. „Zajímá mě jenom Masúd.“

Jejich úkol poněkud usnadňoval fakt, že se Masúd na německé půdě evidentně cítil v bezpečí. Jeho denní program – jak jej alespoň v tom krátkém čase dokázali vypozorovat – se řídil přesným pořádkem. Většinu času trávil na základně VEVAKu na velvyslanectví, jež shodou okolností sídlilo hned vedle Německého archeologického institutu, což bylo podle všech dobré znamení. Do práce přijížděl před osmou a zdržoval se až do večera. Do bytu, který se nacházel ve čtvrti Charlottenburg, to měl z ambasády zhruba tři kilometry. Jeho služební auto podle všech indicií nemělo pancéřování, které měl zřejmě nahrazovat hromotluk, který jej vozil a dělal mu ochranku. Jeho zneškodnění připadlo na Michaila. Nebylo vůbec třeba jej pro tento úkol přesvědčovat. Roky se vyhýbal kulkám dodávaným Íránci, když sloužil u jednotek IDF, a tak byl vděčný za každou příležitost, kdy jim mohl tuto laskavost oplatit.

Kde však akci provést? Na rušné nebo tiché ulici? Na světelné křižovatce? Nebo přímo u Masúdova bytu? Gabriel rozhodl, že o výběru místa musí rozhodnout jediný faktor. Musí jim poskytnout čistou únikovou cestu v případě úspěchu i neúspěchu. Pokud by zvolili místo v přílišné blízkosti íránské ambasády, riskovali by přestřelku s německou policií, která objekt ve dne v noci hlídala. Pokud by však nechali Masúda odjet až příliš blízko k jeho bytu, mohli by uvíznout v pasti silného charlottenburského provozu. Zbývající varianta nakonec byla zřejmá každému. Gabriel to místo na mapě označil špendlíkem s krvavě rudou hlavičkou. Elimu Lavonovi připadal jako náhrobní kámen.

Tím se operace dostala do fáze, které se v týmu říkalo „přiblížení na přistání“. Měli cíl, měli plán, každý měl své úkoly. Teď už jen stačilo dostat letadlo bezpečně na zem, aniž by sobě nebo někomu na palubě ublížili. Neměli žádné počítače, které by je naváděly, a tak vše museli udělat pěkně postaru, instinktivně, kurážně a snad i s trochou štěstí. Faktor prozřetelnosti se snažili snížit na nejnižší možnou míru. Gabriel věřil, že štěstí je něco, co je třeba si zasloužit, ne na něj spoléhat. A když přece jen někdy zasáhlo, bylo důsledkem puntičkářské přípravy a plánování.

Podle lexikonu Ústavu spadala operace do kategorie „vícekolových“, což znamenalo, že vyžadovala několik vozidel různých značek a typů. Útvar dopravy, který takové věci zajišťoval, většinu získal od spřátelených evropských půjčoven způsobem, který žádný člen týmu nebyl nikdy schopen dohledat. Ten nejdůležitější vůz však byl majetkem Ústavu. Jednalo se o dodávkový volkswagen, který měl zabudovaný úkryt pro převoz osob a který sehrál hvězdnou roli v jedné z nejslavnějších Gabrielových operací – v únosu nacistického válečného zločince Ericha Radeka z jeho domu v prvním vídeňském obvodě. Tu noc seděla za volantem Chiara. Dodnes se Radek pravidelně zjevoval v jejích nejhorších nočních můrách.

Ke své velké nechuti nebyla Chiara ten večer mezi účinkujícími na berlínské scéně, její role v operaci nicméně patřila k těm klíčovým. Měla za úkol dirigovat náročný part taqíje, která měla za týmem dokonale zamést a v případě úspěchu též odvést Němce a Íránce od jejich pachové stopy. Jako všechny povedené lži byla i tato věrohodná a nesla v sobě kus pravdy. A možná, říkal Gabriel, v ní byl i střípek naděje pro budoucnost – budoucnost, v níž už Írán nebude v rukou spolku náboženských pomatenců. Mulláhové a jejich přisluhovači z Revolučních gard nebyli logicky jednající aktéři. Byli nepředvídatelní a apokalyptičtí. A Blízký východ nikdy nepozná mír, dokud nebudou vyprovozeni na smetiště dějin.

Byli tu samozřejmě i další lži, jako například plátěný ruksak naplněný sypkou hmotou krémové barvy, dráty a časovacím zařízením, nebo malá magnetická bomba, která dělala spíš hluk než škodu. Všechno to však bude k ničemu, pokud se jim nepodaří vytáhnout Masúda z automobilu za použití minimálního násilí. Po dlouhých úvahách měl ostrý konec meče převzít Jaakov, tupější stranu, tedy podpůrnou roli, si vzal na starost Oded. Velezkušený vyšetřovatel teroristů Jaakov měl vizáž a vystupování, které nenechávaly nikoho na pochybách, že co řekl, to myslel smrtelně vážně. Ještě podstatnější však bylo, že jako potomek německých židů hovořil podobně jako Gabriel plynule německy. Měl to být Jaakov, kdo Masúda slovy vyláká ven z auta. A když slova nezaberou, zasáhne Odedovo těžké kladivo.

Neodvážili se akci nacvičovat na veřejnosti, a tak prováděli miniaturní zkoušky nanečisto za zdmi svého zabezpečeného domu ve Wannsee. Zpočátku se Gabriel choval věcně a prakticky, s každým dalším nácvikem se však stával křehčím a podrážděnějším. Michail měl obavu, zda netrpí postraumatickou reakcí na úraz v Mořici či kruté prožitky z Pusté končiny, Eli Lavon však věděl, že je to něčím jiným. Tady jsme v Berlíně, vysvětloval. Pro každého z nich byl Berlín městem duchů, pro Gabriela to však platilo dvojnásob. Tady žili jeho prarodiče. S největší pravděpodobností by tu měl svůj domov i Gabriel, kdyby nebylo té bandy zločinců, kteří se sešli ve vile u jezera na druhém konci ulice.

A tak s obdivuhodnou trpělivostí poslouchali, když snad posté vznášel námitky ke každému aspektu společného plánu. A neubránili se úsměvu, když po zvláště nevydařené závěrečné projížděčce dal Jaakovovi s Odedem pořádný kartáč. A dávali si velký pozor, aby jej nerušili, když byl sám, protože i když strávil celý život mezi špiony, míval nervy na pochodu. A nakonec, když to poslední berlínské odpoledne už nedokázali déle snášet jeho špatnou náladu, mu začernili jeho nápadně šedé spánky a ukryli jeho nepřehlédnutelně zelené oči za slunečními brýlemi. Pak jej zabalili do kabátu, ovázali šálou a s povzbudivým šťouchancem jej vypustili ze zabezpečeného domu ven mezi duše mrtvých.

Jako muž zvyklý pracovat v terénu si chtěl alespoň jednou vše prohlédnout na vlastní oči – ambasádu, hlídková stanoviště, únikové trasy, místo únosu. Potom se nechal S-Bahnem odvést přes celý Berlín až k Braniborské bráně. Když se ocitl na dřívější východoněmecké straně města, vydal se pěšky pod holými větvemi líp po ulici Unter den Linden až na Friedrichstrasse. Z dnešního nákupního bulváru, který býval ve dvacátých letech minulého století centrem zhýralého nočního života, zahnul doprava a pokračoval až do čtvrti Mitte. Tu a tam zahlédl pozůstatky stalinistické minulosti, většinou však již byly architektonické skvrny z dob komunismu odstraněny. Jako by se studená válka ani ta skutečná před ní nikdy neodehrály. V současném Mitte nebyly žádné památníky, jen všudypřítomný blahobyt.

Na Kronenstrasse se Gabriel vydal opět vpravo a pokračoval ulicí na východ až k modernímu činžáku s velkými čtvercovými okny, které zářily jako desky z onyxu. Kdysi dávno, ještě před nástupem komunistů i před válkou, tu stávala vznešená neoklasicistní budova z šedého kamene. Ve druhém patře bydlel německý expresionistický malíř Viktor Frankel se ženou Sarah a dcerou Irene, Gabrielovou matkou. Gabriel ten byt nikdy neviděl ani na fotografii, ale jednou, když byl ještě malý chlapec, se mu jej matka pokusila nakreslit, než propukla v pláč. Tak tady žili svůj bezstarostný maloměstský život naplněný uměním, hudbou a odpoledními procházkami po Tiergartenu. A na tomto místě byli i ve chvíli, kdy se smyčka kolem jejich krku začala pozvolna utahovat. Nakonec je na podzim roku 1942 nahnali s jejich krajany do dobytčích vagonů a deportovali na východ do Osvětimi. Gabrielovy prarodiče nacisté zplynovali hned po příjezdu, matku poslali do ženského pracovního tábora v Březince. Nikdy Gabrielovi nevyprávěla, co tam zažila. Všechno však svěřila papíru a uzamkla do archivů památníku Jad Vašem.

Neřeknu ti nic o tom, co jsem viděla. Nemůžu. Dlužím to těm, kteří zemřeli…

Gabriel zavřel oči a spatřil ulici z doby, než vypuklo to šílenství. A pak spatřil sám sebe jako chlapce, který přichází na návštěvu svých prarodičů, jimž bylo dopřáno dožít se stáří. Představoval si, jaký by život mohl být, kdyby nevyrostl v Jizreelském údolí, ale tady v Berlíně. A pak mu do obličeje zavanul štiplavý kouř, jako dým ze vzdáleného krematoria, a za zády zaslechl známý hlas.

„Co sis myslel, že tu najdeš?“ zeptal se Ari Shamron.

„Sílu,“ odpověděl Gabriel.

„Tvá matka ti dala sílu, když ti vybrala jméno,“ řekl Shamron. „A pak tě dala mně.“

29

BERLÍN

Shamron se v Adlonu zapsal pod jménem Rudolf Heller, což byl jeden z jeho oblíbených evropských pseudonymů. Gabriel se chtěl vyhnout bezpečnostním kamerám tohoto vyhlášeného starého hotelu, a tak se raději vydali na procházku po okraji Tiergartenu. Vzduch byl náhle mrazivý a mezi sloupy Braniborské brány hvízdal vítr. Shamron měl na sobě kabát z kašmíru, staromilský pánský klobouk a brýle s tónovanými skly, v nichž vypadal jako ten typ podnikavců, kteří se dostali k penězům pochybnými způsoby a nikdy neprohráli v bakaratu. Zastavil se u nového berlínského Památníku holocaustu, strohé pláně z šedých obdélníkových kvádrů, a přísně se zamračil.

„Vypadají jako kontejnery vyskládané z nákladní lodi.“

„Architekt chtěl vytvořit atmosféru znepokojení a zmatku, má to představovat dobře zorganizované vyhubení milionů životů ve válečném chaosu.“

„Ty to v tom vážně vidíš?“

„Především považuju za malý zázrak, že takový památník existuje právě na tomto místě. Mohli jej postavit někde na poli za městem, ale umístili jej sem, do samého srdce znovu sjednoceného Berlína, hned vedle Braniborské brány.“

„Přiznáváš jim zbytečné zásluhy, můj synu. Po válce všichni předstírali, že si ani nevšimli, jak jejich sousedé mizí uprostřed noci. Teprve až jsme chytili toho darebáka, co pracoval jen kousek odtud, Němci a zbytek světa pochopili, co byl holocaust za hrůzu.“

Ukázal za Tiergarten směrem, kde ležela Kurfürstenstrasse. Na ní si v honosné budově, v níž kdysi sídlila Společnost vzájemné židovské pomoci, zřídil Adolf Eichmann svůj hlavní stan. Gabrielův zrak se však nedokázal odtrhnout od šedých kamenných kvádrů památníku.

„Měl bys to jednou všechno sepsat, Ari.“ Odmlčel se a pohlédl na Shamrona. „Než bude pozdě.“

„Nikam se zatím nechystám.“

„Ani ty nebudeš žít věčně. Měl bys něco ze svých vzpomínek svěřit tužce a papíru.“

„Memoáry špionů jsou vždycky nudné čtivo. K čemu by to vůbec bylo?“

„Svět by si alespoň připomněl, proč nežijeme v Německu či Polsku, ale v Izraeli.“

„Světu je to jedno,“ zareagoval Shamron s odmítavým gestem ruky. „A holocaust není jediný důvod, proč máme domov v zemi izraelské. Žijeme tam, protože je náš od počátku. My do něj patříme.“

„Dokonce ani někteří z našich přátel už tomu tolik nevěří.“

„To proto, že Palestinci a jejich spojenci zdárně přesvědčují svět, že jsme si přisvojili arabskou půdu. Tváří se, jako by staré izraelské říše byly jen mýtus, jako by jeruzalémský chrám byl jen smyšlenkou z bible.“

„Už mluvíš jako Eli.“

Shamron se krátce usmál. „Tvůj přítel Eli vede v těch hromadách kamení pod Západní zdí svůj vlastní boj. Naši muslimští bratranci snadno zapomínají, že ten jejich Skalní dóm a mešita al-Aksá stojí na základech prvního a druhého židovského chrámu. Z politického boje o Palestinu se stala náboženská válka o Jeruzalém. A my musíme světu dokázat, že jsme tu byli první.“

Mezi kameny památníku zasténal poryv větru. Shamron zvedl límec svého kabátu a zahnul za roh ulice pojmenované podle Hannah Arendtové, filozofky a politické teoretičky, která Eichmannovu roli ve vyhlazení šesti milionů evropských Židů vysvětlovala termínem „banalita zla“. Shamron, který s tímto katem strávil o samotě mnoho hodin v tajném bytě v Buenos Aires, toto sousloví považoval za mírně řečeno scestné. Vešel do jednoho malého bufetu, a když si všiml, že uvnitř platí zákaz kouření, posadil se venku u stolku.

„To jsou ti zdraví Němci,“ procedil a zapálil si cigaretu. „Zrovna tohle teď svět nejvíc potřebuje.“

„Myslel jsem, že jsi jim už odpustil.“

„Odpustil,“ řekl Shamron, „ale obávám se, že nikdy nezapomenu. A taky bych uvítal, kdyby se jejich vláda od Islámské íránské republiky trochu víc distancovala. Už dávno jsem ale pochopil, že je zbytečné modlit se za nemožné věci.“

Shamron přestal hovořit, když jim sympatická servírka s mléčnou barvou pokožky přinesla kávu. Když opět odešla, rozhlédl se po rušné ulici a usmál se.

„Co je tu tak legračního?“ zeptal se Gabriel.

„Když tě Saúdové pustili z vězení, tvrdil jsi mi, že to bylo naposledy, co jsi přijal práci od Ústavu. A teď se chystáš na jednu z jeho nejrizikovějších operací jenom proto, že nějaké děvče nepřežilo škaredý pád ve vatikánské bazilice.“

„To děvče mělo jméno,“ odpověděl Gabriel. „A nebyl to pád, ale vražda. Strčil do ní Carlo Marchese.“

„S Carlem to vyřídíme, až skončíme s Masúdem.“

„Předpokládám, že sis náš plán prostudoval.“

„Důkladně. Instinkt mi říká, že do prvního auta musíte Masúda dostat nejpozději za třicet vteřin.“

„Nazkoušeli jsme to za dvacet. Ze zkušenosti ale vím, že v reálu běží věci ještě rychleji.“

„Zvlášť když v tom máš prsty ty,“ zavtipkoval Shamron. „Dnes večer ale budeš jenom divák.“

„Velmi nervózní divák.“

„Máš proč. Pokud to nevyjde, bude to diplomatická katastrofa, a to nemluvím o tom, jaký propagandistický účinek to bude mít pro Íránce. Svět jako by vůbec neviděl, že si naše lidi berou na mušku, kdykoli je napadne. Když jim ale odpovíme stejnou mincí, už jsme pro ně ničemové a pistolníci.“

„Mohli by nám říkat i hůř.“

„Například?“

„Například slaboši,“ odpověděl Gabriel.

Shamron souhlasně pokýval hlavou a zamyšleně si zamíchal kávu. „Dostat Masúda ven z auta a nacpat ho do druhého bude ta nejsnazší část operace. Přesvědčit jej, aby mluvil, bude mnohem složitější.“

„Určitě máš nějaké doporučení, jinak by ses nikam neobtěžoval.“

Shamron kvitoval poznámku kývnutím hlavou. „Masúd není člověk, který se nechá hned tak něčím zastrašit. Zlomíte ho jedině tím, že mu nabídnete osud horší než smrt. A pak mu hodíte záchranné lano a budete doufat, že se chytí.“

„A když se chytí?“

„Budete mít nutkání vyždímat z něj i tu poslední informaci. Podle mého skromného názoru by to ale byla velká chyba. A vedle toho,“ dodal, „na to nebude čas. Dostaňte z něj to, co potřebujete vědět, abyste zarazili ten útok. A pak…“

Shamron se zarazil. Gabriel dokončil myšlenku za něj.

„Pak jej pusťte.“

Shamron se zamračil a přitakal. „Nejsme jako naši nepřátelé. To znamená, že nezabíjíme lidi s diplomatickým pasem, ani když mají ruce od krve našich dětí.“

„Ani když víme, že bude v budoucnu znovu zabíjet?“

„Nemáš na vybranou než uzavřít smlouvu s ďáblem. Masúd musí věřit, že dodržíte slovo. A obávám se, že tuhle důvěru si nevysloužíte, když mu necháte zavázané oči a schováte se před ním za masku. Budeš mu muset ukázat svou dobře známou tvář a dívat se mu přímo do očí.“ Shamron se odmlčel a pak dodal: „Pokud ovšem nebudeš chtít výslech přenechat někomu jinému.“

„Komu?“

Shamron neodpověděl.

„Tobě?“

„Jsem ta nejlogičtější volba. Když uvidí Masúd za stolem tebe, může se právem obávat, že tohle martyrium nepřežije. Když ale uvidí mě…“

„Snad jej nezalije hřejivý pocit?“

„Bude vědět, že jedná s těmi nejvyššími špičkami izraelské vlády,“ odpověděl věcně Shamron. „Už jen to by mu mělo rozvázat jazyk.“

„Vážím si tvé nabídky, Abba.“

„Ale nemáš v úmyslu ji ani zvažovat.“ Shamron se odmlčel a pak se zeptal: „Doufám, že si uvědomuješ, že po zbytek života se tě bude snažit zabít.“

„Tak to se bude muset postavit do řady.“

„Vždycky se můžeš vrátit zpátky do Izraele.“

„Nikdy to nevzdáš, viď?“

„Nemám to v povaze.“

„Čím bych se tam živil?“

„Mohl bys mi pomoct s psaním knížek.“

„U toho bychom se nejspíš navzájem pozabíjeli.“

Shamron pomalu rozmačkal cigaretu v popelníku a naznačil, že je čas jít. „Je to docela příhodné, nemyslíš?“

„Co?“

„Že se tvoje poslední operace odehraje tady, ve městě špionů.“

„Je to město mrtvých,“ řekl Gabriel. „A chci odtud zmizet hned, jak to bude jen trochu možné.“

„Nezapomeň si odnést Masúda jako suvenýr. A ať uděláš cokoli, nenech se chytit.“

„Shamronovo jedenácté přikázání.“

„Amen.“

Rozloučili se pod Braniborskou branou. Shamron se vrátil do svého hotelového pokoje v Adlonu a Gabriel na chodníčky Tiergartenu. Po nich se procházel, dokud neměl jistotu, že jej nikdo nesleduje, a pak se vrátil do zabezpečeného domu ve Wannsee. Když vešel dovnitř, členové jeho týmu právě prováděli poslední kontrolu. Se soumrakem se začali v opatrných intervalech vytrácet ven a v šest už byli všichni na svých stanovištích. Gabriel důkladně prohlédl všechny místnosti starého domu, aby se ujistil, že po nich nezůstala žádná stopa. Pak si sedl a ve tmě zíral do otevřeného notebooku na klíně. Na monitoru se objevil záběr na íránské velvyslanectví, který získali s laskavým přispěním miniaturní kamery s vysokým rozlišením, jež se ukrývala v legálně zaparkovaném autě na protilehlé straně ulice. Dvanáct minut po osmé se pomalu zvedla bezpečnostní závora v bráně ambasády a do záběru vstoupil černý mercedes. Zahnul doleva a mihl se jen pár centimetrů od kamery – byl tak blízko, až měl Gabriel pocit, že stačí natáhnout ruku a jediného pasažéra vytáhnout za límec ze zadního sedadla. Raději však zvedl vysílačku k ústům a informoval své kolegy, že ďábel jim za okamžik vjede do náruče.

30

BERLÍN

Taqíja začala o dvě minuty později, přesně ve 20:14 místního času, kdy berlínská policie obdržela telefonát ohledně podezřelého objektu, který byl objeven uvnitř zastřešené nákupní promenády a administrativního komplexu Europa, hned vedle ruin pamětního kostela císaře Viléma. Objektem byl ve skutečnosti otrhaný plátěný ruksak, který obyčejně nosívají vyznavači gotického rocku, skinheadi, anarchisté, radikální ekologové a jiné problémové existence. Ležel u nohy lavičky jen pár metrů od proslulých vodních hodin, které se těšily velké oblibě zejména mezi dětmi. Osobu, která jej tu zanechala, svědkové později popsali jako muslimku ve věku kolem třiceti let. Roky souhlasily, nikoli však její etnická příslušnost. Tento omyl jim ovšem bylo nutno odpustit, protože po celou dobu byla zahalená do hidžábu.

Volající, který nález podezřelého ruksaku oznámil, o jeho obsahu tvrdil, že vypadá jako výbušnina, a první policejní důstojník, jenž se na místě objevil, to jen potvrdil. Byla nařízená okamžitá evakuace prostoru v okolí vodních hodin, která se za krátkou dobu vztahovala i na promenádu a nejbližší okolí. Ve 20:25 se v okolních ulicích dalo do pohybu několik tisíc lidí a na místo se začaly sjíždět policejní jednotky ze všech berlínských obvodů.

Dokonce i uvnitř poklidné a majestátní budovy hotelu Adlon bylo zřejmé, že celý Berlín zachvátila pohotovostní panika. V proslulém baru a hotelové hale, v níž se kdysi tak rádi ukazovali nacističtí pohlaváři a jejich nohsledi, se nervózní hosté dožadovali vysvětlení od managementu, a někteří dokonce vystrčili nos na ulici, aby si na vlastní oči prohlédli hlídkové policejní vozy, které se řítily po Unter den Linden. Jednoho hosta však jako by se to pozdvižení vůbec netýkalo. Ten dobře oblečený pán pokročilého věku si poručil skleničku whisky, které se vůbec nedotkl, a pak se nechal výtahem odvést do svého apartmá v nejvyšším podlaží. Tam se postavil k oknu a sledoval světelnou show, jako by ji uspořádali na jeho počest. Po chvilce vytáhl mobil z náprsní kapsy svého saka a vytočil číslo, které mu tam předem nainstaloval jeden technický hračička. Vyslechl si sled několika kliknutí a tón. Pak jej krátkým zabručením pozdravil mužský hlas.

„Na co se to dívám?“ zeptal se Ari Shamron.

„To je jenom předehra,“ odpověděl Uzi Navot.

„Kdy se zvedne opona na první jednání?“

„Za minutu, možná ještě dřív.“

Shamron přerušil spojení a hleděl z výšky na modrá světla blikající po celém městě. Nádherná podívaná, říkal si. Uskokem a lstí povedeš válku svou.

V tutéž chvíli asi pět kilometrů západně od Shamronova unikátního pozorovacího stanoviště seděli Jossi Gavish a Michail Abramov každý na svém motocyklu a vyčkávali na okraji malého parčíku na Hagenstrasse. V tu hodinu už byl parčík dávno liduprázdný, z oken miniaturních germánských hradů lemujících ulici však vycházelo hřejivé světlo. Michail si třel své poraněné koleno. Jossi se ani nepohnul a vypadal, jako by byl odlit z bronzu.

„Jossi, klid,“ řekl Michail povzbudivě. „Zkus se uvolnit.“

„Ty na rozdíl ode mě nemáš v batohu bombu.“

„Ta bouchne až deset sekund po tom, co ji přiděláš na auto.“

„Co když exploduje dřív?“

„To se nemůže stát.“

„Vždycky je něco poprvé.“

Kolem prolétlo zelenobílé policejní auto se zapnutou houkačkou. Jossi dosud nepohnul jediným svalem.

„Zhluboka dýchej,“ nařídil mu Michail, „nebo budou mít policajti důvod k podezření, že se chystáš unést íránského diplomata.“

„Proč tu bombu musím klást zrovna já?“

„Někdo to musí udělat.“

„Jenže já jsem obyčejný analytik,“ protestoval Jossi. „Nemám ve zvyku vyhazovat auta do vzduchu. Já čtu knížky.“

„Chceš se raděj postarat o řidiče?“

„A jak bych to podle tebe asi udělal? Omráčil jej svým ostrovtipem?“

Než Michail stačil odpovědět, v jeho miniaturním sluchátku zapraskalo a následovaly tři úsečné slabiky. Vyhlédl směrem do ulice a zahlédl přední světla přijíždějícího mercedesu. Když míjel jejich stanoviště, rozeznal na zadním sedadle Masúda, který v matném vnitřním osvětlení doháněl nějaké papírování. Za pár sekund po něm projelo BMW, jež řídila Rimona, Jaakov s Odedem seděli vzadu rovně jako pravítka. Nakonec se s rachotem přehnal dodávkový passat, jehož volantu se Eli Lavon držel s výrazem, jako by naváděl ropný tanker mezi ledové kry. Michail s Jossim se pevně chopili řídítek a čekali na další signál.

Situace se přiblížila k bodu, jemuž Shamron s oblibou říkával „operační rozcestí“. Zatím nepřekročili žádnou hranici a nespáchali žádný zločin, s výjimkou planého poplachu v centru Europa. Akce mohla být stále zastavena, přehodnocena a přeložena na jindy. V mnoha ohledech by to bylo jednodušší řešení – netasit, ale zasunout meč zpět do pochvy. To ovšem Shamron zase nazýval „únikovou cestou zbabělců“. Byl totiž vždycky přesvědčen, že mnohem více operací potopilo váhání než unáhlenost.

Ten večer to však nebyl Shamron, na němž ležela tíha rozhodnutí. Tu měl v rukou potlučený starý válečník, který seděl sám ve vyprázdněném domě ve Wannsee. Zíral na obrazovku svého přenosného počítače a sledoval, jak se členové jeho týmu i s cílem pomalu pohybují k bodu, odkud již nebylo návratu. Tím byla Königsallee, ulice táhnoucí se od rozlehlého parku Grunewald až k rušné Kurfürstendamm – jakmile ji Masúd přejede, dostane se definitivně mimo jejich dosah. Gabriel se naladil na zabezpečenou vysílačku a zeptal se, zda má někdo nějaké poslední připomínky. Když se neozval žádný hlas, vydal rozkaz. Pak zavřel oči a zaposlouchal se do houkání sirén.

Později někteří jedinci u Krále Saula naříkali, proč nebyl pořízen žádný videozáznam. Shamron byl však opačného názoru. Tvrdil, že operační videonahrávky by měly zůstat v arzenálu nepřátel Izraele stejně jako mise sebevražedných atentátníků. A kromě toho, tvrdil, žádný film nedokáže zachytit dokonalost manévru. Ten byl přímo epickou básní, legendou, kterou je záhodno vyprávět budoucím pokolením v mihotavé záři pouštních ohňů.

Vše začalo téměř nepostřehnutelným pohybem dvou vozidel – jedno řídila Rimona a druhé Eli Lavon. Obě zároveň zpomalila a natlačila se na pravou stranu, aby Jossimu uvolnila průjezd k zadnímu nárazníku mercedesu. Dostal se k němu lehkým zmáčknutím plynu a za pár vteřin už nahlížel ďáblovi přes rameno. Opatrně sáhl do své náprsní kapsy a sepnul aktivační pojistku na magnetickém granátu. Pak už se jen díval přímo před sebe a čekal, až do vozovky vstoupí dívka.

Měla na sobě neonově zelenou bundu s reflexními pruhy na rukávech a tlačila před sebou kolo se zapnutým předním světlem na řídítkách. Ještě před hodinou měla na zádech plátěný ruksak, jenž vzbudil takové pozdvižení v centru Berlína. Když nyní mírně kulhavým krokem vstupovala na dobře osvětlený přechod pro chodce, neměla u sebe nic víc než falešný pas a bezbřehou nenávist k muži, který se vezl na zadním sedadle přijíždějícího mercedesu.

Na okamžik dostali všichni strach, aby se Masúdův řidič nerozhodl využít své diplomatické imunity a nesrazil ji. Nakonec ale přece jen instinktivně dupl na brzdu a velký černý sedan se v oblaku modrošedého kouře smýkavě zastavil. Jossi strhl svůj stroj vlevo, aby se vyhnul zadnímu nárazníku mercedesu, zařval několik obscénních slov do okénka řidiče a potom na disk předního kola nepostřehnutelným pohybem připevnil granát. V tu chvíli už byla dívka v bezpečí na druhé straně ulice. Masúdův řidič jí dokonce omluvně zamával, než se znovu rozjel. Dívka to přijala s úsměvem, z místa ale prchala až přehnaným kvapem.

Šest sekund poté zařízení explodovalo. Jeho pečlivě tvarovaná a kalibrovaná nálož vyslala veškerou detonační sílu dovnitř, a tím zamezila škodám a obětem v bezprostřední blízkosti. Rozhodně více štěkala, než kousala, i když byl výbuch dostatečně silný na to, aby zcela roztrhal levou přední pneumatiku a zdeformoval plech přední kapoty. Oslepený a zmatený řidič strhl auto instinktivně doprava. To přeletělo přes obrubník, prorazilo železné zábradlí a bezvládně přistálo na Hagenplatzu, malém trojúhelníku zeleně, který si tým pracovně nazval jako „zmrzlinové náměstí“.

Pokud měl plán nějakou slabinu, pak to byla autobusová zastávka pár metrů od křižovatky. Toho večera na ní čekalo pět lidí – starší německý manželský pár, dva mladí Turci a asi dvacetiletá dívka, která byla tak hubená a bledá, až působila dojmem, že se právě vypotácela z nějaké nedaleké budovy vybombardované Spojenci. To, co všichni tito lidé záhy spatřili, nemohli nazvat jinak než jako akt hluboké lidskosti, který vykonali tři samaritáni, již se náhodou zjevili na scéně. Jeden z nich, vysoký a hubený motocyklista, ihned přispěchal na pomoc zraněnému řidiči. Alespoň to tak ze zastávky vypadalo, protože si nikdo z očitých svědků nevšiml, že onen velkodušný zachránce řidiče bleskurychle odzbrojil a do levého stehna mu píchl dávku silného sedativa.

Ostatní samaritáni svou pozornost zaměřili na muže ze zadního sedadla mercedesu. Díky skutečnosti, že se nepřipoutal bezpečnostním pásem, byl z nárazu silně otřesen. Tento stav se po dávce sedativa ještě zhoršil, čehož si svědkové také neměli šanci povšimnout. Dobře si ale pamatovali na dva muže, kteří vytáhli zraněného pasažéra z rozbitého auta a ohleduplně jej přenesli do vlastního. Auto okamžitě vyrazilo vpřed a hned odbočilo vlevo do grunewaldské divočiny – což bylo poněkud zvláštní, protože nejbližší nemocnice byla vpravo. Motocyklista se vydal za nimi a stejně tak i passat řízený pokorně vyhlížejícím staříkem, který vypadal, jako by vůbec nevnímal okolí. Když byli později svědkové dotazováni policií, vypověděli, že všechno proběhlo v naprostém tichu. Vlastně promluvil jen jeden ze tří samaritánů, ten s tmavými vlasy a s dolíčky ve tváři. „Pojedeš s námi,“ pronesl prý k pasažérovi. „Ochráníme tě před Židy.“

Jak Gabriel předpověděl, únos trval ještě kratší dobu, než očekával – celkem pouhých třináct sekund, přičemž na vytažení Masúda z vozu jich bylo potřeba pouhých osm. V osamělém domě ve Wannsee poslouchal, jak tým provádí první výměnu vozidla, a pak sledoval jejich světla, jež mířila na sever po dálnici E51. Čas se nyní stával drahocenným zbožím. Potřebovali každé zrnko, každou kapku. Pár sekund mohlo znamenat rozdíl mezi úspěchem a nezdarem, mezi životem a smrtí. Gabriel nemohl nic víc dělat. Právě zapálil město svých nočních můr a dál už mohl jen sledovat, jak hoří.

Vyslal bleskovou zprávu ke Králi Saulovi a potvrdil, že první fáze operace proběhla podle plánu. Pak vyšel ven a nastoupil do sedanu audi. Minul strašidelný dům u jezera, v němž byla naplánována vražda jeho prarodičů, a pokračoval na dálnici. Berlínská policie se stále ještě sjížděla do centra města. Jak dlouho ještě?

U okna nejvyššího podlaží hotelu Adlon stál osamocený Ari Shamron a sledoval pod sebou rej modrých policejních světel. Několik posledních minut ještě všechna proudila do stejného bodu uprostřed západního Berlína. Ve 20:36 si však povšiml, že se jejich tok začínal měnit. Neobtěžoval se dotazem ke Králi Saulovi, aby mu to osvětlil. Úskok a lest byly prohlédnuty. Teď už to byl jen závod k hranicím.

Část třetí

STUDNA DUŠÍ

31

BERLÍN – SEVERNÍ DÁNSKO

Íránská osvobozenecká armáda, doposud neznámá skupina, jež se upsala svržení teokratických vládců své vlasti, se na monitorech západních – a vlastně i všech ostatních – radarů objevila následující dopoledne, když se přihlásila k odpovědnosti za únos Masúda Rahímího, vysoce postaveného íránského zpravodajského agenta působícího na německé půdě. Učinila tak v tištěném prohlášení, které bylo utajenou cestou doručeno do londýnské centrály BBC a objevilo se i na webové stránce, která se rozsvítila jen pár hodin po únosu. V dlouhém seznamu požadavků figurovalo zrušení vývoje jaderných zbraní a propuštění všech lidí vězněných z důvodů politického přesvědčení, náboženského vyznání a sexuální orientace. Mulláhové měli na jejich splnění pouhých dvaasedmdesát hodin, jinak skupina dopřeje Masúdovi násilnou smrt, jakou on sám připravil stovkám nevinných obětí. A aby dodala svým požadavkům na vážnosti, vyslala do éteru fotografii zajatce ve společnosti dvou ozbrojených únosců v kuklách. Masúd měl ruce spoutané za zády a nepřítomně zíral do objektivu. Jeho tvrdý obličej nevykazoval žádné známky násilí, ale jeho oči se zdály poněkud znavené.

Dramatické vynoření nového íránského opozičního hnutí většinu médií docela zaskočilo a v průběhu prvních hodin krize nezbývalo reportérům amerických a evropských sdělovacích prostředků než divoce spekulovat o původu a záměrech IOA. Postupně se jim nicméně podařilo poskládat portrét nepočetné, pevně stmelené skupiny íránských sekulárních intelektuálů a exulantů, kteří by rádi převedli svou zemi z temného středověku do moderního světa. Večer už odborníci na terorismus a zahraniční politiku na obou stranách Atlantiku hovořili o nové síle, jež představuje reálnou mocenskou hrozbu současnému íránskému režimu. Ani jeden z nich si neuvědomil, že každé zrnko informací, které s takovou autoritou předávali, bylo důkladně připraveno v jednom telavivském suterénu.

Pár zběhlejších komentátorů v problematice terorismu už na jméno Rahímí narazilo a ti dříve narození, kteří si ještě vzpomněli na krizi s americkými rukojmími v Íránu z konce sedmdesátých let, jeho neblahý osud vnímali s určitým zadostiučiněním. Jinak tomu ovšem bylo v Teheránu, odkud přišla očekávaná prudká reakce. V oficiálním prohlášení íránská vláda popřela existenci nějaké osvobozenecké armády, popřela, že by Masúd Rahímí byl agentem jejich rozvědky, a popřela i jakoukoli souvislost jeho osoby s terorismem. A hned také obvinila Izrael, že si tu organizaci vymyslel, aby mohl zakrýt svou účast na celé aféře. Izraelský premiér se v Knessetu rozohnil a všechna tvrzení Íránců odsoudil jako zmatený blábol zvrhlých fanatiků. Pak se ještě méně vybíravě obořil na Němce, že dovolili, aby se Masúd, známý vrah s krví stovek nevinných obětí na svých rukách, schovával na jejich půdě za masku diplomatického činitele. Německá kancléřka tuto poznámku záhy označila za neužitečnou a vyzvala izraelského premiéra, aby podnikl kroky ke zklidnění situace. Neoficiálně pak šéfům německé zpravodajské služby sdělila, že podle jejího mínění za vším bezpochyby stojí právě Izraelci.

Nebylo nic překvapivého, že vzhledem k preciznosti celé operace se mnozí zástupci policie a bezpečnostních složek s míněním kancléřky ztotožnili, i když neměli jediný doklad, který by toto obvinění potvrzoval. Otrávený ministr vnitra se před svými nejbližšími spolupracovníky čertil, že to mohli udělat jedině Izraelci, protože žádná jiná rozvědka na světě by operaci s takovou bravurou – či spíše s takovou ďábelskou lstivostí – ani nedokázala vymyslet. Ministrovi poradci však svému pánovi moudře poradili, aby toto niterné přesvědčení na příští tiskové konferenci nijak neventiloval.

