Podpis zabijáka

Daniel Silva

(2002)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Tři kulky do čela to je Podpis zabijáka , který utíká v roce 1968 z Československa do sousedního Rakouska. O mnoho let později nad Spojenými státy terorista sestřelí naváděcí raketou dopravní letoun Boeing 747. Agent CIA Michael Osborne je osobně hnán zabít nájemného vraha. V sázce je jeho kariéra , život, ale především jeho rodina. Hon na kočku a na myš může začít.

Copyright © 1998 by Daniel Silva Translation © 2002 by Dalibor Míček Cover Illustration © 2002 by Petr Willert

Z anglického originálu THE MARK OF THE ASSASSIN, vydaného nakladatelstvím Ballantine Books, New York 1998, přeložil Dalibor Míček

Odpovědný redaktor: Vratislav Konečný

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: Dušan Žárský

Ilustrace obálky: Petr Willert

Grafika obálky: Radek Urbiš

Vytiskla tiskárna Finidr, spol. s r. o., Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava,

v roce 2002

ISBN 80-7303-059-4

OBSAH

Srpen 1968. Přes opětovně střeženou hranici proniká z okupovaného Československa do sousedního Rakouska trojice agentů KGB. Jeden z nich, šestnáctiletý mladík, však své společníky na prvních metrech rakouské půdy zlikviduje a poprvé tak světu zanechává svůj „podpis zabijáka“.

O mnoho let později se z oblohy nad východním pobřežím Spojených států zřítí dopravní boeing 747, zasažený řízenou střelou odpálenou teroristy. V moři je objeven jediný náznak vedoucí k možnému řešení: mrtvola, která nese hrůznou navštívenku nepolapitelného a smrtelně nebezpečného atentátníka – tři kulky vstřelené do obličeje. Agent CIA Michael Osbourne tento podpis zná. Osobně.

Hnán posedlou touhou dopadnout nájemného vraha, která jej může stát kariéru, rodinu i život, se Osbourne vydává po horké stopě. Avšak ve stínovém světě lží, intrik a maskování skutečných záměrů se ocitá na mušce nejnelítostnějšího a nejkrutějšího zabijáka…

Daniel Silva znovu dokázal, že právem patří mezi nejuznávanější autory špionážních thrillerů. Podpis zabijáka byl kritikou označen za „nejlepší vykreslení honby za politickým atentátníkem od dob Forsythova Dne pro šakala.

Prolog

HRANICE MEZI ČESKOSLOVENSKEM A RAKOUSKEM, SRPEN 1968

Otevřený pás mezi ploty z ostnatého drátu křižovaly kužely reflektorů. Trojice – muž, žena a dospívající hoch – ležela v příkopu na české straně hranice. V průběhu předchozích nocí se tudy snažily projít desítky uprchlíků – disidenti, reformátoři, anarchisté – v naději, že uniknou Rusům, kteří vtrhli do Československa a rozdrtili experiment Alexandra Dubčeka, který vešel do dějin pod názvem Pražské jaro. Jen málokterým se útěk z okupované země podařil; většina skončila ve vězení a samotného Dubčeka okupanti zajali a dopravili do Sovětského svazu. Podle nezaručených pověstí, které v oné hektické době kolovaly, byli mnozí z těch, kdo se pokoušeli o nelegální přechod hranic, odvedeni na blízké pole a zastřeleni.

Trojice skrývající se v příkopu si nedělala starosti, že by snad hranici nepřekonala. Podle rozkazu se dostavili na určené místo v určenou dobu a byli ujištěni, že jejich útěk na Západ proběhne naprosto hladce. Neměli důvod o ujištění pochybovat – všichni tři byli důstojníky sovětského Výboru státní bezpečnosti, známého pod zkratkou KGB.

Muž a žena sloužili na 1. hlavní správě KGB a podle rozkazu měli infiltrovat disidentské emigrantské kruhy na Západě.

Chlapec patřil do řad 5. odboru, který měl na starosti fyzickou likvidaci nežádoucích osob.

*****

Muž se připlazil k okraji příkopu, lehl si na břicho a zahleděl se do noci. Před blížícím se kuželem světla zabořil obličej do husté trávy a počkal, až mu reflektor přejede nad hlavou. Když ho znovu obklopila tma, pozvedl hlavu a pátravě pozoroval prostor před sebou. Nízko nad obzorem visel bledý srpek měsíce a dostatečně osvětloval krajinu, jíž dominovala strážní věž, a siluety dvou pohraničníků – jeden právě přicházel po štěrkem vysypané stezce k plotu.

Muž pohlédl na světélkující ciferník náramkových hodinek. Ohlédl se ke svým společníkům a česky zašeptal: „Počkejte tady. Zjistím, jestli je všechno připraveno.“

Přelezl přes okraj příkopu a zmizel.

Žena se zadívala na chlapce, kterému nebylo více než šestnáct a kvůli němuž se její hlavou celé tři týdny od příjezdu do Československa za bezesných nocí honily sexuální fantazie. Na mladého muže byl až neskutečně pohledný – černé vlasy, tmavomodré oči připomínající hluboké vody sibiřských jezer, bledá, téměř alabastrově průsvitná pleť. Ačkoliv se dnes v noci zapojil do své vůbec první akce, nejevil sebemenší známky strachu. Všiml si, že se na něj žena dívá, a oplatil jí upřený pohled s téměř živočišnou otevřeností. Žena se zachvěla.

Muž se vrátil po necelých pěti minutách. „Pospěšte si,“ vyzval své společníky. „Neohlížejte se vpravo vlevo a hlavně ani slovo.“

Podal ženě ruku a pomohl jí z příkopu. Chlapec nabízenou pomoc odmítl a vylezl sám. U plotu na ně čekal příslušník Pohraniční stráže a odvedl je asi padesát metrů daleko k místu, kde někdo prostříhal pletivo. Pohraničník odtáhl dráty stranou a tři agenti KGB jeden po druhém přešli do Rakouska.

Podle scénáře připraveného řídicím důstojníkem v moskevské centrále měli pokračovat pěšky k nejbližšímu městečku na rakouském území a vyhledat policejní stanici. Na základě předchozích zkušeností je pak měla čekat přeprava do záchytného střediska pro uprchlíky z východních zemí. Samozřejmě je očekává vyčerpávající výslech – rakouské bezpečnostní orgány se pochopitelně musí ujistit, že si nevpustí do země komunistické špiony. Ale žádné nebezpečí nehrozilo. Falešná krycí totožnost ruských agentů jako československých občanů se připravovala dlouhé měsíce a mohla odolat sebepodrobnějšímu prověřování. Půjde-li vše podle plánu, nejpozději za několik týdnů budou volní a mohou začít plnit úkoly, kterými je nadřízení v KGB pověřili. Jenže 5. odbor měl s hochem úplně jiné plány.

*****

Rakouskou stranu hranice nikdo nehlídal. Přešli holé strniště. Vzduch páchl chlévskou mrvou a přinášel ozvěnu vrzání cvrčků. Bledý srpek se schoval za postupující mrak. Pěšinku našli přesně v místě, kde podle instrukcí měla být. Až dojdou k polní cestě, zamíří k jihu a po třech kilometrech narazí na první domky.

Polní cesta plná výmolů, která by svou šířkou sotva postačovala koňskému povozu, se zvedala a zase klesala mírně zvlněnou krajinou. Kráčeli rychle – muž a žena vpředu, chlapec několik kroků za nimi. Po půlhodině chůze obzor zesvětlal září pouličních lamp a za chvíli se na nevysokém návrší objevila silueta kostelní věže.

V tom okamžiku sáhl hoch do kapsy, vytáhl pistoli s nasazeným tlumičem a střelil muže do týla. Žena se otočila, v očích výraz panické hrůzy.

Chlapec zvedl ruku a v rychlém sledu jí vpálil tři kulky do obličeje.

ŘÍJEN

.

01 KAPITOLA

POBŘEŽNÍ VODY U LONG ISLANDU, STÁT NEW YORK

K akci mohli přistoupit až třetí noc. Tu první zhatilo jejich záměr počasí – těžká mračna, přeháňky, ostré poryvy větru. O čtyřiadvacet hodin později se jim sice nad hlavou rozprostírala hvězdná obloha, ale západní vítr dosahoval síly vichřice a zuřivě rozbouřené moře jim plán naprosto zhatilo. I zaoceánská motorová jachta se na vlnách divoce zmítala a v menším člunu by prožívali hotové peklo. Zamířili dál od pobřeží a trápeni mořskou nemocí přečkali do rána, kdy se moře uklidnilo, a v rádiu zachytili slibnou předpověď – vítr i vlnobití se utiší a za slabou frontou lze očekávat jasné počasí.

Meteorologové se protentokrát nespletli.

Třetí noc jejich záměrům dokonale vyhovovala.

*****

Jeho skutečné jméno znělo Hassan Mahmúd, ale pro islámského bojovníka za svobodu je pokládal za nevhodné, a tak si zvolil příhodnější válečné přízvisko a nechával si říkat Abú Džihád. Narodil se v Gaze a vyrostl v rodině svého strýce, který žil v palestinském uprchlickém táboře přímo v pásmu Gazy. Jeho politické názory formovaly kameny a střelba intifády, palestinského povstání proti všemu židovskému. Připojil se k hnutí Hamas a zúčastnil se nesčetných krvavých pouličních bojů s izraelskými vojáky. V jejich průběhu pochoval dva bratry a více přátel, než si dnes dokázal vzpomenout. Zraněn byl pouze jednou, když mu kulka z vojenské pušky rozdrtila pravé rameno. Lékaři ho varovali, že se mu pravá ruka už nikdy úplně nevyléčí, a tak se Hassan Mahmúd alias Abú Džihád naučil házet kameny levačkou.

*****

Jachta měřila na délku pětatřicet metrů a honosila se šesti přepychovými kajutami a velkým salonem. Zadní paluba nabízela dost prostoru, aby majitel lodi mohl pozvat na večírek až šedesát hostů. Vybavení můstku představovalo poslední výkřik techniky včetně satelitního navigačního a komunikačního systému. Posádku jachty tvořily obvykle tři námořníci, ale i dva schopní muži – jako v tomto případě – dokázali plavidlo hravě zvládnout.

Vyrazili před osmi dny z malého přístavu Gustavia, který leží na ostrůvku Svatý Bartoloměj v Karibském moři, a pomalu se plavili podél východního pobřeží Spojených států. Drželi se v uctivé vzdálenosti od amerických teritoriálních vod, ale cestou neustále pozorovali neklamné známky toho, jak světová velmoc číslo jedna hlídá své území – nejméně jednou denně nad nimi přeletěl hlídkový letoun Orion P-3 a v dálce křižovaly hladinu kutry pobřežní stráže.

Pro případ, že by je zastavila námořní hlídka, měli připravenu pohádku, která by jejich přítomnost na palubě vysvětlila: jachta patří bohatému francouzskému průmyslníkovi a oni ji přepravují z Karibiku do Nového Skotska. Tam přistoupí Francouz spolu s dvanáctičlennou společností a zamíří na měsíční vyjížďku za krásami Karibského moře.