Ke cti německé policie však hovořil fakt, že do pátrání po zmizelém Íránci vrhla veškeré své síly. Pročesala celou zemi od východu na západ, od bavorských hor až po skalnaté pobřeží Baltu. Hledala jej ve městech i na vesnicích. Kontaktovala své nejlepší zdroje v početné komunitě radikálních německých islamistů a prověřila každý telefonát a e-mail, o němž si myslela, že by mohl obsahovat nějaký klíč. Ten večer informoval ministr vnitra íránského velvyslance, že přes veškerou snahu německé policie je nutno konstatovat, že jeho kolega zmizel z povrchu zemského bez jediné stopy. Pochopitelně to nebyla pravda. Prostě jen hledali na špatném místě.

Na severním cípu Dánska se nachází úzký poloostrov ve tvaru kočičího drápu, kde se střetává Severní moře s Baltem v nikdy nekončící válce. Na baltské straně poloostrova je ploché a opuštěné písečné pobřeží, podél Severního moře se však táhnou vysoké, větry hnané duny. V těch místech leží nenápadná vesnička Kandestederne. V létě bývá plná dánských prázdninových výletníků, po zbytek roku však působí, jako by z ní lidé utekli před morovou nákazou.

Na okraji vesnice stála ve vlhkém stínu rozlehlé duny pěkná dřevěná chata s velkou verandou s výhledem na moře. Měla čtyři ložnice, vzdušnou kuchyň plnou nerezového nádobí a dva prostorné obývací pokoje zařízené v minimalistickém dánském stylu. Pyšnila se také vinným sklípkem v suterénu, který však útvar poklízeček narychlo přeměnil ve zvukotěsnou vazební celu. V ní seděl muž, po němž německá policie tak usilovně pátrala – se zavázanýma očima, ústy ucpanými roubíkem, svlečený do spodního prádla a nekontrolovatelně se třesoucí zimou. Za celých čtyřiadvacet hodin nedostal nic k jídlu ani k pití a nebyla mu poskytnuta žádná péče vyjma lehké dávky tišícího prostředku. Nikdo s ním nepromluvil. Masúd z toho mohl v té chvíli usuzovat, že je odsouzen k pomalé, trýznivé smrti vyhladověním. Byl to trest, který si zasloužil. Prozřetelnost však pro něj zvolila jiný osud.

Další úsek Masúdovy cesty začal v šestadvacáté hodině jeho zajetí, když jej Michail s Jaakovem odvedli s páskou na očích a roubíkem nahoru do jídelny. Jakmile mu pevně přivázali ruce ke kovové židli, sejmuli mu pásku a uvolnili ústa. Masúd několikrát rychle zamrkal a pak se rozhlédl kolem sebe. Na zdech místnosti viselo několik zvětšených fotografií zachycujících jeho slavné činy – tady ruiny kasáren amerických mariňáků v Bejrútu, tam ohořelý trup telavivského autobusu či rozmetané zbytky židovského komunitního centra v Buenos Aires. Pokusil se na svém ztrhaném obličeji vyvolat nechápavý výraz, když však jeho zrak nakonec dopadl na člověka, který seděl u stolu před ním, vyděšeně sebou trhl.

„Čekal jsi snad někoho jiného?“ zeptal se Gabriel s klidem plynnou angličtinou.

„Nemám tušení, kdo jste,“ odpověděl Masúd ve stejném jazyce.

„Nepovídej.“

„Tohle vám neprojde.“

„Už se stalo.“

Na stole před Gabrielem ležely tři věci: složka s dokumenty, BlackBerry a nabitá beretta ráže devět milimetrů. Se strojenou opatrností odsunul berettu pár centimetrů stranou a posunul BlackBerry přes stůl, aby Masúd viděl na displej. Na něm se zobrazila přední stránka mobilního zpravodajství BBC. Její hlavní zpráva informovala o smělém únosu v samém srdci Berlína.

„Dopustil jste se hrubého porušení vídeňské konvence o diplomatických vztazích,“ řekl Masúd po chvilce váhání.

„Tvůj únos spáchala íránská osvobozenecká armáda. Alespoň to čtu tady ve zprávách,“ upozornil ho Gabriel a zaťukal na displej. „Jak jistě víš, v BBC se obvykle nepletou.“

„To nebylo špatně sehrané.“

„Nebylo to tak těžké,“ odpověděl Gabriel. „Jen jsme si půjčili stránku z vašeho scénáře.“

„Z jakého scénáře?“

„Z taqíje.“

„Nic takového neexistuje. Je to jen lež šířená nepřáteli šíitského islámu.“

„Vy ale z taqíje čerpáte den co den, když celému světu tvrdíte, jak je váš jaderný program mírumilovný.“

„O to tady jde?“

„Ne.“ Gabriel shrábl chytrý telefon a pak demonstrativně zalistoval v obsahu složky. „Jsi obviněn ze zorganizování vícenásobných teroristických činů, které přinesly smrt stovkám nevinných lidí. Rovněž jsi obviněn z osnování doposud neuskutečněných teroristických činů a z poskytování materiální podpory skupině, která má za cíl fyzickou likvidaci mého národa.“ Zvedl oči od dokumentů a vyzval jej: „Popíráš svou vinu?“

„Jsem třetí tajemník konzulárního oddělení íránského velvyslanectví v Berlíně.“

„Popíráš svou vinu?“

„Porušujete veškeré diplomatické normy.“

„Popíráš svou vinu?“

Masúd zvedl bradu a řekl: „Jsem nevinen.“

Gabriel zavřel složku. Soud byl odročen.

Tu noc jej předvedli ještě ke dvěma slyšením, pokaždé však se stejným výsledkem. Pak jej drželi při bdělém vědomí pravidelným proudem ledové mořské vody a uši rvoucím rachotem, který do jeho zvukotěsné komory vháněli pomocí výkonných reproduktorů. Gabriel se zdráhal použít fyzických donucovacích prostředků – byl si jistý, že dostatečná spánková a smyslová deprivace bude stačit k tomu, aby Masúd nakonec přiznal, že je to všechno jeho dílo – neměl však na vybranou. V tu chvíli už tikaly dvoje hodiny. Jedny sledovaly čas, který zbýval do útoku, druhé zbývající hodiny do chvíle, než budou odhaleni. Gabriel stanovil pro odchod z Dánska horizont dvaasedmdesáti hodin. Šéf dánské bezpečnostní služby byl sice přítel, to by se však rychle změnilo, kdyby se dozvěděl, že Gabriel na dánskou půdu zavlekl osobu typu Masúda Rahímího.

A tak druhý den na svého zajatce postupně zvýšili tlak. Hluk byl ještě hlasitější, voda mrazivější a hrozby, které mu šeptali do ucha, ještě zesílily. Když si řekl o jídlo, donesli mu talíř s pískem. Když žádal o vodu, ohodili jej kýblem mrazivé slané vody přímo z moře. Spánek nepřichází v úvahu, ujišťovali jej, dokud nezačne spolupracovat.

S každou vlekoucí se hodinou Masúdovy síly i vůle k odporu postupně ubývaly. Stále více si však zřejmě začínal uvědomovat, že tato nešťastná epizoda nemusí nutně skončit jeho smrtí, že se možná objeví nějaká dohoda. Jak jej ale přimět, aby se vrhl po nabídnutém prstu? A kdo by mu jej měl podat?

„Proč já?“ bránil se Eli Lavon nevěřícně.

„Protože v celém domě působíš nejvíc mírumilovně,“ řekl Gabriel. „A protože jsi jediný, kdo se jej zatím nedotkl.“

„Já přece lidi nevyslýchám. Jenom je sleduju.“

„Nemusíš se ho na nic vyptávat, Eli. Jenom mu dej na vědomí, že jsem ochoten předložit mu za přiznání viny velkorysou nabídku.“

Lavon strávil s bestií v jedné místnosti pět minut a pak se vrátil nahoru.

„Jak to šlo?“

„Kromě toho, že mi vyhrožoval smrtí, si myslím, že přesně podle očekávání.“

„Kolik času mu dáme?“

„Hodina bude stačit.“

Dali mu dvě.

Když byl Masúd naposled předveden do provizorní soudní síně, třásl se nekontrolovatelně po celém těle a rty měl zmodralé chladem. Gabriel jako by si toho nevšímal. Upřeně hleděl na složku dokumentů, která před ním ležela otevřená na stole.

„Doneslo se k nám, že zatímco jsi byl zaměstnán v Berlíně, zacházel jsi víc jak svévolně s drahocennými finančními prostředky, které byly vyhrazeny pro operace VEVAKu,“ začal Gabriel. „Nám je to samozřejmě úplně jedno, ale jako profesní kolegové cítíme povinnost informovat o tom tvé nadřízené v Teheránu. Jsem si jist, že budou i pak velmi stát o tvé propuštění, to už ale ze zcela jiných důvodů.“

„Jen další židovské lži,“ reagoval Masúd.

Gabriel se usmál a zacitoval čísla několika účtů i s odpovídajícími částkami.

„Tohle všechno jsou legální účty používané pro legální účely,“ odpověděl Masúd klidně.

„Takže ti nebude vadit, když o nich informujeme tvé nadřízené z VEVAKu?“

„Nepracuji pro VEVAK.“

„Ale ano, Masúde. A to znamená, že z téhle prekérní situace máš jen jednu cestu ven.“ Gabriel se na okamžik odmlčel a potom dodal: „Kdybych byl na tvém místě, dlouho bych neváhal.“

„Nejspíš nejsem tak užvaněný jako ty, Allone.“

„Podívejme,“ usmál se Gabriel. „Tak jsi mě přece jen poznal.“

„To není žádné umění, když se tak rád ukazuješ ve všech novinách.“

Gabriel obrátil list ve své složce. „Celíš mnoha obviněním, Masúde. Stále popíráš svou vinu?“

„Nic jsem neudělal.“

„Popíráš svou vinu?“

„Jsem nevinen.“

„Popíráš svou vinu?“

Ticho…

Gabriel zvedl oči od složky.

„Přiznáváš se, Masúde?“ zeptal se Gabriel vlídně.

„Co ode mě chceš?“

„Odpovědi na pár otázek.“

„A dál?“

„Když mi řekneš pravdu, můžeš jít. A když mi zalžeš, dám na vědomí tvým nadřízeným v Teheránu, žes je celou dobu sprostě okrádal. A oni ti pak s gustem prostřelí hlavu.“

„Proč bych ti měl věřit?“

„Protože v tuhle chvíli jsem tvůj jediný spojenec.“

Íránec neodpověděl.

„Přiznáváš se, Masúde?“

„Co chceš vědět?“

32

KANDESTEDERNE, DÁNSKO

Dovolili mu horkou sprchu za dohledu namířené hlavně a oblékli jej do modrobílé teplákové soupravy, kterou museli obstarat v nadstandardní velikosti, aby se do ní vešla jeho objemná postava. V jídelně už na něj čekal talíř s jídlem a šálek slazeného perského čaje. I přes intenzivní pocit hladu a skutečnost, že mu nabídli jen neškodnou plastovou lžíci, se mu podařilo pojíst důstojně.

„Ty si nic nedáš?“ zeptal se a pokynul k prázdnému talíři před Gabrielem.

„Nedokázal bych to v sobě udržet.“

„Nebuď tak unáhlený, Allone. Jsme přece oba profesionálové.“

„Ty jsi vrah.“

„Tvoje reputace není o nic lepší.“

Gabriel se podíval na Jaakova, který Masúdovi sebral talíř. Ani se nerozčílil.

„První pravidlo výslechu, Allone. Nesnaž se naštvat vyslýchaného.“

„Pravidlo číslo dva, Masúde. Nedráždi vyšetřovatele.“

„Rád bych si zakouřil.“

„Smůla.“

„Pak byste mi alespoň mohli dovolit modlitbu.“

„Když to musí být.“

„Musí,“ odpověděl Masúd. „Kolik je hodin?“

„Íšá.“

„Kterým směrem je Mekka?“

Gabriel ukázal vpravo. Masúd se usmál.

„Třetí pravidlo výslechu, Allone. Neprozraď vyšetřovanému, kde je.“

„Jsi v pekle, Masúde. A jediný způsob, jak se můžeš dostat ven, je ten, že mi řekneš pravdu.“

Modlil se třicet minut. Když skončil, Michail s Jaakovem jej začali přivazovat ke kovové židli, Gabriel je však přerušil a hebrejsky jim řekl, že pouta nebudou nutná. Masúd svraštil obočí, jako by nerozuměl, Gabriel však měl podezření, že to jen předstíral. Dovolil Íránci, aby v klidu dojedl. A pak mu nabídl další šálek teplého čaje.

„Vážně šlechetné,“ poznamenal Masúd.

„Ujišťuji tě, že moje motivy jsou čistě pragmatické,“ odvětil Gabriel. „Čeká nás dlouhá noc.“

„Kde bys chtěl začít?“

„Na počátku.“

„Na počátku,“ zarecitoval Masúd, „Bůh stvořil nebe a zemi. A pak stvořil Židy a všechno zkazil.“

„Posuneme se v kalendáři kousek dál.“

„Kam až?“

„K Davidu Girardovi,“ odpověděl Gabriel, „alias Daúdu Ghandúrovi.“

Příběh Daúda Ghandúra se neobešel bez zmínky o osudné okupaci Libanonu izraelskou armádou. Gabriel zpočátku váhal, zda dopřát Masúdovi prostor, aby se mohl začít vítězoslavně bít do prsou, brzy si však uvědomil, že je to vzácná příležitost, kterou by byl hřích zahodit. A tak tiše seděl s rukama složenýma na stole, zatímco Masúd líčil, jak Íránci mistrně využili chaosu v Libanonu, aby vehnali stovky izraelských vojáků do pasti. „Přišli jste do země zlikvidovat Organizaci pro osvobození Palestiny,“ řekl a dával si pozor, aby ten výsměch nepůsobil příliš důrazně, „a nechali jste po sobě Hizballáh.“

Když Masúd pokračoval, shodil masku ukřivděného politického zajatce a zaujal pózu univerzitního profesora, který vede výběrový seminář. Gabriel jej pozorně sledoval a konečně pochopil, proč si tak dobře vedl v bezohledném světě Revolučních gard a VEVAKu. V nějakém paralelním vesmíru by se Masúd klidně mohl stát uznávaným advokátem nebo státníkem nějaké spořádané země. Překotné dějiny islámu a Blízkého východu z něj místo toho udělaly organizátora masového vraždění. I navzdory této krvavé ironii si Gabriel ke své nelibosti uvědomoval, že k němu cítí jistý respekt. Aby jej otupil, podíval se občas na zvětšené fotografie Masúdových hrůzných skutků. Masúd se choval stejně. Zdálo se, že nejpyšnější je na snímek, který zachycoval dým stoupající z trosek amerických kasáren v Bejrútu. Jak nezapomněl připomenout, stala se tato událost předělem v historii amerického vměšování do záležitostí Blízkého východu. Ukázala, že Spojené státy jsou jen papírový tygr, který se podělá a uteče, jakmile uvidí skutečnou krev. A právě tato událost udělala velký dojem na mladého libanonského šíita Daúda Ghandúra.

„Už pár hodin po útoku vyhledal náborové středisko Hizballáhu v blízkosti svého bydliště v jižním Bejrútu. Byl tu ovšem jeden problém,“ dodal Masúd. „Ghandúra zrovna přijali ke studiím na Sorbonně. Prohlásil, že chce raději zůstat v Libanonu a bojovat proti Židům a Američanům. Vnukli mu ale lepší nápad. Vystudoval v Paříži a pak se mi ozval.“

„Takže Ghandúr byl íránským agentem už od počátku?“

„Uvažuješ příliš jednostranně, Allone. Uvědom si, že jsme byli činní na všech úrovních Hizballáhu už od samého počátku. Celý Hizballáh je jedno velké íránské dílo.“

„Kdo toho člověka řídil?“

„Naše pařížská základna. Ještě když studoval, pomáhal nám sledovat íránské exulanty a disidenty, kteří se po pádu šáha usadili ve Francii.“

„A když odešel do Anglie?“

„Londýnská buňka jej začala úkolovat, když dostal doktorát v Oxfordu. V té době zrovna pracoval v aukční síni Sotheby’s. Já už tehdy nedělal špinavou práci, stal se ze mě slušný diplomat.“

„Řídil jsi jej osobně?“

Masúd přikývl. „To už ale nebyl Daúd Ghandúr, chudý chlapec z jižního Libanonu, ale David Girard, odborník na starověké umění, který v zastoupení věhlasné aukční síně jezdil po celém světě.“

„Tím se ti splnil velký sen.“

„Vám snad ne?“

„Jak jsi jej využíval?“

„Důsledně. Dostal se na místa, kam jsem já nemohl, a byl schopen mluvit s lidmi, kteří se ke mně nemohli přiblížit.“

„Takže fungoval jako kurýr?“

„Byl to takový můj Fedex. Když VEVAK chtěl, aby buňka Hizballáhu, například v Istanbulu, provedla útok, mohli jsme to díky Daúdovi elegantně zařídit. Fungoval jako spojka s buňkou a zároveň se postaral o finanční stránku. V některých případech dokonce koordinoval dodávky výbušnin a zbraní. Bylo to téměř dokonalé.“ Masúd se odmlčel. „A pak tu samozřejmě byly peníze.“

„Z nelegálního obchodu se starožitnými památkami?“

Masúd přikývl. „Daúd s tím nápadem přišel, ještě když pracoval u Sotheby’s. Věděl, že v té branži se dají vydělat velké peníze, pokud se člověk nebojí správně obcházet zákony. A také věděl, že tomuhle obchodu vládne jediný muž.“

„Carlo Marchese.“

„Náš vatikánský přítel,“ dodal Masúd s opovržením. „Jeho firma však měla jednu nevýhodu. Byla silná v Evropě, ale potřebovala zboží z Blízkého východu.“

„A to jí byl schopen dodat Hizballáh.“

„Nejen Hizballáh. Mnohé památky pocházely z období Perské říše a ty bylo třeba hledat na íránském území. Netrvalo dlouho a podnik začal vydělávat i několik milionů dolarů za měsíc, které všechny skončily v kasičce Hizballáhu.“

„Jenže pak si jistá vatikánská kurátorka začala klást příliš mnoho nepříjemných otázek.“

„Ano,“ přitakal Masúd. „A spadla klec.“

Když Masúd podruhé požádal o cigaretu, nechal se Gabriel obměkčit a podal mu jednu Jaakovovu marlborku. Kouřil pomalu, jako by tušil, že další už nedostane, a dával si dobrý pozor, aby vypouštěl kouř daleko od Gabriela. VEVAK zřejmě věděl i o jeho averzi k tabáku.

Zjistil toho samozřejmě mnohem víc. Například to, chlubil se Masúd, že monsignor Luigi Donati, osobní tajemník Jeho Svatosti papeže Pavla VII., Gabriela požádal o prošetření smrtí Claudie Andreattiové. Také se dozvěděl, že Gabriel objevil tělo vykradače hrobů Roberta Falconeho. A to všechno díky tomu, že se o tom Carlo Marchese zmínil svému obchodnímu partnerovi Davidu Girardovi.

„Carlo o tvém vyšetřování věděl od samého začátku,“ vysvětloval Masúd. „A správně pochopil, že pro něj představuješ hrozbu. Když z toho začali být ostatní šéfové nervózní, řekl jim, ať se uklidní, že problém vyřeší po italsku.“

„Tím, že mě nechá zabít?“

Masúd přikývl. „Nejdřív ale potřeboval vědět, kolik toho už o jeho kšeftu víš. A tak na tvou počest uspořádal večeři. A když jsi z ní odešel, zkusil to.“ Pomalu zakroutil hlavou. „Upřímně řečeno, nikdo nebyl překvapen, žes zůstal naživu. Ten chlapík, co ho Carlo na tebe poslal, se možná uživí v Itálii, ale ne v našem světě.“

„A tak sis umanul, že to vyřídíš sám.“

„Nastalou situaci jsme vnímali jako skvělou příležitost, jak vaší tajné službě zadělat na skandál v době, kdy si to nemůže dovolit. A taky to byla šance, jak se ti odvděčit za všechny škody, které jsi způsobil našemu jadernému výzkumu.“

„Jak jsi věděl, že přijdeme na Girarda?“

„Řekněme, že jsme věřili tvým schopnostem, ovšem nikdy by nás nenapadlo, že budeš mít v kapse kradenou řeckou amforu. To byl mistrovský kousek, Allone.“

„Ani nedokážu vyjádřit, jak mě vaše uznání těší,“ řekl Gabriel. „Ale určitě jsi mi chtěl vysvětlit, jak je možné, že dva profesionální zabijáci, které jste na mě poslali do Svatého Mořice, svou práci tak zfušovali.“

„Potřebovali jsme, aby tvoje tělo bylo identifikovatelné. Kdyby tě ta exploze rozmetala na kusy, vaše rozvědka by všechno popřela.“

„Opravdu skvěle promyšlené.“

Masúd Gabrielovu sarkastickou poznámku ignoroval.

„Takže jste nechali zabít jednoho ze špičkových operativců Hizballáhu, abyste mě dostali a zatopili naší tajné službě?“

Masúd přikývl. „Jakmile byly vazby Carlovy pašerácké sítě s Hizballáhem prozrazeny, nebyl nám už Girard k užitku. Byl jednoduše postradatelný.“

„To jsi teď i ty,“ doplnil Gabriel. „My víme, že na nás chystáte velký útok, a ty mi ho pomůžeš zastavit. Pokud ne, udělám s tebou totéž, co s těmi vašimi tajnými továrnami na obohacování uranu. Roztrhám tě na kusy. A pak tě v krabici pošlu domů tvým pánům v Teheránu.“

Snažil se ze smyčky vykroutit, s tím ale Gabriel dopředu počítal. Zapíral, zdržoval, uhýbal a nakonec se pokusil nabídnout pár smyšlenek, o nichž doufal, že jeho malé, avšak pozorné publikum uspokojí. Gabriel však svým výrazem dával na srozuměnou, že podobných výstupů už zažil bezpočet. Jeho požadavky byly jasné a neoblomné. Chtěl ověřitelné podrobnosti o nadcházejícím útoku – čas, místo, cíl, zbraně, jména členů buňky. Jakmile bude útok zlikvidován, v tichosti Masúda propustí. Pokud však odmítne poskytnout informace nebo se bude snažit zdržovat hru, Gabriel s ním udělá krátký proces.

„Jako tvůj poslední přítel na tomto světě,“ řekl Gabriel, „ti dobře radím, abys tuto velkorysou nabídku přijal. Stačí, abys nám svěřil podrobnosti o jedné jediné akci. Za to budeš volný a můžeš dál mrzačit a vraždit, co hrdlo ráčí.“

„Pak bys měl vědět, Allone, že budeš první na seznamu.“

„Ze stejného důvodu bych ti také poradil, aby sis našel na ústředí VEVAKu nějakou klidnou kancelářskou práci a nevycházel z Teheránu,“ kontroval Gabriel. „Protože jestli ještě někdy opustíš Írán, já a mí přátelé tě odchytneme a zlikvidujeme.“

„Jak si můžu být jistý, že mě stejně nezabijete?“

„Protože my nejsme vy, Masúde. Jestliže uzavřeme dohodu, tak platí. A kromě toho,“ dodal Gabriel, „zabíjet chladnokrevně rukojmí nikdy nebyl náš styl.“

Masúd přeletěl zrakem fotografie svého veledíla a pak se opět zadíval na Gabriela.

„Ani nevím, co je dnes za den.“

„Pátek,“ odpověděl Gabriel.

Masúd zvážněl. „A kolik hodin?“

„Přijde na to kde.“

„Středoevropského času.“

Gabriel probudil své BlackBerry a podíval se na displej. „Čtrnáct dvacet.“

„Díky,“ řekl Masúd. „To znamená, že máte ještě trochu času.“

„Kdy dojde k útoku?“

„Dnes, krátce po západu slunce.“

„O šabatu?“

Masúd přikývl.

„Kde je cíl?“

„Ve městě, které dobře znáš, Allone,“ řekl Íránec a usmál se. „Vlastně jsme jej vybrali na tvoji počest.“

33

VÍDEŇ

Letadlo se zvedlo z kodaňského letiště v šest třicet ráno a přistálo ve Vídni kolem deváté. Jakmile s americkým pasem, jejž příhodně zapomněl vrátit Adrianu Carterovi, vstoupil na rakouskou půdu, posadil se Gabriel do letištního bufetu a asi hodinu si četl v ranních novinách, než zpozoroval Odeda, Michaila, Jaakova a Eliho Lavona, kteří se objevili v příletové hale. Vydal se za nimi před letištní terminál a sledoval, jak každý z nich nastoupil do jiného taxíku. Potom přistoupil k černému sedanu s vídeňskou poznávací značkou a nastoupil dozadu. Vedle už seděl Ari Shamron. Konečně ze sebe shodil Herr Hellerovo oblečení z hedvábí a česané příze a opět měl na sobě khaki, oxfordské plátno a kůži. Když se auto rozjelo, vyhodil nedopalek oknem ven.

„Vypadáš, jako bys týden nespal.“

„Taky že nespal.“

„Ještě pár hodin, synu, a bude po všem.“

Auto odbočilo na dálnici A4 Ost a uhánělo do centra Vídně. Počasí se chovalo nevlídně, bylo větrno a padal déšť se zmrzlým sněhem.

„Kolik jste toho Rakušanům prozradili?“ zeptal se Gabriel.

„Uzi vzbudil brzo ráno Jonase Kesslera, šéfa jejich bezpečnostní služby, a sdělil mu, že se jejich země stane terčem teroristického útoku, který ničím nevyprovokovala.“

„Jak se s tím Kessler srovnal?“

„Po povinné přednášce o tom, jak Izrael svými činy ohrožuje bezpečnost celého světa, se dožadoval zdroje zpravodajských informací. Jak se dalo čekat, Uziho odpověď byla spíše mlhavá, což se Kesslerovi logicky nelíbilo.“

„Už zná čas?“

„Ví, že není řeč o dnech, ale o hodinách, Uzi však trval na tom, že mu chce podrobnosti sdělit osobně. Po pravdě řečeno,“ dodal Shamron, „mysleli jsme si, že by bylo vhodné, abys to jednání vedl ty osobně.“

„Já?“

Shamron přikývl. „Někteří naši přelétaví spojenci tady v Evropě mají dojem, že je krmíme informacemi o potenciálních hrozbách jenom proto, abychom vypadali důležitě. Pokud jim ovšem varování předáš ty, dáme jim tím jasně na srozuměnou, že to myslíme vážně. Smrtelně vážně.“

„Asi proto, že vědí, že bych sem vkročil jedině v případě, že jde o život.“

„Přesně.“

„A když se budou vyptávat na zdroj informací?“

„Můžeš jim říct, že ti to zacvrlikal ptáček. A pak přejít k hlavnímu bodu.“

Gabriel chvíli mlčel. „Pokud nám Masúd řekl pravdu,“ prohlásil nakonec, „pak je situace nad síly Rakušanů. Musí se důkladně zajistit, Ari, nebo budou umírat lidé. Spousta lidí.“

„Pak bychom jim asi měli nabídnout elegantní řešení.“

„A v čem bude ta elegance spočívat?“

„My zachráníme životy a Rakušáci sklidí potlesk.“

Ohledně místa konání schůzky se jako obvykle rozpoutala mezi oběma zpravodajskými službami roztržka. Uzi Navot trval na jednání v zabezpečené konferenční místnosti na půdě izraelského velvyslanectví, zatímco Jonas Kessler vybral honosnou vládní budovu v půvabném vídeňském obvodu Innere Stadt, jen pár kroků od Státní opery. Cedule ve vestibulu informovala, že toho dne jsou prostory vyhrazeny pro účastníky jakési konference o udržitelném zemědělství, ovšem u vchodu do hlavního sálu museli všichni příchozí odložit své mobilní telefony a jiná elektronická zařízení do přistavené plastové nádoby. Samotný sál byl jednou velkou habsburskou obludností ověnčenou zlatými závěsy a křišťálovými lustry, které se vznášely nad hlavou jako svíčkami osázené mraky. Když Gabriel se Shamronem vešli dovnitř, nakláněl se Navot nad stoly se šlehačkovými dorty a sachry. Kessler, hranatá postava s vlasy sčesanými těsně u lebky, stál na opačném konci sálu v ochranném hloučku svých pobočníků. Díval se na hodinky, jako by přemýšlel, zda se mu podaří všechno vyřídit tak, aby ještě stihl posilovnu.

Na Kesslerův pokyn zaujali označená křesla u podlouhlého stolu, který se hodil spíše na summit z dob studené války než na schůzku špionů. Gabriel, Shamron a Navot seděli na jedné straně, Rakušané proti nim. Většina z nich přišla z protiteroristického útvaru bezpečnostní služby, sešlo se tu však i několik vysokých důstojníků z Bundespolizei, rakouské spolkové policie. Kessler se nezdržoval představováním. Ani s jazykem nebyly problémy; Gabriel, Shamron i Navot hovořili plynně německy. Navotova němčina v sobě navíc nesla stopy vídeňského přízvuku. Jeho předkové tu žili ještě v roce 1938, kdy Němci anektovali Rakousko. Ti, kterým se podařilo uniknout, byli o všechno okradeni – přízvuk byl to jediné, co jim zbylo.

„Je pro nás čest, že se zde dnes sešlo tolik významných důstojníků vaší zpravodajské služby,“ řekl nepřesvědčivě Kessler a zaťukal stříbrnou lžičkou o hranu porcelánového šálku s kávou jako soudce sjednávající respekt v soudní síni. „Zvláště vaší přítomnosti si ceníme, Herr Allon. Je to už dlouho, co jste tu byl naposled.“

„Ne tak dlouho, jak myslíte,“ poznamenal Gabriel.

Kessler se přinutil ke strojenému úsměvu. „Byl jsem zrovna ve službě, když OOP odpálila bombu pod vaším autem,“ řekl po chvíli. „Vzpomínám si na to, jako by to bylo včera.“

„Já také,“ odpověděl Gabriel klidným hlasem.

„Chápu,“ pokračoval Kessler. „A také jsem byl ve službě, když jste unesl Ericha Radeka z jeho domu v prvním obvodu a propašoval jej do Izraele.“

„Radek se svou cestou dobrovolně souhlasil.“

„Ovšem až po tom, co jste jej odvlekli na místo činu v Treblince. Ale to už je, jak se říká, stará historie.“ Další vynucený úsměv. „Herr Navot mi oznámil, že Hizballáh si vzal na mušku naše hlavní město.“

Gabriel přikývl.

„Kdy má k útoku dojít?“

„Krátce po soumraku.“

„Cíl?“

„Synagoga Stadttempel a komunitní centrum. Pokud budou teroristé úspěšní, přijde dnes večer o život nejméně sto lidí. Pokud ovšem budeme spolupracovat…“ Gabriel se zarazil a myšlenka zůstala nedokončená.

„Ano?“

„Tak zemřou jen čtyři teroristé.“

„Zatím jsme o spolupráci s vámi nerozhodli, Herr Allon. A rozhodně nemáme v úmyslu zapojovat se do cílené likvidace osob.“

„Až vám vysvětlím, před čím stojíte, pochopíte, že nemáte jinou možnost.“

„Mohl byste být nejdřív tak laskav a sdělit nám zdroj vašich informací?“

„Pravidlo číslo jedna pro jednání s Ústavem,“ odpověděl suše Gabriel. „Neklást zbytečné otázky.“

Pokud měly Gabrielovy úvodní poznámky nějaký účinek, pak ten, že jim vyrazil dech. Když jim svěřil informace, které získal přímo od Masúda, Rakušané se kromě nevěřícných povzdechů nezmohli na slovo. Gabriel jim to sotva mohl mít za zlé, neboť právě v tomto okamžiku se čtyřčlenný tým sebevrahů Hizballáhu ukrýval v bytě na Koppstrasse 34 a připravoval se na nejhorší teroristický útok v dějinách země. Každý člen buňky byl vyzbrojen poloautomatickou pistolí a sebevražedným pásem obtěžkaným mnoha kilogramy účinné trhaviny a smrtících střepin. Měli v plánu nejprve se zbavit ostrahy, která hlídala historický komplex během bohoslužeb. Po její likvidaci se měla skupina rozdělit – dva budou pokračovat do synagogy a dva obsadí komunitní centrum, které se nacházelo naproti přes ulici. Všichni pak zároveň odpálí své nálože. Alláhu akbar.

„Proč bychom je nemohli zadržet hned teď?“ zeptal se Kessler.

„Protože to nejsou žádní amatéři z muslimských slumů z okrajové čtvrti velkoměst, jak je znáte od svých západních sousedů. Jsou to bojem zocelení zabijáci z Hizballáhu, kteří se vycvičili v ostrých bojích proti izraelským jednotkám v jižním Libanonu.“

„Co z toho vyplývá?“

„Jejich operace začala běžet na plné obrátky už před několika hodinami. Pokud se přiblížíte k jejich stanovišti, okamžitě odpálí výbušiny. Totéž se stane v případě, že zahájíte evakuaci budovy nebo se je pokusíte zadržet v kterékoli fázi jejich cesty do ráje.“

„Co když jednoduše zrušíme dnešní bohoslužbu?“

„Také bychom byli rádi, kdyby to bylo tak prosté. Pokud ovšem teroristé po příchodu zjistí, že synagoga je zavřená, okamžitě si vyhledají jiný cíl. A v tuhle denní dobu to pro ně nebude žádný velký problém. Kdybych si měl tipnout, přesunou se na Kärntnerstrasse a rozpoutají tam hotová jatka.“

Kärntnerstrasse byla rušná pěší zóna táhnoucí se od Státní opery až ke katedrále svatého Štěpána. Tato ulice plnila funkci obchodní a společenské tepny Vídně a lemoval ji bezpočet kavárniček, luxusních butiků a obchodních domů. V pátek večer by měl útok zdrcující účinek. Jonas Kessler si to pochopitelně dobře uvědomoval, což byl důvod, proč vypadal, jako by právě spolkl želízka. Když nakonec promluvil, nebyla v jeho hlase ani stopa po předchozím jízlivém tónu. Gabriel měl naopak pocit, že v něm zaslechl náznak vděku.

„Co tedy navrhujete, Herr Allon?“

„Obávám se, že nám zbývá pouze jediná možnost.“

„A sice?“

„Počkat, až teroristé dojdou k synagoze a zřetelně demonstrují svůj záměr. A pak je eliminujeme dřív, než stačí zmáčknout rozbušku.“

„Chcete je zabít?“

Gabriel neodpověděl. Ani Shamron s Navotem.

„Máme velmi schopnou taktickou policejní jednotku, která je na takovou práci jako stvořená.“

„Myslíte Einsatzkommando Cobra?“ vložil se do řeči Shamron. „Nebo jak vy říkáte, EKO Cobra?“

Kessler přikývl. „Jsou cvičeni přesně na takové scénáře.“

„Ve vší úctě, Herr Kessler, můžete mi říct, kdy naposled nějaký příslušník této jednotky prostřelil živému, pohybujícímu se teroristovi mozkový kmen, aby nemohl odpálit nálož posledním záškubem prstu?“

Kessler mlčel.

„Myslel jsem si to,“ řekl Shamron. „Nevzpomínáte si náhodou, kdy přesně byl útvar EKO Cobra založen, Herr Kessler?“

„Krátce po masakru na mnichovské olympiádě.“

„Správně,“ pokračoval Shamron. „Právě ten osudný večer jsem tam náhodou byl, Herr Kessler. Prosili jsme Němce na kolenou, aby nás nechali provést záchrannou operaci na letecké základně ve Fürstenfeldbrucku, ale odmítli. A já musel poslouchat srdcervoucí nářek mých spoluobčanů, když je jednoho po druhém popravovali. Bylo to…“ Shamron se zarazil, jako by hledal nejvhodnější slovo. Nakonec dodal jen: „Těžko uvěřitelné.“

„Lidé, kteří vstoupí dnes večer do synagogy, jsou ale Rakušané.“

„To je pravda,“ řekl Shamron. „Jenže také to jsou Židé, což znamená, že my jsme jejich ochránci. A uděláme všechno pro to, aby z té synagogy všichni vyšli živí.“

34

VÍDEŇ

Nato byla diskuse ukončena a obě strany se pustily do vyjasňování operačních kompetencí. Za pár minut byla na světě rámcová podoba dohody. Gabriel s Michailem se postarají o likvidaci, EKO Cobra zajistí sledovací fázi. Kessler vydupal pro Rakušany právo zasáhnout proti teroristům, naskytne-li se vhodná příležitost v kterékoli části trasy až na hranici židovské čtvrti. Jinak se budou od sebevrahů držet v bezpečné vzdálenosti – či jak to nazval Shamron, tiše je vyprovodí k bráně smrti. Gabriel Rakušanům usnadnil práci tím, že jim prozradil přesnou trasu, po které se teroristé k synagoze vydají, včetně čísla tramvaje, kterou použijí. Kessler byl docela ohromen. Navrhl Gabrielovi jeden bar na Rotenturmstrasse jako pozorovací základnu. Gabriel se usmál a řekl, že využije ten vedlejší.