Žádný francouzský průmyslník pochopitelně neexistoval – byl výtvorem pracovníka spřátelené výzvědné služby – a jeho dvanáctičlenná společnost už teprve ne.

A pokud se týká Kanady, dvojice na palubě jachty se k jejímu pobřeží nehodlala ani přiblížit.

*****

Oné noci pracovali za naprostého zatemnění, ale jasné měsíční světlo jim bohatě stačilo. S vyjasněním přišlo citelné ochlazení, ale motor museli vypnout pro případ, že by nad nimi přeletěl satelit nebo výzvědný letoun vybavený infračervenou kamerou. Jachta se spokojeně pohupovala na klidné mořské hladině.

V potemnělém salonu Hassan Mahmúd nervózně kouřil jednu cigaretu za druhou. Měl na sobě džínsy, tenisky značky Nike a vlněnou vestu od L. L. Beana. Ohlédl se po svém společníkovi.

Plavili se spolu již deset dní a jeho nemluvnost mu brnkala na nervy. Ten člověk promluvil jen v případě nevyhnutelné nutnosti. Za vlahé noci, kdy míjeli pobřeží Georgie, se ho Mahmúd pokusil vtáhnout do hovoru, ale ten chlap jen něco nerudně zavrčel a stáhl se do své kajuty. Když už byl nucen uchýlit se k verbální komunikaci, mluvil dokonalou arabštinou bez přízvuku jako někdo, kdo sice jazyk pilně studoval, ale nepronikl do všech jeho jemných odstínů a nuancí. Když se ho Mahmúd zeptal na jméno, muž si prohrábl krátké černé vlasy, promnul si nos a pak oznámil, že když už ho nutně musí nějak pojmenovat, může mu říkat třeba Jásim.

Rozhodně to žádný Jásim nebyl. Na člověka, který vyrůstal v palestinském utečeneckém táboře, Hassan Mahmúd hodně cestoval – nutilo ho k tomu povolání profesionálního teroristy. Navštívil Řím a Londýn, mnoho měsíců pobýval v Aténách, a celou zimu se skrýval mezi Palestinci v Madridu. Muž, který si nechával říkat Jásim a mluvil podivnou školskou arabštinou, v žádném případě nemohl být Arab. Když se teď na něj Hassan Mahmúd díval, pokusil se svého mlčenlivého společníka podle směsice etnických znaků v jeho rysech někam geograficky zařadit. Zadíval se na černé, na spáncích prošedivělé vlasy, pronikavé modré oči a pokožku tak bledou, až přecházela v bělost. Dlouhý úzký nos – ženský nos, pomyslel si Mahmúd –, plné, téměř smyslné rty, široké lícní kosti. Možná Řek, uvažoval. Ale klidně to může být Ital nebo Španěl, Turek či dokonce Kurd. Na okamžik jím projela obava, jestli náhodou není izraelský Žid.

Hassan Mahmúd se díval, jak muž, který si přál být oslovován jako Jásim, odchází chodbičkou a mizí po schůdkách v podpalubí. Za dvě minuty se zase vynořil, v rukou dlouhý, štíhlý předmět.

Mahmúd okamžitě poznal, co nese. Řízená střela Stinger.

*****

Když Jásim promluvil, bylo zřejmé, že pokládá Mahmúda v oblasti vyspělé vojenské techniky za naprostého ignoranta. Ach, jak se pletl. Hassan Mahmúd dobře věděl, že ruční odpalovací zařízení, které se při výstřelu klade na rameno, je spolu s raketou přesně sto padesát dva centimetry dlouhé a váží bez několika gramů patnáct a půl kila. Věděl, že střela je vybavena celkem třemi naváděcími systémy – tepelným, pasivním infračerveným a ultrafialovým. Věděl, že její účinný dostřel činí – v závislosti na atmosférických podmínkách – asi pět kilometrů. Žádnou podobnou raketu dosud neodpálil – řízené střely jsou příliš vzácné a drahé, aby se jimi mohlo plýtvat při cvičných střelbách –, ale desítky hodin studoval příslušné manuály a výkresy, aby si se zbraní dokázal poradit.

„Naváděcí zařízení je již nastaveno na vyhledání velkého čtyřmotorového dopravního letadla,“ poučoval ho Jásim. „Bojová hlavice před explozí prorazí trup.“ Hassan Mahmúd mlčky přikývl.

„Zamíříš střelu na cíl,“ pokračoval Jásim trpělivě svou podivnou arabštinou. „Až zaměřovací zařízení vyhledá a uzamkne cíl, uslyšíš pípnutí. V tom okamžiku raketu odpálíš.“

Mahmúd vyklepal z krabičky další marlborku a nabídl Jásimovi, který však jen mávl rukou a pokračoval ve výkladu.

„Jakmile stiskneš spoušť, polož odpalovací trubici na dno člunu a vrať se k jachtě.“

„Řekli mi, že mám trubici po výstřelu hodit do vody,“ namítl Mahmúd.

„A já ti říkám, že ji máš dopravit sem. Až letadlo spadne, Američané bezpochyby prozkoumají mořské dno sonarem a je zatraceně pravděpodobné, že by trubici našli. Takže ji laskavě vezmeš s sebou a zbavíme se jí později.“

Mahmúd přikývl. Podle původních instrukcí měl postupovat jinak, ale Jásimovo vysvětlení nutnosti změnit plán znělo rozumně. Následujících dvacet minut oba muži mlčeli. Mahmúd si pohrával s držadlem odpalovacího zařízení a Jásim si nalil z konvice šálek čaje a odešel si ho vypít na otevřenou zadní palubu, nedbaje nočního chladu.