„Důvod?“

„Lepší výhled.“

„Kdy přesně jste byl naposled ve Vídni?“

„Zrovna mi to vypadlo z hlavy.“

Nyní už zbývalo pouze projednat pravidla pro zahájení akce. V této otázce nebylo prostoru pro dohady. Gabriel a Michail nepodniknou nic do okamžiku, kdy teroristé vytáhnou zbraně – a pokud zabijí neozbrojené muže, budou souzeni v plném rozsahu rakouského či jakéhokoli jiného práva, na které si Kessler právě vzpomněl. Gabriel s podmínkou souhlasil, a dokonce zanechal své jméno na spěšně sepsaném protokolu. Když pod něj přidal svůj podpis i Kessler, předal svým izraelským protějškům několik miniaturních vysílaček naladěných na frekvenci, kterou ten večer EKO Cobra obsadí.

„Zbraně?“ zeptal se Kessler.

„Takhle po ránu je to na mě ještě příliš brzy,“ zareagoval Gabriel.

Kessler se zamračil. „Vaše zpravodajské informace jsou velmi podrobné,“ řekl. „Doufejme, že budou i přesné.“

„Spolehněte se. Kdyby nebyly, těžko bychom přežili mezi tolika nepřátelskými sousedy.“

„Prozradíte mi někdy váš zdroj?“

„Jen by to zkomplikovalo situaci.“

„Předpokládám, že to nemá nic společného s tím zmizelým íránským diplomatem.“

„S jakým diplomatem?“

Blížilo se poledne. Shamron předal Gabrielovi kartu od jeho hotelového pokoje v Innere Stadtu a doporučil mu, aby si pár hodin odpočinul. Gabriel si však nejprve chtěl za denního světla prohlédnout bojiště, a tak se vydal pěšky po Kärntnerstrasse s doprovodem dvou zelenáčů z Kesslerovy jednotky. Na Stephansplatzu se sešly davy lidí, které vyrazily za postními pouličními atrakcemi. Gabriel okamžik zvažoval, že by se zašel podívat do katedrály na oltářní obraz, který kdysi restauroval, místo toho se ale raději rozhodl proklestit si cestu mezi pestrobarevnými stánky do židovské čtvrti.

Před druhou světovou válkou byla tato změť úzkých uliček centrem nejpestřejší a nejpozoruhodnější židovské komunity na světě. V době svého největšího rozkvětu čítala 192 tisíc příslušníků, z nichž v listopadu 1942 zbylo pouhých sedm tisíc, zbytek uprchl nebo byl zavražděn v nacistických vyhlazovacích táborech. Holocaust však nebyl první metlou vídeňských Židů. V roce 1421 se celá židovská populace stala obětí masového upalování, násilného obracení na křesťanskou víru nebo byla vyhnána z města kvůli křivému nařčení z rituálních vražd. Vypadalo to, jako by Rakušané cítili potřebu své Židy čas od času důsledně zmasakrovat.

Srdcem židovské čtvrti byla synagoga Stadttempel. Byla vybudována v devatenáctém století na základě výnosu císaře Josefa II., který nařizoval, aby veškeré nekatolické svatostánky zmizely z veřejného prostoru, a tak se ukryla za fasádami starých domů v zapadlé uličce Seitenstettengasse vydlážděné kočičími hlavami. Během Křišťálové noci, organizovaného násilí proti Židům, které se rozpoutalo v listopadu 1938, byly za nečinného přihlížení hasičů vypáleny všechny vídeňské synagogy. Všechny až na Stadttempel. Kdyby byl totiž zapálen, shořely by i okolní stavby, a tak dav jen vytloukl všechna okna a poničil její nádherný tabernákl. Byla to jediná synagoga či židovská modlitebna v celém městě, která tu noc přežila.

Gabriel přišel k synagoze stejnou trasou, jakou se večer měli vydat i teroristé. Se západem slunce už bude většina věřících uvnitř, bylo však nutno počítat i s hloučky opozdilců před vchodem. Ochránit je před újmou bude hlavní Gabrielovou starostí. S Michailem budou muset střílet mimořádně přesně a rychle. Gabriel si spočítal, že od okamžiku, kdy teroristé vytáhnou zbraně, budou mít k dispozici pouhé dvě vteřiny – dvě vteřiny na to, aby zneškodnili čtyři bojem zocelené válečníky. Něco takového se nedalo naučit ve škole ani na cvičné střelnici. Bylo zapotřebí mnoha let tréninku a zkušeností. I pak mohlo nepatrné zaváhání znamenat rozdíl mezi životem a smrtí nejen pro plánované oběti útoku, ale i pro oba izraelské agenty.

Zůstal na ulici, dokud do své paměti nezaznamenal každou dlažební kostku, každou spáru v chodníku, a pak se přemístil na jedno malebné náměstí lemované restauracemi. V jedné z nich, v té italské, naposledy pojedl s Leah a Danim a ve vedlejší ulici vybuchlo jejich auto. Gabriel stál nějakou dobu na tom místě bez hnutí, paralyzován vzpomínkami. Pokusil se je ovládnout, ale nešlo to; jako by se nakazil tou nemilosrdnou chorobou, jíž trpěla Leah. Nakonec ucítil lehký dotek na lokti, a když se prudce otočil, spatřil napudrovaný obličej starší Rakušanky. Okamžitě zkusil spočítat její věk. To byla další jeho choroba.

„Ztratil jste se?“ zeptala se německy.

„Ano,“ odpověděl prostě.

„Kam máte namířeno?“

„Do Café Central,“ řekl bez váhání.

Ukázala k jihozápadu směrem ke čtvrti Hofburg. Gabriel vykročil naznačeným směrem a šel tak dlouho, dokud žena nezmizela z dohledu. Pak se otočil a vrátil se ke katedrále. Hotel, kde pro něj rezervovali pokoj, byl jen o ulici dál. Když vstoupil dovnitř, zahlédl Jaakova s Elim Lavonem, jak ve foyeru popíjejí kávu. Nevšímal si jich a pokračoval na recepci, aby oznámil, že odchází do svého pokoje.

„Před pár minutami dorazila vaše žena,“ řekla recepční.

Gabrielovo srdce zavalil těžký kámen. „Moje žena?“

„Jistě,“ odpověděla recepční. „Vysoká, černé vlasy, černé oči.“

„Italka?“

„Bezesporu.“

Gabriel cítil, že se znovu nadechl. Obrátil se, beze slova prošel kolem Jaakova s Lavonem a spěchal nahoru do svého pokoje.

Na klice visela cedulka s nápisem „Nerušit“. Gabriel zasunul kartu do elektronického zámku a tiše vklouzl dovnitř. Ze sprchy se ozýval zvuk stříkající vody. Chiara si něco tlumeně zpívala. Byla to nějaká melancholická melodie, hlas zněl nízko a smyslně. Gabriel se tichými kroky přesunul k patě postele, kde bylo v úhledné hromádce poskládáno jeho náhradní oblečení. Vedle ležela pistole, tlumič, krabička s náboji a pouzdro přes rameno. Zbraní byla beretta ráže .45, větší, než jakou obvykle používal, avšak nezbytná pro rychlý a smrtelný zásah. Střely s dutou špičkou měly v zasažené tkáni vysoce tříštivý účinek a omezovaly tak riziko náhodného zásahu civilistů. Gabriel vložil do zásobníku deset nábojů a zasunul jej do rukojeti. Pak našrouboval tlumič na konec hlavně, natáhl ruku a vyzkoušel vyváženost zbraně.

„Co myslíš, že dělají normální lidé, když přijedou do Vídně?“ zeptala se Chiara.

„Popíjejí kávu a poslouchají hudbu.“

Gabriel spustil berettu a podíval se na ženu. Opírala se o zárubeň koupelny, tělo zahalené do županu a ruměnec ve tváři od horké lázně.

„Myslel jsem, že jsem ti jasně řekl, abys zůstala v Jeruzalémě.“

„To jsi opravdu řekl.“

„Tak co děláš tady?“

„Nechtěla jsem, aby ses do Vídně vracel sám.“

Gabriel vyhodil zásobník a odšrouboval tlumič.

„Proč to děláš?“ zeptala se.

„Protože Rakušané podobnou situaci zatím nikdy neřešili. A i kdyby ano, nesvěřil bych jim životy tolika Židů.“

„To je jediný důvod?“

„Proč myslíš, že bych to jinak dělal?“

Chiara se posadila na hranu postele a upřeně se na něj zahleděla. „Vypadáš příšerně,“ podotkla.

„Díky, Chiaro. Ty zase úžasně jako vždycky.“

Jeho poznámku ignorovala. „Nevím, jaký ten večer ve skutečnosti byl,“ řekla, „ale dokážu si to alespoň představit. Prožíváš to znovu a znovu ve svých snech častěji, než si myslíš. Slyším všechno. Slyším, jak pláčeš nad Daniho mrtvým tělem. Slyším, jak ujišťuješ Leah, že sanitka dorazí za chvíli.“

Pohroužila se do mlčení a setřela si slzu z tváře. „Ale někdy,“ pokračovala, „to dopadne jinak. Zabiješ ty chlapy dřív, než stačí nálož odpálit. Leah ani Danimu se nic nestane. A pak žijete šťastně až do smrti. Žádný výbuch, žádný pohřeb dítěte.“ Hlas ji na okamžik zradil. „Žádná Chiara.“

„Je to jenom sen.“

„Ale přál by sis, aby to takhle skončilo.“

„Máš pravdu, Chiaro. Přál bych si, aby Dani ten večer nezemřel. A přál bych si, aby Leah…“

„Já ti nic nevyčítám, Gabrieli,“ přerušila jej. „Věděla jsem to, už když jsem se do tebe zamilovala. Vždycky jsem věděla, že mi bude patřit jen část tvého srdce. Ten zbytek zůstane navždy Leah.“

Gabriel natáhl ruku a pohladil jí tvář. „Co to má společného s dnešním večerem?“

„V jedné věci máš pravdu, Gabrieli. Je to jen sen. Zastřelíš ty teroristy, ale život to Danimu nevrátí. A Leah také nebude jako dřív. Jediné, co se může stát, je to, že dnes večer zemřeš ve stejném městě jako tvůj syn.“

„Dnes večer zemřou jen čtyři teroristé.“

„Možná,“ řekla. „Nebo možná uděláš nějakou chybu a já odjedu z Vídně jako vdova.“ Proti své vůli se usmála. „Nebylo by to poetické?“

„Nejsem žádný poeta. A chybu neudělám.“

Ztěžka vydechla na znamení kapitulace a přitáhla si župan těsněji přes hruď. „Zřejmě nemáš v týmu ještě jedno volné místo?“

Gabriel na ni pohlédl s prázdným výrazem ve tváři.

„Myslela jsem si to.“ Vzala jej za ruku. „Jak to poznám, Gabrieli? Jak poznám, že jsi naživu?“

„Když uslyšíš výbuchy, budeš vědět, že jsem mrtev. Když uslyšíš sirény…“ Pokrčil rameny.

„Tak co?“

„Bude po všem.“ Políbil ji na rty a zašeptal: „A pak se vrátíme domů a budeme žít šťastně až do smrti.“

Gabriel se osprchoval a zkoušel usnout, ale nešlo to. V jeho hlavě bouřilo příliš mnoho dávných vzpomínek, jeho nervy byly příliš napjaté obavami, co přinese několik následujících hodin. A tak ležel mlčky vedle Chiary, zatímco se odpolední stíny na posteli tenčily, a poslouchal šum ve vysílačce, kterou dostal od Jonase Kesslera. EKO Cobra už zřídila pozorovací stanoviště před činžákem na Koppstrasse a za použití termokamery potvrdila přítomnost nejméně čtyř osob uvnitř. Další týmy speciální jednotky se rozmístily na různých bodech kolem trasy z Koppstrasse až do čtvrti Innere Stadt. Teroristé se tak vydají skrytým špalírem vstříc Gabrielově a Michailově hlavni.

Toho dne nastal západ slunce v 18:12. O půl páté vypil Gabriel dva šálky kávy – dost na to, aby zůstal bdělý, avšak málo na to, aby měl roztřesenou ruku – a oblékl si věci, které mu Chiara přivezla z Jeruzaléma. Vybledlé džínsy, tmavý vlněný rolák a pouzdro na pistoli: stejnokroj vojáků noci. Znovu složil a nabil berettu a zasunul ji do pouzdra. Zatímco Chiara tiše přihlížela, několikrát ji cvičně tasil a naprázdno dvakrát po sobě bleskurychle zmáčkl spoušť. Obě rány měly ostrou stoupavou trajektorii.

Když se cítil připraven, schoval zbraň do pouzdra a oblékl si kožené sako. Pak si z prstu stáhl snubní prsten a předal jej Chiaře. Neptala se proč, nemusela. Místo toho jej naposled políbila a snažila se neplakat, když tiše vyklouzl ze dveří. Když byl pryč, postavila se k oknu s tváří zvlhlou slzami a modlila se za houkání sirén.

35

VÍDEŇ

Rakouské Spolkové ministerstvo vnitra sídlilo v honosném habsburském paláci na Herengasse 7. V hlubinách této obří budovy se nacházelo centrum pro řešení krizových situací, které vzniklo v napjatých dobách těsně po Jedenáctém září, kdy se každý evropský stát, Rakousko nevyjímaje, obával, že je v seznamu al-Káidy dalším na řadě. Jonas Kessler se do tohoto centra zatím musel dostavit pouze jednou. Bylo to ten večer, kdy byl Erich Radek unesen mužem, jenž nyní držel Kesslerovu kariéru v hrsti.

Centrum bylo uspořádáno jako malý amfiteátr. Ve spodní středové části, které osazenstvo říkalo „šachta“, seděli za třemi stoly přetíženými telefony a počítači styční důstojníci pro různé útvary rakouské spolkové policie. První vyvýšený stupeň zabírala stanoviště vyšších šarží, zatímco horní „galerie“ byla vyhrazena pro velitele, ministry a v případě nutnosti i pro spolkového kancléře.

V 17:35 se Jonas Kessler usadil do své označené židle mezi ministra vnitra a Uziho Navota. Vedle Navota seděl Ari Shamron. Pohrával si se stařičkým zapalovačem Zippo a zíral na největší obrazovku na monitorovací stěně. Ta zabírala vchod do činžovního domu na Koppstrasse 34. V 17:50, přesně jak předpověděl Gabriel, vyšli ze dveří čtyři mladí Libanonci. Každý si oblékl těžký vlněný kabát. Měli hladce oholené tváře, příznak rituální přípravy na panenské rozkoše, které je již očekávaly v ráji.

Čtyři Arabové došli pěšky až na Thaliastrasse, kde sestoupili na zastávku metra. V 17:55 nastoupili do soupravy – každý do samostatného vagónu, přesně jak uvedl Gabriel. Kessler z nich nespouštěl oči a tiše zaklel. Pak se obrátil k Navotovi a Shamronovi.

„Ani nevím, jak bych vám měl poděkovat,“ řekl.

„Zatím není za co,“ zareagoval ponuře Shamron. „Zkuste to znovu, až bude po všem.“

„Snad nevěříte na špatnou karmu?“ zeptal se Kessler.

Shamron neodpověděl, jen dál nervózně honil zapalovač mezi prsty. Nevěřil v karmu. Věřil v Boha a v jeho anděla pomsty, v Gabriela Allona.

Nebylo to bohužel poprvé, co si arabští teroristé vybrali za cíl historický vídeňský Stadttempel. V roce 1981 byli dva lidé zabiti a třicet zraněno při útoku palestinských militantů, kteří kulomety a ručními granáty zaútočili na shromáždění bar micva. Každý, kdo chtěl od té doby vstoupit do synagogy, musel projít kordónem ozbrojených izraelských mladíků. Příslušníci místní židovské komunity se dovnitř dostali bez zdržení, avšak cizí návštěvníci museli projít obtěžujícím výslechem a prohlídkou osobních věcí. Tedy stejně příjemnou procedurou jako při vstupu do letadla společnosti El Al.

Většinu příslušníků ostrahy tvořili veteráni z útvaru diplomatické ochrany Šabaku, izraelské vnitřní bezpečnostní služby. Díky tomu dvojice, která ten večer konala službu, ještě před vstupem rozpoznala Jaakova Rossmana, jehož kromě Odeda doprovázel i Eli Lavon. Jaakov si vzal oba muže stranou a co nejklidnějším způsobem jim vysvětlil, že synagoze hrozí teroristický útok. Oba strážní se ihned odebrali do administrativní části židovského komunitního centra a starost o bezpečnost ponechali Jaakovovi s Odedem. Eli Lavon, dřívější člen vídeňské komunity, si nasadil na hlavu kipu a vešel do synagogy. Staré zvyky se člověka drží jako klíště, říkal si, i v čase válek.

Ve vstupní hale se jako vždy zdržovaly hloučky věřících. Lavon mezi nimi prokličkoval a vešel do skvostné oválné svatyně. Když zvedl oči k ženské galerii, spatřil mezi iónskými sloupy tváře zalité jasem svíček. Jejich mužští příbuzní se právě usazovali do lavic na dolním podlaží. Když Lavon prošel kolem nich a postavil se na vyvýšenou bimu, obrátilo se jeho směrem několik zmatených hlav. Zanedlouho se objevilo i několik úsměvů. Bylo to už dlouho, co se viděli naposled.

„Dámy a pánové, dobrý večer,“ začal Lavon klidným a příjemným hlasem. „Je docela možné, že si na mě někteří z vás ještě vzpomínají, ale to v tuto chvíli není důležité. Podstatné je, abyste se nyní všichni zvedli a co nejrychleji a nejtišeji opustili svatyni zadním východem.“

Lavon očekával, že nastane talmudská rozprava o tom, je-li takový krok nutný či je-li vůbec přípustné jej vyžadovat o šabatu. Místo toho však nevěřícně zíral, jak se členové kongregace zvedli a do puntíku splnili jeho pokyny. Ve sluchátku zaslechl německý hlas, který oznamoval, že čtyři operativci z Hizballáhu právě přesedli na trasu metra číslo 3 a směřují do čtvrti Innere Stadt. Podíval se na hodinky. Bylo 18:05. Přesně podle plánu.

Na opačném konci Rotenturmstrasse, jen pár kroků od nábřeží Dunaje, stojí kavárnička Aida. Markýza, která stíní stolky na chodníku, má do očí bijící růžovofialovou barvu stejně jako fasáda, což z ní činí údajně nejodpudivější zařízení svého druhu v celé Vídni. V jiném životě a pod jiným jménem sem Gabriel často odpoledne chodíval se svým synem na čokoládovou zmrzlinu. Nyní tu seděl s Michailem Abramovem. Čtyři příslušníci jednotky EKO Cobra se natěsnali k vedlejšímu stolku a působili nenápadně jako billboard na Time Square. Gabriel byl obrácen zády do ulice a cítil, jak jej váha silnější beretty tahá za rameno. Michail prsty nervózně bubnoval do stolu.

„Jak dlouho ještě míníš pokračovat?“ zeptal se Gabriel.

„Dokud neuvidím tu libanonskou čtyřku.“

„Už mě z nich začíná bolet hlava.“

„Ty to přežiješ.“ Michailovy prsty ztichly. „Věčná škoda, že zrovna ho necháme jít.“

„Koho? Masúda?“

Michail přikývl.

„Dal jsem mu své slovo.“

„Je to vrah.“

„Na rozdíl ode mě,“ podotkl Gabriel. „A od tebe.“

„Co když nám neřekl pravdu? Pak bys nemusel plnit svou část dohody.“

„Pokud po téhle ulici za pár minut projdou čtyři sebevražední atentátníci,“ prohlásil Gabriel a pokynul hlavou k výloze, „budeme mít jistotu, že nelhal.“

Michail se znovu pustil do bubnování. „Nemusíme ho přece zabíjet,“ pravil filozoficky. „Možná by stačilo, kdybychom na něj jen… zapomněli.“

„Co tím chceš říct?“

„Že Jossi a ostatní prostě jen odjedou z chaty a nechají tam Masúda uvázaného ke zdi. Nakonec třeba někdo najde jeho kostru.“

„Záměrný omyl? To naznačuješ?“

„Nic se nestane.“

„Pořád to bude vražda.“

„To v žádném případě. Bude to usmrcení z nedbalosti.“

„Obávám se, že to vyjde nastejno.“

„Přesně tak.“ Michail otevřel ústa, aby pokračoval, všiml si však, že Gabriel poslouchá vysílačku.

„Co se děje?“

„Vystupují z metra.“

„Kde?“

„Na Stephanplatzu.“

„Přesně jak říkal Masúd.“

Gabriel přikývl.

„Pořád si myslím, že bychom jej měli sprovodit ze světa.“

„Chtěl jsi říct zapomenout na něj.“

„To taky.“

„Nejsme vrazi, Michaile. My vrahy eliminujeme.“

„Doufejme, že budeme úspěšní. Protože jinak nás budou sbírat po celé ulici pinzetami.“

„Je lepší soustředit se na pozitivní myšlenky.“

„Vždycky si raděj představuji ten nejhorší scénář.“

„Proč, prosím tě?“

„Kvůli motivaci,“ řekl Michail. „Když si představím rabína, jak seškrabává mou krev, aby mě mohl pohřbít, motivuje mě to k nejlepšímu výkonu.“

„Jen vydrž, dokud se neobjeví zbraň. Nesmíme vystřelit, dokud neuvidíme zbraně.“

„A co když zbraně nevytáhnou? Co když se prostě jen odpálí na ulici?“

„Pozitivní myšlenky, Michaile.“

„Já jsem ruský Žid. Pozitivní myšlení nemám v povaze.“

Servírka položila na stůl účet. Gabriel jí dal dvacetieurovou bankovku a řekl jí, ať si nechá drobné. Michal si přeměřil čtveřici z jednotky EKO Cobra.

„Vypadají ještě nervóznější než my.“

„A zřejmě i jsou.“

Michail obrátil zrak do ulice. „Už jsi přemýšlel, co budeš dělat potom?“

„Budu několik dní spát.“

„Nezapomeň si vypnout telefon.“

„Toto je naposled, Michaile.“

„Dokud se zase někde neobjeví nějaký šílenec s nápadem, že je třeba světovou populaci Židů o pár stovek zredukovat. Pak budeme oba zase zpátky.“

„Obávám se, že příště si budeš muset poradit beze mě.“

„Ještě uvidíme.“ Michail pohlédl na Gabriela. „Opravdu víš jistě, že to zvládneš?“

„Zeptej se mě na to ještě jednou a vystřelím.“

„To by byl opravdu špatný nápad.“

„Proč myslíš?“

„Podívej se ven.“

V krizovém centru rakouského ministerstva vnitra hleděl Ari Shamron na obří monitory a napjatě sledoval, jak čtveřice libanonských teroristů následovaná Gabrielem a Michailem zahýbá do úzké dlážděné uličky vedoucí k synagoze. V ten okamžik jím projela mrazivě jasná předtucha blížící se katastrofy, kterou doposud nikdy nezažil. To nic, ujišťoval sám sebe. Stadttempel přežil Křišťálovou noc, přežije i tuto. Zažehl svůj zapalovač a zíral do plamene, který se blyštil jako drahokam. Dvě sekundy, říkal si v duchu, možná míň. A pak bude po všem.

Muži zaujali čtvercovou formaci. Dva vepředu a dva několik kroků za nimi. Gabriel jim nemohl upřít dokonale zvládnuté řemeslo. V zimních kabátech a s předstíraným nenuceným chováním vypadali jako čtyři mladíci, kteří si vyrazili zpestřit večer do proslulého vídeňského Bermudského trojúhelníku – naprosto nic nenasvědčovalo tomu, že jsou sebevražední atentátníci, které dělí jen minuty od dobrovolné smrti. Gabriel o nich už věděl dost. Znal jejich jména i názvy vesnic, v nichž se každý z nich narodil, i okolnosti, za jakých byli rekrutováni. Avšak pro tuto chvíli byli jednoduše Alef, Bet, Gimel a Dalet – první čtyři písmena hebrejské abecedy. Alef a Bet patřili Gabrielovi, Gimela a Daleta měl na starosti Michail. Alef, Bet, Gimel, Dalet… A bude po všem.

Ulice se zvedala do mírného stoupání a lehce se stáčela doprava. Po několika krocích zahlédl Gabriel před synagogou v kuželu bílého světla Jaakova s Odedem. Oded právě kontroloval dvojici amerických Židů, kteří se chtěli zúčastnit šabatu ve městě svých předků, Jaakov sledoval čtyři muže, kteří k němu právě přicházeli. Věnoval jim krátký, nenápadný pohled a poté se přinutil odvrátit oči. Oded jako by o nich ani nevěděl. Vpustil Američany dovnitř a chystal se na dalšího z malého zástupu trpělivě čekajících věřících. Ještě asi dvanáct dalších lidí včetně dvou malých dětí postávalo venku na ulici a vůbec si neuvědomovali blížící se hrůzu.

Od okamžiku, kdy Gabriel s Michailem opustili své kavárenské stanoviště, se vzdálenost mezi nimi a jejich terči postupně zkracovala. Nyní je dělilo necelých osm metrů – patnáct kroků mezi čtyřmi teroristy a dvěma skrytými vojáky, přičemž každý z nich byl plně oddán svému poslání a byl si jistý svou pravdou i svým Bohem. Dnes večer se ta stará válka o nadvládu nad zemí izraelskou měla znovu odehrát na půvabné a čisté vídeňské ulici. Gabriel kráčel po svažité dlážděné ulici a cítil, jak na jeho bedra doléhá váha dějin – jeho vlastních dějin, dějin jeho národa, Shamrona… Představil si, jak mladý Shamron kráčel za Adolfem Eichmannem po liduprázdné ulici na severu Buenos Aires. Tenkrát si přišlápl uvolněnou tkaničku a málem upadl. Od té doby si vždy, když vyrážel do terénu, zavazoval boty na dvě smyčky. Toho večera udělal Gabriel totéž na Shamronovu počest. Dnes nebudou žádné rozvázané tkaničky. Žádné krvavé ani ohnivé peklo.

Gabriel s Michailem mírně zrychlili krok a ještě více zkrátili vzdálenost. Když teroristé procházeli kuželem pouličního světla, všiml si Gabriel na vnitřním zápěstí Alefa drátu rozbušky. Všichni čtyři muži měli kabáty zapnuté až ke krku a zcela záměrně schovávali ruce v kapsách. Bezpochyby v nich svírali zbraně. No tak, vytáhněte je, pobízel je v duchu Gabriel. Dvě sekundy, možná méně. Alef, Bet, Gimel, Dalet… A bude po všem.

Gabriel se rychle ohlédl přes rameno a zaregistroval, že je tiše doprovází čtyřčlenný tým EKO Cobry. Jaakovovi s Odedem se již podařilo dostat většinu lidí dovnitř, několik se jich však stále zdržovalo na ulici, včetně oněch dvou dětí. Michail se několikrát dlouze a zhluboka nadechl, aby zpomalil zběsile tlukoucí srdce, Gabriel však tomu svému nevěnoval pozornost. Nebylo to možné. Ne dnes. Jen stále zíral na Alefovu pravou ruku, srdce mu v hrudi bilo jako tympány a vyčkával, až konečně zahlédne zbraň. Nakonec to však bylo jedno z těch malých dětí, chlapec, kdo ji zahlédl první. Jeho hrůzyplný výkřik zažehl v Gabrielově šíji plamen.

Nedojde k žádné explozi.

Nebude se pohřbívat žádné dítě.

Jen dvojice padlých andělů přispěchá s nataženýma rukama.

Dvě sekundy, možná méně.

Alef, Bet, Gimel, Dalet…

A bylo po všem.

Chiara neslyšela výstřely, jen sirény. Seděla sama ve svém pokoji a připadly jí jako ten nejlahodnější zvuk, který kdy slyšela. Naslouchala mu několik minut, pak popadla svůj mobil a vytočila Navotovo číslo na ministerstvo vnitra. V tom hluku na pozadí sotva rozeznávala jeho hlas.

„Co se děje?“

„Je hotovo,“ řekl.

„Byl někdo zraněn?“

„Schytali to jen ti darebáci.“

„Kde je?“

„Mají ho Rakušané.“

„Chci jej zpátky.“

„Neboj se,“ uklidnil ji Navot. „Odteď už bude jenom tvůj.“

36

VÍDEŇ – TEL AVIV – VATIKÁN

Jako většina lží nebyla ani tato beze zbytku přesvědčivá. Shamron na tom neviděl nic špatného, naopak – byl s tím navýsost spokojen. Vždycky říkával, že lhaní je typicky lidský počin, i když si jej vezmou na starost profesionálové. A lžím, které jsou až příliš dokonalé, se jen těžko věří.

Zpočátku panovaly nejasnosti o tom, co přesně se po západu slunce v úzké ulici před Stadttemplem odehrálo. První zprávy státní rakouské rozhlasové stanice uváděly, že dvojice střelců zabila před synagogou čtveřici mužů židovského původu a že šlo o násilný čin extrémní pravice. Situace se ještě více znepřehlednila, když se k odpovědnosti za čin hrdě přihlásila jakási neznámá neonacistická skupina. První instinkt Jonasi Kesslerovi zavelel, aby vše uvedl na pravou míru. Shamron s Navotem jej však přesvědčili, aby vyčkal až do deváté večer, kdy na tiskové konferenci na půdě ministerstva vnitra odhalí pravdu – či spíše svou verzi pravdy. Kessler potvrdil, že před synagogou skutečně došlo ke střelbě, čtyři zabití však nebyli Židé, nýbrž sebevražední bomboví atentátníci z Hizballáhu, kteří přijeli do Vídně spáchat zákeřný teroristický čin. Rakouské úřady však byly o přítomnosti této buňky na svém území včas informovány zahraniční zpravodajskou službou, kterou Kessler z pochopitelných důvodů nemohl jmenovat. Co se týkalo úspěšného zásahu před synagogou, byla to čistě rakouská operace provedená speciální jednotkou spolkové policie. Jak na závěr Kessler s odzbrojující upřímností zdůraznil, „byla to velká chvíle EKO Cobry“.

Tisk pochopitelně zaujala jedna pasáž Kesslerova podání, v níž byl nejméně sdělný – zdroj zpravodajských informací, které vedly k úspěšné operaci. Kessler a ostatní představitelé rakouské vnitřní bezpečnosti zarytě odmítali tento bod jakkoli komentovat, během následujících osmačtyřiceti hodin však z „nejmenovaných zpravodajských zdrojů“ začaly unikat zaručené zprávy o tom, že jde o CIA. Televizní odborníci na terorismus opět zpochybnili autentičnost těchto zpráv a prohlašovali, že mnohem pravděpodobnějším pramenem těchto cenných informací jsou Izraelci. Ti to oficiálně odmítli komentovat, mimo protokol se ovšem dušovali, že to není pravda.

Tím ovšem celá záležitost neskončila. Vlastně se probudila k úplně novému životu hned příští den ráno, když Die Presse, jeden z nejrespektovanějších rakouských deníků, publikoval o celé akci podrobný článek, jenž se opíral o svědectví očitých svědků. Nejpozoruhodnějším rysem celé zprávy byl popis menšího z obou střelců. A pak se mluvilo také o osobě značně zanedbaného vzhledu, která dohlížela nad evakuací synagogy jen několik minut před střelbou. Někteří svědci se domnívali, že se až přízračné podobal chlapíkovi, který kdysi ve Vídni vedl malou agenturu na vymáhání restitučních nároků z doby holocaustu. Jedny izraelské noviny pohotově informovaly, že inkriminovaný muž – profesor Eli Lavon z Hebrejské univerzity – pracuje v současné době na vykopávkách tunelu u Západní zdi a nemá s izraelskou rozvědkou nejmenší spojitost, což byla pochopitelně lež.

Netřeba dodávat, že zakrátko se v celém islámském světě rozhořel svatý hněv proti Izraeli, jeho zpravodajské službě a potažmo i jejím novým rakouským spojencům. Média po celém Blízkém východě uváděla, že událost byla bezdůvodným vražedným aktem a vyzývala Rakušany, aby ukázali sebevražedné vesty, které měli mít tito čtyři „mučedníci“ na sobě. Když jim Kessler vyhověl, arabský tisk je svorně označil za podvržené. A když Kessler zveřejnil pečlivě upravené fotografie těl čtyř mužů oblečených do výbušnin, označil je arabský tisk opět svorně za podvržené. Za zabitím muslimů viděl skrytou ruku Izraele, což byla pro tentokrát absolutní a bezvýhradná pravda.

Právě na pozadí této znepokojivě proměnlivé situace byl na jedné pastvině na severu Německa nalezen s páskou na očích a pouty na rukou unesený íránský diplomat Masúd Rahímí. Německé policii vypověděl, že se mu podařilo únoscům uprchnout, Iránská osvobozenecká armáda však prostřednictvím internetu oznámila, že byl propuštěn z „humanitárních důvodů“. Hned následující ráno se Masúd, o pár kilo hubenější, ale jinak zdráv, objevil v teheránské televizi ve společnosti svého prezidenta a šéfa bezpečnostní služby. O svém zajetí se nijak podrobně nezmiňoval, pouze připustil, že s ním bylo zacházeno slušně. Jeho šéf se na to tvářil poněkud skepticky a stejně tak i hlava státu, která hřímala, že únosci budou za svůj čin přísně potrestáni.

Hrozba íránské odplaty nebyla brána na lehkou váhu, zejména na chodbách Krále Saula. Povětšinou tam ale vládlo nadšení z úspěšné operace. Nevinné životy byly opět zachráněny, starý protivník významně zdiskreditován a penězovod Hizballáhu definitivně přerušen. Pokud jim přece jen něco kazilo dobrou náladu, pak to byla skutečnost, že ani ne za týden mělo na Ben Gurionově letišti přistát letadlo s Jeho Svatostí papežem Pavlem VII. Vzhledem k neklidné situaci v celém regionu považoval Uzi Navot za moudré, aby Vatikán zvážil odklad této cesty, a stejného názoru byl i premiér se zbytkem svého hašteřivého kabinetu. Kdo ale přesvědčí starého papeže, aby si svou návštěvu Svaté země rozmyslel? Měli pouze jediného kandidáta. Padlého anděla v černém. Hříšníka z města svatých.

Otec Mark čekal na Gabriela hned za Bronzovou branou. Pak jej doprovodil po královských schodech Scala Regia přes dlážděné nádvoří Cortile di San Damaso až k papežovu soukromému apartmánu. Za stolem ve své pracovně seděl Donati. Místnost byla prostá, s vysokým stropem a bělostnými zdmi a lemovaly ji regály plné svazků o kanonickém právu. Na jedné z horních polic stálo v úhledné řadě narovnáno několik zarámovaných fotografií. Na většině z nich stál Donati pokorně po boku svého pána v různých historických okamžicích jeho úřadu. Jedna fotografie se však od ostatních nápadně lišila – byl na ní Donati ve svém mladším provedení, umazaný od malty, zcela bez rozpaků se usmíval a držel za rameno nějakého hubeného kněze s tlustými brýlemi.

„To je otec José Martinez,“ vysvětlil Donati. „Zrovna jsme dostavěli školu v naší vesnici v Salvadoru. Týden nato byl zavražděn.“ Chvíli si prohlížel Gabrielův obličej a pak se zamračil. „Vypadáš úplně stejně jako já, když jsem o vlásek unikl komandu smrti.“

„Co jsem odjel z Říma, měl jsem několik nabitých týdnů.“

„Něco jsem si o tom už stačil přečíst,“ řekl Donati. „Krádež ve Francii, zdemolovaná galerie ve Švýcarsku, jeden unesený íránský diplomat v Německu a dramatický zásah proti teroristům v Rakousku. Nezasvěcený člověk by v tom možná nehledal žádnou spojitost, podle mě ale mají všechny tyto události jednu věc společnou.“

„Ve skutečnosti jsou dvě,“ řekl Gabriel. „Jednou je Ústav. A tou druhou Carlo Marchese.“

Blížila se šestá hodina a slunce pomalu mizelo za střechami a dómy historického srdce Říma. Zatímco Gabriel hovořil, jemná žlutohnědá zář se z pracovny pozvolna vytrácela, až v ní zavládlo zpovědní příšeří. Donati oblečený v černé sutaně by byl zcela neviditelný, nebýt světélka jeho nedokouřené cigarety. Když Gabriel skončil, seděl ještě několik minut v kajícném tichu a pak pomalu přešel k oknu. Přímo pod ním se tyčil bastion Mikuláše V., středověká věž, v níž dnes sídlilo ústředí Vatikánské banky.

„Můžeš něco z toho všeho dokázat?“

„Existuje důkaz, který musí každému soudu stačit. A pak existuje důkaz dost silný na to, aby celý problém jednou provždy sprovodil ze světa.“

„Co tedy navrhuješ?“

„Rozhovor,“ odpověděl Gabriel. „Popovídám si s Carlem a sdělím mu vše, co vím. Pak mu oznámím, že ty a Jeho Svatost požadujete, aby s okamžitou platností rezignoval na svou pozici v dozorčí radě. A pak mu dám na vědomí, že jestli se ještě někdy objeví v Bronzové bráně, bude mít co dělat se mnou.“

„Není to až příliš nízká cena za dvě vraždy?“

„Tak jsi to ale přece chtěl.“ Gabriel se zadíval na Donatiho siluetu v okně. „Nebo snad ne, Luigi?“

„Myslím, že by bylo etické, abys to všechno řekl generálu Ferrarimu.“

„Snad. Ovšem pokud italská vláda obviní Marcheseho z nezákonného obchodu s uměleckými památkami, z praní špinavých peněz a vražd, bude to pro církev znamenat mediální katastrofu. A pro tebe taky, Luigi. Všechno vyjde najevo. Zničí tě to.“ Gabriel se odmlčel a pak dodal: „A Veroniku taky.“

„A když Carlo odmítne v tichosti odejít?“

„Dám mu jasně na vědomí, že nemá na vybranou. Důvěřuj mi,“ ujistil jej Gabriel. „Pochopí to správně.“

„Nebudu tolerovat žádnou vraždu. Chci říct další vraždu.“

„Nikdo tu neříká ani slovo o zabíjení. Ovšem když si to někdo zaslouží…“

Donati utnul Gabrielovu myšlenku zdvižením své dlouhé ruky. „Stačí, když s Carlem promluvíš.“

„Kdy?“

„Příští týden. Tak alespoň vyloučíme riziko, že se něco dostane do médií ještě před cestou do Izraele.“ Ohlédl se přes rameno a zeptal se: „Předpokládám, že jsi neměl čas podívat se na bezpečnostní opatření.“

„Naopak, prostudoval jsem je do všech podrobností.“

„A výsledek?“

„Mám pouze jedno doporučení.“

„Jaké?“

„Odložte to na jindy.“

Donati se pomalu otočil. „Chceš po mně, abych zrušil papežovu cestu?“

„Ne, jen navrhujeme, abyste ji odložili, dokud se situace nezklidní.“

„Navrhujete? Kdo to navrhuje?“

„Je to doporučení shůry.“

„Od premiéra?“

Gabriel přikývl.

„Pokud není váš premiér ochoten oficiálně vyzvat vůdce jedné miliardy křesťanů, aby raději zůstal doma, nemůže být o nějakém zrušení řeč.“

„Pak by měl někdo Svatému otci sdělit, co si myslíme.“

„Souhlasím,“ řekl Donati a usmál se. „Ale já to nebudu.“

Vatikánské zahrady už zahalila tma, když Gabriel vycházel z Belvederského paláce. Prošel kolem fontány Těla Páně a Koptské koleje a pokračoval kolem vatikánské zdi až k místu, kde nehybně stálo několik švýcarských gardistů v civilu. Beze slova je minul a pomalu stoupal po kamenných schodech k hradbám. Tam jej čekal Pietro Lucchesi známý též jako Jeho Svatost papež Pavel VII. Pod jeho nohama se hemžil špinavý, hříšný a věčný Řím. Ten pohled Gabriela nikdy neomrzel. Ani Svatého otce.

„Vzpomínám si, kdy jsme se na tomto místě sešli poprvé,“ řekl papež. „Bylo to po té aféře Crux Vera. Zachránil jsi tehdy můj úřad. A také můj život.“

„To bylo to nejmenší, co jsme pro vás mohli udělat, Svatosti,“ řekl Gabriel. Díval se přes Tiberu na kopuli Velké římské synagogy a na okamžik zahlédl Pietra Lucchesiho, jak stojí na bimě a promlouvá slovy, které před ním ještě žádný papež nepronesl.

„Za tyto hříchy jakož i za všechny, které teprve budou odhaleny, přinášíme nejhlubší omluvu a žádáme vás o odpuštění…“

„Tenkrát jste prokázal nesmírnou odvahu, Svatosti.“

„Bez tebe by to nebylo možné. Pokud však jde o zhojení ran mezi našimi dvěma vírami, není mé dílo doposud završeno, a proto je nutné, abych odjel do Jeruzaléma.“

„Nikdo by vás tam neviděl raději než já.“

„Tak co tomu brání?“

„Jsme přesvědčeni, že to v tomto okamžiku není bezpečné.“

„Pak udělej všechno, co je nezbytné, a zajisti, aby má cesta byla bezpečná. Protože já už jsem řekl své poslední slovo.“

„Jistě, Svatosti.“

Papež se usmál. „To je vše, Gabrieli? Čekal bych od tebe silnější argumenty.“

„Nemám ve zvyku dohadovat se s Kristovým náměstkem.“

„Výborně, protože bych byl rád, kdybys mě do své země doprovodil jako můj osobní strážce.“

„Bude mi ctí, Svatosti. V téhle roli se už přece jen umím pohybovat.“

„A zvládáš ji znamenitě.“

Papež se krátce usmál, když mu vítr nadzvedl sutanu. Ze vzduchu se už vytratila štiplavost zimy, voněl borovicemi a teplem hlíny. Jeho Svatost to ale vůbec nevnímala. Byla evidentně zaměstnána záležitostmi mnohem závažnějšími než střídáním ročních dob.

„Je pravda, že má Carlo Marchese něco společného se smrtí toho nebohého děvčete z muzea?“ zeptal se nakonec.

Gabriel zaváhal s odpovědí.

„Děje se něco, Gabrieli?“

„Nic, Svatosti. Možná by jen bylo lepší…“

„Ušetřit mě nepříjemných podrobností?“ Papež se spiklenecky usmál. „Prozradím ti malé tajemství, Gabrieli. Kristův náměstek nepořádá tiskové konference. A nemusí ani reagovat na předvolací příkazy. To je jeden z mála funkčních požitků tohoto úřadu.“

„A co to luxusní apartmá přímo ve středu Říma?“

„Abych pravdu řekl, nikdy mne netěšilo bydlet přímo nad krámem.“ Papež se rozhlédl po římských návrších. Město vypadalo jako miliony zapálených svíček. „Jednou z mých největších priorit bylo uklidit ten nepořádek ve Vatikánské bance. Teď to však vypadá, že člověk s dlouholetými vazbami na Vatikán zničí vše dobré, co se nám podařilo vykonat.“

„Bude pryč dřív, než si toho stačíte všimnout.“

„Budeš ode mne něco potřebovat?“

„Abyste se držel co nejdál.“

Rozhostilo se přátelské mlčení. Papež si Gabriela pozorně prohlédl, stejně jako předtím Donati.

„Už jsi přemýšlel o tom, co budeš dělat pak?“

„Musím ještě dokončit jednoho Caravaggia.“

„A potom?“

„Budu se ze všech sil snažit, aby byla má žena šťastná.“

„A přemýšlet o tom, že kdyby nebylo mě, nechal by sis ji proklouznout mezi prsty,“ dopověděl papež. „Možná byste se měli nějaký čas soustředit na potomka.“

„To je složité.“

„Mohu být nějak nápomocen?“

Nyní byl s úsměvem na řadě Gabriel. „Co máte přesně na mysli?“

„Jako hlavě římskokatolické církve mi bohužel nezbývá nic jiného než se za vás modlit.“

„Vaší přímluvy si budu velmi považovat, Vaše Svatosti.“

„A co mé rady?“

Gabriel mlčel. Papež si jej ještě jednou pozorně přeměřil, než promluvil.

„Toulal ses po světě mnoho let, Gabrieli. Možná je na čase, aby ses vrátil domů.“

„Má práce je tady, v Evropě.“

„Myslíš ten obraz?“

Gabriel přikývl.

„V životě je pár věcí důležitějších než umění,“ řekl papež. „Obávám se, že tvou vlast čekají temné dny. Poslední dobou mě ze spaní budí sny. Mívám – jak to říct? – vize.“

„Vize, Vaše Svatosti? Jaké vize?“

„Na tuto otázku bych zřejmě neměl odpovídat,“ odvětil papež a položil Gabrielovi ruku na rameno. „Teď mě dobře poslouchej, chlapče. Dokonči toho Caravaggia. A pak se vrať domů.“

37

VÝCHODNÍ JERUZALÉM

Ve stejné chvíli ve Východním Jeruzalémě odbočil imám Hasan Darvíš ze silnice do Jericha a navedl svůj otlučený kombík na strmou příjezdovou cestu ke Lví bráně. Izraelský policista, který měl právě službu, jeho vůz jen letmo prohlédl a vpustil jej do Muslimské čtvrti Starého Města. Imám Darvíš pocházel z významného palestinského rodu z Hebronu na Západním břehu Jordánu. Podstatnější však bylo, že seděl v nejvyšší radě islámského Waqfu, který byl oficiálním správcem Chrámové hory už od roku 1187, kdy Saladin toto místo dobyl zpět z držení křižáků. Tato pozice z něj činila osobu s téměř nedotknutelným statusem, která měla moc několika podněcujícími slovy přeměnit Svatou horu ve vřící kotel. Po pravdě řečeno, uchýlil se k tomu již mnohokrát.

Auto nechal na malém vyhrazeném parkovišti stranou od hlavní ulice a vstoupil do své kanceláře na severním konci chrámového prostranství. Z jeho starého otomanského stolu na něj kynula hromada telefonických vzkazů. Jako neoficiální mluvčí Waqfu dostával denně desítky telefonátů se žádostí o rozhovory ohledně Chrámové hory a dalších posvátných míst v Jeruzalémě. Většinu z nich ignoroval, zejména ty, které přicházely od amerických a izraelských médií – a měl pro to dobré důvody. Nejprve s Jásirem Arafatem a posléze i s jeho nástupcem Mahmúdem Abbásem neúnavně pracoval na kampani, která měla za cíl oslabit židovský nárok na palestinské území, a to zpochybňováním samotné existence židovského jeruzalémského chrámu. Darvíšův boj o pravdu se však neomezoval jen na slovní půtky. Prostřednictvím fingovaných stavebních projektů se mu podařilo ze Svaté hory systematicky vytěžit všechny pozůstatky starověké svatyně. Jeho neoficiální poradce v této záležitosti, odborník na starověké památky ze Švýcarska, nedávno zahynul při výbuchu ve své vlastní galerii. Darvíš doufal, že jej nepotká podobný osud. Sice pravidelně hovořil o kráse mučednické smrti, umírání však s úlevou přenechával ostatním.

Darvíš se s žádostmi o rozhovor vypořádal jako obvykle – zcela nedůstojně je shrnul do odpadkového koše. Zůstal jen jediný lístek s krátkým všedním vzkazem od jistého pana Farúka, který oznamoval, že objednávka koránů z univerzitní tiskárny al-Azhar právě dorazila. Darvíš na vzkaz několik minut zíral a ptal se sám sebe, má-li vůbec dost odvahy či víry, aby to dokázal. Pak vzal z horního šuplíku svazek klíčů a vyrazil k posvátné hoře.

Rod Darvíšů byl s jeruzalémským islámským Waqfem spojen už několik století a Hasan Darvíš trávil své chlapecké dny ve stínu stromů na severní straně Vznešené svatyně, kde se učil zpaměti Korán. Avšak ani dnes, jako muž středních let, neprošel kolem Skalního dómu, aniž by neměl pocit, že Alláh i s Prorokem kráčí vedle něj. Uprostřed malebné osmihranné stavby byl opatrován základní kámen, jejž považovala za posvátný všechna tři abrahámovská náboženství. Pro židy a křesťany byl oltářem, kde archanděl Gabriel zadržel Abrahámovu ruku a ušetřil smrti jeho syna Izáka, pro muslimy zase místem, kde Gabriel doprovodil Mohameda na jeho noční cestě do nebe. Pod kamenem samotným se nacházela přírodní jeskyně nazývaná Studna duší, neboť muslimové věřili, že se zde na nějaký čas před uvržením do pekla zdržují duše zatracených. Jako chlapec se Darvíš po setmění do jeskyně schovával. Celé hodiny tam pak sedával na zatuchlých modlitebních kobercích a představoval si, že slyší nářky zoufalých duší. V jeho fantaziích to nebyli nikdy muslimové, ale výhradně Židé, které Bůh trestal za to, že ukradli Palestinu.

Nějakou dobu Darvíš věřil, že muslimové a Židé si zemi rozdělí a budou v ní vedle sebe žít v míru. Avšak po desítkách let zdrcující izraelské okupace a nesplněných slibů dospěl k závěru, že Palestinci nebudou nikdy svobodní, dokud nebude stát sionistů zničen. Klíčem k osvobození Palestiny byla podle jeho přesvědčení samotná Chrámová hora. Po Šestidenní válce Izraelci bláhově ponechali Waqfu právo na správu Haram aš-Šarífu, a nevědomky tak zpečetili svůj vlastní osud. Darvíš dobře znal starověké dějiny Blízkého východu a věděl, že konflikt mezi Židy a Araby není jen tahanicí o území; byla to náboženská válka a Haram al-Šaríf stál přímo v jejím středu. Arafat využil Chrámové hory v roce 2000 k vyhlášení krvavé Druhé intifády. Imám Hasan Darvíš měl nyní v plánu, že odtud zahájí další. Avšak tato, již třetí intifáda, ty dvě předchozí zcela zastíní, protože přinese kataklyzmatické, konečné řešení. A až se završí, nezůstane v zemi palestinské jediný Žid.

Zatímco imámovi běhaly hlavou obrazy blížící se apokalypsy, prošel pod volně stojícím klenutým průchodem jihozápadního kanatiru a pak pokračoval přes rozlehlé nádvoří do mešity al-Aksá. Na východní straně této masivní stavby se stříbrnou kupolí byl nově vybudovaný vchod do podzemní mešity Marvání. Darvíš sestoupil po terasovitých schodech a svými klíči si odemkl hlavní dveře. Jako pokaždé vcházel dovnitř s určitým znepokojením. Byl šéfem celého stavebního projektu a dobře věděl, jak se odstranění mnoha tun kamenné suti podepsalo na oslabení statiky Haramu. Celé jižní polovině plošiny hrozilo zhroucení. O ramadánu a dalších významných svátcích Darvíš téměř slyšel, jak Svatá hora sténá pod váhou věřících. Stačilo už jen pár lopat, aby se velká část nejsvětější stavby na zemi zhroutila do údolí Kidronu a vzala s sebou i třetí nejposvátnější svatyni islámu. A co nastane pak? Do pár hodin se na hranicích Izraele sešikují islámská vojska a s nimi desítky milionů rozhořčených pravověrných muslimů. Nastane džihád, kterým skončí všechny džihády, rozpoutá se intifáda, která zcela zničí stát Izrael se všemi jeho obyvateli.

Nyní v této obří podzemní modlitebně s dvanácti řadami mohutných Herodových sloupů vládlo mrtvolné ticho a jemné, nebeské šero. Darvíš tiše kráčel liduprázdnou klenutou chodbou, až se zastavil před těžkými dřevěnými dveřmi zajištěnými tlustým zámkem. Imám byl jediný, kdo měl od nich klíč. Odemkl, dveře ztěžka ustoupily a před ním se objevily kamenné schody. Sestoupil po nich dolů a zastavil se u dalších zamčených dveří I k nim vlastnil jediný klíč. Chodbu za nimi halila absolutní tma. Z kapsy svého thawbu vytáhl malou baterku, zapnul ji a posvítil si na prvních patnáct metrů starověkého tunelu, který nebyl širší než ramena dospělého muže. Byl vykopán v době prvního židovského chrámu a řadil se k mnoha divům, které odkryli palestinští dělníci při stavbě mešity. Darvíš o existenci tunelu neinformoval ani izraelský památkový úřad, ani OSN. Nevěděl o něm nikdo – nikdo kromě imáma Hasana Darvíše a hrstky kopáčů, kteří mu odpřísáhli mlčení.

Většina lidí by nejspíš cítila přirozené obavy, kdyby měli večer vstoupit do starodávného tunelu, ne však Darvíš. Už jako malý chlapec strávil bezpočet šťastných chvil průzkumy skrytých jeskyní a chodeb Vznešené svatyně. Tato se svažovala v záludně prudkém úhlu pár set metrů do nitra hory. Poté pokračovala asi půl kilometru vodorovně a nakonec se znovu prudce zvedala. Na jejím konci byl nainstalován nový ocelový žebřík. Hasan Darvíš byl po namáhavé chůzi lehce zadýchaný, a tak se zachytil zábradlí a pomalu vystoupal po žebříku až ke dřevěnému poklopu. Když jej nadzdvihl, ocitl se v ložnici bytu ve východojeruzalémské čtvrti Šiloach, která těsně přiléhala k městu Davidovu. Na jedné zdi visel plakát francouzské fotbalové hvězdy, na protější zvětšená fotografie Jahjá Ajjáše, strůjce bombových zařízení z Hamásu, známého jako Inženýr. Darvíš otevřel skříň. Uvnitř byly naskládané „korány“, o nichž se zmínil pan Farúk ve své zprávě – několik set kilogramů vysoce účinné trhaviny s rozbuškami, které byly Hizballáhem propašovány přes egyptskou hranici a dopraveny do Izraele domorodými beduíny. V Šiloachu toho však bylo víc. Mnohem víc.

Darvíš zavřel skříň. Vysoukal se z ložnice a prošel dvěma stísněnými pokojíky až na mrňavý balkónek s výhledem do údolí Kidronu. Na protější straně se nad majestátními Herodovými zdmi z medového pískovce vznášely dvě obří kopule, jedna stříbrná a druhá zlatá. „Alláhu akbar,“ zašeptal imám. „Nechť se smiluje nad mou duší za to, co se nyní chystám v jeho jménu vykonat.“

38

VATIKÁN

Následující týden se Gabrielův bouřlivý život konečně ustálil do přívětivě, i když poněkud klášterní rutiny. Byt na Via Gregoriana již nebyl přístupný, a tak se uchýlil do malého kněžského apartmánu přímo v Apoštolském paláci v patře pod Donatim a papežem. Každé ráno vstával brzy, posnídal s řádovými hospodyněmi Svatého otce a pak spěchal do restaurátorské dílny, aby strávil pár hodin se svým Caravaggiem. Hlavní restaurátor Antonio Calvesi do Gabrielovy tvůrčí jeskyně zabloudil jen zřídka. Po pár dnech však přece jen sebral trochu odvahy, aby se Gabriela zeptal na důvod jeho nepřítomnosti.

„Byl jsem navštívit nemocnou tetičku.“

„A kde bydlí?“

„V Palm Beach.“

Calvesi se nedůvěřivě zamračil. „Prý máš doprovázet il Papa na jeho pouti do Svaté země.“

„Říkejme tomu raději Izrael,“ odpověděl Gabriel a špičkou štětce několikrát opatrně poklepal na cíp vlajícího rudého roucha Jana Evangelisty. „A máš pravdu, Antonio, pojedu s ním. Nemusíš však mít nejmenší obavy, Caravaggia dokončím hned, jak se vrátíme.“

„Za jak dlouho?“

„Možná za týden, možná za měsíc.“

„To děláš, abys mě naštval?“

„Vlastně ano.“

„Jen doufejme, že ta tvoje tetička zůstane zdravá.“

„To rozhodně,“ řekl Gabriel. „Musíme v to pevně doufat.“

Přesně úderem desáté odcházel Gabriel z dílny do kasáren švýcarské gardy na denní poradu ohledně zajištění bezpečnosti papežovy cesty. Aloise Metzlera Gabrielova přítomnost zpočátku zjevně dráždila, jeho obavy se však brzy rozplynuly, když Gabriel několikrát upozornil na závažné nedostatky v ochranných opatřeních, kterých si nikdo jiný nevšiml. Po skončení jedné zvlášť dlouhé debaty pozval Gabriela do své kanceláře.

„Pokud s námi chcete pracovat,“ řekl a přeměřil pohledem Gabrielovy seprané džínsy a kožené sako, „budete se muset oblékat jako my.“

„Přiznám se, že v těch plandavých pantalónech vypadám dost při těle,“ řekl Gabriel. „A taky jsem nikdy nepřišel na to, jak dostat halapartnu přes detektor kovů do letadla.“

Metzler zmáčkl knoflík na telefonu určeném pro vnitřní komunikaci. Za deset vteřin vešel do místnosti jeho pobočník a položil na stůl tři tmavé obleky, tři bílé košile, tři kravaty a tři páry šněrovacích bot.

„Kde jste sehnali moje míry?“ otázal se překvapeně Gabriel.

„Od vaší ženy.“ Metzler otevřel horní zásuvku svého stolu a vytáhl pistoli ráže devět milimetrů. „Budete jednu potřebovat.“

„Díky, už jednu mám.“

„Jestli se chcete stát součástí švýcarské gardy, pak budete muset nosit její standardní krátkou osobní zbraň.“

„Takže SIG Sauer P226.“

„Působivé.“

„Pohybuji se kolem už nějaký pátek.“

„Všiml jsem si.“ Metzler se usmál. „Než vám ovšem vydám zbraň, budete muset na naší střelnici složit zkoušku způsobilosti.“

„Děláte si legraci.“

„Jsem Švýcar a nikdy nežertuji.“ Metzler se zvedl. „Doufám, že cestu si ještě pamatujete.“

„Napravo kolem zbrojírny a dál po chodbě až na nádvoří. Vchod do střelnice je hned naproti.“

„Tak pojďme.“

Cesta netrvala ani dvě minuty. Když vešli dovnitř, právě odstřílela čtveřice dvacetiletých gardistů a vzduch byl ještě zhuštěný dýmem. Metzler je rozkazem poslal pryč a pak předal Gabrielovi pistoli s prázdným zásobníkem a krabičkou střeliva. Gabriel rychle naskládal patnáct nábojů do zásobníku a zarazil jej do rukojeti. Metzler si nasadil chránič sluchu a střelecké brýle.

„A co vy?“ zeptal se.

Gabriel zakroutil hlavou.

„A proč?“

„Protože jestli se někdo pokusí zabít Svatého otce, nebudu mít čas chránit si oči a uši.“

Metzler zavěsil terč na lano a poslal jej do vzdálenosti osmnácti metrů.

„Můžete ještě dál,“ řekl Gabriel.

„Jak daleko?“

„Až na konec.“

Metzler požadavku vyhověl. Gabriel zvedl zbraň do klasické čelní střelecké pozice obouruč a bleskově vypálil všech patnáct nábojů do očí, nosu a čela terče.

„Slušné,“ řekl Metzler. „Uvidíme, jestli se vám to povede ještě jednou.“

Zatímco Metzler poslal na nejvzdálenější konec střelnice další terč, Gabriel rychle přebil. Novou dávku vyprázdnil v několika vteřinách. Tentokrát však v terči místo patnácti děr shluklých ve čtyřech hnízdech zel jeden ohromný otvor přímo uprostřed čela.

„To snad není pravda,“ zakoktal Metzler.

„Fasujete slušné zbraně,“ řekl uznale Gabriel.

Vždy v poledne pak Gabriel unikal ze spárů Vatikánu na zadním sedadle Donatiho služebního sedanu a spěchal na izraelské velvyslanectví, aby se seznámil s nejnovějšími zpravodajskými informacemi od Krále Saula. Pokud mu to čas dovoloval, vracel se ještě na pár hodin do restaurátorské dílny ke štětci a paletě. V sedm se pak společně s Donatim sešel u večeře s papežem v jeho soukromé jídelně. Gabriel věděl, že nemá smysl, aby se znovu vracel k otázce bezpečnosti, a tak využil vzácné příležitosti, aby papeže připravil na některé zvláštní okolnosti jedné z nejvýznamnějších zahraničních cest za jeho úřadu. Vatikánský státní sekretariát, přibližný ekvivalent ministerstva zahraničí, pro papeže připravil několik předvídatelných, nekonfliktních proslovů, které měl přednést na několika plánovaných zastávkách na území Izraele i palestinské samosprávy. S každým dalším dnem však bylo stále zřejmější, že papež má v úmyslu historicky napjaté vztahy mezi Svatým stolcem a židovským státem radikálně změnit. Cesta nebude jen formální poutí – bude to završení procesu, který nastartoval již před téměř deseti lety svým kajícným projevem na půdě římské Velké synagogy.

Poslední večer před odjezdem Gabriel naslouchal, jak Svatý otec piluje poznámky, které chtěl přednést v Jad Vašem, izraelském památníku holocaustu. Neklidný Donati pak navrhl, že Gabriela doprovodí do jeho pokoje. Oklikou se dostali až k jedněm z dveří, které vedly do Sixtinské kaple. Donati na okamžik zaváhal, potom vzal za kliku.

„Bude lepší, když tentokrát půjdeš dovnitř beze mne.“

„Kdo je uvnitř, Luigi?“

„Jediná osoba na světě, která může vykonat spravedlnost nad Carlem Marchesem.“

Veronica Marcheseová stála za oltářem a s rukama rozpačitě složenýma na prsou si prohlížela Poslední soud. Nepohnula se, ani když se Gabriel tiše postavil vedle ní.

„Myslíte, že to bude probíhat takhle?“ zeptala se.

„Ten konec?“

Přikývla.

„Doufám, že ne. Jinak by to se mnou bylo vážné.“

Poprvé se na něj podívala. Všiml si, že pláče. „Jak je to možné, pane Allone? Jak se může člověk jako vy stát jedním z nejskvělejších restaurátorů křesťanského umění?“

„Je to dlouhý příběh.“

„Mám ráda dlouhé příběhy,“ řekla.

„Byl jsem vyzván, abych pro svou zemi udělal věci, po nichž jsem už nemohl malovat. A tak jsem se naučil italsky a odjel pod falešnou identitou do Benátek, abych pronikl do tajů restaurátorského umění.“

„U Umberta Contiho?“

„A u koho jiného?“

„Stýská se mi po Umbertovi.“

„Mně také. Měl klíče snad od všech dveří v Benátkách. Často mě tahal v noci z postele a ukazoval mi obrazy. Člověk, který je spokojený sám se sebou, říkával, může být dobrým restaurátorem, ale pouze člověk s vlastním poškozeným plátnem se může stát skutečným mistrem restaurátorského řemesla.“

„Vám se to plátno už podařilo spravit?“

„Jen zčásti,“ odpověděl Gabriel po chvilce hloubavého mlčení. „Obávám se, že některé části už nepůjde dát do pořádku nikdy.“

Neodpověděla.

„Kde je Carlo?“

„V Miláně. Alespoň si to myslím. Není to totiž dlouho, co jsem zjistila, že mi Carlo ne vždy říká pravdu o tom, kde je a s kým se schází. Teď už vím proč.“

„Kolik vám toho Donati prozradil?“

„Dost na to, aby mi bylo jasné, že můj starý život skončil.“

Mezi oběma se rozhostilo neprostupné ticho. Gabriel se rozvzpomenul, jak Veronica vypadala to odpoledne v muzeu Villa Giulia, kde by jí nikdo nehádal padesátku. Teď svá léta nedokázala skrýt. I přesto zůstávala pozoruhodně krásnou ženou.

„Musela jste tušit, že váš manžel není tím, čím se zdál,“ řekl nakonec.

„Věděla jsem, že vydělává hodně peněz způsoby, kterým jsem příliš nerozuměla. Jestli se však ptáte, zda jsem věděla, že stojí v čele mezinárodní zločinecké organizace, která plundruje historické památky…“ Hlas ji na okamžik zradil. „Ne, pane Allone, to jsem opravdu nevěděla.“

„Využil vás, Veroniko. Vy jste byla jeho vstupní branou do Vatikánské banky.“

„A můj věhlas mezi odborníky na starověké umění mu dal punc váženosti.“ Vlasy jí spadly do tváře. Rozvážně je odhrnula, jako by chtěla, aby restaurátor Gabriel posoudil rozsah poškození, které způsobila Carlova zrada.

„Proč jste si jej vlastně brala?“ zeptal se.

„Chcete mě soudit, pane Allone?“

„Ani v nejmenším. Jen by mě zajímalo, proč jste si vybrala takového člověka, když jste předtím milovala Luigiho.“

„Vy toho o ženách asi moc nevíte, viďte?“

„Říká se to o mně.“

Nelíčené se usmála. Úsměv však vyprchal, když začala vyjmenovávat důvody, proč se provdala za Carla Marcheseho. Byl sympatický. Vzrušující. A bohatý.

„Ale Carlo nebyl jako Donati.“

„Ne,“ odpověděla, „Luigi je jenom jeden. A měla bych jej jen pro sebe, nebýt Pietra Lucchesiho.“

V jejím hlase náhle zazněla hořkost a roztrpčení, jako by Jeho Svatost měla nějakou vinu na tom, že ona sama spojila svůj život s vrahem.

„Možná to tak bylo lepší,“ řekl Gabriel rozvážně.

„Že se Luigi vrátil ke kněžství a nevzal si mě?“

Přikývl.

„To se vám snadno říká, pane Allone,“ pronesla. Pak dodala tlumeným hlasem: „Jenže nebyl jste to vy, kdo byl do něj zamilován.“

„Je tu šťastný, Veroniko.“

„A co se stane, až Lucchesimu sejmou z prstu rybářský prsten a jeho tělo položí do krypty pod bazilikou? Co pak bude Luigi dělat?“ Rychle si sama odpověděla: „Možná bude ještě pár let učit kanonické právo na nějaké papežské univerzitě. A poslední roky svého života prožije v domově s dalšími přestárlými knězi. Opuštěný,“ dodala po chvilce. „Tak strašně smutný a opuštěný.“

„Je to život, který si zvolil.“

„Byl mu určen, tak jako byl určen vám. Vy dva jste si velmi podobní, pane Allone. Možná proto si tak dobře rozumíte.“

Gabriel se na ni na okamžik upřeně zadíval. „Stále jej milujete, že?“

„Tuto otázku bych raději nechala bez odpovědi – alespoň na tomto místě.“ Obrátila obličej ke stropu. „Víte, že mi Claudia ten večer, kdy zemřela, volala do mé kanceláře ve Villa Giulia?“

„V osm čtyřicet sedm,“ řekl.

„Pak asi také víte, že zhruba minutu před tím volala na jiné číslo.“

„To víme, ale nedokázali jsme jej identifikovat.“

„Stačilo se mě na to zeptat.“

Předala mu jednu ze svých navštívenek. Číslo, které Claudia vytočila, byl mobil Veroniky Marcheseové.

„Odešla jsem z kanceláře zhruba ve stejný okamžik, kdy mi volala, zjistila jsem to však až na druhý den.“

„Jak to?“

„Protože jsem nemohla své BlackBerry celý den najít. Objevila jsem jej až druhý den ráno na podlaze svého auta. Nic jsem za tím neviděla, dokud jste za mnou nepřišel do muzea. Tehdy mi došlo, jak to Carlo zařídil. Když jsem vás nechala stát v tom lijáku, odjela jsem do Villa Borghese a proplakala tam celou hodinu, teprve pak jsem se vrátila domů. Carlo by mohl mít podezření, že něco není v pořádku.“

„Proč jste mi to neřekla později na té večeři?“

„Měla jsem strach.“

„Z čeho?“

„Že by můj muž mohl zabít i mě.“ Podívala se na Gabriela a pak na Poslední soud. „Doufám, že to bude i stejně krásné.“

„Myslíte ten konec?“

„Ano.“

„Mám obavy,“ podotkl Gabriel, „že nebudeme mít to štěstí.“

Řekl jí vše, co mohl, a pak ji vyprovodil k Bronzové bráně. Když pomalu mizela mezi sloupy kolonády, představoval si, jak Donati odchází s ní – ne Donati spoutaný slibem cudnosti, ale ten, jakým by byl, kdyby jej Bůh nepovolal ke kněžské službě. Když se ztratila z dohledu, vykročil směrem ke svému apartmá, něco jej však donutilo změnit směr a vrátit se do kaple. V ní se zastavil, několik minut mlčky přejížděl očima po freskách a přitom mu hlavou běhal jeden jediný verš z Písma. „Dům, který král Šalomoun budoval Hospodinu, byl dlouhý šedesát loket, široký dvacet a vysoký třicet loket…“

39

VATIKÁN – JERUZALÉM

Jako vládce svrchované země měl papež poštovní úřad, mincovnu, symbolickou armádu, muzeum světové třídy a velvyslance úřadující na ambasádách po celém světě. Jednou z mála věcí, které neměl, bylo letadlo. V tomto se musel spoléhat na laskavost národního leteckého přepravce Alitalia, který se již delší dobu zmítal v ekonomických potížích. Na let do Izraele pontifikovi zapůjčil Boeing 767, který na počest cesty překřtil na Sion. Ve svém soukromém oddělení měl papež čtyři luxusní otočná křesla, stolek se štosem ranních tiskovin a satelitní televizi, na níž mohl v přímém přenosu sledovat svůj odlet z letiště v Římě-Fiumicinu na veřejnoprávní televizní stanici RAI.

Papežův kuriální doprovod a ochranka seděly hned za ním v první třídě, zatímco sbor zástupců vatikánského tisku se musel spokojit se sedadly ekonomické třídy. Dobelhali se na palubu obtěžkáni zavazadly a fotoaparáty, někteří z nich si kolem krku ovázali jako šálu šachovnicovou palestinskou kefíju. Druhou zastávkou nabitého papežova programu byl totiž uprchlický tábor Dhaišá. Zástupci Vatikánu si velmi dobře uvědomovali, jak důležité je udělat na hostitele příznivý dojem.

I když šlo o brzký ranní let, Alitalia podávala na palubě opulentní polední menu. Kněží a biskupové se vrhli na své porce, jako by několik dní nejedli, Gabriel však neměl na jídlo ani pomyšlení. Seděl vedle Aloise Metzlera a naposledy prošel celý bezpečnostní plán. V duchu si přehrával všechny možné krizové scénáře, a když se dostal ke dvacátému, zaklapl poznámkový blok a hleděl ven z okna, zatímco se letoun spouštěl k hladině Středozemního moře a blížil se k zelenému pásu plochého izraelského pobřeží. Za pět minut již kola dosedla na runway Ben Gurionova letiště a jeden člen vatikánské výpravy hlasitě zvolal: „Vítejte v okupované Palestině!“ Na což jeden dogmatický arcibiskup ze státního sekretariátu zamumlal: „Amen na souhlas.“ Jak je vidět, pomyslel si Gabriel, v kurii je stále ještě dost těch, kteří z papežova rozhodnutí strávit Velikonoce ve Svaté zemi obsazené Židy nejsou vůbec nadšení.

Na Donatiho příkaz byl Gabriel zařazen do okruhu papežových nejbližších tělesných strážců, což znamenalo, že se od pontifika po celou dobu neměl vzdálit na víc než pár kroků. A tak když Jeho Svatost papež Pavel VII., biskup římský, Pontifex maximus a následník svatého Petra, vystoupil ze svého vypůjčeného letadla, kráčel za ním v těsné blízkosti jediný potomek Židů z Jizreelského údolí, kteří přežili holocaust. Papež dostál tradici, již zavedl jeho předchůdce, a hned padl na kolena a na ruce, aby políbil asfalt. Když se opět napřímil, zamířil k již čekajícímu izraelskému premiérovi a srdečně si s ním potřásl rukou. Oba muži si poté několik minut vyměňovali zdvořilosti, obklopeni několika soustřednými prstenci bodyguardů. Premiér pak odvedl papeže k helikoptéře. Gabriel vlezl dovnitř hned po něm a usadil se mezi Donatiho a Aloise Metzlera.

„Zatím všechno v pořádku,“ řekl Donati, když se helikoptéra prudce vznesla do vzduchu.

„Ano,“ poznamenal Gabriel. „Zábava však teprve začíná.“

Pokračovali na východ do Judských hor a přenesli se přes klikatou soutěsku, která oddělovala Jeruzalém od moře. Gabriel ukázal pod sebe na několik vesnic, kde probíhaly nejtvrdší boje války o nezávislosti. Před nimi se rozprostíral Jeruzalém, jako by se vznášel na Boží dlani. Papež hleděl upřeně z okna, zatímco přelétali od západu města na východ a přenášeli se z jeho nových čtvrtí do starých. Když míjeli Chrámovou horu, zatřpytil se pod nimi v poledním slunci Skalní dóm. Gabriel ukázal papeži chrám Božího hrobu, kostel Odpočinutí Panny Marie a Getsemanskou zahradu.

„A tvůj syn?“ zeptal se papež.

„Ten leží tam,“ řekl Gabriel, když míjeli Olivetskou horu.

Stroj se stočil mírně k jihu a letěl podél zelené linie příměří, která označovala starou izraelskou hranici před Šestidenní válkou v roce 1967. Ze vzduchu bylo zřetelně vidět, jak se hranice za víc než čtyřicet let izraelské okupace setřela. Během několika vteřin minuli smíšenou jeruzalémskou čtvrť Abú Tor, malou židovskou osadu Har Homa na Západním břehu Jordánu a arabskou vesnici Bejt Džala. Hned vedle ní se rozprostíral Betlém. Z výšky se dalo snadno rozpoznat náměstí Jesliček, neboť se na něm tísnilo několik tisíc demonstrantů a všichni mávali palestinskými vlajkami. Na silnicích vedoucích do města se nepohnulo jediné auto s výjimkou nákladních vozidel a džípů izraelských obranných sil.

„Tady se všechno politizuje,“ řekl Gabriel Donatimu. „Je třeba být neustále v pohybu, zvlášť pokud je čestný host jediný muž oblečený od hlavy až k patě v bílém.“

Když helikoptéra dosedla na zem, na pódiu před chrámem Narození Páně už čekal prezident Mahmúd Abbás a představitelé palestinské samosprávy. „Vítejte, Vaše Svatosti, ve starobylé Palestině,“ zvolal Abbás dostatečně nahlas, aby jej reportéři, kteří se tísnili nedaleko, nepřeslechli. „A vítejte v Betlémě a Jeruzalémě, věčném a nedělitelném hlavním městě Palestiny.“ Papež odpověděl opatrným přikývnutím a pak se pozdravil s ostatními členy delegace. Většina byla jeho přítomností zjevně dojata, s jedinou výjimkou – Jásir Abd Rabbo, bývalý vůdce teroristické Lidové fronty pro osvobození Palestiny, byl zcela vyveden z míry osobou tělesného strážce, který se od papežova boku nehnul na krok.