Když dopil, odebral se na můstek a pustil vysílačku. Mahmúd, který zůstal v salonu, zřetelně slyšel úsečné a věcné pokyny dispečera řízení letového provozu ve věži na Kennedyho mezinárodním letišti.

*****

Jachta za sebou táhla v kýlové brázdě dvě další plavidla – malý gumový nafukovací člun značky Zodiac a šestimetrový laminátový Boston Whaler Dauntless. Hassan Mahmúd se naklonil přes zábradlí plaveckých schůdků a přitáhl větší loďku těsně k sobě. Pak překročil zábradlí, seskočil na palubu a zamířil k přední sedačce. Jásim sestoupil po schůdkách a podal mu odpalovací zařízení s raketou.

Whaler byl vybaven dvojím identickým řízením po obou stranách kabiny, která oddělovala přední a zadní palubu se sedačkami. Mahmúd položil střelu dozadu na podlahu, usedl do kokpitu a nastartoval motor. Jásim člun odvázal a nohou ho prudce odstrčil od jachty.

Mahmúd přidal plyn a v příštím okamžiku již štíhlé plavidlo letělo po hladině směrem k Long Islandu.

*****

Let číslo 002 společnosti TransAtlantic Airlines startuje z Kennedyho mezinárodního letiště každý večer v 19.00 a přistává v Londýně pět minut před sedmou ráno. Kapitán Frank Hollings absolvoval tuto trasu nesčetněkrát, většinou v pilotní kabině Boeingu 747, v níž seděl i dnes. Letoun výrobního čísla N75639 byl stopadesátou sedm čtyři sedmičkou, která opustila pásy výrobní linky továrny v Everettu ve státě Washington, a již tři desítky let spolehlivě brázdil vzdušný oceán.

Meteorologové předpovídali pro většinu letu jasné počasí, jen nad Heathrow museli počítat s deštěm. Kapitán Hollings nepředpokládal, že by se mohly ve vzduchu vyskytnout nějaké problémy. V 18.55 hlavní stevard oznámil, že všichni cestující jsou již na palubě, a přesně v 19.00 přikázal kapitán uzavřít dveře a mohutný stroj začal rolovat na startovní dráhu.

*****

Vedle povinností učitelky angličtiny na střední škole v Bay Shore si Mary Northová vzala dobrovolně na starost i školní divadelní kroužek. Pětidenní poznávací zájezd divadelního kroužku do Londýna, v jehož rámci měli studenti shlédnout i několik představení, jí připadal jako docela dobrý nápad. Jenže jeho organizace ji stála mnohem více úsilí, než si dokázala představit – nekonečné dobročinné bazary, loterie i mytí aut, aby studenti mohli odcestovat. Mary pochopitelně zaplatila sama za sebe, ale zcela tím vyčerpala finanční rezervy a manžel s oběma dětmi musel zůstat doma. John učil na stejné škole chemii a krátký výlet do Londýna jen kvůli návštěvě několika divadel skutečně přesahoval možnosti rodinného rozpočtu.

Studenti se chovali jako divá zvěř. Začalo to již cestou na letiště – řev, hlasitá hudba, prosté hrůza. Jejím dětem bylo čtyři a šest let a Mary se každou noc vroucně modlila, aby nikdy nedorostly do věku puberty. Sotva se letadlo odlepilo od výsuvného rukávu, rozverní hoši po sobě začali házet praženou kukuřicí a předháněli se v lascivních poznámkách o letuškách. Mary Northová zničeně zavřela oči. Třeba je to brzy unaví. Dá-li bůh, možná usnou.

Kukuřičný lupínek jí přistál na nose a spadl do klína.

Kam jsi dala rozum, nešťastnice, peskovala se v duchu.

*****

Zatímco se letoun blížil ke startovací dráze, člun s Hassanem Mahmúdem na palubě se řítil pobřežními vodami a mířil k západnímu výběžku Fire Islandu, ostrůvku, který tvoří štíhlou bariéru chránící jižní břeh Long Islandu.

Úsek mezi jachtou a pobřežím zvládl bez nejmenších potíží. Půlměsíc zářící na východní obloze mu umožnil snadnou navigaci a nemusel tedy rozsvítit palubní reflektor. Západní obzor zežloutl záplavou světel nad newyorskou čtvrtí Queens.

Dokonalé podmínky k chystané akci – jasné nebe, klidné moře, občasný závan mírného větru. Mahmúd zkontroloval údaj hloubkoměru a přiškrtil plyn, až bublání motoru utichlo. Člun ještě setrvačností urazil několik metrů a zastavil se. Z dálky doléhalo hučení nákladní lodě, která opouštěla rejdu newyorského přístavu. Mahmúd zapnul vysílačku na příjem a nastavil ji na určenou frekvenci.

O pět minut později dispečer ve věži Kennedyho letiště povolil letu 002 start a Mahmúd uchopil řízenou střelu a aktivoval její odpalovací a naváděcí systém. Pak si položil trubici na rameno a přes mušku se zahleděl na noční oblohu.

Proudový dopravní letoun uslyšel dříve, než ho na vlastní oči spatřil. O deset vteřin později se objevila poziční světla na špičkách křídel a pod trupem. Mahmúd je sledoval pohledem, jak proplouvají mezi hvězdami. Pak se ozvalo písknutí a upozornilo ho, že střela Stinger našla cíl.

V příštím okamžiku se zažehlo palivo rakety, která nesena plamenným chvostem se zahučením opustila odpalovací trubici, a Mahmúdovi se pod nohama divoce rozhoupala podlaha člunu. „Američané o svém milovaném stingerovi s oblibou říkají, že ho můžeš odpálit a zapomenout,“ řekl mu kdysi při výcviku instruktor, Afghánec, který v bojích s ruskými okupanty přišel o oko a ruku. Odpálit a zapomenout, pomyslel si Mahmúd. Odpálit a zapomenout. Jak jednoduché.

Prázdná odpalovací trubice mu teď připadala lehká jako pírko a Mahmúd ji podle Jásimova příkazu položil na dno člunu. Pak nastartoval a na plný plyn ujížděl od pobřeží na širé moře. Jednou jedenkrát se ohlédl přes rameno za raketou, která nadzvukovou rychlostí svištěla temnou oponou noci.

*****

Kapitán Frank Hollings pilotoval bombardéry B-52 nad Vietnamem a se střelami země-vzduch měl samozřejmě své zkušenosti. Na krátký okamžik zadoufal, že vidí něco jiného – snad meteorit nebo zbloudilý ohňostroj –, ale jak se plamenný jazyk bleskurychle a nezadržitelně blížil, uvědomil si, že to nic jiného být nemůže. Zlý sen se stal skutečností.

„Svatá matko boží,“ vydechl, otočil se k druhému pilotovi a otevřel ústa, aby promluvil. Letoun se divoce otřásl a v následujícím zlomku vteřiny ho exploze doslova roztrhala na kusy. Z oblohy se snesl ohnivý déšť.

*****

Jakmile muž jménem Jásim zaslechl motor přibližujícího se člunu, rozsvítil výkonnou signální lampu a třikrát krátce zablikal. Vzápětí se loďka vynořila ze tmy. Hassan Mahmúd ubral plyn a člun klouzal k trupu jachty.

I ve slabém měsíčním světle Jásim v chlapecké tváři zřetelně viděl výmluvný výraz vzrušeného uspokojení nad úspěšně splněným úkolem. Palestincovy oči zářily horečnatým žárem a jeho ruce na ovládacích pákách sebou neklidně trhaly. Kdyby bylo po jeho, celou noc a následující den by ty okamžiky prožíval stále dokola, znovu a znovu by do nejmenších detailů popisoval, jak letadlo vybuchlo a v plamenných troskách se zřítilo k zemi a jak se on sám při tom cítil.

Jásim ideologické fanatiky nesnášel a dělalo se mu zle, když viděl, jak všichni nosí své utrpení jako ochranný štít a maskují svůj strach prázdnými řečmi. Instinktivně nevěřil nikomu, kdo vedl podobný život. Jeho důvěru zasloužili jen profesionálové.

Člun narazil do trupu jachty. V posledních několika minutách vítr zesílil a o lodní boky pleskaly drobné vlny. Jásim sestoupil po schůdkách k hladině. Mahmúd zatím vypnul motor, přešel na příď člunu a natáhl ruku, aby mu jeho společník pomohl přestoupit na jachtu. Jásim však bez jediného slova vytáhl z pouzdra u opasku pistoli Glock ráže 9 milimetrů s tlumičem a z bezprostřední blízkosti střelil mladého Palestince třikrát do obličeje.

*****

O několik minut později Jásim navedl jachtu na východní kurz a uvedl v činnost automatický navigační systém. Potom ležel v kajutě na lůžku, ale nespal. I dnes, kdy už ani nedokázal spočítat desítky a stovky lidských životů, které jeho ruka zhasla, nemohl první noc po vraždě usnout. Při útěku z místa činu a na veřejnosti uměl zachovat soustředění a chladnou hlavu dokonalého profesionála, ale v noci ho navštěvovali démoni a před očima mu defilovaly tváře jedna za druhou jako na listech alba – nejdřív energické a kypící životem a hned nato zrůzněné maskou smrti nebo znetvořené jeho oblíbenou metodou zabíjení: třemi kulkami do obličeje. A potom přišly výčitky a on sám sebe omlouval, že tento způsob života si nezvolil o vlastní vůli, že mu byl vnucen. Usnul až za svítání s prvními šedivými paprsky denního světla.

Vstal v poledne a začal připravovat poslední, únikovou fázi akce. Osprchoval se a oholil a pak si sbalil několik kusů šatstva do malé kožené tašky. Potom si uvařil kávu a vypil ji při sledování zpravodajství stanice CNN na nejmodernějším satelitním přijímači, jímž byla jachta vybavena. Jaká tragédie! Plačící příbuzní obětí na letišti, tryzna za mrtvé na střední škole kdesi na Long Islandu, divoké spekulace reportérů o příčinách havárie.

Jásim naposled prošel jachtu od přídě ke schůdkům na zádi a ujistil se, že nezanechá žádné známky své přítomnosti. Na závěr zkontroloval rozmístěné nálože.

V souladu s instrukcemi vylovil přesně v 18.00 ze zásuvky v lodní kuchyňce malý černý předmět, který nebyl větší než krabice na doutníky a vzdáleně připomínal tranzistorové rádio. Vystoupil na zadní palubu a stiskl tlačítko. Nic neslyšel, ale věděl, že právě odeslal zakódovanou zprávu zhuštěnou do několika setin vteřiny. I kdyby ji zachytily citlivé přístroje Národní bezpečnostní agentury Spojených států, nedostali by se experti dál než k nesrozumitelnému šumu.