Papež vstoupil do chrámu a strávil několik minut v tiché modlitbě u oltáře. Pak požádal Abbáse, aby mu ukázal škody, které chrám utrpěl v roce 2002, kdy se této křesťanské svatyně zmocnila skupina palestinských teroristů ve snaze uniknout zajetí. Po ukončení třiadevadesát dní trvající patové situace objevili izraelští vojáci v chrámu čtyřicet výbušných zařízení a od zadržovaných františkánských mnichů se dozvěděli, jak palestinští teroristé drancovali zlaté ikony a na místo toaletního papíru používali listy z bible. O tom však, jak se zdálo, Mahmúd Abbás zřejmě nikdy nic neslyšel. „Jediné škody na chrámu způsobili Izraelci,“ trval na svém. „Jak jistě dobře víte, nemají křesťany příliš v lásce.“

„Pokud je to tak,“ odpověděl papež nevzrušeně, „pak mi vysvětlete, proč se populace křesťanů v Betlémě snížila z pětadevadesáti procent na pouhou jednu třetinu? A proč křesťané houfně opouštějí teritorium spravované palestinskou samosprávou?“

Abbás se mdle pousmál a podíval se na hodinky. „Vaše Svatosti, je nejvyšší čas navštívit Dhaišá.“

Uprchlický tábor se nacházel necelé dva kilometry jižně od Betléma na pozemku pronajatém po válce za nezávislost od jordánské vlády. Původně tu ve stanech žily zhruba tři tisícovky Palestinců převážně z Jeruzaléma a Hebronu. Dnes, po téměř šedesáti letech, tu již stály domy ze škvárobetonových tvárnic a populace tábora se rozrostla na skoro třináct tisíc oficiálních uprchlíků. Rozmáhala se zde vysoká nezaměstnanost, většina obyvatel byla ve svěřenecké péči OSN a tábor byl ohniskem militantní činnosti. Když však papež s Gabrielem po boku procházel úzkými uličkami, dostalo se mu od lidí nadšených ovací.

Návštěva končila na prašném náměstí, kde papež dojímavé promluvil o „strašlivém utrpení palestinského lidu“. Neodpustil si však nečekanou odbočku z připraveného proslovu, v níž nevybíravě zkritizoval selhání tří generací arabských vůdců, kteří nebyli schopni najít spravedlivé a schůdné řešení této humanitární krize. „Ti, kdo prodlužují lidské utrpení ve jménu své politiky,“ hřímal, „si zaslouží stejné odsouzení jako ti, kdo toto utrpení přivodili.“

Nato papež požehnal zástupům gestem kříže a nastoupil do obrněné limuzíny, která jej měla odvést na krátkou projížďku po Jeruzalémě. Do židovské čtvrti vjel Hnojnou branou, zastavil se u Zdi nářků, mezi jejíž kameny zasunul prosbu za mír, a pak se vydal pěšky ulicemi muslimské čtvrti až k Řetězové bráně, jednomu z východních přístupových míst na Haram al-Šaríf. Cedule instalovaná vrchním izraelským rabinátem upozorňovala, že Židům je vstup na Chrámovou horu z důvodu její posvátnosti zakázán.

„To by mě nikdy nenapadlo,“ řekl papež.

„Je to složitá věc, Vaše Svatosti,“ řekl Gabriel. „Ale to platí v Izraeli o většině věcí.“

„Opravdu chceš jít se mnou?“

„Už jsem tu několikrát byl.“

Papež se usmál. „Jímá mě hrůza, když pomyslím, co by se mohlo stát s malým Izákem, kdybys tenkrát nezasáhl.“

„To Bůh ušetřil toho chlapce. Archanděl Gabriel byl pouze posel.“

„Doufám, že i mě se rozhodne pro tentokrát ušetřit.“

„Bude vám nakloněn, pokud mě budete poslouchat,“ řekl Gabriel. „Tady se může situace zhoršit v jediném krátkém okamžiku. Pokud zahlédnu něco, co se mi nebude líbit…“

„Tak jdeme,“ skočil mu do řeči papež.

„A to urychleně,“ dodal Gabriel.

I když Vznešenou svatyni spravoval Waqf, nedohlížel nad vstupními branami, takže izraelská vláda mohla na žádost Vatikánu Haram na dobu krátké papežovy návštěvy uzavřít. To byl důvod, proč delegace islámských hodnostářů, kteří čekali u schodiště vedoucího ke Skalnímu dómu, čítala pouze čtyřicet osob. Mezi nimi byl i nejvyšší muftí, členové nejvyšší rady Waqfu a několik desítek příslušníků ozbrojené ostrahy, z nichž mnozí měli vazby na palestinské a islámské militantní skupiny. Jen několik málo minut po papežově příchodu vyzval muftí pontifika k modlitbě uvnitř Skalního dómu, i když Waqf předtím Vatikán ujistil, že žádná taková výzva se nechystá. Papež diplomaticky odmítl a pak si několik minut obdivně prohlížel skvostné mozaiky a okna svatostánku. Gabriel tiše upozornil na arabské nápisy, které se nepokrytě vysmívaly křesťanské víře a vyzývaly všechny křesťany k obrácení na islám, jejž muslimové považovali za poslední a definitivní zjevení Božího slova.

„Vy umíte arabsky?“ zeptal se muftí.

„Nein,“ odpověděl Gabriel německy.

Když byla prohlídka ukončena, odebral se papež s muftím do zahrady na čaj. Správce třetí nejvýznamnější svatyně islámu využil příležitosti, že může o samotě strávit pár chvil s nejmocnějším náboženským vůdcem světa, a pokusil se mu vysvětlit svou již mnohokrát opakovanou teorii o tom, že holocaust se nikdy nestal a že Židé se spolu s fundamentalistickými křesťany ze Spojených států tajně chystají zničit Skalní dóm. Papež jej s ledovým mlčením vyslechl, v pozdějším veřejném prohlášení však rozhovor označil za „mimořádně přínosný“. Poté, co pak přednesl plánovanou oficiální omluvu za krvavé křížové výpravy, neopomněl připomenout, že Izraelci si Jeruzalém podmanili jako první, a proto na statusu Chrámové hory není třeba nic měnit. Dodal, že zvláštní povinností islámu je nejen péče o mešity stojící na chrámové plošině, nýbrž také ochrana posvátných ruin, které se skrývají pod ní.

„Musím přiznat,“ řekl papež, když u Lví brány konečně nastoupil do své limuzíny, „že mám z toho všeho docela dobrý dojem.“

„Nejsem si jistý, je-li muftí stejného názoru,“ řekl Gabriel s úsměvem.

„Měl štěstí, že jsem se držel zpátky. Kdybys jen věděl, co všechno jsem si od něj musel vyslechnout.“

„Není třeba, Vaše Svatosti. My to slýcháme každý den.“

„Ale já na to nejsem zvyklý,“ odpověděl papež. „Říkám si, že měl Bůh nejspíše dobrý důvod, aby mě nechal vyslechnout takové nesmysly.“

Gabriel nahlédl do výtisku papežského itineráře a téměř odmítal uvěřit, že je to pravda.

Další zastávkou byl Jad Vašem.

Donati na jeho návštěvu vyhradil jednu hodinu, trvalo však celých devadesát minut, než papež ukončil soukromou prohlídku nově instalované expozice dějin holocaustu. Odtud se přesunul do Dvorany jmen, ponurého depozitáře faktů o mrtvých, a pak se prošel Alejí spravedlivých mezi národy a Údolím komunit. V Památníku dětí, temném, tíživém prostoru ozářeném odraženými plameny svíček, se na okamžik cítil dezorientován. „Tudy,“ vybídl jej tiše Gabriel. A když papež znovu vyšel do třpytivého jeruzalémského slunce, po tvářích mu stékaly slzy. „Proč děti?“ ptal se nahlas sám sebe. „Proč museli v Božím jménu vraždit právě malé děti?“

„Potřebujete chvilku, abyste si srovnal myšlenky?“

„Ne,“ odpověděl rázně papež. „Už je čas.“

Prošli kolem Sloupu hrdinů, jež se stroze vypínal k nebi, a svou pouť zakončili v Pamětní dvoraně. Na vnějším prostranství sedělo několik stovek vysokých izraelských hodnostářů a pamětníků holocaustu, kteří hleděli k jednoduchému pódiu, na němž měl papež pronést nejdůležitější proslov své cesty. Nálada byla díky ponuře tísnivému místu smuteční. Nikdo nemával vlajkami, nikdo netleskal, když se papež konečně ukázal. Gabriel jej doprovodil do chladivého stínu uvnitř a poprvé od svého příletu na izraelskou půdu cítil klid a bezpečí. V této posvátné pamětní síni se Svatému otci nemohlo nic stát.

Papež vyčkal, až plamen vzpomínek na okamžik vyhasne, pak jej za Donatiho asistence znovu zažehl a na chvíli poklekl k tiché, procítěné modlitbě. Nakonec vstal a vyšel ven na prostranství, kde už to v davu šumělo očekáváním. Když se papež blížil k pódiu, Donati sebral ze stojanu černou složku s připraveným textem a nechal místo ní jen jediný list bílého linkovaného papíru. Na něm byly ručně psané poznámky, které si Svatý otec zaznamenal během posledního rozhovoru s Gabrielem v Apoštolském paláci. Papež se chystal přednést nejzásadnější proslov svého úřadu bez hotového scénáře.

Dlouhou chvíli stál beze slova na pódiu, jako by jej zvláštní směsice hrůzy a vznešenosti místa připravila o hlas. Gabriel Svatého otce odváděl z Památníku dětí a věděl, že jeho dojetí je nepředstírané. Současně také věděl, že Jeho Svatost zahájí svou homilii úvahou o skutcích a činech. Jeho pauza tudíž byla zamýšlená.

„Na tomto místě nevýslovné bolesti,“ začal nakonec, „nemohou pouhá slova vyjádřit hloubku našeho zármutku ani naší hanby. Tato pamětní zahrada není jen reprezentativním náhrobkem šesti milionů Božích a Abrahamových dětí, které zahynuly v plamenech holocaustu. Je také připomínkou, že zlo – skutečné zlo – je ve světě stále přítomno. A je také připomínkou, že my křesťané neseme část odpovědnosti za to, co se stalo, a musíme proto prosit za odpuštění. Před deseti lety, ve Velké synagoze v Římě, jsme se doznali ke spoluvině za zločin, který Jad Vašem připomíná. A dnes svůj zármutek znovu potvrzujeme a znovu prosíme o odpuštění. Avšak nyní, v čase, kdy napětí na Blízkém východě dosahuje vrcholu, se náš zármutek mísí s obavami. S obavami, že vše se může stát znovu.“

Poslední věta vyvolala zašumění v davu. Někteří reportéři z vatikánských médií zmateně zírali do předtištěné verze řeči. Papež usrkl vody a počkal, až znovu zavládne ticho. Než pokračoval ve svém projevu, pohlédl krátce na Gabriela a Donatiho.

„Od našeho vystoupení ve Velké synagoze podnikla církev významné kroky, aby ze svého učení a textů odstranila jakýkoli protižidovský podtón. Vyzvali jsme naše islámské bratry, aby své svědomí zpytovali podobným způsobem, jejich odezva však bohužel nebyla žádná. Muslimští duchovní v celém islámském světě běžně kážou, že holocaust je mýtus, a přitom jejich radikální džihádisté slibují, že s nimi přichází další. Někdo – a snad i já – by se nad tímto zjevným rozporem pousmál, kdyby nebylo lidí, kteří se zapřísahali, že vymažou Izrael z povrchu zemského, a neúnavně spějí k tomu, aby to slovo naplnili.“

V zástupu to opět zašumělo. Gabriel přeletěl očima po zmatených členech kuriální delegace a pak jimi opět spočinul na drobné postavě v bílém, která právě vstupovala do historie.

„Někteří světoví vůdci se mě snaží přesvědčit, že Izrael bude žít dál vedle Íránu, i když bude jeho soused vlastnit jadernou zbraň,“ pokračoval papež. „Avšak člověku, který na vlastní kůži zakusil šílenství druhé světové války, znějí taková slova podobně jako ta, která kdysi tvrdila, že Židé se od Německa vedeného Hitlerem a nacisty nemají čeho obávat. Zde ve svatém městě Jeruzalémě se na každém kroku přesvědčujeme, že velké říše i velké civilizace se mohou mrknutím oka propadnout do zapomnění. Jejich památky plní naše muzea, z jejich chyb se však odmítáme poučit. Podléháme falešnému dojmu, že se nacházíme na samém vrcholu dějin a takové věci se již nikdy nemohou opakovat. Avšak dějiny se tvoří každý den a někdy se na nich podílejí lidé se zlými úmysly. A historie se opakuje až příliš často.“

Několik reportérů nyní začalo šeptat do svých mobilních telefonů. Gabriel si dokázal představit, jak právě informují své šéfredaktory o tom, jak se Jeho Svatost nečekaně odchýlila od projevu, který měl být původně jen obvyklou památeční řečí.

„A tak při této slavnostní příležitosti,“ navázal papež na svá předchozí slova, „na tomto svatém místě nejenže vzpomínáme na šest milionů zmařených životů, ale obnovujeme pouto s jejich potomky a chceme je ujistit, že uděláme všechno, co je v naší moci i silách, aby se to už nikdy neopakovalo.“

Papež se naposled odmlčel, jako by chtěl dát reportérům signál, že to nejdůležitější teprve přijde. Když znovu promluvil, v jeho hlase již nezazníval zármutek, nýbrž čiré odhodlání.

„A proto,“ pravil s rukama rozpaženýma a jeho slova pronikala z obřích zesilovačů do všech koutů areálu, „přísaháme vám, lidu izraelskému a našim starším bratrům, že v tomto čase, kdy jste nuceni čelit ohrožení své samotné existence, bude římskokatolická církev stát při vás. Nabízíme vám naše modlitby, a budete-li ochotni je přijmout, i naše rady. Pouze vás žádáme, abyste postupovali s nejvyšším uvážením, neboť vaše rozhodnutí budou mít dopad na celý svět. Půda tohoto svatého města je plná pozůstatků říší, které se rozhodly špatně. Jeruzalém je Boží město. Současně je však i náhrobním kamenem lidské pošetilosti.“

Po těchto slovech obecenstvo propuklo v bouřlivý jásot. Gabriel a ostatní příslušníci ochranky rychle přistoupili k papeži a doprovodili jej k čekající limuzíně. Když se kolona vozidel rozjela dolů ze svahu hory Herzl do Starého Města, předal papež Gabrielovi list s poznámkami.

„Založ si to do sbírky.“

„Děkuji, Svatosti.“

„Pořád si myslíš, že jsme tu cestu měli odložit?“

„Ne, Svatosti. Ale můžete si být jist, že Íránci právě vypisují odměnu na vaši hlavu.“

„To mě nepřekvapuje,“ odpověděl. „Jen prosím zajisti, aby se pro ni někdo nepřihlásil dřív, než opustím Jeruzalém.“

40

JERUZALÉM

Donati se Svatým otcem strávili noc u Jaffské brány v rezidenci latinského patriarchy. Gabriel je doprovodil ke vchodu, naposledy překontroloval bezpečnostní opatření a pak mezi prodlouženými stíny pozdního odpoledne spěchal na západ od Starého Města. Když zahnul za roh Narkissovy ulice, ihned zaregistroval obrněný peugeot zaparkovaný před činžovním domem číslo 16. Jeho majitel stál u sloupového zábradlí balkonu ve třetím patře, zčásti ukrytý za schlíplými větvemi starého blahovičníku, jako by tu držel nikdy nekončící noční hlídku.

Když Gabriel vešel do bytu, zasáhla jej do nosu nezaměnitelná vůně lilku s marockým kořením, což byla specialita Shamronovy nebesky trpělivé ženy Gilah. Stála v kuchyni v květované zástěře hned vedle Chiary. Ta měla na sobě volnou halenku s vyšívaným límečkem. Vlasy jí volně splývaly na ramena, a když ji políbil, ucítil na jejích rtech med. Upravila mu uzel na kravatě a políbila jej ještě jednou. Pak pokynula bradou k televizoru a řekla: „Vypadá to, že tvůj přítel způsobil hotové pozdvižení.“

Gabriel se zadíval na obrazovku a rozpoznal sám sebe, jak pár kroků za papežem vychází z Pamětní dvorany v Jad Vašem. Zpravodajský analytik z londýnské redakce právě hovořil o radikálním obratu ve vatikánské politice vůči izraelskému státu. Když Gabriel přepnul mezi několika dalšími zpravodajskými kanály, dozvěděl se v podstatě totéž. Zdálo se, že Pavel VII. zásadně zasáhl do dynamiky blízkovýchodního konfliktu, neboť Vatikán se nyní jednoznačně postavil na stranu Izraelců proti Iránu a radikálnímu islámu. A jak si komentátoři dále všímali, celá věc byla o to pozoruhodnější, že Vatikán papežovy záměry před jeho odjezdem z Říma dokonale utajil.

Gabriel vypnul televizi a odešel se do ložnice převléci. Pak si od Chiary vzal dvě sklenky šírázu a vyšel ven na terasu. Shamron si právě zapaloval cigaretu. Gabriel mu ji vytáhl z úst a pak se posadil.

„Měl bys s tím konečně přestat, Ari.“

„A proč?“

„Protože tě to zabíjí.“

„Raděj umřu na kouření než rukou mých nepřátel.“

„Jsou i jiné možnosti, Ari.“ Gabriel se zamračeným pohledem rozmačkal cigaretu a podal Shamronovi sklenku vína. „Jen se napij, Ari. Prý je to dobré na srdce.“

„Svoje srdce jsem uložil k ledu, když jsem se upsal Ústavu. A když jsem se jej teď znovu ujal, můj zármutek se nijak nezmenšil.“ Usrkl trochu vína. Vítr zahýbal větvemi blahovičníku. „Vzpomínáš, co jsem ti řekl, když jsem ti věnoval tenhle byt?“

„Řekl jsi, abych jej zaplnil dětmi.“

„Máš dobrou paměť.“

„Ne tak dobrou jako ty.“

„Už není, co bývala, což má své výhody. V životě jsem učinil spoustu věcí, na něž bych rád zapomněl, a ty jsi součástí většiny z nich.“ Zadíval se vážně na Gabriela a zeptal se: „Pomohlo to?“

„Co myslíš?“

„Ta Vídeň.“

„Nedělal jsem to pro svůj klid. Udělal jsem to proto, aby jiní nemuseli pochovávat své děti nebo navštěvovat své blízké v psychiatrické léčebně.“

„Takže pomohla,“ řekl Shamron. „Mrzí mě jediná věc – že jsme museli poslat Masúda zpátky do Teheránu. Zasloužil si pojít jako prašivý pes.“

„Udělali jsme tu druhou nejlepší věc. Rozpálili jsme jej doběla.“

„Jen škoda, že ty plameny nebyly skutečné.“ Shamron upil ze sklenice a zeptal se Gabriela, jak se cítil na Chrámové hoře.

„Od mé poslední návštěvy se to v mnohém lišilo.“

„Cítil ses blíž k Bohu?“

„Snad až příliš.“

Shamron se usmál. „Ta návštěva neproběhla přesně podle plánu, alespoň z muftího pohledu. Ovšem z našeho pohledu…“ Shamron nedopověděl. „Papežova podpora nemohla přijít v příhodnější chvíli. A musíme za ni poděkovat tobě.“

„To byla jeho slova, Ari, ne moje.“

„Nejsem si jistý, jestli by je někdy vyslovil, kdybyste nebyli přáteli. Jen doufám, že bude stát při nás, až dojde na nevyhnutelné.“

„Myslíš útok na Írán?“

Shamron přikývl.

„Kolik času ještě máme?“

„To musí rozhodnout Uzi. Kdybych si měl tipnout, pak k tomu dojde někdy v příštím roce. Ale podle mě,“ dodal Shamron, „už otálíme příliš dlouho.“

„Vždyť ani ty si nejsi jistý, jestli bude útok na jejich jaderná zařízení úspěšný.“

„Ale jsem si zcela jistý tím, co se stane, když nebudeme dělat nic,“ řekl Shamron. „Nemám největší obavy z jaderného útoku, ale z toho, že naši nepřátelé využijí íránského atomového deštníku, aby nám udělali ze života peklo. Rakety z Gazy, rakety z Libanonu, celé oblasti země budou vylidněné. A co se stane pak? Lidé budou stále nervóznější a začnou pomalu odcházet. A pak se tato nádherná země, kterou jsem pomáhal zakládat a bránit, nakonec zhroutí.“

„Možná to vidíš příliš pesimisticky.“

„Ve skutečnosti,“ řekl Shamron, „jsem ti předložil ten nejpříznivější možný scénář.“

„A ten nejhorší je jaký?“

Otočil hlavu o pár stupňů doleva a zahleděl se ke Starému Městu. „Všechno zmizí v ohnivé kouli jako tu noc, kdy vzal Titus ztečí druhý chrám.“

Chiařin smích, který sem dolehl z kuchyně, na okamžik odlehčil Shamronovu zasmušilou náladu.

„Jaký je vývoj na miminkovské frontě?“

„Papež se už za nás modlí.“

„To i já,“ řekl Shamron. „Četl jsem nedávno zajímavý článek o neplodnosti. Časté cestování prý může negativně ovlivňovat početí. Také se tam psalo, že pár by se měl častěji zdržovat doma a obklopit se rodinou a blízkými osobami.“

„To nemáš ani kouska studu?“

„Ani ten nejmenší.“ Shamron se usmál a položil Gabrielovi ruku na rameno. „Jsi teď šťastný, můj synu?“

„Budu šťastný, až posadím Jeho Svatost zpátky do letadla.“

„Počítám, že se svezeš s ním.“

Gabriel přikývl. „Mám ještě dostaveníčko s Carlem Marchesem. A také musím dokončit Caravaggia.“

„Ty vážně nikdy nemarníš čas.“

„Za pár volných chvil bych klidně vraždil.“

„A až skončíš v Římě, co budeš dělat?“

Gabriel se usmál. „Dopij to víno, Ari. Prý je to dobré na srdce.“

Přesně jak Shamron předpověděl, nesetkal se papežův proslov na Chrámové hoře v muslimském světě s velkým porozuměním. Ještě téhož večera jej komentátoři televizní stanice Al Džazíra jednohlasně označili za inzultaci, kterou nelze nechat bez odpovědi. Imám Hasan Darvíš sledoval zpravodajství ze své kanceláře a vlna pobouření mu připadla poněkud legrační. Věděl, že už za pár hodin budou papežova slova působit jako vetchá řeč staříka v bílém. Se zrakem přibitým k obrazovce sáhl po telefonu a vytočil číslo. Muž, kterého znal pod jménem Farúk, odpověděl okamžitě.

„Ano?“

„Doručte korány na adresu, kterou jsem vám dal.“

„Alláhu akbar.“

Darvíš zavěsil a spěchal přes dlážděné prostranství do Skalního dómu – ne do hlavní síně svatyně, nýbrž do jeskyně pod základním kamenem, do tajemné Studny duší. Tam si klekl na zatuchlý modlitební koberec a zaposlouchal se do nářku mrtvých. Brzy už budou volní, říkal si v duchu, protože brzy už žádná Studna duší nebude existovat. A dá-li Alláh a všechno půjde podle plánu, nebude už vůbec nic.

41

STARÉ MĚSTO, JERUZALÉM

Byl Velký pátek, a tak v Jeruzalémě, té zmrzačené Boží pevnosti na kopci, zavládla téměř davová hysterie. V převážně židovských čtvrtích Nového Města vrcholily ranní přípravy na blížící se sabat. Z Východního Jeruzaléma už začaly proudit tisíce muslimů na Haram al-Šaríf k pravidelným pátečním modlitbám, zatímco davy katolíků z celého světa si již připomínaly ukřižování Krista s mužem, který byl pro ně zástupcem Boha na zemi. Nebylo tedy nijak překvapivé, že policie i lékařská pohotovost hlásily rapidní zvýšení výskytu jeruzalémského syndromu, náhlé náboženské psychózy, již vyvolávala vysoká koncentrace svatých míst ve městě. V jednom takovém případě se objevil jistý zahraniční host ve vstupní hale hotelu Krále Davida a oděný jen do prostěradla zvěstoval blížící se konec světa.

„Kde je ten chudák teď?“ zeptal se Donati.

„V klidu odpočívá pod silnými sedativy,“ odpověděl Gabriel. „Vypadá to, že se z toho rychle dostane.“

„Jeden z našich nebo vašich?“

„Z vašich, je mi líto.“

„Odkud je?“

„Ze San Franciska.“

„To se musel trmácet takovou dálku, aby se zbláznil zrovna tady?“

Donati se usmál a zapálil si cigaretu. Seděli spolu v přijímacím salónku rezidence latinského patriarchy. Na stolku mezi nimi ležela zvětšená mapa Starého Města s rudě vyznačenou ulicí Via Dolorosa, Cestou nářků. Tato úzká římská ulička, místy přerušovaná strmými kamennými schody, se táhla zhruba šest set metrů přes Staré Město od Antoniovy pevnosti k chrámu Božího hrobu a křesťané ji považují za místo Kristova ukřižování a uložení do hrobu. Gabriel se jako většina Izraelců této ulici vyhýbal kvůli agresivním palestinským prodejcům, kteří se snažili polapit každou procházející duši bez ohledu na vyznání. Jejich krámky obvykle zůstávaly otevřené i na Velký pátek, tentokrát však ulice zela prázdnotou. Gabriel je nařídil všechny zavřít.

„Musím přiznat, že dnešní den mi dělá největší starosti,“ řekl, zatímco soustředěně studoval mapu. „Papež musí projít velmi úzkým prostorem a udělá zastávku na čtrnácti nejvýznamnějších místech náboženských dějin.“

„Obávám se, že ani cestu, ani její náplň nemůžeme změnit. Jeho Svatost musí projít stejnou cestou, jakou dokráčel Kristus za svým ukřižováním. A trvá na tom, aby to byla cesta co nejdůstojnější.“

„Nechce alespoň znovu zvážit tu kevlarovou vestu?“

„Nepřichází v úvahu.“

„A proč ne?“

„Protože náš Pán se také nechránil při své cestě na smrt před kulkami. Neudělá to ani můj pán.“

„Je to přece jen symbolický akt, Luigi.“

„Pro něj ne. Jakmile Svatý otec vykročí na Via Dolorosa, stane se v očích svých stoupenců vtělením Ježíše Krista.“

„S jedním zásadním rozdílem.“

„S jakým?“

„Jeho Svatost dnešní den přežije.“

O deset minut později vyšel papež ze svých pokojů v blyštivé bílé sutaně a šarlatovém mešním rouchu a hned nastoupil do své limuzíny. Ta jej odvezla podél severního okraje Starého Města – stranou nekonečného proudu blouznících křesťanských poutníků – až ke Lví bráně. Tam už vyčkával sbor vatikánských reportérů s početnou delegací duchovních a katolických hodnostářů, kteří budou papeže následovat k jednotlivým zastavením kříže. Když Gabriel s Donatim pomáhali Svatému otci z auta, zástup propukl v nadšený jásot. Ten však záhy přehlušil zvuk poledního kázání z vytáhlého minaretu mešity al-Aksá.

„Co říkají?“ zeptal se Donati.

„To ani nejde přeložit.“

„Opravdu je to tak špatné?“

„Bohužel.“

První zastavení kříže se nacházelo na malých schodech u obecné školy Umaríja, islámské madrasy, z níž kdysi vyšel nechvalně proslulý palestinský terorista Abú Nidal. Právě na tomto místě podle evangelií křesťanské tradice odsoudil Pilát Pontský Ježíše na smrt ukřižováním. Nyní po téměř dvou tisíciletích stál na tomtéž kusu země papež Pavel VII. a se zavřenýma očima pravil: „Tebe uctíváme, ó Kriste, a tebe chválíme.“ Donati a zbytek průvodu kolem papeže okamžitě poklekli a dopověděli: „Neboť svým svatým křížem jsi vykoupil svět.“ Gabriel se podíval na hodinky. Bylo pět minut po poledni. Jedna zastávka zvládnuta, říkal si v duchu, dalších třináct před námi.

Kancelář imáma Hasana Darvíše měla dvě okna. Jedno směřovalo k jihu ke Skalnímu dómu a mešitě al-Aksá, druhé k západu na Via Dolorosa a kopuli chrámu Svatého hrobu. U toho druhého okna míval Darvíš zpravidla spuštěné žaluzie, aby nemusel své oči týrat pohledem na nechutné brlohy polyteistů. Nyní, v nejtragičtější den křesťanského liturgického kalendáře, však stál u parapetu a zálibně sledoval toho směšného staříka v červenobílém oděvu, jak vede ulicí smutku procesí vepřů a opic. Když o pár okamžiků později papež vstoupil do chrámu Bičování, spustil Darvíš žaluzie a přešel k druhému oknu. Skalní svatyně, symbol islámské nadvlády nad Božím městem, stále panovala nad horizontem. Darvíš se podíval na hodinky. Pak si nervózně obtočil růženec kolem ruky a vyčkával, až se otřese zem.

Dina Faridová držela u Krále Saula noční hlídku zcela jiného druhu. Místnost, v níž pracovala, neměla žádná okna a nabízela pohled pouze na své stěny. V tuto chvíli byly zcela pokryté dvourozměrnými fragmenty operace, která byla právě úspěšně završena ve Vídni. Bylo tu rozprostřeno všechno od začátku až do konce, krok za krokem a článek za článkem – od Claudie Andreattiové ke Carlu Marchesemu, od Carla Marcheseho k Davidu Girardovi, od Davida Girarda k Masúdu Rahímímu a od Masúda Rahímího ke čtyřem sebevražedným teroristům z Hizballáhu, kteří před synagogou Stadttempel skutečně přišli o život. Byl to však pro íránské a palestinské iniciátory skutečný konec operace? Byla historická vídeňská synagoga jejím skutečným cílem? Po hodinách zběsilého pátrání a nekonečných rozborů měla Dina vážné obavy, že odpověď na obě otázky je jednoznačně záporná.

Do důkladného šetření se pustila o den dříve krátce po sedmé večer, kdy se Jednotce 8200 podařilo zajistit a dešifrovat zprávu, kterou vyslal hlavní štáb íránského VEVAKu všem svým základnám v zahraničí. Sdělení obsahovalo jen tři slova: KREV NIKDY NESPI. Matematikové ani počítačoví géniové Jednotky si s tímto zněním nevěděli rady, na rozdíl od Diny, která v něm jako znalkyně islámské historie ihned rozpoznala výrok samotného Saladina. Ten stejná slova adresoval svému synovi Zahírovi jako varování před zbytečným násilím. „Varuji tě – neprahni po krvi, nečiň z jejího prolévání zvyk,“ pravil Saladin, „neboť krev nikdy nespí.“

Stejně jako většina otců se však ani Saladin neřídil svými radami vždycky. Když v bitvě u Hattínu nedaleko břehů Galilejského jezera rozdrtil křižácká vojska, nabídl dvěma stovkám zajatých rytířů možnost zachránit si život přestoupením na islám; když odmítli, pobaveně přihlížel, jak jim fakíři a učenci neobratně stínají hlavy. Po vítězném vjezdu do Jeruzaléma o tři měsíce později dal strhnout křesťanský kříž, který byl vztyčen nad Skalním dómem, a nechal jej potupně vláčet městem. Zpočátku chtěl strhnout chrám Božího hrobu, který nazval hnojištěm, nakonec jej však ušetřil pod podmínkou, že jeho zvony budou mlčet. Tento zákaz platil pro všechny křesťanské kostely v Jeruzalémě až do devatenáctého století. Vznik izraelského státu – a zábor Starého Města za Šestidenní války v roce 1967 – znamenal konec islámské vlády v Jeruzalémě, která trvala nepřetržitě od dvanáctého století. Hárám al-Šaríf sice pod vládou Waqfu zůstal, ale byla to v podstatě jen kamenná pevnost ve městě s převážně židovskou populací.

Krev nikdy nespí…

Proč ale Íránci použili v důležité šifrované zprávě právě tento výrok? A co to vůbec znamenalo? Měla to snad být ne příliš pečlivě kamuflovaná výhrůžka na adresu papeže? Možná, Dinu však trápila jiná věc. Jak to, že si jeruzalémský Waqf, ochránce třetí nejvýznamnější svatyně sunitského islámu, najímá šíitského muslima z jižního Libanonu, aby mu radil v archeologických otázkách ohledně Chrámové hory? Možná že Waqf netušil, že David Girard byl ve skutečnosti Daúd Ghandúr. Nebylo ani vyloučeno, že spojení Girarda s Waqfem bylo náhodné – bylo to možné, podle Diny však nepravděpodobné. Jako všichni dobří analytici Ústavu i ona vždy uvažovala o nejhorších variantách. A nejhorším možným výkladem pro Girardovy časté cesty na Chrámovou horu bylo to, že jej tam posílal jeho íránský řídící důstojník Masúd šťastlivec.

Dostal se na místa, kam jsem já nemohl, a byl schopen mluvit s lidmi, kteří se ke mně nemohli přiblížit… Byl to takový můj Fedex…

Právě tato hlodající obava donutila Dinu požádat Jednotku 8200, aby okamžitě provedla steganografickou analýzu veškerých elektronických zpravodajských dat, která byla v souvislosti s Davidem Girardem nashromážděna. Steganografie je vědní disciplína, která se zabývá ukrýváním důležitých šifrovaných zpráv do zdánlivě neškodných a bezvýznamných nosičů. Slovo samotné má řecký původ a první doklady „skrytého psaní“ pocházely z pátého století před naším letopočtem, kdy spartský král Demartus ukryl zprávu vyrytou na dřevěnou destičku pod vrstvou vosku. Využívala se tedy dávno před Saladinem. V digitálním věku už bylo možné skryté zprávy, jež se tvářily jako něco zcela nenápadného, posílat přímo přes internet. Návodné fotografie k teroristickému útoku tak například mohly být ukryty do obrázků slečen v plavkách, vzkaz pro aktivní buňku zase v receptu na kančí ragú. Dekódování pak představovalo v podstatě jednoduchý proces spočívající v odstranění správného počtu bitů z některé ze tří základních barevných složek zástěrkového obrazu. Stačilo zmáčknout pár tlačítek na počítačové klávesnici a z pěkných děvčat se rázem staly snímky vládní budovy nebo nástupiště podzemní dráhy.

Po Jedenáctém září se špičkové izraelské firmy dostaly do popředí vývoje sofistikovaných softwarů, které byly schopné v obrovském množství dat rychle vyhledávat steganografický materiál. Díky tomu trvalo Jednotce 8200 jen pár hodin, než nakonec odhalila dva podezřelé snímky, které byly tentýž den zaslány na jeden e-mailový účet. Na prvním se v nenápadném obrázku egyptské bronzové kočky ukrýval David Girard stojící vedle nějakého imáma před dvěma starověkými sloupy v neznámém, špatně osvětleném prostoru. Na druhém snímku se v portrétu jeho ženy skrývala fotografie lichoběžníku načrtnutého rukou na žlutý linkovaný papír. Lichoběžník byl prázdný až na jeden drobný kruh ve spodní třetině. Vedle kroužku byla napsána číslice 689.

Lichoběžník vzdáleně připomínal obvodové kontury plošiny Chrámové hory, což dávalo trojmístnému číslu zvláštní význam: roku 689 totiž pátý umajjovský chalífa Abd al-Málik zahájil stavbu Skalního dómu. Dina prošla několik možných scénářů s použitím tohoto čísla, žádný jí však nedával smysl. Pak postavila obě fotografie vedle sebe a položila si prostou otázku: Co když se číslo netýká historie, ale polohy – například nadmořské výšky síně, ve které Girard stál? Plošina Chrámové hory se rozprostírala ve výšce 740 metrů nad mořem, Girardova kóta by se tedy nacházela 51 metrů pod povrchem.

Nyní stála sama ve svém podzemním doupěti a hleděla na snímek Davida Girarda. A také na obličeje čtyř teroristů, kteří byli zastřeleni ve Vídni, na Masúda Rahímího sedícího v curyšské tramvaji i na text depeše zaslané minulý večer všem íránským zpravodajským základnám. A nakonec na otlučenou přenosnou televizi, v níž právě drobný stařík v bílém hábitu pomalu stoupal ulicí Via Dolorosa k chrámu, který Saladin nazval hnojištěm.

Krev nikdy nespí…

A pak jí to došlo. Nemohla to sice nijak dokázat, stejně jako dříve neměla jak dokázat, že ten chlápek v tramvaji je skutečně Masúd, ale prostě to věděla. A tak popadla telefon a vytočila klapku Uziho Navota. Hned na první zazvonění to vzala Orit, Uziho neochotná sekretářka. U Krále Saula jí neřekli jinak než „Železná palice“, protože dokázala nemilosrdně sestřelit každého, kdo se odvážil škemrat o pár minut audience u jejího šéfa.

„Vyloučeno,“ zahlásila. „Má toho moc.“

„Je to naléhavé, Orit. Kdyby nebylo, ušetřila bych si volání.“

Navotova sekretářka věděla, že nemá smysl se ptát, o co jde. „Dobrá, dávám ti dvě minutky,“ řekla.

„Víc nepotřebuji.“

„Tak honem vyběhni nahoru. Zkusím tě protlačit dovnitř hned, jak to jen půjde.“

„Vlastně bych potřebovala, aby sešel on dolů za mnou.“

„Tohle už přeháníš, Dino.“

„Vyřiď mu, že jestli chce, aby příští týden ještě existoval Izrael, tak ať hned všeho nechá a seběhne sem dolů.“

Dina ukončila hovor a znovu se zahleděla na televizní obrazovku. Papež právě došel k šestému zastavení kříže, kde Veronika otřela Ježíšovi tvář.

„Tebe uctíváme, ó Kriste, a tebe chválíme.“

Krev nikdy nespí…

42

TEL AVIV – JERUZALÉM

„Děláš si legraci, Dino?“

Z jejího výrazu bylo možno vyčíst, že to myslí smrtelně vážně.

„Tak to se mnou bod po bodu projdi,“ řekl Navot.

„Na to není čas.“

„Udělej si ho.“

Ukázala na fotografii zdemolované galerie Naxos ve Svatém Mořici.

„Co s tím?“

„Z Masúdovy výpovědi je zřejmé, že David Girard věděl o tom, že Gabriel ve Vatikánu vyšetřuje vraždu Claudie Andreattiové a že se dostal na stopu Carla Marcheseho.“

„Pokračuj.“

„Proč zůstával Girard stále v Evropě? Proč nezvedl kotvy a nevrátil se ke svým?“

„Asi proto, že jej tam chtěli nechat jako návnadu pro Gabriela.“

„Správně. Ale proč?“

„Protože jej chtěli sprovodit ze světa za to, že jim zničil centrifugy.“

„To je možné, Uzi. Já si ale myslím, že chtěli Gabriela dostat do Svatého Mořice z jiného důvodu.“

„Z jakého?“

„Byla to taqíja.“ Dina ukázala na další fotografii – byl na ní íránský zabiják Ali Monterazi a dívka od El Greca. „Svěřili tu špinavou práci někomu, koho budeme schopni identifikovat. Chtěli, abychom věděli, že za tím stojí právě oni.“

„Proč?“

„Protože chtěli, abychom přišli taky na tohle.“ Zapíchla prst do dalšího snímku – s Masúdem a Girardem v curyšské tramvaji. „Prověřila jsem počasí v Curychu ze dne, kdy byl tento snímek pořízen. Slunce svítilo, ale mrzlo.“

„Co s tím má společného počasí?“

„Masúd nemá rukavice.“ Ukázala na obvaz ovinutý kolem hřbetu jeho pravé ruky. „Neměl rukavice, protože chtěl, abychom si všimli tohohle.“ Odmlčela se a pak zašeptala: „Chtěl, abych si toho všimla právě já.“

„Chceš mi říct, že to byl Masúdův záměr, abychom o jeho spojitosti s Girardem a bombovým útokem na galerii věděli?“

„Přesně tak.“

„A z jakého důvodu?“

„Byla to taqíja,“ zopakovala.

Z Navotova výrazu vyprchaly poslední stopy pochybností. „Pokračuj, Dino.“

„Íránci nám mávali Masúdem před očima a my se nechali nachytat na řeči o blížícím se teroristickém útoku a přesunu jednotek Hizballáhu na jihu Libanonu. Byla to klasická lest. Měla jen jediný účel. Taqíju.“

„Předstírat jeden záměr a ukrývat ten pravý.“

Dina přikývla.

„Ale ta buňka ve Vídni přece byla skutečná.“

„Nikdy ovšem nedostala rozkaz ke splnění úkolu. Masúd měl v plánu nakonec nám její existenci dramatickým způsobem odhalit a ponechat nám jen minimální čas na reakci.“

„Takže ta buňka byla taky taqíja?“

Přikývla. „Byla něco jako stínová armáda generála Pattona za druhé světové války, kterou Spojenci vybudovali ve východní Anglii, aby Němce dohnali k přesvědčení, že invaze do Francie se odehraje u Calais, nikoli v Normandii. Britští a američtí taktici zahltili rádiové vlny klamavými signály, protože věděli, že je Němci poslouchají. Ještě když se první jednotky vylodily na plážích, byla německá armáda paralyzována nerozhodností, protože byla přesvědčená, že k rozhodující bitvě musí dojít u Calais.“

„Takže podle tvého scénáře se Vídeň rovná Calais?“

„To není můj scénář. Je Masúdův.“

„Dokaž to.“

„To nemůžu.“

„Zkus to, Dino.“

Ukázala Navotovi dvě steganografické fotografie, které odhalila Jednotka 8200. Navot nad nimi svraštil obočí.

„David Girard v nějaké jeskyni a náčrtek, který vypadá jako od pětiletého dítěte.“

„Podívej se, co se stane, když tuhle mapku srovnáš s touhle.“

Dina ve svém počítači překryla obrázek leteckým snímkem Chrámové hory.

„Skoro přesné.“

„Přesné až dost.“ Dina rychle vysvětlila svou teorii o významu čísla 689, jež podle ní znamenalo hloubku podzemního prostoru, v němž David Girard na fotografii stál.

„Máš jistotu, že tyhle obrázky poslal Masúdovi?“

„Ne, ale nezbývá nám než to připustit.“

„Proč by to dělal?“

„Protože není ani geolog, ani inženýr, ale archeolog. Potřeboval někoho zkušeného, kdo mu to spočítá.“

„Co mu spočítá?“

„Jakou účinnost musí mít výbušnina, aby rozmetala Chrámovou horu.“

Navot zbledl jako stěna. „Kdo je ten druhý člověk na fotografii?“

„Imám Hasan Darvíš,“ řekla Dina. „Měl na starosti rozšíření mešity Marvání. A je považován za nejradikálnějšího člena Waqfu.“

Dina zvedla lístek se vzkazem, který den předtím odešel z VEVAKu.

Krev nikdy nespí…

„To je Saladin?“ zeptal se Navot.

Dina přikývla. „Myslím, že je to signál k přípravě na bouřlivou reakci, která se rozpoutá v islámském světě, až se dozví, že byly zničeny Skalní dóm a mešita al-Aksá. Jestli se s těmi budovami něco stane…“ Zradil ji hlas. „Bude konec, Uzi. Definitivní.“

„Ani Íránci přece nejsou tak šílení,“ řekl Navot odmítavě. „Proč by mulláhové ničili dvě velevýznamné islámské svatyně?“

„Protože to nejsou jejich svatyně,“ odpověděla Dina. „Vznešená svatyně patří sunnitům a všichni dobře víme, jak si jdou šíité se sunnity po krku. Jediné, co Íránci potřebovali, byl apokalyptický šílenec přímo v radě Waqfu.“

„Ty si myslíš, že tím šílencem je Darvíš?“

„Přečti si jeho složku.“

Navot se pohroužil do hloubavého mlčení. „Nemáš pro to jeden jediný důkaz,“ řekl nakonec.

„Chceš se vsadit, že mám pravdu?“

Neměl odvahu. „Kolik času nám ještě zbývá?“

Podívala se na běžící televizní obrazovku. „Kdybych měla tipovat, tak Chrámová hora se otřese výbuchem ve tři hodiny, kdy bude Jeho Svatost uvnitř Božího hrobu.“

„Nezemřel ve tři hodiny Kristus na kříži?“

„Přesně ve tři.“

Navot se podíval na hodinky. „Tak to máme ještě devadesát minut.“

„Vyřiď Orit, ať mě příště spojí bez zbytečných řečí.“

Navot si nervózně prohrábl své krátce sestřižené šediny. „Máš představu, kolik lidí se nyní nachází na chrámové plošině?“

„Asi deset tisíc. Možná víc.“

„Uvědomuješ si, co se stane, když tam teď vtrhneme a začneme hledat bombu? Rozpoutáme třetí intifádu.“

„My ale nemusíme hledat bombu, Uzi. My už víme, kde je.“

„Těch jedenapadesát metrů pod povrchem?“

Dina přikývla.

„Eli Lavon stále kutá v tom tunelu u Západní zdi?“

„Nehnul se odtamtud, co jsme se vrátili zpátky.“

„Dá se tam dolů dovolat?“

„Někdy.“

Navot ztěžka vydechl. „Nemůžu vyslat Eliho do Chrámové hory bez souhlasu premiéra.“

„Tak to abychom mu hned zavolali,“ řekla Dina. „A rovnou můžeš popřemýšlet, koho mu poslat na pomoc.“

Navot se podíval na televizní obrazovku a spatřil Gabriela, jak jde jeden krok za papežem po Via Dolorosa. Potom sáhl po telefonu.

Gabriel ucítil vibrace svého mobilu ve chvíli, kdy papež stanul před osmým zastavením kříže, kde spočinul Ježíš, aby utišil jeruzalémské ženy. Zkontroloval číslo na displeji a okamžitě zvedl telefon k uchu.

„Nejspíš máme vážný problém,“ upozornil ho Navot.

„S papežem?“

„Ne.“

„Kde, Uzi?“

„Na jediném místě v Jeruzalémě, kam nemáme přístup.“

„O čem to mluvíš, Uzi?“

„Běž k tunelu u Západní zdi. Dina ti zbytek vysvětlí cestou.“

43

STARÉ MĚSTO, JERUZALÉM

Když Gabriel míjel chrám Vykupitele, již nešel, ale běžel jako o život. V úzkých uličkách křesťanské čtvrti mu na každém kroku bránili v cestě poutníci, jakmile se však dostal do židovské čtvrti, zástupy prořídly. Spěchal směrem na východ – nahoru a dolů po schodištích, pod klenutými průchody, přes ztichlá náměstí –, dokud nedoběhl k jedné z bran k Západní zdi. Byl pátek, a tak bylo prostranství plné lidí. Několik stovek mužů a žen se modlilo přímo u Zdi nářků a Gabriel odhadoval, že přinejmenším dalších sto se jich nachází v synagogách pod Wilsonovým obloukem. Na okamžik se snažil představit, co by se stalo, kdyby jen jeden jediný z těch obřích Herodových kvádrů povolil. Pak přistoupil k důstojníkovi s nejvyšší hodností, kterého mezi policisty dokázal najít.

„Potřebuji, abyste dal vyklidit a uzavřít tento prostor.“

„Kdo sakra jste?“ rozdurdil se důstojník.

Gabriel nadzvedl své sluneční brýle. Důstojník se téměř postavil do pozoru.

„Nemohu to tu uzavřít bez přímého rozkazu mého velitele,“ řekl nervózně.

„Od této chvíle jsem vaším velitelem já.“

„Rozumím, pane.“

„Uzavřete prostranství a okolí Wilsonova oblouku. A udělejte to co nejméně nápadně.“

„Když nařídím ortodoxním charedimům v černém, aby odešli, spustí hotové pozdvižení.“

„Prostě je odsud dostaňte co nejrychleji pryč.“

Gabriel se bez dalšího slova otočil a spěchal ke vchodu do tunelu u Západní zdi. U brány jej přivítala známá žena v židovském šátku.

„Je dole?“ zeptal se Gabriel.

„Pořád na stejném místě,“ odpověděla.

„Kolik dalších lidí je ještě v tunelu?“

„Asi šedesát turistů a dvacet našich pracovníků.“

„Všechny odveďte ven.“

„Ale…“

„Hned!“

Gabriel se na chvíli zastavil, aby si stáhl do svého BlackBerry e-mail od Diny. Pak už klesal do hlubin země i času, dokud se nezastavil u okraje Lavonovy jámy. Lavon se v ostrůvku oslepujícího bílého světla skláněl nad kostrou Rivky. Když uslyšel Gabriela, zvedl k němu oči a usmál se.

„Hezký oblek. Jak to, že nejsi s Jeho Velebností?“

Gabriel hodil své BlackBerry do prázdnoty. Lavon je obratně zachytil ve vzduchu a zahleděl se na displej.

„Co to má být?“

„Vylez ven z té díry, Eli, a všechno ti vysvětlím.“

V bytě na Narkissově ulici asi jeden a půl kilometru na západ sledovala Chiara v izraelské televizi přímý přenos velkopátečního procesí. Před pár okamžiky, když papež předříkával modlitbu před osmým zastavením kříže, si povšimla, že Gabriel drží mobil u ucha. Když Svatý otec po chvíli slavnostně vykročil k devátému zastavení, Gabriel už u něj nebyl. Chiara zírala na obrazovku ještě pár vteřin, pak popadla telefon a vytočila kancelář Uziho Navota. Odpověděla jí Orit.

„Právě se vám chystal volat, Chiaro.“

„Co se děje?“

„Je na cestě do Jeruzaléma. Zůstaňte na příjmu.“

Chiaře se sevřel žaludek, když ji Orit přepojovala. Za pár vteřin se ohlásil Navot.

„Kde je, Uzi?“

„Je složitá situace.“

„Krucinál, Uzi, kde je?“

I když to Navot nevěděl, Gabriel v té chvíli seděl vedle Eliho Lavona na okraji výkopové jámy. Pod nimi svítily křídově bílé kosti Rivky, němé svědkyně římského obléhání Jeruzaléma a stržení druhého Herodova chrámu. Pro tento okamžik ji však Lavon pustil z hlavy a plně se soustředil na drobný obrázek na displeji Gabrielova BlackBerry. Byl na něm zachycen David Girard alias Daúd Ghandúr, jak v nějaké podzemní prostoře stojí vedle imáma Hasana Darvíše, muslimského duchovního z nejvyšší rady jeruzalémského Waqfu.

„To v pozadí jsou sloupy?“

„Sloupy jsou v tuto chvíli vedlejší, profesore.“

„Omlouvám se.“

Lavon si prohlédl druhý obrázek – lichoběžník s kruhovou značkou a číslovkou 689 ve spodní třetině.

„Dávalo by to smysl,“ řekl po chvilce uvažování.

„Co?“

„Že ta podzemní komora či síň, ve které stojí, se nachází v té označené části Chrámové hory. Podzemí pod Skalním dómem a vstupem do mešity al-Aksá je provrtané chodbami, kanály a jímkami.“

„Odkud to víš?“

„Od Charlese Warrena.“

Sir Charles Warren byl nadaný důstojník britského královského ženijního pluku, který v letech 1867 až 1870 provedl první a také poslední průzkum Chrámové hory. Jeho až přepečlivě podrobné mapy a nákresy zůstávaly neocenitelným zdrojem informací i pro moderní archeology.

„Warren pod Chrámovou horou objevil sedmatřicet podzemních staveb a jímek,“ vysvětloval Lavon, „a to nepočítal různé akvadukty a spojovací chodby. Ty největší vznikly právě v místech, které jsou na nákresu označeny kroužkem. Zrovna tam se také nachází ohromná podzemní jímka nazývaná Velké moře, která byla vytesána do vápencového podloží. Nějaký William Simpson tenkrát pořídil její podrobnou uměleckou kresbu.“ Lavon zvedl oči. „Je možné, že David Girard s tím imámem stojí právě tam.“

„Můžeme se tam někudy dostat?“

„Ze Simpsonovy ilustrace se dá vyčíst, že existovaly minimálně tři velké akvadukty, které vedly k dalším zásobárnám vody v komplexu. Ovšem je také možné, že Waqf pod zástěrkou svých stavebních projektů vykopal nové tunely a chodby.“

„To znamená ano, nebo ne?“

„Ptáš se na něco, na co neznám odpověď,“ přiznal Lavon. „My vlastně nemáme žádnou reálnou představu o tom, co se pod plošinou nachází, protože tam máme zakázán vstup.“

„To už teď neplatí.“

„Uvědomuješ si, co se stane, když Waqf zjistí, že jsme pronikli na jejich území?“

„Mnohem větší starosti mi dělá, co se stane, když pod Skalním dómem či al-Aksá vybuchne bomba.“

„Rozumím.“

„Co by se mohlo stát, Eli?“

„To záleží na tom, jak velká by to byla nálož. Pokud by měla rozměry vesty sebevražedných atentátníků, pak by to nejspíš nikdo ani nezaznamenal. Pokud by to ale bylo něco většího…“

„Masúd vymazal z mapy bejrútské kasárny největší nejadernou explozí od druhé světové války. Ten ví, jak se bourají velké věci.“

Lavon se zvedl a přešel k obřím kamenným kvádrům v Západní zdi. Turisté již byli evakuováni a drobná synagoga nazývaná Jeskyně zela prázdnotou. Zůstali tam úplně sami.

„Vždycky jsem si přál vidět, co je na druhé straně,“ řekl a přejížděl pohledem po kameni. „Ale nikdy jsem si nemyslel, že se mi nabídne příležitost za takových okolností.“

„Určitě jsi tam dole narazil na něco důležitějšího než na hromadu starých kostí, profesore.“

„To určitě,“ odpověděl Lavon nepřítomně.

„Můžeme se tam nějak dostat, Eli?“

„Do útrob Chrámové hory?“ Lavon se usmál. „Tudy, prosím.“

Prošli kolem Jeskyně a pak sestoupili po schodišti do starobylého klenutého průchodu, který byl zazděný maltou a kameny. Vedle něj byla připevněná moderní nasvícená cedule s nápisem WARRENOVA BRÁNA.

„Jmenuje se po Charlesi Warrenovi,“ objasnil Lavon. „V době druhého chrámu vedla přímo z ulice, na níž teď stojíme, do podzemního tunelu. Ten směřoval ke schodišti a to schodiště…“

„Vedlo do chrámu.“

Lavon přikývl. „V jedenaosmdesátém roce nařídil vrchní rabín Západní zdi bránu znovu otevřít. Jenže když začali dělníci bušit do zdiva, přenesl se zvuk kladiv chodbami a jímkami až na horní plošinu Chrámové hory. Arabové jej zaslechli, vtrhli do tunelů a došlo k šarvátce. Musela zasahovat policie a zjednat pořádek. Od té doby je Warrenova brána pevně zazděná.“

„Určitě to ale není jediný podzemní průchod na horu.“

„To není,“ odpověděl Lavon a pokýval hlavou. „Existuje ještě nejméně jeden další tunel, o kterém víme. Objevili jsme jej teprve před několika lety. Je asi padesát metrů odsud,“ řekl a ukázal na sever podél zdi. „A konstrukčně je totožný s Warrenovou bránou.“

„Proč nebyl nikdy zpřístupněn veřejnosti?“

„Protože jsme nechtěli vyvolávat další nepokoje. Pár izraelským archeologům bylo tehdy dovoleno si jej prohlédnout a pak byl zazděn.“

„Tys byl u toho?“

„Mohl jsem být, ale bohužel jsem byl náhle odvolán.“

„Kam?“

„Do Moskvy.“

„Kvůli Ivanovi?“

Lavon přikývl.

„Jak silná je vyzdívka toho nového tunelu?“

„Není tak poctivá jako tahle,“ řekl Lavon a poplácal hrubé kamenné zdivo. „Na druhou stranu by se bez potíží proboural i archeolog se slabým žaludkem. Ostrému hochovi, jako jsi ty, bude stačit pár ran kladivem.“

„A co hluk?“

„Myslím, že kázání z ampliónů jej přehluší,“ řekl Lavon. „Je tu ovšem jiný problém.“

„Jaký?“

„Jestli to bouchne, když budeme uvnitř, skončíme jako Rivka.“

„Jsou mnohem horší místa, kde může být člověk pohřbený, Eli.“

„Neříkal jsi, že tohle místo je jen hromada kamení?“

„Říkal,“ odpověděl Gabriel. „Ale je to moje kamení.“

Lavon se zasnil.

„Na co myslíš?“

„Na ty sloupy.“

„Sežeň kladivo a baterku, Eli, a já tě k těm sloupům dovedu.“

44

JERUZALÉM

Cesta od Krále Saula do jeruzalémské úřadovny premiéra obvykle trvala půlhodinu, Navotova kolona to však tentokrát ode dveří ke dveřím zvládla za pouhých dvaadvacet minut. V okamžiku, kdy Navot vstupoval do budovy, byla již Gabrielova vysílačka odpojena z vatikánské sítě a přeladěna na zabezpečenou frekvenci vyhrazenou pro bezpečnostní jednotky Ústavu. Proto také mohl Navot v přímém přenosu slyšet, jak se Gabriel s Lavonem vlamují do uzamčeného stavebního skladiště v tunelu u Západní zdi, aby si obstarali nářadí pro vniknutí do Chrámové hory.

Premiér již čekal v poradní místnosti společně s ministry obrany, zahraničí a Navotovým protějškem ze Šabaku. Na projekční stěně běžely záběry z průmyslových kamer instalovaných v ulicích Starého Města. Na jedné z obrazovek se právě Kristův náměstek blížil k chrámu Božího hrobu. Na jiné bylo vidět tisícovky muslimů shromážděných na rozlehlém prostranství Haram al-Šarífu. A na další tucet izraelských policistů hlídkujících na liduprázdném prostranství u Zdi nářků.

„Takže?“ zeptal se premiér, když se Navot usadil na své obvyklé místo.

„Čekají na váš příkaz.“

„Jedna vaše analytička si tedy mysli, že uvnitř Chrámové hory je bomba, která způsobí sesuv celé plošiny, a vy mi tvrdíte, že nemám jinou možnost než jí věřit?“

„Ano, pane premiére.“

„Je vám jasné, co se stane, až Palestinci zjistí, že jsou Allon s Lavonem uvnitř?“

„Někoho to nejspíš rozčílí k nepříčetnosti,“ řekl suše Navot. „A pak do Jeruzaléma vtrhne arabské jaro.“

Premiér hleděl chvíli na videozáběry a pak jednou kývl hlavou. Navot rozkaz okamžitě přeposlal Gabrielovi. Za pár vteřin zaslechl čtyři ostré rány.

Alef, Bet, Gimel, Dalet…

A bylo po všem.

Ze skladiště si Gabriel s Lavonem odnesli těžké železné kladivo, krumpáč, dvě cívky nylonového provazu, dvě pracovní ochranné přilby s halogenovými svítilnami a několik kousků drobného nářadí, které by se mohlo hodit na zneškodnění bomby. Než si Lavon upevnil přilbu, posadil si na hlavu kipu. Gabriel si svlékl sako, zbavil se kravaty a odpásal pouzdro na pistoli. SIG Sauer ráže 9 milimetrů, kterou dostal od Aloise Metzlera, si zasunul vzadu za kalhoty. Mikrofon miniaturní vysílačky nechal zapnutý, aby Navot slyšel každý jeho krok i dech.

Když se probourali za tenkou betonovou vyzdívku, vstoupili do chodby s klenutým stropem, která vedla skrz vnější opěrnou zeď do nitra Chrámové hory. Dlažební kameny starověké ulice byly hladké jako sklo. Třikrát ročně – o Pesachu, Šavuotu a Sukotu – po této kamenné dlažbě kráčeli Židé starých izraelských království cestou do chrámu. I Gabriel, kterému historie v tuto chvíli na srdci příliš neležela, téměř cítil přítomnost svých předků a vzrušený Eli Lavon se rozběhl do šera překypující nadšením.

„Podívej na to vázání zdivá,“ prohlásil a přejížděl rukou po studené stěně chodby. „To mohlo být postaveno jedině za Heroda.“

„Nemáme čas prohlížet si kamení,“ řekl Gabriel a postrčil Lavona dál do chodby násadou od krumpáče.

„Není vůbec vyloučeno, že my dva budeme poslední Židé, kteří sem kdy vkročí.“

„Pokud ta bomba bouchne, pak o tom není pochyb.“

Lavon přidal do kroku.

„Kde teď přesně jsme?“ zeptal se Gabriel.

„Kdybychom byli na povrchu, pak bychom procházeli Branou temnoty směrem k východnímu průčelí Skalního dómu.“ Lavon se zastavil a namířil svou čelní svítilnu na dvojici sloupů v kamenném zdivu. „Ty jsou dórské,“ řekl. „Bezpochyby pocházejí z Herodovy doby.“

„Pokračuj v cestě, Eli,“ pobídl jej Gabriel a znovu jej popohnal krumpáčem.

Lavon poslechl. „Na konci téhle chodby,“ řekl, „se nachází jímka na vodu, kterou objevil Charles Wilson, další slavný britský průzkumník.“

„Tak to mu patří Wilsonův oblouk.“

Lavonova svítilna se zahoupala souhlasem. „Podle Wilsona měří na délku osmadvacet a půl metru, je pět a půl metru široká a deset a půl metru hluboká. Za ní bychom měli narazit na schodiště.“

„A když tam ty schody skutečně budou?“

„Pak nás dovedou blíže k povrchu. Odtamtud bychom se měli dostat do další sítě jímek a akvaduktů. Díky tomu incidentu u Warrenovy brány víme, že jsou všechny důmyslně propojené. Jen se v nich musíme správně zorientovat.“

„A to dřív, než to všechno bouchne,“ dodal ponuře Gabriel.

Ušli ještě pár kroků, když se Lavon na místě zastavil.

„Co se děje?“

Lavon ustoupil stranou a před nimi se objevila hrubá šedá zeď blokující vyústění chodby.

„Mám dojem, že tuhle nepostavil Herodes.“

„To ne,“ souhlasil Lavon. „Podle mého odborného mínění je palestinská, doba vzniku kolem dva tisíce deset.“

„Jak je silná?“ vyzvídal premiér.

„To zjistí, až začnou bourat,“ prohlásil Navot. „Jenže když začnou bourat…“

„Palestinci je nahoře zaregistrují.“

Navot přikývl.

Premiér dospěl k rozhodnutí během několika málo vteřin. „Řekněte jim, ať se dostanou na druhou stranu. Jestli nenajdou tu bombu do půl třetí, vydám příkaz k zadržení imáma a pošlu dolů jednotky z plošiny.“

„Chcete vyslat naše vojáky a policisty na Chrámovou horu?“

Premiér rezolutně přitakal.

„Jestli to uděláte,“ řekl Navot, „pak rozpoutáte třetí intifádu přímo před zraky celého světa, který teď sleduje papeže.“

„To si plně uvědomuji, Uzi. Je to však lepší než ta druhá alternativa.“

Navot nařídil Gabrielovi, aby se proboural zdí.

Alef Bet, Gimel, Dalet…

A vykutali sotva důlek.

Ve stejné chvíli stál imám Hasan Darvíš na římse západní opěrné zdi Chrámové hory a hleděl na vylidněné prostranství pod sebou. Podobná pohotovost se v Jeruzalémě vyhlašovala každou chvíli, k nejposvátnějšímu židovskému místu však Izraelci blokovali přístup jen v případě, že si byli jisti nebezpečím. Bylo možné, že uzavření prostoru souviselo s nějakou jinou hrozbou, Darvíš však měl neblahé tušení, že tentokrát je to jinak. Jeho plán musel v nějaké fázi dostat trhlinu.

Otočil se a spěchal přes dlážděné prostranství ke Skalnímu dómu. Jako obvykle mohly na páteční modlitby do Haramu jen ženy a starci; Darvíš některým popřál dobré odpoledne s tradiční zdravicí míru a pak sestoupil do Studny duší. Otevřel zamčené dveře a po starých kamenných schodech sestupoval do srdce svaté hory. Za pár okamžiků stanul v jedné z největších umělých jeskyní pod plošinou a v dálce zaslechl rány.

Mohly znamenat pouze jediné.

Židé se blíží.

Pět minut bušili bez přestávky do zdi, Lavon železným kladivem a Gabriel krumpáčem. Gabriel prorazil jako první, po poslední ráně zůstala ve zdi díra jako pěst. Odmontoval svítilnu ze své přilby a posvítil do temnoty.

„Co vidíš?“ zeptal se Lavon.

„Jímku.“

„Jak velkou?“

„Těžko říct, ale vypadá to, že má osmadvacet a půl metru na délku a pět a půl na výšku.“

„Vidíš ještě něco?“

„Schody, Eli. Vidím schody.“

Šéfem bezpečnosti Jeruzalémského islámského Waqfu byl Abdulláh Ramadán, pětačtyřicetiletý veterán z Fatáhu a Brigády mučedníků z al-Aksá. Imám Darvíš mu zavolal na mobilní telefon a sdělil mu, aby se ihned dostavil do jímky pod Skalním dómem. Nemusel se zdržovat vysvětlováním původu zvuků z podzemí.

„Warrenova brána?“

„Zřejmě,“ odpověděl Darvíš. „Nebo možná některá z těch nových, které objevili při svých nezákonných vykopávkách.“

„Co mám dělat?“

„Vezmi si tři své nejlepší muže, jdi dolů a zjisti, jestli se nechtějí dostat do haramu.“

„A když zjistím, že ano?“

„Tak je ztrestej po zásluze,“ řekl imám.

Premiér sledoval hodiny na stěně poradní místnosti. Byly dvě hodiny a deset minut. Obrátil hlavu k Navotovi a zeptal se: „Jak velká je ta zatracená díra?“

Navot zopakoval otázku Gabrielovi a jeho odpověď pak přetlumočil premiérovi a ostatním přítomným v místnosti.

„Ještě není dost velká.“

„Jak dlouho jim to ještě bude trvat?“

Navot přetlumočil otázku.

„Nedokážou odhadnout.“

„Řekněte jim, aby pracovali rychleji.“

„Pracují, jak nejrychleji to jde, pane premiére.“

„Řekněte jim to, Uzi.“

Navot vyřídil premiérův pokyn. Když zaslechl Gabrielovu odpověď, usmál se.

„Co říkal?“ zeptal se premiér.

„Že pracují, jak nejrychleji to jde, pane premiére.“

„To myslíte vážně, Uzi?“

„Samozřejmě že ne, pane premiére.“

Premiér se proti své vůli usmál a podíval se na hodiny.

Bylo 14:12.

Ve čtrnáct patnáct měl otvor průměr chodidla a o pět minut později už byl dostatečně široký na to, aby se jím protáhl štíhlý muž. Gabriel se na druhou stranu protlačil jako první a sedřel si přitom kůži z předloktí, o pár vteřin později jej následoval i Lavon. Když si na hlavě urovnal kipu a upevnil přilbu, zůstal chvíli stát v nehybném údivu. Před nimi se rozprostírala nádrž a na jejím konci se do tmy zvedaly schody z Herodovy doby.

„Tato jímka tu má pouze jediný důvod,“ řekl Lavon a ponořil dlaň do podlouhlého podzemního jezera. „Byla to mikve. Tady se rituálně očišťovali před vstupem do chrámu.“

„To je všechno velmi zajímavé, profesore, ale máme naspěch.“

„Nech mě aspoň udělat pár snímků.“

„Zastavíme se tu cestou zpátky.“

Lavon obešel vodní plochu a vyběhl do schodů. Kužel jeho světla se přeléval z jedné stěny na druhou a ozařoval strop klenuté chodby. Na konci schodů Lavon znehybněl podruhé. „Jen se na to podívej!“ zvolal a ukázal na několik řádků starého hebrejského nápisu vytesaného do zdi. „Stojí tu, že pohané mají zakázáno vstupovat na chrámové nádvoří. Těžko by tu mohl být takový nápis, kdyby žádný chrám neexistoval. Co myslíš?“

Byla to zcela logická úvaha, v dané chvíli však byly Gabrielovy myšlenky zaměřeny zcela jiným směrem. Nebylo mu jasné, proč se proti nim z opačného konce chodby řítí čtveřice statných Arabů s baterkami. Pak mu kolem ucha prosvištěla první kulka a odpověď už nepotřeboval. Bylo zřejmé, že sousedé zaslechli rány v podzemí. Na tom ale nebylo nic překvapivého, pomyslel si Gabriel. Krev přece nikdy nespí.

45

JERUZALÉM

Trvalo to jen čtyřiačtyřicet vteřin, ale později Uzi Navot přísahal, že to musela být nejmíň hodina. Z jeho omezeného pohledu to znělo, jako by na Gabriela a Eliho Lavona zaútočil celý arabský pluk. Co však zaujalo Navota nejvíce, byl Gabrielův dech. Ani jednou jedinkrát se neodchýlil od svého pravidelného rytmu. Gabriel také ani jednou nepromluvil kromě dvou strohých vět adresovaných Lavonovi, aby držel hlavu dole.

Ze zvukového záznamu se dalo vyčíst, že Gabriel začal opětovat palbu až po téměř dvaceti vteřinách od vypuknutí potyčky. Po první ráně se ozval trýznivý nářek, který jako by vycházel z hlubin samotné Studny duší. O pět sekund později Gabriel zmáčkl spoušť podruhé a hned se znatelně oslabila palebná intenzita protivníků. Třetí a čtvrtý výstřel vyšly téměř současně a opět bylo někde z chodby slyšet zasténání. Také další dvě rány vyšly v rychlém sledu. Po nich střelba ustala a bylo slyšet pouze hlas nějakého Araba prosícího o milost.

„Kdo tě sem poslal?“ slyšel Navot Gabrielovu klidně položenou otázku.

„Jdi k čertu!“ ozval se Arab ve své mateřštině.

Navot zaslechl další výstřel a srdceryvný výkřik.

„Kdo tě poslal?“ zopakoval Gabriel.

„Imám,“ procedil Arab mezi sevřenými zuby.

„Jaký imám?“

„Darvíš.“

„Hasan Darvíš?“

„Ano…, byl to… Hasan.“

„Kde je ta bomba?“

„Jaká bomba?“

„Tak krucinál, kde je?“

„Já nevím… nic o žádné bombě!“

„Mluvíš pravdu?“

„Ano.“

„Vážně?“

„Ano, přísahám!“

Navot zaslechl další ránu. A pak už nic, jen zvuk Gabrielova pravidelného dýchání.

„Jsme stále ve hře?“ vyzvídal premiér.

„Prozatím,“ odpověděl Navot.

„Předpokládám, že z téhle situace vyplývá, že tam dole skutečně nějaká bomba je.“

„Ano, pane premiére, vypadá to tak. Ovšem máme tu další problém.“

„Jaký?“

„Máme uvnitř Gabriela Allona a záda mu kryje pouze Eli Lavon.“

„Je vám doufám jasné, co se stane, když je dostanou?“

„Ano, pane premiére,“ odpověděl Navot a nepřítomně hleděl na záběry z průmyslových kamer, na nichž se z mešity al-Aksá sunuly davy lidí. „Roztrhají je na kusy.“

„Neměli bychom je stáhnout?“

„Obávám se, že už je příliš pozdě.“

Právě vstoupili do prvního akvaduktu. Bylo 14:23.

Nebyl širší než telefonní budka a vysoký sotva natolik, aby se v něm dalo jít po dvou. Tu a tam se z puklin ve zdi řinuly tenké proudy vody, jinak však bylo podloží vyschlé jako kosti Rivky. Lavon sledoval směr podle kompasu. A tiše počítal kroky.

Kanál se klikatil jako horská dráha, takže po nějaké chvíli už neměli nejmenší tušení, kde se ocitli. Přestože se nacházeli jen pár metrů pod povrchem Chrámové hory, slyšeli jen vlastní kroky a Lavonovo neúnavné počítání. Po dvou stech krocích se dostali do další jímky. Lavon se zastavil a udiveně se rozhlédl. Pak zvedl ukazováček k ústům, aby Gabriela upozornil, že je třeba mluvit tiše.

„Poznáváš to místo?“ zašeptal Gabriel.

Lavon důrazně pokýval hlavou. „Vypadá to na jímku ve tvaru písmene T, kterou tu objevil Warren,“ odpověděl chraplavým šepotem. „Pravděpodobně byla vykopána za časů Heroda. Kámen vytěžený v těchto místech byl pravděpodobně použit na stavbu samotného chrámu.“

„Kde zhruba jsme?“

„Řekl bych, že před vstupem do al-Aksá.“ Ukázal na horizontální část písmene T. „Tudy bychom se měli dostat k další menší jímce stejného tvaru. A za ní má být…“

„Velké moře?“

Lavon přikývl a vedl Gabriela po vyvýšené části starobylé podzemní nádrže. Na protější straně se nacházelo ústí do dalšího, ještě užšího kanálu. Přes něj se dostali, přesně jak předpokládali, do další jímky. Tentokrát se vydali po vertikále T a vešli do dalšího akvaduktu. Po několika krocích se před nimi otevřel ohromný prostor Velkého moře, který se nad nimi klenul jako katedrála.

A byl úplně prázdný.

„Tak jak?“ zeptal se premiér.

Navot zakroutil hlavou.

„Co dělají teď?“

„Pracují na tom.“

Ve stropě komory byl podobně jako v dómu římského Pantheonu kruhový otvor. Propouštěl dovnitř sloup ostrého slunečního světla a zvuk kázání z amplionu minaretu mešity al-Aksá.

„Jak hluboko jsme pod povrchem?“ zeptal se šeptem Gabriel.

„Třiačtyřicet stop.“

„To máme třináct metrů,“ zdůraznil Gabriel.

„Třináct celých deset,“ opravil jej Lavon.

„Pokud měla Dina pravdu,“ řekl Gabriel, „pak by se bomba měla nacházet víc než třicet metrů pod námi.“

„Což dává smysl,“ podotkl Lavon.