Jachta ujížděla na východ ještě dvě hodiny. Úderem osmé Jásim aktivoval všechny nálože a oblékl si vestu z extrémně pevného plátna s masivní ocelovou karabinou na hrudi.

Pod vysokou oblačností foukal silný nárazový vítr a silně se ochladilo. Gumový člun uvázaný na zádi stoupal na hřbetech metrových vln a vzápětí klesal do hlubokých proláklin mezi zpěněnými hřebeny. Jásim si ho přitáhl, seskočil do něj a uchopil startovací lanko přívěsného motoru, který se po třetím prudkém zatáhnutí probudil k životu. Jásim otočil rukojetí a vzdaloval se od jachty.

O dvacet minut později zaslechl helikoptéru. Zastavil motor a zablikal signální lampou k obloze. Vzápětí se mu nad hlavou vznášel vrtulník, jehož mohutný rotor hlasitě tepal vzduch. Od trupu se odpoutalo ocelové lanko s uzavíracím hákem. Jásim ho provlékl očkem karabiny na prsou a dvakrát za lanko silně zatáhl – signál, že je připraven. V příštím okamžiku už stoupal k břichu helikoptéry.

V dálce zaduněl výbuch. Jásim se otočil právě včas, aby spatřil, jak síla exploze vyzvedla motorovou jachtu do vzduchu. Vzápětí přepychová loď zmizela ve vlnách a zahájila pomalý sestup na dno Atlantiku.

02 KAPITOLA

SAN FRANCISKO

Když se prezident James Beckwith o tragédii dozvěděl, právě trávil krátkou dovolenou ve svém domě v San Francisku. Doufal v několikadenní odpočinek – klidná odpoledne v pracovně s výhledem na most přes zátoku Golden Gate, příjemně uvolněné večeře se starými přáteli a politickými příznivci. Ze všeho nejvíce se však těšil na celodenní plavbu na palubě své milované jedenáct metrů dlouhé dvoustěžňové plachetnice, kterou pokřtil vznešeným jménem Demokracie, i když to znamenalo vystavit se pronásledování smečky reportérů přidělených do Bílého domu a všetečným objektivům fotoaparátů a kamer rozmístěných na březích Sanfranciského zálivu. Snímky z plachetnice mu jeho političtí a mediální poradci vřele doporučovali jako ideální lákadlo pro voliče – prezident, navzdory devětašedesáti letům stále ve výborné kondici, sám ovládá loď na rozbouřených vlnách, doprovázen pouze manželkou, opálený obličej, štíhlé tělo pohybující se lehce po palubě, moderní sluneční brýle evropského stylu pod štítkem baseballové čepice s emblémem Air Force One.

Soukromá pracovna v Beckwithově rozlehlém kalifornském sídle ztělesňovala obraz dokonalého vkusu majitele. Naleštěná, pohodlná a tradiční a současně s nádechem moderní doby, důkaz, že prezident neztratil kontakt s dnešním světem, právě naopak. Deska pracovního stolu z šedého kouřového skla, černá skříň počítače. Prezident se oprávněně chlubil skutečností, že o výpočetní technice ví stejně tolik – ne-li více – než jeho mnohem mladší spolupracovníci.

Teď zvedl sluchátko černého telefonu, a když stiskl tlačítko, okamžitě se ohlásila ústředna Bílého domu. „Ano, pane prezidente?“

„Potřebuju teď několik minut pro sebe, Gracie. Kromě šéfa mého štábu mi sem až do odvolání nepřepínejte žádné hovory.“

„Spolehněte se, pane prezidente.“

Linka oněměla. Prezident odložil sluchátko do vidlice a přistoupil k oknu. Nádherný výhled – navzdory těžkému neprůstřelnému sklu instalovanému na nátlak tajné služby. Slunce klesalo k západnímu obzoru a vykreslilo na tváři města akvarelové stíny fialové a oranžové barvy. Nad hladinou Golden Gate se plížila večerní mlha. A jako vždy i dnes vyhlídka spolehlivě předvedla své kouzlo. Prezident neměl tušení, jak dlouho u okna stojí a pozoruje utichající město, zpěněné čepice vln v zálivu a hnědavé svahy kopců v pozadí. Poslední odpolední paprsky zmizely za obzorem a po chvíli se na prezidenta díval ze skla jeho vlastní obraz.

Beckwith nesnášel výraz ‚patricijský‘, ale i on sám musel přiznat, že to slovo přesně vystihuje jeho vzhled a držení těla. Mezi jeho poradci koloval žert, že kdyby si bůh přál vytvořit ideálního politika a kandidáta na nejvyšší funkce, byl by jím právě James Beckwith. Ať vstoupil kamkoliv, okamžitě upoutal pozornost. Metr pětaosmdesát vysoký, hlava korunovaná hustou kšticí, která mu ve čtyřiceti letech zestříbrněla. Vyzařovala z něj síla a nevyčerpatelná energie – už od studentských let, kdy byl hvězdou fotbalového i baseballového mužstva Stanfordovy univerzity. Bleděmodré oči hleděly na svět zpod přivřených víček, úzká, ostře řezaná tvář a v ní vyrovnaný, upřímný úsměv vzbuzující důvěru. Za permanentně opálenou pokožku vděčil dlouhým hodinám stráveným na palubě své Demokracie.