„Proč?“

„Protože kdybych měl v úmyslu strhnout plošinu Chrámové hory, umístil bych nálož mnohem hlouběji, než právě stojíme.“

„Dostaneme se odsud někudy dolů?“

„Nikdo neví, co je pod námi – alespoň nikdo, o kom vím.“ Otočil se a pozorně si prohlížel protější stěnu jeskyně. Rýsovaly se na ní vstupy do dalších tří akvaduktů, z nichž každý vedl odlišným směrem. „Vyber některý,“ řekl.

„Jsem restaurátor, Eli. Rozhodni ty.“

Lavon na pár vteřin zavřel oči a pak ukázal na pravý z nich.

V téže chvíli se imám Hasan Darvíš nacházel ani ne třicet metrů od nich v jímce pod Studnou duší. V ruce držel pistoli Makarov, kterou mu předal Abdulláh Ramadán předtím, než zmizel v útrobách Chrámové hory, aby zastavil židovské vetřelce. Zvuk krátké, ale intenzivní přestřelky dolehl podzemními akvadukty až k Darvíšovým uším. Jeho sluchu neuniklo nic, dokonce ani jeho jméno vyřčené v předsmrtné agónii. Nyní slyšel tlumenou ozvěnu lehkých kroků nejméně dvou mužů, kteří se blížili do komory, již Darvíš nechal tajně vyhloubit pod svatou horou. Právě do ní skryl nálož, jež měla zničit celý Haram al-Šaríf i se státem Izrael. Na tomto místě však bylo ukryto ještě něco jiného – velké tajemství, které nesměl nikdo, a zvláště ne Židé, nikdy spatřit.

Podíval se na hodinky. Bylo 14:27. Muž, který si říkal pan Farúk, nastavil podle Darvíšových instrukcí časovač detonátoru přesně na tři hodiny. Čas, kdy údajně naposled vydechl Kristus na kříži, zvolil záměrně jako číselnou urážku celého křesťanství, nebyl to však jediný důvod. Ve tři hodiny v pátek odpoledne už budou modlitby v al-Aksá skončeny a davy muslimů budou na odchodu z prostoru Vznešené svatyně. V tomto okamžiku však bylo víc než pětatřicet čtverečných metrů velké mešity ještě zcela zaplněno bezmála pěti tisíci věřících. Darvíš neměl jinou volbu než z nich udělat svaté mučedníky. A ze sebe také.

Zůstal v komoře pod Studnou duší ještě pár okamžiků a odříkal modlitby šahídů. Pak s pistolí v jedné ruce a svítilnou ve druhé vkročil do úzké, starobylé chodby. Vedla jej dolů do nitra země a zpátky v čase, do doby před islámem a před Prorokem. Do doby nevědomosti. Do doby Židů.

První akvadukt končil asi po patnácti metrech ve slepém rameni malou kruhovou jímkou, a tak se rychle vrátili do Velkého moře a vešli do druhého vstupu. Po několika krocích narazil Lavon na otvor v pravé stěně, který ústil do další chodby. Po zemi se válely úlomky vápence. Lavon je prozkoumal ve světle čelní lampy a pak přejel rukou po hranách otvoru.

„To je nové.“

„Jak nové?“

„Úplně nové,“ upřesnil Lavon. „Vypadá to, že tato propojovací chodba byla proražena před nedávnem.“

Bez dalšího slova pokračoval vedlejším kanálem a Gabriel jej následoval. Po pár krocích narazili na zatočené schodiště, které bylo na první pohled vyhloubeno mechanickými kamenickými nástroji. Lavon rudý vzteky se po něm hnal dolů a Gabriel v těsném závěsu se s ním snažil udržet krok. Schodiště ústilo do klenuté chodby, na jejímž vstupu bylo arabsky vytesáno několik znaků. Minuli je bez povšimnutí. Pak se náhle zastavili a ohromeni úžasem zírali před sebe.

„Panebože, co to je?“ zeptal se Gabriel.

Lavon nebyl schopen slova.

„Eli, co to je?“

Lavon udělal pár opatrných kroků. „Poznáváš je, Gabrieli?“

„Co mám poznat, Eli?“

„Ty sloupy,“ řekl. „Ty sloupy z fotografie.“

„Kde se tady vzaly?“

Lavon se usmál vzrušením. „Dům, který král Šalomoun budoval Hospodinu, byl dlouhý šedesát loket, široký dvacet a vysoký třicet loket.“

„Co se to tam děje, Uzi?“ zeptal se premiér.

„Když vám to řeknu, nebudete věřit.“

„Zkuste to.“

„Eli si myslí, že našel pozůstatky prvního chrámu. A kromě toho,“ doplnil Navot, „našli i tu bombu.“

Premiér obrátil oči k monitoru a sledoval tisíce muslimů, kteří právě opouštěli mešitu al-Aksá. Pak se rozhlédl po mužích, kteří seděli kolem něj, a nařídil okamžitě vyslat policejní a bezpečnostní jednotky.

„Je to lepší než ta druhá alternativa,“ řekl Navot, když sledoval, jak první izraelští ozbrojenci vstupují na území Vznešené svatyně.

„Zvládneme to.“

46

CHRÁMOVÁ HORA, JERUZALÉM

Podzemní síň byla velká jako školní tělocvična. Když obrátili své svítilny ke stropu, všiml si Gabriel nahrubo instalovaného průmyslového osvětlení a přívodního kabelu zapojeného do provizorního vypínače na zdi. Stiskl jej a obrovský prostor zaplavilo nebesky bílé světlo.

„Bože,“ zalapal Lavon po dechu. „Chápeš, co udělali?“

Ano, přitakal v duchu Gabriel, když přejížděl dlaní po skelně hladkém povrchu nedávno vytvořené stěny. Chápal přesně, co udělali. Vyhrabali obří díru v samém srdci Boží hory a udělali si z ní soukromé muzeum plné archeologických pokladů, které odkryli za mnoho a mnoho let nezodpovědné stavební činnosti a utajených vykopávek – stavební kameny, sloupové hlavice, ozdobné pilíře, hroty kopí, helmice, úlomky keramiky, mince. A nyní se to vše z důvodů, které Gabriel dokázal jen sotva pochopit, chystal imám Hasan Darvíš vyhodit do povětří – i s celou Chrámovou horou.

Eli Lavon jako by bombu zcela vypustil z hlavy. Jako v tranzu pomalu kráčel řadami cenností ke dvěma rovnoběžným řadám sloupů, které tvořily samý střed této absurdní expozice. Pak se zastavil a zkontroloval kompas.

„Jsou orientovány od východu na západ,“ řekl.

„Jako v prvním chrámu?“

„Ano,“ přitakal. „Jako v prvním chrámu.“

Přešel na východní konec sloupořadí, dotkl se uctivě jednoho pilíře a pak pokračoval ještě několik kroků dál. „Tady někde stával oltář,“ řekl a mířil svou vyhublou rukou do prázdného prostoru síně. „Vedle oltáře býval jam, velká bronzová nádoba, v níž se před prováděním oběti i po jejím skončení omývali kněží. V sedmé kapitole První knihy královské se o tom podrobně píše. Prý měla průměr deset loket a na výšku pět loket. A spočívala na dvanácti býcích.“

„Tři byli obráceni na sever,“ citoval Gabriel, „tři na západ, tři na jih a tři na východ. Na nich bylo moře položeno.“

„A zadky všech byly obráceny dovnitř,“ dokončil verš Lavon. „Bylo tam ještě deset menších nádob, v nichž byly omývány oběti, jam však byl vyhrazen pouze pro kněze. Babyloňané jej po vypálení prvního chrámu roztavili. Stejný osud potkal i dva ohromné bronzové sloupy, jež stály při vstupu na terasu ulam.“

„Jeden po pravici, druhý po levici,“ řekl Gabriel.

„Tomu napravo se říkalo Jakín.“

„A ten vlevo byl Bóaz.“

Gabriel zaslechl ve sluchátku zapraskání a hned poté hlas Uziho Navota.

„Pokusíme se k vám dostat, jak nejdříve to bude možné,“ oznámil Navot. „Policie a jednotky národní obrany už vstoupily na území Chrámové hory východními branami. Narazily na tuhý odpor ostrahy Waqfu a Arabů vracejících se z al-Aksá. Nad vašimi hlavami začíná být pořádné horko.“

„Dole bude mnohem větší, jestli ta bomba exploduje.“

„Ve druhé vlně posíláme pyrotechniky.“

„Jak dlouho to bude trvat, Uzi?“

„Pár minut.“

„Zadržte Darvíše.“

„Už po něm jdeme.“

Navot ukončil spojení, Gabriel obrátil oči k Lavonovi. Ten zíral ke stropu sálu.

„Jakín s Bóazem byly korunovány sloupovými hlavicemi, jež zdobily lilie a granátová jablka,“ řekl. „Mezi odborníky panují spory, zda stály volně nebo podpíraly překlad a střechu. Vždycky jsem měl slabost pro tu druhou teorii. Proč by Šalomoun stavěl v Božím domě verandu a nechávali ji nezastřešenou?“

„Musíš se odsud co nejrychleji dostat, Eli. Já tu zůstanu, dokud nedorazí pyrotechnici.“

Lavon však jako by neslyšel. Udělal dva rozvážné kroky vpřed, jako by vstupoval do samotného chrámu.

„Dveře, které vedly z ulamu do hechalu, kultovní síně chrámu, byly zhotoveny z jedlového dřeva a svislé zárubně z olivového dřeva. Všechno shořelo, když nechal Nebúkadnesar první chrám zapálit.“ Lavon se odmlčel a položil zlehka dlaň na zbytky jednoho ze sloupů. „Tyhle ale spálit nedokázal.“

Gabriel prošel kolem hromady mincí a starověkých nástrojů a protáhl se mezi dvěma sloupy. Položil ruku na jeden z nich a zeptal se Lavona, co se s nimi stalo poté, co Nebúkadnesar zničil chrám.

„Písmo se o tom nezmiňuje, ale vždycky jsme se domnívali, že je Babyloňané shodili přes zdi Chrámové hory do Kidronu.“ Se skleslým úsměvem se podíval na Gabriela. „To zní povědomě, že?“

„Velmi povědomě,“ podotkl Gabriel.

Lavon přistoupil k vedlejšímu sloupu. Měl na výšku asi dva a půl metru a z jedné strany byl zčernalý. „Tvou svatyni podpálili,“ zarecitoval úryvek ze čtyřiasedmdesátého žalmu, „a příbytek tvého jména znesvětili, strhli k zemi.“

„Musíš jít, Eli.“

„Kam bych chodil? Nahoru do toho pozdvižení?“

„Vrať se přes akvadukty zpátky k Západní zdi.“

„A co mám dělat, když cestou narazím na další tlupu Saladinových zabijáků? Mám se do nich pustit krumpáčem jako křižáci?“

„Vezmi si mou pistoli.“

„Ani nevím, co se s tím dělá.“

„Byl jsi přece v armádě, Eli.“

„To sice byl, ale jako zdravotník.“

„Eli,“ řekl zvýšeným hlasem Gabriel, ale Lavon jej už neposlouchal. Přecházel pomalu od jednoho sloupu ke druhému a ve tváři se mu střídal hněv s údivem. „Museli je z údolí vyzvednout v roce pět set třicet osm před naším letopočtem, kdy Peršané povolili stavbu druhého chrámu. A když stavbu obnovil Herodes o pět století později, pravděpodobně je použil jako součást opěrných konstrukcí, což by vysvětlovalo, proč je Waqf našel pod zemí. Byly také příliš velké na to, aby je jen tak vyhodili do Kidronu s ostatním odpadem, který z hory vydolovali, a nevzbudili podezření.“ Rozhlédl se po ohromné podzemní síni. „I když se nám to vše podaří odsud dostat ven, už nikdy nebudeme vědět, kam a k čemu to patřilo. Je to jako…“

„Vypleněné,“ dopověděl Gabriel.

„Přesně tak. Jako věci z vykradené hrobky.“

„Dostaneme to ven, Eli, ale teď už musíš jít.“

„Nenechám to tu bez dozoru,“ odpověděl Lavon. Stále proplouval mezi pilíři a hleděl vzhůru. „Na současných nákresech a modelech prvního chrámu je nad hechalem obvykle střecha, ve skutečnosti tam ale žádná nebyla. Bylo to otevřené nádvoří obklopené ze tří stran dvěma patry komnat. A na vzdáleném západním konci stavby stál debir, nejsvětější svatyně, kde byla přechovávána archa úmluvy.“

Lavon se k tomu místu blížil s největší opatrností, protože právě tam umístil imám Darvíš svou bombu. Není to obyčejná bomba, ale hotová Zeď nářků navršená z výbušnin, dokonale propojená a připravená na odpálení, přemítal Gabriel. Kdyby to bylo něco menšího, pokusil by se ji zneškodnit sám, jen podle pokynů našeptávaných na dálku pyrotechnikem. Ne však něco takového.

„Jak myslíš, že tohle dokázali dát dohromady?“

„Imám Darvíš by nám to jistě rád vysvětlil.“

Lavon pomalu zakroutil hlavou. „Byli jsme hlupáci, když jsme jim nad tímto místem nechali úplnou kontrolu. Možná jsme se měli zachovat jako všechny armády před námi, které dobyly Jeruzalém.“

„Strhnout dóm i al-Aksá a na jejich místě znovu postavit chrám? Sám přece nevěříš, Eli, že by to bylo správné.“

„To ne,“ přiznal, „ale v takové chvíli má člověk právo si něco takového aspoň představit.“

Gabriel se podíval na hodinky.

„Kolik minut nám zbývá?“

„Jestli se Dina nemýlí…“

„Dina se nikdy nemýlí,“ vstoupil mu do řeči Lavon.

„Pětadvacet minut,“ řekl Gabriel. „Což je důvod, proč bys měl odsud zmizet.“

Lavon se obrátil k bombě zády a pozvedl ruce k aleji starobylých sloupů. „Neexistuje jediný autentický artefakt z prvního ani druhého chrámu. Ani jeden. To je důvod, proč se palestinským předákům daří přesvědčit muslimy, že jsou oba chrámy mýtus. A to je také důvod, proč tohle všechno ukryli v díře jedenapadesát metrů pod povrchem.“ Obrátil se ke Gabrielovi a usmál se. „A přesně to je také důvod, proč se z téhle hory nehnu, dokud nebudou ty sloupy v bezpečí.“

„Je to jenom kamení, Eli.“

„Já vím,“ řekl. „Ale je to moje kamení.“

„Opravdu jsi ochotný kvůli nim zemřít?“

Lavon chvíli mlčel. Pak se podíval na Gabriela. „Máš nádhernou ženu. Možná budeš mít jednou i nádherné dítko. Další nádherné dítko,“ dodal. „Pro mě… je tohle kamení to jediné, co mám.“

„Jsi pro mě jako vlastní bratr, Eli. Nenechám tě tady.“

„Tak umřeme spolu,“ prohlásil Lavon. „Tady v Božím domě.“

„Určitě jsou horší místa k umírání.“

„To určitě,“ přitakal.

V tomtéž okamžiku stál imám Hasan Darvíš u vchodu do podzemního skladiště, které bylo vybudováno na jeho rozkaz, a poslouchal dva Židy, jak mezi sebou hovoří ve svém starobylém jazyce. Darvíš je oba poznal. Jeden byl známým biblickým archeologem, kritikem Waqfu a jeho stavebních projektů, ten druhý s šedými spánky a zelenýma očima byl slavným zabijákem palestinských hrdinů. Ani nemohl věřit, jak štědrou nabídku mu štěstěna přichystala. Přítomnost těch dvou mu sice trochu zkomplikuje úkol, o to sladší však bude jeho brzká cesta do ráje.

Imám obrátil pozornost od dvou mužů k výbušnému zařízení, které leželo mezi ruinami prvního židovského chrámu. Muž, který si říkal pan Farúk, zabudoval do detonátoru i přepínání na ruční režim pro podobné krizové případy a poskytl Darvíšovi přesný návod, jak jej aktivovat. Pak už stačí jen zmáčknout knoflík.

V té chvíli zaslechl Darvíš dunění těžkých podrážek v akvaduktech. Židé tedy nakonec prolomili obranu Waqfu. Jako by se historie chtěla opakovat. Tentokrát to však bude jinak, ujišťoval se Darvíš. Tentokrát svatyně islámu nepadnou do rukou bezvěrců, jako se to stalo v roce 1099, kdy Jeruzalém dobyli křižáci. Tentokrát to bude jinak. Stačí jen zmáčknout knoflík.

Imám zavřel oči a duchu odrecitoval Verš meče z deváté súry Koránu: „Zabíjejte modloslužebníky, kdekoliv je najdete, zajímejte je, obléhejte je a chystejte proti nim všemožné lsti válečné.“ Pak vtrhl do pokladnice starých Židů a spustil palbu.

První kulky zasáhly pískovcové sloupy, jejichž rozžhavené kamenné slzy zasáhly Gabriela do obličeje. Podíval se přímo před sebe a uviděl, jak se proti nim žene Hasan Darvíš s tváří zkřivenou nenávistí, již zplodila jeho víra i krutá historie s tisícerým ponížením. Okamžitě zamířil svou zbraň a zahájil palbu proti imámovi, jehož kulky mu svištěly kolem uší. Vyprázdnil celý zásobník stejně jako na vatikánské střelnici – jedna kulka za druhou bez přestávky, dokud z imámovy hlavy nezbylo vůbec nic. Pak se otočil a spatřil Eliho Lavona zhrouceného k zemi, jak rukama bezmocně objímá patu jednoho z pilířů. Gabriel přitlačil dlaň na díru po kulce v Lavonově hrudi a sevřel ho v náručí. Život z jeho očí začal rychle vyprchávat. „Neumírej, Eli,“ šeptal. „Prosím, neumírej.“

Část čtvrtá

EGO TE ABSOLVO

47

JERUZALÉM

Pár hodin po izraelském vpádu na plošinu Chrámové hory vypukla na palestinských územích Západního břehu Jordánu a pásma Gazy třetí intifáda. Zpočátku se vládu nad násilnostmi pokusily převzít těžce ozbrojené bezpečnostní síly palestinské samosprávy. Obrázky izraelských jednotek v prostoru Haram al-Šarífu se však šířily jako lesní požár po celém arabském světě, a tak se do občanských nepokojů začali zapojovat i ozbrojení civilisté, kteří se postavili izraelským jednotkám otevřenou střelbou. V Ramalláhu, Jerichu, Nábulusu, Jeninu a Hebronu probíhaly těžké boje, k nejtěžším střetům však došlo ve Východním Jeruzalémě, kde se několik tisíc Arabů neúspěšně pokusilo dobít zpátky Chrámovou horu. Když se západem slunce sirény ohlásily počátek židovského šabatu, byla již třetí nejvýznamnější svatyně islámu plně pod izraelskou kontrolou a Blízký východ se nebezpečně přiblížil válce.

Jordánský král, jenž se pokládal za přímého potomka Proroka Mohameda, požadoval, aby se Izraelci ze Vznešené svatyně okamžitě stáhli, zdržel se však výzvy k jejich násilnému vypuzení. Jinak tomu ovšem bylo v Káhiře, kde Muslimské bratrstvo, nová vůdčí síla nejlidnatější arabské země, vyzvalo k všeislámskému džihádu a pomstě za urážku. Hamás, islamistická odnož Bratrstva, okamžitě zasypala Beerševu přívalem raket, po nichž zůstalo deset mrtvých Izraelců. Hizballáh a jeho šíitští páni v Teheránu se však kupodivu drželi zpátky.

Jedním z mnoha problémů, s nimiž se v těch třaskavých prvních hodinách museli izraelští představitelé i důstojníci armády vypořádat, byla přítomnost Jeho Svatosti papeže Pavla VII. v Jeruzalémě. Staré Město se změnilo ve válečnou zónu, a tak vyhledal útočiště v jednom klášteře v Ein Keremu, původně arabské vesnici západně od centra Jeruzaléma, která byla podle křesťanské tradice rodištěm Jana Křtitele. Na žádost izraelského premiéra papež jen neochotně souhlasil se zrušením plánované mše na hoře Blahoslavených v Bílou sobotu a velikonoční bohoslužby v chrámu Božího hrobu o den později. Svatý otec neměl v této věci bohužel na vybranou. Boží hrob, křesťanská svatyně, kterou chtěl již Saladin srovnat se zemí, byl jedním z hlavních ohnisek muslimských násilností.

Mnozí z papežova doprovodu na Svatého otce naléhali, aby se kvůli vlastní bezpečnosti co nejrychleji vrátil do Vatikánu, on však trval na tom, že zůstane, neboť choval nepatřičnou naději, že jeho přítomnost může pomoci situaci uklidnit. Většinu času trávil v nemocnici Hadassah, která se nacházela nedaleko kláštera. Papežovy časté návštěvy pochopitelně vyvolávaly spekulace, že je nemocen nebo že byl při nepokojích zraněn. Pravda byla ovšem jinde – jen zde nabízel pomoc jedné duši v nouzi.

Onoho pacienta přivezli do nemocnice jen pár minut po vypuknutí násilností s kulkou v hrudi a spíše mrtvého než živého. Personálu bylo sděleno, že se jedná o pana Weisse, a kromě přibližného věku a stručné anamnézy s poukazem na četné stresové poruchy to bylo vše, co se mohl dozvědět. Žaluzie v jeho oknech, které byly obráceny na východ ke zdem Starého Města, zůstávaly po celou dobu zcela staženy. U dveří jeho nemocničního pokoje se střídali dva ozbrojení strážci.

Papež nebyl jedinou významnou osobností, která zraněného navštívila. Dostavil se premiér, náčelník štábu bezpečnostních sil, šéfové několika izraelských tajných služeb a z těžko vysvětlitelných důvodů také delegace archeologů z Hebrejské univerzity a památkového úřadu. Jeden muž však u jeho lůžka zůstával po celou dobu. Nesnažil se skrývat svou totožnost, protože s charakteristickými prošedivělými spánky a nezapomenutelnýma očima to ani nešlo.

Pil málo, jedl ještě míň a nespal snad vůbec. Když mu jeden z ošetřujících lékařů nabídl lůžko k odpočinku a lehká sedativa, setkal se jen s odmítavým pohledem. Pak už se jej nikdo neodvážil vybídnout k odchodu – ani následující noc, kdy se na dvě děsivě dlouhé minuty pacientovo srdce zastavilo. Dalších čtyřiadvacet hodin zůstal návštěvník bez hnutí sedět v nohách postele a obličej mu osvěcovala zář přístrojů, jako by byl postavou na nějakém Caravaggiově obraze. Sestry jej občas zaslechly, jak tiše promluvil. Říkal pořád totéž. „Neumírej, Eli. Prosím, neumírej.“

Během Velikonočního pondělí nebylo ráno jeruzalémské chrámové zvony přes ostrou střelbu příliš slyšet. V poledne dopadla na Getsemanskou zahradu amatérsky vyrobená raketa a odpoledne proděravěly kulky průčelí chrámu Odpočinutí Panny Marie. Večer navštívil rozrušený Svatý otec před svým odletem domů pacienta v bezvědomí naposled. Když odešel, vstoupil dovnitř místo něj další starý muž. I jeho personál této úrazové nemocnice dobře znal. Byl to ten, o němž se hovořilo jen šeptem. Ten, který ukradl tajemství, díky nimž Izrael vyhrál válku za pouhých šest dní. Ten, který na rohu jedné argentinské ulice polapil Adolfa Eichmanna, hlavního organizátora holocaustu. Shamron…

„Potřebuješ si jít domů trochu odpočinout, můj synu.“

„Půjdu.“

„Kdy?“

„Až otevře oči.“

Shamron si přehazoval Zippo mezi prsty. Dvakrát doleva, dvakrát doprava.

„Nemůžeš s tím přestat, Ari?“

Shamronovy prsty se zastavily. „Musíš se připravit na možnost, že to nezvládne.“

„Proč bych musel?“

„Protože je velká pravděpodobnost, že to tak skončí. Ztratil skoro všechnu krev, než ho dostali na sál. Jeho srdce…“

„Bude v pořádku.“

„Už není, co bývalo dřív,“ řekl Shamron. „Ani to tvoje, můj synu. Mám obavu, co se s ním stane, pokud jej znovu zasáhne hluboká ztráta.“

„Zasloužím si to.“

„Proč to říkáš?“

„Měl jsem Darvíše zaregistrovat dřív, než zmáčkl spoušť.“

„Oba jste byli rozrušení, přece jen se nestává každý den, že se někomu naskytne příležitost projít se hechalem prvního jeruzalémského chrámu.“

„Ty si taky myslíš, že ty sloupy pocházejí z doby Prvního chrámu?“

„My to už víme,“ prohlásil Shamron. „Teď jen čekáme na vhodný okamžik, abychom je mohli ukázat celému světu.“

„Proč s tím vyčkáváte?“

„Protože nechceme podniknout nic, čím bychom situaci ještě zhoršili.“

„Copak může být ještě horší?“

„Egypt má devadesát milionů obyvatel. Představ si, co se stane, když Muslimské bratrstvo přesvědčí každého desátého z nich, aby pochodoval k našim hranicím. Kdyby ta bomba opravdu explodovala…“ Shamrona zradil hlas. „Běhá mi mráz po zádech, když si pomyslím, jak málo stačilo – a jak nejistá je naše existence v téhle zemi.“

„Jak dlouho ještě plánujete zůstat na Chrámové hoře?“

„Kdyby záleželo na mě, nikdy bych z ní už neodešel. Premiér však má v plánu předat ji Waqfu hned, jak dostaneme všechen archeologický materiál do bezpečí.“

„Takže bude všechno zase při starém?“

„Mám obavy, že dokud se islámský svět neuráčí přijmout naše právo na existenci, bude tenhle stav nejlepší, v jaký můžeme doufat.“

„Rád bych na něm jednu věc změnil, pokud ti to nebude vadit.“

„Copak?“

„Masúda.“

Shamron se usmál. „Jestli se pod jeho auto zase zakutálí nějaká nálož, rozhodně nebude slabá.“

Gabriel vzal Shamrona za ruku.

„Jestli umře, Ari, nikdy si to neodpustím.“

„Nebyla to tvoje chyba.“

„Měl jsem ho donutit, aby šel.“

„Eliho bys nikdy nedonutil odejít, dokud by se nepostaral o ty své sloupy.“

„Je to jenom kameni, Ari.“

„Je to Eliho kamení,“ řekl Shamron. „A teď je navíc zmáčené jeho krví.“

48

JERUZALÉM

Trvalo dalších dvaasedmdesát hodin, než se situace uklidnila natolik, aby mohla izraelská vláda světu plně objasnit, proč vtrhla na Chrámovou horu a co v ní objevila. K tomu si pozvala houf žurnalistů a televizních štábů z nejvýznamnějších zpravodajských médií světa a vzala je na podzemní exkurzi do labyrintu akvaduktů a vodních jímek, která vrcholila v nedávno vyhloubené komoře jednapadesát metrů pod povrchem. Tam jim náčelník štábu bezpečnostních sil ukázal monstrózní bombovou nálož a šéf památkového úřadu je provedl pozoruhodnou sbírkou archeologických nálezů, které Waqf během mnoha let své bezhlavé stavební činnosti nahromadil. Zlatým hřebem prohlídky byly dvě řady celkem dvaadvaceti pískovcových sloupů, jež byly součástí hechalu prvního jeruzalémského chrámu krále Šalomouna.

Jak se dalo očekávat, reakce na tyto zprávy byly přinejlepším smíšené. Záběry starověkých sloupů uchvátily izraelskou veřejnost a vyslaly signál napjatého očekávání světové archeologické komunitě a odborníkům na dějiny starověku. Většina vědců sloupy ihned prohlásila za autentické, vůdčí německý představitel vědní disciplíny zvané biblický minimalismus je však zavrhl jako „dvacet dva špalků zbožných přání“. A nikoho nepřekvapilo, že vedení palestinské samosprávy se ve své reakci na zprávu chytilo právě tohoto prohlášení. Sloupy byly záměrnou izraelskou mystifikací. A „takzvaná bomba“ jakbysmet.

Co však vedlo Izraelce k vniknutí do Chrámové hory? A kdo byl osnovatelem plánu, který ji měl zbořit? Izraelská vláda zůstávala věrná své dlouhodobé strategii, která jí bránila komentovat otázky sběru zpravodajských dat, a tak odmítla sdělit podrobnosti. Jak se však sloupy postupně vynořovaly z hlubin na světlo, začaly se v médiích šířit různé spekulace, jež se snažily objasnit záhadný sled událostí, které jejich objevu předcházely.

Například francouzský deník Le Monde přišel se zjištěním, že absolvent Sorbonny David Girard alias Daúd Ghandúr, který byl poradcem Waqfu pro archeologické otázky, byl podle nejmenovaného policejního zdroje členem rozsáhlé zločinecké sítě pašeráků historických památek, jež udržovala vazby s Hizballáhem. A pak se objevila série článků v Neue Zürcher Zeitung, která mapovala íránské stopy bombového útoku na galerii Naxos ve Svatém Mořici. Na tuto nit navázal Der Spiegel investigativní reportáží, v níž bylo Girardovo jméno spojeno s jistým Masúdem Rahímím, prominentním íránským teroristou, jenž byl nedávno krátce unesen v Německu. Tato teorie získala nádech pikantnosti poté, co byl tentýž Rahímí v Teheránu zabit výbuchem magnetické bomby umístěné pod jeho automobilem. Televizní analytikové na otázky terorismu neměli nejmenší pochybnosti o tom, kdo za atentátem stojí a co znamená. Oním osnovatelem plánu na zničení Chrámové hory byl Masúd a Izraelci mu tuto laskavost jednoduše oplatili.

Existovaly však další stránky případu, o nichž se tisk nikdy nedozvěděl. Například fakt, že celá záležitost se dala do běhu v okamžiku, kdy byl Gabriel Allon, vzpurný syn izraelské výzvědné služby, povolán do baziliky svatého Petra v Římě, aby prohlédl mrtvolu padlého anděla. Nebo že poslední dva týdny strávil Gabriel u nemocničního lůžka archeologa, jehož krev ulpěla na nyní opěvovaných sloupech Šalomounova chrámu. A díky tomu byl také u toho, když onen archeolog nakonec otevřel oči. „Rivka,“ zašeptal Eli Lavon. „Dohlédni, ať se o ni někdo postará.“

Téhož večera zavládlo poprvé od nepokojů na Chrámové hoře v ulicích Jeruzaléma napjaté ticho. Gabriel zašel do psychiatrické léčebny na hoře Herzl, kde strávil pár okamžiků s Leah, a pak spěchal na večeři s Chiarou do restaurace, která stála na půdě bývalé Besaleelovy akademie výtvarných umění. Když se najedli, vzal ji na zmrzlinu a vyšli si po ulici Bena Jehudy.

„Odpoledne volal Donati,“ řekla nečekaně, jako by jí to úplně vypadlo z hlavy. „Ptal se, kdy se míníš vrátit do Říma, dokončit Caravaggia a partii s Marchesem.“

„Skoro jsem na oba zapomněl.“

„Není se co divit, drahý. Vždyť jsi zachránil Izrael i celý svět před armagedonem a objevil jsi dvaadvacet sloupů z prvního jeruzalémského chrámu.“

Gabriel se usmál. „Vyrazím pozítří.“

„Pojedu s tebou.“

„To nejde. Kromě toho,“ dodal rychle, „mám pro tebe úkol. Vlastně hned dva.“

„Jaké?“

„Potřebuji, aby se někdo postaral o Eliho, než se vrátím.“

„A ten druhý?“

„Vláda rozhodla, že sloupy umístí do samostatného křídla Izraelského muzea. Budeš v týmu, který upraví interiér budovy a navrhne expozici.“

„Gabrieli!“ zvolala nadšeně a vrhla se mu kolem krku. „Jak se ti to proboha podařilo?“

„Jako spoluobjevitel mám jistou rozhodovací pravomoc. Dokonce tu expozici chtěli na mou počet pojmenovat po mně.“

„Co jsi jim řekl?“

„Že by se měla jmenovat Křídlo Eliho Lavona,“ odpověděl. „A mám velkou radost, že to nebude Křídlo na památku Eliho Lavona.“

„Změní vůbec něco?“

„Ty sloupy?“

Chiara přitakala.

„Už jsi slyšela, co o nich prohlásili Palestinci?“

„Sionistické lži.“

„Stále popírají existenci Chrámu,“ řekl Gabriel. „Nechtějí si připustit, že jsme tu byli před nimi, protože by to znamenalo, že máme právo žít tam, kde žijeme. V jejich očích dál zůstáváme vetřelci, které je třeba vyhnat jako kdysi křižáky.“

„Krev nikdy nespí,“ pronesl tiše Chiara.

„A nikdy jí nebude nedostatek,“ dodal Gabriel. „Naši přátelé na Západě si myslí, že arabsko-izraelský konflikt lze vyřešit čárou na mapě. Nemají ponětí o historii. V tomto městě se vede válka skoro nepřetržitě už tři tisíce let. A Palestinci budou bojovat dál, dokud odsud nezmizíme.“

„Tak co budeme dělat?“

„Budeme Jeruzalém držet dál,“ řekl Gabriel. „Protože až ho příště ztratíme, bude to už napořád. A kam potom půjdeme?“

„Na totéž se ptávám sama sebe i já.“

Vzduch se prudce ochladil. Chiara si přitáhla kabát těsněji k tělu a pozorovala partu izraelských výrostků, která se něčemu smála na opačné straně ulice. Za rok za dva budou všichni v armádě, stanou se z nich vojáci ve válce bez konce.

„Není to lehké, Gabrieli, viď?“

„Co myslíš?“

„Odejít odsud zrovna teď.“

„Je to jen další forma jeruzalémského syndromu. Čím je to horší, tím ho máš radši.“

„A ty ho máš rád, viď?“

„Moc,“ přiznal. „Mám rád barvu vápence a oblohu. Mám rád vůni borovic a blahovičníků. Mám rád, když se večer ochladí vzduch. Dokonce mám rád i charedimy, co na mě rozčileně pokřikují, že o šabatu jezdím v autě.“

„Máš ho ale rád natolik, abys v něm zůstal?“

„Jeho Svatost si myslí, že nemám na vybranou.“

„O čem to mluvíš?“

Gabriel jí prozradil, o čem rozmlouval s papežem u vatikánských hradeb, když se mu vůdce miliardy katolíků svěřil se svými vizemi apokalypsy. „Myslí si, že jsme se po světě toulali už dlouho,“ řekl. „A že mě tato země potřebuje.“

„Papež nemusí čekat na hotelových pokojích a trnout, jestli se vrátíš z akce živý a zdravý.“

„Jenže on je neomylný.“

„Pochybuji, že to platí i v otázce lásky.“ Chiara na okamžik obrátila oči ke Gabrielovi. „Uvědomuješ si, jaké to bude, pokud tu zůstaneme? Pokaždé, když se vrátíme domů, bude v obýváku sedět Ari.“

„Když nebude kouřit, nebude mi to vadit.“

„To myslíš vážně?“

„Je jako můj otec, Chiaro. I o něho se musím postarat.“

„A když tě Uzi požádá, abys pro něj vyřídil nějakou naléhavou záležitost?“

„Budu se prostě muset naučit čtyři slůvka.“

„Čtyři slůvka?“

„Najdi si někoho jiného.“

„A čím se budeš živit?“

„Něco si najdu.“

„Je to tu tak klaustrofobické.“

„To mi povídej.“

„Budeme muset často cestovat, Gabrieli.“

„Vezmu tě všude, kam jen budeš chtít.“

„Zbožňuji podzim v Provenci.“

„Tam znám jen jednu vesnici.“

„Byl jsi někdy třeba ve Skotsku?“

„Ani si nevzpomínám.“

„Vezmeš mě aspoň jednou někam na lyže?“

„Kamkoli, kromě Svatého Mořice a Gstaadu.“

„Chybí mi Benátky.“

„I mně.“

„Třeba by ti Francesco Tiepolo dohodil nějakou práci.“

„U něj si člověk vydělá sotva na chleba.“

„Nejen chlebem živ je člověk.“ Položila mu hlavu na rameno. Vlasy jí voněly vanilkou. „Myslíš, že to vydrží?“ zeptala se.

„Ten klid?“

Přikývla.

„Chvilku,“ řekl Gabriel. „Když nám bude přát štěstí.“

„Jak dlouho zůstaneš v Římě?“

„To bude záležet na Carlovi.“

„Raději se už k němu nepřibližuj beze zbraně.“

„Mám v plánu, že tentokrát se on přiblíží ke mně.“

Chiara se zachvěla.

„Měli bychom jít,“ řekl Gabriel, „nebo nastydneš.“

„Ne,“ oponovala. „I já to mám ráda.“

„Studené večery?“

„A vůni borovic a blahovičníků,“ zasnila se. „Voní to jako…“ Odmlčela se.