Když James Beckwith nastoupil před čtyřmi lety do prezidentského úřadu, sám sobě něco slavnostně slíbil: Nepřipustí, aby ho funkce zcela pohltila, jako se to stalo mnoha jeho předchůdcům. Každý den běhal v tělocvičně Bílého domu třicet minut na trenažéru a další půlhodinu zvedal činky. Mnozí jeho předchůdci v Oválné pracovně skončili jako vyčerpané, byť obtloustlé trosky. James Beckwith shodil několik kilogramů a vypracované svaly mu přidaly palec k obvodu hrudníku.

Beckwith politiku nevyhledával – politika si ho našla sama. Oči elity republikánské strany na něm spočinuly v době, kdy působil jako okresní státní zástupce v San Francisku. S Annou a třemi dětmi po boku snadno a s velkou převahou zvítězil v každém volebním klání, do kterého se pustil. Jeho strmý vzestup na politickém žebříčku působil tak zákonitě, jako by byl již svým zrozením předurčen k nejvyšším postům. Stát Kalifornie ho zvolil nejprve svým generálním prokurátorem a pak zástupcem guvernéra, aby ho následně vyslal na dvě funkční období do Senátu a nakonec povolal zpět do Sacramenta ve funkci guvernéra jako poslední přípravu k útoku na Bílý dům. Profesionálové, kteří ho na cestě vzhůru doprovázeli, mu v průběhu let vytvořili dokonalý, pečlivě propracovaný image. James Beckwith – konzervativec, který se řídí zdravým selským rozumem. James Beckwith – muž, kterému vlast může věřit. James Beckwith – muž, který to zařídí. Přesně ten typ člověka, který republikánská strana tak dlouho hledala. Umírněný a pohledný, ideální protiváha ke konzervativním zastáncům tvrdé linie v Kongresu. Po osmi letech, kdy osudy země řídil demokratický prezident, si Amerika přála změnu a nadšeně zvolila Jamese Beckwitha.

Dnes, o čtyři roky později, si Amerika vůbec nebyla jistá, jestli si tohoto muže nadále přeje ve svém čele. Prezident se odvrátil od okna, přistoupil k psacímu stolu a z pochromované termoizolační konvice si nalil šálek kávy. James Beckwith celý život vyznával přesvědčení, že všechno zlé je k něčemu dobré. Sestřelení civilního letadla nad Long Islandem představovalo neslýchané brutální akt mezinárodního terorismu, zbabělý barbarský zločin, který nemůže zůstat bez odpovědi. Voliči se brzy dozvědí, co on sám již nějakou dobu ví – let 002 společnosti TransAtlantic Airlines zastavila řízená střela Stinger vypálená z paluby plavidla nedaleko pobřeží. Americký lid zachvátí vlna obav, a jestli se naplní historické paralely, obrátí se ke svému prezidentovi pro uklidnění a útěchu.

James Beckwith sice nesnášel politické zákulisní boje a pletichy, ale měl natolik zdravý úsudek, aby si uvědomil, že mu teroristé předložili na zlatém podnose tu nejlepší možnou příležitost. Za poslední rok jeho obliba soustavně klesala a dnes se pohybovala okolo hranice padesáti procent, což pro úřadujícího prezidenta většinou znamená politický rozsudek smrti. Projev, jímž na republikánské stranické konferenci přijal svou kandidaturu, působil neslaně nemastně a jako bez života. Washingtonští reportéři hodnotili jeho vyhlídky na znovuzvolení velmi skepticky („Přepálil první kolo,“ zněl nejčastější odsudek) a mnozí již začali psát do šuplíku jeho politický nekrolog. Měsíc před volbami ztrácel James Beckwith v průzkumech veřejného mínění na svého protikandidáta, demokratického senátora Andrewa Sterlinga, tři až pět procent.

Volební mapa však vypadala díky americkému systému volitelů poněkud jinak. Beckwith přepustil svému soupeři Novou Anglii a průmyslový Středozápad, ale zachoval si pevnou oporu na Jihu v rozhodujících státech Florida a Texas a samozřejmě i ve své domovské Kalifornii a na celém hornatém Západě. Kdyby se mu podařilo tyto státy udržet, mohl by zvítězit; pokud jediný z nich ztratí, volby prohraje.

V dané chvíli si byl velmi dobře vědom skutečnosti, že sestřelení letu 002 všechno změní a postaví dosavadní prognózy na hlavu. Volební kampaň bude zmrazena. Beckwith odvolá turné po Tennessee a Kentucky, aby se mohl vrátit do Washingtonu a řešit nastalou krizi. Pokud ji zvládne, jeho obliba vzroste a jeho protikandidát stávající náskok ztratí. A nejhezčí na tom je, že tohle všechno dokáže zařídit z pohodlí a bezpečí Bílého domu a nebude se muset trmácet po celé zemi v leteckém speciálu nebo, nedej bože, ve volebním autobusu, nebude si muset potřásat rukama se zástupy starých lidí a do omrzení opakovat pořád stejný pitomý proslov.

Velké osobnosti se velkými nerodí, konstatoval v duchu. Stávají se velkými, protože se dokážou chopit příležitosti.

S šálkem v ruce se vrátil k oknu a snad posté se ptal sám sebe, jestli skutečně chce být podruhé zvolen. Na rozdíl od většiny svých předchůdců se touto otázkou velmi vážně zabýval. V předchozích týdnech a měsících často uvažoval, zdali má dost sil a vytrvalosti, aby vůbec dokázal absolvovat i tu poslední volební kampaň – únavné cestování, nikdy nekončící shánění peněz do fondů, mikroskopické zkoumání svého předchozího života a činů. Jemu i manželce se život ve Washingtonu zprotivil. Vládnoucí elita města – prominentní novináři, bohatí právníci a lobbisté – ho nikdy do svého středu nepřijala a sídlo nejvyšší výkonné moci se mu stalo spíše vězením než domovem. Jenže opustit úřad po prvním volebním období? S tím se James Beckwith bez boje nesmíří. Prohrát volební klání s mladým senátorem z Nebrasky a potupně vyklidit Bílý dům? Nepřijatelné!

Beckwith se při té představě zachvěl odporem. Už brzy pro něj přijedou.

S pracovnou sousedila soukromá koupelna a majordomus mu na háček na dveřích pověsil ramínko s oblekem. Prezident vstoupil a prohlédl si letmo připravené šaty. Věděl, že mu je osobně vybral jeho nejbližší důvěrník, dlouholetý přítel a šéf jeho osobního štábu Paul Vandenberg. Paul se stará o detaily; Paul se stará o všechno. Bez něj by byl James Beckwith ztracený.

Někdy byl i sám prezident překvapen, jaký vliv si Paul Vandenberg dokázal získat. Média se o něm běžně zmiňovala jako o ‚ministerském předsedovi‘ nebo ‚šedé eminenci‘, případně ‚skryté moci ve státě‘. Beckwith, jemuž hodně záleželo na tom, jaké místo v historii zaujme, si občas dělal starosti, aby ho učebnice dějepisu nakonec neodepsaly jako pouhou loutku, za jejíž provázky tahaly ruce Paula Vandenberga. Ale Vandenberg mu dal své slovo – nepřipustí to, protože se v budoucnu sám nebude nikdy stylizovat do role vůdčí osobnosti Beckwithovy éry. Prezident mu věřil. Paul Vandenberg dokáže uchovat tajemství. Věří v tichý a nenápadný výkon moci. Až fanaticky si hlídá své soukromí, neupozorňuje na sebe a s novináři mluví jen v případě absolutní nutnosti, když potřebuje, aby se nějaká informace dostala na veřejnost. Tiskový tajemník Bílého domu musel Vandenberga usilovně přesvědčovat a doslova žebrat, aby čas od času vystoupil v televizním diskusním pořadu, ale v těch řídkých případech se Beckwith za něho málem styděl. Sebevědomí a brilantní úsudek, kterými jeho přítel oplýval v soukromí situačních porad a politických jednání, jako by se s rozsvícením červeného světélka na kameře jakýmsi zázrakem vypařily.

Prezident sundal vybledlé džínsy a svetr a soukal se do garderoby připravené Paulem Vandenbergem. Oblékl si šedé vlněné kalhoty, modrou propínací košili, úpletovou vestu a modrý blejzr, pohodlný, ale důstojný oděv hlavy státu. Schůzka vládních představitelů odpovědných za bezpečnost Spojených států amerických začne v jídelně v přízemí za necelých deset minut. Odehraje se v nepřítomnosti kamer a pouze oficiální fotograf Bílého domu bude moci pořídit několik záběrů, aby zachytil nastávající okamžiky pro tisk a dějiny. James Beckwith čelící neohroženě tváří v tvář nejtěžší krizi svého prezidentství. James Beckwith, který bez váhání přerušil vrcholící volební kampaň, aby dostál povinnostem svého úřadu. James Beckwith, vůdce národa.

Naposled se na sebe podíval do zrcadla.

Velké osobnosti se velkými nerodí. Stávají se velkými, protože se dokážou chopit příležitosti.

03 KAPITOLA

WASHINGTON, D.C.

Nastávajících okamžiků se Elizabeth Osbourneová děsila celý týden. Teď odbočila se svým stříbrným mercedesem na parkoviště fakultní kliniky Georgetownské univerzity a vyhledala volné místo nedaleko vchodu. Pohled na hodiny zabudované v palubní desce jí prozradil, že je půl páté. Přijela o čtvrt hodiny dříve. Otočila klíčkem a předení motoru utichlo. Od Mexického zálivu se přihnala tropická bouře a teď sužovala město. Celé odpoledne lilo jako z konve. Kvůli silnému větru, který strhával střechy a vyvracel stromy z kořenů, musel být na všech washingtonských letištích zastaven provoz. Rušné ulice kolem památníků a muzeí, jindy plné turistů, osiřely.

Déšť zuřivě bubnoval do střechy auta, po čelním skle stékaly hotové potoky a v několika vteřinách zmizel okolní svět za rozmazanou oponou vody. Elizabeth měla chvíle, kdy kolem sebe nic a nikoho neviděla, docela ráda. Zavřela oči a zasnila se. Ano, změní svůj život, ubere plyn a zpomalí, opustí Washington a usadí se s Michaelem na nějakém klidném, tichém místě, kde svět necválá jako splašený kůň. Věděla, že je to bláznivý, nerealistický sen. Elizabeth Osbourneová patřila k nejuznávanějším washingtonským právníkům. Michael, její manžel, který se vydával za pracovníka mezinárodní konzultační firmy, zaujímal vysoké postavení v Ústřední zpravodajské službě.

Ozvalo se zacvrlikání mobilního telefonu. „Ano, Maxi?“ ohlásila se do mikrofonu nad sluneční clonou, aniž vytáhla telefon z pouzdra a podívala se na displej.

Šestadvacetiletý Max Lewis působil jako její osobní tajemník. Když včera večer seděla ve své ložnici obklopená právnickými spisy a společnost jí dělala jen sklenka vína, uvědomila si, že s Maxem mluví častěji než s kterýmkoliv jiným člověkem, a zmocnila se jí hluboká deprese.

„Jak jsi věděla, že jsem to já?“

„