„Jako co, Chiaro?“

„Jako domov,“ řekla. „Je to nádherný pocit být konečně doma.“

49

PIAZZA Di SANT’IGNAZIO, ŘÍM

Když Gabriel o dva dny později dorazil na Piazza di Sant’Ignazio, svítilo na bezmračné římské obloze ostré slunce a stolky na kamenném dláždění před Le Cave byly naskládány do úhledných řad. U jednoho z nich seděl pod bílým slunečníkem generál Ferrari ze Squadry Arte. U lokte mu leželo ranní vydání deníku Corriere della Sera, které přisunul pod nos Gabrielovi, jenž si právě přisedl. Noviny byly otevřené na stránce, kde se psalo o nečekaném objevu dvou nedávno ukradených uměleckých děl, k němuž došlo v Paříži. Hlavním předmětem zájmu byl Cézanne; řecká váza, nádherná hydrie od malíře Amykose, se objevila jen jako nutný dodatek.

„V jedné věci jsem se nemýlil,“ řekl generál. „Vy moc dobře víte, jak přemýšlí zločinec.“

„Nemám s tím vůbec nic společného.“

„A já mám pořád všech deset prstů.“ Generál si chvíli Gabriela přeměřoval svým jediným skutečným okem a pak se ho zeptal, jestli obraz a vázu ukradl on sám.

„Aby operace získala na věrohodnosti, bylo třeba využít služeb profesionála.“

„Takže šlo o loupež na objednávku?“

„Dalo by se říct.“

„Provozuje ten váš lupič někdy živnost i na italské půdě?“

„Vždycky, když se mu naskytne příležitost.“

„Co mě bude stát, abych od vás získal jeho jméno?“

„Bohužel není na prodej.“

Gabriel vrátil noviny generálovi, který jimi hned zaplašil přicházejícího číšníka.

„S velkým zájmem v posledních dnech sleduji zprávy o vaší zemi,“ oznámil, jako by Gabrielova země patřila k těm, které jen málokdo najde na mapě. „Vy si vážně myslíte, že ty sloupy jsou z prvního Šalomounova chrámu?“

Gabriel přikývl.

„Vy jste je viděl?“

„Dokonce i nálož, která je měla rozmetat na kousky.“

„To je šílené,“ řekl generál a zakroutil hlavou. „Vedle toho je moje snaha o ochranu italského kulturního dědictví úplná selanka. Já se musím potýkat jen se zloději a pašeráky, vy s náboženskými šílenci, kteří chtějí na Blízkém východě rozpoutat válku.“

„Občas se ovšem stává, že zloději a pašeráci nabídnou náboženským šílencům pomocnou ruku.“ Gabriel se odmlčel a pak dodal: „To jste ale věděl, generále, viďte?“

Ferrari na Gabriela upnul skleněný pohled své oční protézy a neřekl nic.

„Proto jste mě poslal za Veronikou Marcheseovou,“ pokračoval Gabriel. „Už jste totiž věděl, že její muž má pod palcem celosvětový obchod s kradenými památkami. Věděl jste i to, že spolupracuje s lidmi, kteří zajišťují financování Hizballáhu. Všechno jste to věděl,“ uzavřel Gabriel, „protože vám to řekli naši zpravodajci.“

„Skutečnost je taková,“ odpověděl generál, „že jsem o Carlovi věděl dávno předtím, než nám váš šéf předal spis.“

„Proč jste s tím nic neudělal?“

„Protože bych tím definitivně zničil kariéru ženy, kterou bezmezné ctím, a tím i kariéru jejího důvěrného přítele, který má ložnici hned vedle Svatého otce ve třetím poschodí Apoštolského paláce.“

„Vy jste věděl, že Donati a Veronica k sobě kdysi měli velmi blízko?“

„I Carlo ví, že byli milenci,“ doplnil generál. „A stejně tak ví to, že monsignor odešel z řádu po sérii vražd v Salvadoru, což byl důvod, proč tolik stál o funkci v dozorčí radě Vatikánské banky.“

„Bylo mu jasné, že je to dokonale bezpečný přístav k praní jeho peněz, protože Donati by se nikdy neodvážil dělat mu problémy.“

Generál v zamyšlení přikývl. „Díky své minulosti byl monsignor zranitelný,“ řekl po chvíli. „Což je zrovna ve Vatikánu značná nevýhoda.“

„A co jste si myslel, když jste se dozvěděl, že v bazilice bylo nalezeno tělo Claudie Andreattiové?“

„Neměl jsem nejmenší pochybnosti o tom, kdo za její smrtí stojí.“

„Protože váš informátor Falcone vám prozradil, že byla u něj v Cerveteri,“ dopověděl Gabriel. „A když jsem našel jeho tělo naložené v kyselině, došlo vám, že se tím váš problém s Carlem dokonale vyřešil. Pěkně po italsku.“

„Tak bych to asi neformuloval, ale nejspíš máte pravdu.“

Oko, které nikdy nemrkalo, si Gabriela chvíli bedlivě prohlíželo. „A teď se zdá, že jsme se vrátili do bodu, ze kterého jsme vyšli. Co tedy s Carlem uděláme?“

„Vím, co bych s ním udělal já.“

„Jaké proti němu máte důkazy?“

„Dost na to, abychom mu ovázali cordatu kolem toho jeho vychrtlého krku.“

„Jak to chcete provést?“

„Vyzvu jej, aby okamžitě rezignoval na svou funkci ve Vatikánské bance. Ale nejdříve mu nabídnu možnost, aby se vyzpovídal ze svých hříchů.“

„Vždycky říkám, že zpověď duši jenom prospěje.“

Po obědě se Gabriel vydal pěšky na druhou stranu řeky do omšelého starého palazza v Trastevere, který byl přebudován na omšelý starý činžák. Stále měl u sebe klíč. Když vešel do vstupní chodby, opět zkontroloval schránku. Tentokrát byla prázdná.

Vyšel po schodech nahoru a odemkl byt. Byl ve stejném stavu, v jakém jej před čtyřmi měsíci opustil, s jedinou výjimkou – nyní byl odpojen od elektřiny. A tak se posadil sám za její stůl a pozoroval, jak se plíživé odpolední stíny pomalu zmocňují jejích věcí. Nakonec pár minut po šesté zaslechl zarachotit klíč v zámku. Dveře se otevřely a doktorka Claudia Andreattiová k němu připlouvala tmou.

Smrt její sestry zachránila svět před katastrofou, což byl důvod, proč si Paola Andreattiová zasloužila znát plnou pravdu o tom, co se stalo. Ne verzi pravdy podsunutou Ústavem, a rozhodně ne tu, kterou zastával Vatikán. Zasloužila si pravdu bez výmluv a vytáček, bez ohledu na citlivé skutečnosti o mocných v pozadí. Pravdu, kterou mohla přinést k hrobu své sestry a jednou si ji odnést do toho svého.

A tak ji Gabriel vypověděl celý příběh o své pozoruhodné cestě z dómu Svatopetrské baziliky do samého srdce Svaté hory, v němž objevil dvaadvacet sloupů Šalomounova Prvního chrámu i bombu, jejíž výbuch mohl vyvolat střet vpravdě biblických rozměrů. Po celou dobu mlčela s rukama spořádaně složenýma v klíně. Oči, které jej sledovaly z houstnoucích večerních stínů, byly totožné s těmi, které na něj zíraly z dlažby baziliky. A když nakonec promluvila, byl její hlas stejný jako ten, jenž k němu krátce promluvil na schodišti Vatikánského muzea v poslední večer jejího života.

„Co uděláte s Marchesem?“

Gabrielova odpověď v ní vyvolala téměř fyzickou bolest.

„A to je vše?“ zeptala se.

„Pokud jej italští žalobci obviní…“

„Vím moc dobře, jak funguje zdejší justice, pane Allone,“ přerušila jej. „Ten případ se potáhne roky a je velmi pravděpodobné, že za mříže se nikdy nedostane.“

„Jak byste si to tedy představovala, doktorko Andreattiová?“

„Chci spravedlnost pro svou sestru.“

„Tu vám já nemohu poskytnout.“

„Proč jste mě tedy volal do Říma?“

„Abyste se dozvěděla pravdu,“ řekl. „A to nejen ode mne. I od něj.“

„Kdy?“ zeptala se.

„Zítra večer.“

Chvíli mlčky přemýšlela. „Jestli existuje Bůh,“ řekla nakonec, „pak ten člověk zemře stejnou smrtí jako moje sestra.“

Ano, pomyslel si Gabriel. Jestli existuje.

50

VATIKÁN

Donati zavolal Carlu Marchesemu následujícího dne v podvečer a sdělil mu, že by s ním Kristův náměstek potřeboval hovořit.

„Kdy?“ zeptal se Carlo.

„Dnes večer.“

„Už něco mám.“

„Tak to zrušte.“

„V kolik?“

„V devět,“ řekl Donati. „U Bronzové brány.“

Čas nebyl zvolen náhodně, Carlo si toho však zřejmě nevšiml. A zřejmě mu ani nepřišlo podivné, že jej u brány čekal otec Mark. Carlo patřil k těm, kteří se nemuseli při vstupu do Apoštolského paláce zastavovat u strážnice.

„Tudy,“ řekl otec Mark a pevně uchopil Carla za loket způsobem, který naznačoval, že nezvedal pouze kalich u svatého přijímání. Vedl jej nahoru po Královských schodech až do Sixtinské kaple. Prošli pod Michelangelovým Posledním soudem, z něhož shlížela rozbouřená vize Apokalypsy a druhého příchodu Krista, a pak pokračovali šedivě zeleným tunelem do baziliky. Když přecházeli na druhou stranu chrámové lodi čnící do nadpozemské výše, začaly se u Carla projevovat první známky nervozity. A prudce se vystupňovaly, když mu otec Mark naznačil, že do kopule nepojedou výtahem, ale vystoupají po schodech. Ty schody byly Ferrariho nápad. Chtěl, aby Carlo na své cestě za rozhřešením alespoň symbolicky trpěl.

Výstup trval víc než pět minut. Když se konečně vynořili na konci schodiště, pokusil se Carlo zastavit, aby chytil dech, otec Mark jej však postrčil do ochozu. U zábradlí stála postava v nepromokavém plášti a shlížela dolů na dlažbu baziliky. Když Carlo vkročil na galerii, postava se otočila a beze slova si jej přeměřila. Carlo ztuhl a udělal krok zpátky.

„Děje se něco, Carlo? Vypadáte, jako byste zahlédl ducha.“

Carlo se prudce otočil a na místě, kde předtím stál otec Mark, spatřil Gabriela.

„Co to má znamenat, Allone?“

„To je soud, Carlo.“

Gabriel přešel na stranu, kde stála Paola. Znovu se dívala dolů, jako by Gabriela vůbec nevnímala.

„Přesně tady stála Claudia, když zemřela. Ten, kdo ji zavraždil, k ní přistoupil zezadu, zlomil jí vaz a pak ji shodil přes zábradlí, aby to vypadalo jako sebevražda. To ovšem byla ta snazší část. Mnohem složitější bylo dostat ji sem nahoru.“ Gabriel se odmlčel. „Vám se to ale podařilo, Carlo, nemám pravdu?“

„S její smrtí nemám vůbec nic společného, Allone.“

Jeho nevina se nesla ozvěnou vysoko v kopuli a zakrátko pošla smrtí, kterou si zasloužila. Jeho oči se teď soustředily na Paolin krk. Gabriel jí zlehka položil ruku na rameno.

„Dohodla si na ten večer schůzku s Donatim, aby mu sdělila, že právě vy přímo z Vatikánské banky řídíte své zločinecké impérium. Bez vysvětlení však schůzku zrušila. Zrušila ji,“ dodal Gabriel důrazně, „protože jí někdo řekl, aby přišla sem, do dómu baziliky. Ten člověk jí slíbil předat informace, které vás měly definitivně usvědčit. Byl to někdo, komu zcela důvěřovala, s kým dříve pracovala.“ Gabriel se znovu odmlčel. „Byla to vaše žena.“

Carlo se zjevně snažil opět uklidnit, v přítomnosti Paoly mu to však nebylo umožněno. Nedokázal spustit oči z jejího hrdla, a proto si ani nevšiml, že se pár kroků za ním objevil generál Ferrari.

„Ten večer,“ pokračoval Gabriel, „obdržela Claudia textovou zprávu od Veroniky, aby sem přišla. Volala Veronice na mobil pár minut před devátou, ale nikdo to nezvedl. To proto, že Veronica u sebe telefon neměla. Ten jste měl totiž vy, Carlo.“

„Nic z toho nemůžete dokázat, Allone.“

Paola k Marchesemu vyslala žalující pohled, pak se otočila a vydala se na pomalou procházku po galerii.

„Komu ale svěřit zabití nejlepší přítelkyně vaší ženy?“ otázal se Gabriel. „Musel to být někdo, kdo se bez potíží dostane dovnitř, kdo se nemusí při vstupu do paláce zastavovat u strážnice.“ Gabriel se usmál. „Znáte někoho takového, Carlo?“

„Snad si nemyslíte, že jsem tu ubohou dívku zavraždil vlastníma rukama?“

„Nemyslím si to, já to vím. A ví to i ona,“ dodal Gabriel a pohlédl na Paolu. „Pomozte její duši najít pokoj, Carlo. Řekněte jí, že jste zabil její sestru, abyste zachránil svou pozici ve Vatikánské bance. Vyznejte se před ní ze svých hříchů.“

Přítomnost Paoly přestávala na Marcheseho působit. Sledoval teď Gabriela stejným arogantním pohledem jako ten večer, kdy se jej s Chiarou pokusil zabít.

„Stal jste se členem velmi vybrané společnosti,“ řekl Gabriel. „Jste jediný, kdo se pokusil zabít mou ženu a kdo je stále naživu. Pokud tu s námi chcete zůstat dál, pak bych vám doporučil, abyste okamžitě podal rezignaci na svou funkci ve Vatikánské bance. Ale ještě předtím,“ dodal a znovu se podíval na Paolu, „po vás chci, abyste jí do očí řekl, že jste zabil její sestru.“

„Můžete mít moji rezignaci, ale…“

„Vaše žena to už ví,“ přerušil jej Gabriel. „Všechno jsem jí řekl ještě předtím, než Svatý otec odjel do Jeruzaléma. Uvěřila mi, protože si vzpomněla, že ten večer, kdy Claudia zemřela, nemohla najít svůj telefon.“

Vtahovat do hry nejbližší osoby protivníka sice bylo proti Gabrielovým zásadám, přineslo to však zamýšlený účinek. Carlův obličej zbrunátněl vztekem. Gabriel se rozhodl využít své výhody na maximum.

„Odejde od vás, Carlo. Vlastně si myslím, že o tom už delší dobu uvažuje. Stejně vás nikdy nemilovala tak jako Donatiho.“

Víc nebylo třeba, aby se Carlův vztek vymkl veškeré kontrole. Obličej se mu zlostí zkřivil k nepoznání a ve slepé zuřivosti se vrhl s nataženýma rukama na Gabriela. Ten mu hbitě uhnul z dráhy, Marchese narazil do zábradlí a zavrávoral. Křečovitě hmátl do prázdna. Gabriel se ho pokusil zachytit, bylo však pozdě. Popadl Paolu a dlaněmi jí pevně zakryl uši, aby neslyšela pád Carlova těla na mramorovou podlahu v hloubce pod nimi. Teprve až ji generál Ferrari odvedl na střešní terasu, podíval se Gabriel dolů. Spatřil osobního tajemníka Jeho Svatosti, jak klečí na dlažbě baziliky a konečky prstů dělá Carlovi na čele znamení. Ego te absolvo. A bylo po všem.

Následující dva dny zůstal Gabriel vězněm ve své dusné hrobce za závěsem na vzdáleném konci restaurátorské dílny. Její zaměstnanci jej zahlédli jen zřídka. Když ráno přišli do práce, už byl uvnitř a zůstával tam, zahalený v koróně blyštivého halogenového světla, ještě dlouho poté, co večer odcházeli domů. Začalo se proslýchat, že se za závěsem muselo přihodit něco vážného – buď se Caravaggiovo originální dílo ztratilo, nebo se jeho restaurace nevydařila. Enrico Bacci, jemuž stále ležela v žaludku křivda z toho, že tuto prestižní zakázku dostal někdo jiný, požadoval okamžitou intervenci, Antonio Calvesi to však rezolutně zamítl. Už slyšel pár historek o nekonečných hodinách před plátnem, když byl poslední tah konečně na dohled. Dokonce byl sám svědkem podobného martyria kdysi dávno ve Florencii, když Gabriel, jenž tehdy pracoval pod cizí identitou, strávil u Masacciova obrazu nepřetržitých čtyřiadvacet hodin, aby jej dokončil ještě před termínem. „To je v pořádku,“ uklidňoval Calvesi své podřízené. „Už to brzy dorazí. Jen buďte rádi, že je to jen plátno, a ne člověk.“

A tak se stalo, že třetí den ráno, když se zaměstnanci restaurátorské dílny jeden po druhém trousili dovnitř, uviděli rozhalenou oponu jeho tajemného ateliéru, rám podepřený na stojanu a plátno, jako by jej před chvílí dokončil sám Caravaggio. Jediné, co chybělo, byl muž, jenž mu vdechl nový život. Calvesi jej hodinu marně hledal a pak spěchal do paláce, aby tu novinu oznámil monsignoru Donatimu. Caravaggio je konečně hotový, hlásil. A Gabriel Allon, slavný restaurátor starých mistrů, izraelský špion ve výslužbě a zachránce Svatého otce, zmizel beze stopy.

POZNÁMKA AUTORA

Padlý anděl je fiktivní románový příběh. Jména, postavy, místa a události v něm popisované jsou výtvorem autorovy fantazie nebo byly použity jako smyšlené prvky románového děje. Jakákoli podobnost s živými či zemřelými osobami, firmami, institucemi nebo zeměpisnými místy je čistě náhodná.

Čtenáři, kteří měli možnost vystoupat do kopule baziliky svatého Petra, si jistě vzpomenou, že po obvodu vyhlídkového ochozu je instalována ochranná síť. Tu jsem odstranil, abych dodal vraždě i nešťastnému pádu větší věrohodnosti. Konzervátorská a restaurátorská dílna Vatikánské obrazárny byla zachycena věrně, čímž v žádném případě nechci tvrdit, že se v ní vyskytují problémy s proveniencí výjimečných vatikánských sbírek starověkého umění, a to ani vzhledem k dnešním mimořádně přísným kurátorským standardům. Naproti tomu Vatikánská banka má za sebou pestrou a dobře zdokumentovanou historii finančních prohřešků. K poslednímu došlo v září 2001, kdy italské úřady během vyšetřování praní špinavých peněz zabavily 30 milionů dolarů z účtů této banky a obvinily dva z jejích vysokých úředníků. O měsíc později oznámila sicilská policie, že odhalila mechanismus praní špinavých peněz, jenž využíval jednoho účtu ve Vatikánské bance, patřil knězi, jehož strýc byl odsouzen za spolčení s mafií.

Velitelství karabiníků ze Squadry Arte opravdu sídlí na Piazza di Sant’Ignazio v Římě a její role v dopadení později odsouzeného pašeráka historických uměleckých památek Giacoma Mediciho, jakož i zásluhy na vrácení Eufroniova krátéru z newyorského Metropolitního muzea byly vylíčeny podle skutečnosti. Na jednom z malebných náměstíček Svatého Mořice opravdu najdete galerii se starožitným uměním, ovšem pochybuji, že by byla nějakým způsobem spojena se šíitskými militanty z Hizballáhu. Libanonská byzantská banka je zcela vymyšlená, avšak Libanonská kanadská banka nikoli – právě v ní podle amerických vyšetřujících úřadů Hizballáh pere alespoň část financí, které nashromáždí svými zločinnými aktivitami po celém světě. A nebyl to Uzi Navot, fiktivní šéf izraelské rozvědky, nýbrž nejmenovaný americký federální agent, který v prosinci 2011 v jednom rozhovoru pro deník New York Times jako první označil Hizballáh jako „Al Caponeho klan napumpovaný steroidy“.

Íránský zpravodajský důstojník Masúd Rahímí je smyšlená postava, jeho úzké vazby s Hizballáhem, skupinou často označovanou jako „první liga terorismu“, se ovšem zakládají na holých skutečnostech. Hizballáh na popud Iránu provedl řadu teroristických akcí a bezesporu by sehrál výraznou roli v íránské odplatě, pokud by byla bombardována jeho jaderná zařízení. Je k dispozici dostatek důkazů, které naznačují, že Izrael je již delší dobu cílem Hizballáhu za to, že se pokusil narušit íránský jaderný program sabotážemi a fyzickou likvidací jeho klíčových osob. V lednu 2012 rozbili ázerbájdžánské úřady teroristickou buňku této organizace, která údajně plánovala útok na tamního izraelského velvyslance a rabína místní židovské školy. V únoru byly souběžně spáchány útoky na izraelské diplomaty v Gruzii a Indii. Hned následujícího dne došlo k náhodné explozi v jednom bytě v Bangkoku a díky tomu byla odhalena další íránsko-palestinská teroristická buňka, jež připravovala atentát na izraelské diplomaty v hlavním městě Thajska. Nic z toho však nelze považovat za velké překvapení. Husejn Safíadín, zástupce Hizballáhu v Teheránu, v červenci 2006 prohlásil, že skupina má v úmyslu vraždit Izraelce a Židy všude, kde je objeví, a že „na světě nebude místa, kde se mohou cítit v bezpečí“. Tato poznámka pochopitelně našla zastání u nejvyššího íránského vůdce Ajatolláha Alího Chameneího, který nazval Izrael „rakovinným nádorem“, který je nutné odstranit. A tentýž člověk neúnavně usiluje o to, aby tak mohl učinit stiskem jediného tlačítka.

Posvátná plošina v Jeruzalémě, kterou Židé nazývají Chrámová hora a muslimové Haram al-Šaríf, je skutečně spravována islámským Waqfem. V jižní opěrné stěně tohoto umělého návrší se v důsledku stavby mešity Marwání opravdu objevila nebezpečná výduť a také popis stavebního odpadu, v němž se nacházejí archeologicky významné předměty, bohužel odpovídá pravdě. Při psaní finálních scén románu jsem čerpal z díla velkého britského archeologa Sira Charlese Warrena, i když jsem si dopřál značnou autorskou volnost, abych postavy směřoval tam, kam bylo právě potřeba. Například tajný tunel, kterým se Gabriel Allon s Elim Lavonem dostanou do podzemí Chrámové hory, se v žádném případě nezakládá na skutečnosti.

Totéž ovšem bohužel nelze tvrdit o názorech a přesvědčení některých osob, které mají nejposvátnější pozemek na této planetě ve správě. Ekrima Sa’id Sabrí, tehdejší nejvyšší jeruzalémský muftí, v roce 1999 prohlásil, že „Žid“ se připravuje na zničení Haram al-Šarífu. „Žid přiměje křesťana, aby tu práci odvedl za něj,“ vysvětloval Sabrí, který je držitelem doktorátu z káhirské univerzity al-Azhar, jež je nejvýznamnějším centrem vzdělanosti sunnitského islámu. „Takoví už jsou Židé. A skrze ně se projevuje Satan mezi námi.“ V roce 2000, krátce před historickou návštěvou papeže Jana Pavla II., jejíž součástí byla i návštěva Chrámové hory, pak Sabrí prohlásil, že holocaust je holý výmysl. „Šest milionů mrtvých Židů? Vyloučeno. Bylo jich mnohem, mnohem méně. Nevěřme této báchorce, kterou šíří Izrael, aby se domohl mezinárodní solidarity.“ To nejsou slova nějakého zapáleného kazatele z bezvýznamné salafistické mešity, nýbrž muže, jenž ovládal třetí nejvýznamnější svatyni islámu.

Proto jen málo udivuje skutečnost, že idea popírání holocaustu je dnes v arabském a islámském světě stejně rozšířená jako její starší sestra, teorie o neexistenci židovského chrámu. Prakticky celé vedení palestinské samosprávy – dokonce i ti, již jsou na Západě považováni za „umírněné muslimy“ – popírají, že by taková stavba někdy v minulosti na Chrámové hoře stála. Na summitu v Camp Davidu v roce 2000, kdy se tehdejší americký prezident Bill Clinton neúnavně snažil vyjednat urovnání arabsko-izraelského konfliktu, Jásir Arafat zcela otevřeně prohlásil, že chrám nestál v Jeruzalémě, nýbrž v Nábulusu. Prezident Clinton byl jeho plamenným výrokem šokován a odpověděl: „I já jako křesťan jsem přesvědčen, že pod povrchem se nalézají zbytky Šalomounova chrámu.“ Clintonův hlavní blízkovýchodní vyjednavač Dennis Ross později o Arafatově vystoupení na summitu prohlásil: „Svým výrokem o neexistenci historického židovského chrámu tehdy stvořil nový mýtus. A byla to jediná nová myšlenka, kterou se za patnáct dnů v Camp Davidu prezentoval.“

Clinton se v posledních dnech svého prezidentského úřadu ještě několikrát pokusil přinést Blízkému východu mír i prostřednictvím tzv. Clintonových kritérií, která předložil Izraelcům a Palestincům během dramatické schůzky v Bílém domě. Tento konečný soubor podmínek požadoval vytvoření samostatného palestinského státu v pásmu Gazy a na 96 procentech Západního břehu Jordánu. Plošina Chrámové hory, jež je posvátná pro tři abrahámovská náboženství, by připadla palestinskému státu, zatímco Západní zeď a Židovská čtvrť by zůstaly pod izraelskou kontrolou. Izraelský premiér Ehud Barak podmínky přijal, avšak Arafat po dlouhém otálení a vykrucování nikoli. Ve své autobiografii Clinton s velkou otevřeností vylíčil své pocity vůči muži, jehož „kolosální chyba“ mu upřela historický úspěch v dějinách zahraniční politiky. „Byl jsem neúspěšný prezident,“ řekl Arafatovi během jednoho zatrpklého telefonického rozhovoru. „A můžete za to vy.“

Existoval ale Šalomounův chrám, o němž se do pozoruhodných podrobností rozepisují První kniha královská a První kniha Samuelova, nebo neexistoval? Tuto otázku by nejlépe zodpověděl podrobný archeologický průzkum Chrámové hory, jehož by se účastnili společně izraelští i palestinští vědci a který by dohledem zastřešila OSN. Vzhledem k citlivosti této věci mezi muslimskými věřícími a vzhledem k současné politické realitě je to však velmi nepravděpodobné. Stejně chmurné vyhlídky má i dohledné řešení arabsko-izraelského konfliktu. Většina pozorovatelů situace na Blízkém východě se shoduje na tom, že region brzy čeká další vyhrocení násilností, v pořadí již třetí intifáda. Znovu budou explodovat bomby, létat kulky a umírat děti na obou stranách tohoto nekonečného a krvavého zápasu o dvakrát zaslíbenou zem. A zůstanou jen vzpomínky na to, že všechno mohlo skončit už před více jak deseti lety, kdyby měl Jásir Arafat dost odvahy a řekl jediné slovo: ano.

PODĚKOVÁNÍ

Tento román by stejně jako předchozí knihy ze série o Gabrielu Allonovi nemohl vzniknout bez přispění Davida Bulla, jenž bezesporu patří k nejpreciznějším uměleckým restaurátorům na světě. Každý rok David stráví spoustu hodin svého drahocenného času nad mými rukopisy, a místo aby stál u plátna a vdechoval do něj nový život, hledá v mých textech faktografické chyby. David do našeho života vnesl humor i vzácný smysl pro umění a jeho přátelství je zřejmě tím nejúžasnějším vedlejším produktem celé této série.

Jsem hluboce zavázán otci Marku Hayduovi, řediteli mezinárodní organizace Patronů umění vatikánských muzeí, za neocenitelný přínos pro tento mezinárodní projekt. Rovněž Sáře Savodellové, Carolině Reové, Lorně Richardsonové a doktorce Gabrielle Lalattaové, skvělé historičce umění, která celé mé rodině ukázala velkolepost Sixtinské kaple a provedla nás suterénem Vatikánské obrazárny, kde restaurátoři pečují o vynikající papežskou sbírku obrazů. Zde jsme se setkali s Franceskou Persegatiovou, která se vůbec netvářila pohoršeně, když jsem jí sdělil, že zanedlouho s nimi bude za závěsem pracovat jeden nechvalně proslulý introvertní zabiják. Zvláštní dík patří otci Kevinu Lixeymu, který nás doprovázel v průvodu římskými ulicemi o Božím těle, jen pár kroků za papežem Benediktem XVI. Večeře, kterou jsme pak společně pojedli při svíčkách, patří k vrcholným zážitkům našeho pobytu v Římě.

Měl jsem možnost hovořit s mnoha izraelskými a americkými zpravodajskými důstojníky, kteří mi pochopitelně budou vděční, když jim poděkuji pouze anonymně. Fred S. Zeidman, bývalý ředitel Amerického památníku holocaustu, mi otevřel mnoho dveří v Izraeli a denně mne inspiruje svým odhodláním uchovávat vzpomínky na ty, kteří zahynuli během šoa. Maxwell L. Anderson, skvělý ředitel Dallaského muzea umění, mi trpělivě zodpověděl mnoho otázek ohledně rizik při získávání exponátů starověkého umění v souladu s novými kurátorskými pravidly, jež mají za cíl chránit kulturní dědictví takzvaných zdrojových zemí. Roger Cressey, který dříve pracoval v Národní bezpečnostní radě a dnes je zaměstnancem konzultační firmy Booz Alen Hamilton, mi stejně jako v minulých případech pomohl k hlubšímu pochopení, jak náš svět skutečně funguje. Můj drahý přítel George Weigel mi zase poskytl neocenitelné informace o historické návštěvě papeže Jana Pavla II. ve Svaté zemi, která se uskutečnila v roce 2000, a poupravil můj názor na vztahy mezi římskými katolíky a izraelským státem. „M“ a „B“ mi dali nezbytné školení k neklidné situaci na Blízkém východě s mnoha cennými pohledy do zákulisí, které mohou poskytnout pouze oni.

Od Michaela Orena, spisovatele a uznávaného odborníka na blízkovýchodní problematiku, který nyní působí jako izraelský velvyslanec ve Spojených státech, jsem se dozvěděl mnohé podrobnosti o velkých říších, které zanechaly stopy – i potoky krve svých vojáků – na izraelské půdě. Jeho nádherná žena Sally a jejich tři úžasné děti Joav, Lia a Noam mi několikrát dělali průvodce na cestách a neváhaly se mnou sdílet svou lásku i nakažlivou radost. Naši milí přátelé Lior a Talia nám otevřeli dveře svého domova na předměstí Tel Avivu a přispěchali nám na pomoc, když jsme se dostali do logistických potíží na jednom kontrolním vojenském stanovišti u Hebronu na Západním břehu Jordánu. Gabriel Motzkin a Emily Bilská, kteří mají tu smůlu, že bydlí hned vedle Allonových na Narkissově ulici, nás už před dvaceti lety doprovázeli na naší první cestě do Izraele a naše rodiny strávily několik příjemných večerů při té zatím poslední. Rachel a Elliott Abramsovi se s námi na večeři v Abu Goši podělili o své pozoruhodné znalosti izraelské politiky, Avner nás zase vzal na noční safari do Golanských výšin, kde jsme měli možnost prohnat několik divokých prasat a šakalů. Jehuda Deutsch s námi podnikl nezapomenutelnou výpravu po vykopávkách v městě Davidově. Ještě teď jej slyším prozpěvovat si majestátní Hallelujah od Leonarda Cohena, s níž se snažil uklidnit naše pocuchané nervy, když jsme se po kotníky brouzdali v podzemním prameni temné a úzké chodby Chizkijášova tunelu.

Srdečný dík si zaslouží také Jitz Applbaum, Jogi Loshinsky a Miri Sacková z Nadace pro zachování Západní zdi, kteří nám umožnili nahlédnout do ohromujícího světa, jenž leží ukrytý pod obvodovými zdmi Chrámové hory. Archeologové, kteří se trpělivě prohrabují zeminou v okolí tunelu, provádějí svou práci s citlivou profesionalitou, takže si jejich přístup a nadšení našly cestu do fiktivní postavy Eliho Lavona. Mezinárodní kampaň za delegitimizaci státu Izrael nyní nabírá na intenzitě, a proto jejich úsilí o odhalení židovské minulosti Jeruzaléma získává mnohem závažnější význam. Slovy Ariho Shamrona v těch podzemních tunelech doslova „vedou válku“. Naštěstí je to jediná válka na Blízkém východě, při níž neteče krev.

Rád bych poděkoval svému drahému příteli Doronu Almogovi a jeho milé ženě Didi, kteří se o nás během našeho pobytu v Izraeli úžasně starali. Než Doron odešel na penzi, pracoval jako náčelník jižního velení izraelských obranných sil a v roce 1976 byl prvním izraelským vojákem, který během operace Entebbe vstoupil na ugandskou půdu. Doron však nepatří pouze mezi hrdiny, kteří za své zásluhy pro vlast obdrželi nejvíce vyznamenání; je také člověkem s velkým srdcem, jenž svůj život zasvětil službě těm nejslabším občanům Izraele bez ohledu na to, jsou-li Arabové nebo Židé. Nikdy nezapomenu na společné odpoledne, které jsme strávili ve vesnici Aleh Negev v jižním Izraeli, již založil kvůli péči o těžce tělesně postižené. A také nezapomenu na pět příslušníků Doronovy rodiny, kteří 4. října 2003 zahynuli spolu s šestnácti dalšími nevinnými oběťmi při bombovém útoku palestinské sebevražedné atentátnice v restauraci Maxim.

Během přípravy rukopisu jsem prostudoval stovky knih, novinových a časopiseckých článků i webových stránek, jichž bylo až příliš mnoho na to, abych je zde jednotlivě jmenoval. Bylo by ovšem chybou, kdybych z nedbalosti nezmínil mimořádnou erudici Petera Watsona a Cecilie Todeschiniové, Vernona Silvera, Margaret M. Milesové, Jasona Felche a Ralpha Frammolina, Sharon Waxmanové, Rogera Atwooda, Dora Golda, Paula Johnsona, Hershel Shanksové, Leena a Kathleen Ritmeyerových a Simona Sebaga Montefioreho, jehož Životopis Jeruzaléma je zřejmě nejzdařilejší knihou, jež byla na téma historie tohoto neklidného města na hoře doposud napsána. Můj drahý přítel a redaktor Louis Toscano přispěl mnoha dodatečnými úpravami mého původního rukopisu a za stejné zásluhy děkuji i korektorce Kathy Crosbyové. Pokud se v konečné podobě mé knihy nakonec přece jen objeví nějaké chyby či typografické nedostatky, padají výlučně na mou hlavu.

Máme nesmírné štěstí na mnoho dobrých přátel, kteří v kritických okamžicích vnášejí do našeho života lásku a dobrou náladu. Do této skupiny patří zejména rabín David Wolpe, Jane a Burt Bacharachovi, Stacey a Henry Winklerovi, Joy a Jim Zomovi, Mollie a Jack Bladesovi, Angelique a Jim Bellovi, Steve Capus a Sophia Faskianosová, Enola a Stephen Carterovi, Andrea a Tim Collinsovi, Margarita a Andrew Pateovi, Mirella a Daniel Levinasovi, Jane a Rob Lynchovi a početná rodina Kobakových. Trvalým zdrojem podpory po celou mou spisovatelskou dráhu jsou i bývalá první dáma Barbara Bushová a prezident George H. W. Bush, stejně jako rázná vedoucí jejich sekretariátu Jean Beckerová, která bez nadsázky řídí svět ze svých úřadoven v Houstonu a Kennebunkportu. Doug Banker se postaral, abych si ve chvílích, kdy jsem neseděl za pracovním stolem, naplno užil dobré hudby a zábavy. Doktor Benjamin Shaffer, přední washingtonský ortopéd, se fundovaně postaral o mé zraněné rameno, kvůli němuž bylo mé psaní ještě bolestnější než jindy; David Jacobs, skutečný doktor House, naší rodině ukázal, jak se má provozovat lékařské řemeslo. Bob Barnett, Michael Gendler a Linda Rappaportová nám nejen posloužili dobrými právními radami, ale také nás dokázali ve správný čas rozesmát.

Zvláštní poděkování zaslouží tým profesionálů z nakladatelství HarperCollins, jmenovitě Jonathan Bumham, Brian Murray, Michael Morrison, Jennifer Barthová, Josh Marwell, Tina Andreadisová, Leslie Cohen, Leah Wasielewská, Mark Ferguson, Kathy Schneiderová, Brenda Segelová, Carolyn Bodkinová, Doug Jones, Karen Dziekonská, Archie Ferguson, David Watson, Cindy Acharová, David Koral a Leah Carlson-Stanisicová.

Musím též vyjádřit svou nejhlubší vděčnost a lásku mým dětem Nicolasovi a Lily. Nejenže mi vydatně pomáhali s konečnou úpravou rukopisu, ale provázeli mne i na nezapomenutelné studijní cestě, která nás zavedla od baziliky svatého Petra přes etruské hrobky v Cerveteri až do starověkých akvaduktů v jeruzalémském podzemí. A nakonec musím poděkovat své ženě, úžasné reportérce NBC News Jamie Gangelové, která pečlivě zredigovala mé první rukopisy a s nevšední trpělivostí naslouchala, když jsem nahlas fabuloval námět a zápletku tohoto již dvanáctého románu s Gabrielem Allonem. Nebýt její trpělivé shovívavosti a smyslu pro detail, nedokázal bych Padlého anděla dokončit včas. Můj dluh, jakož i láska k ní, jsou vskutku nezměrné.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai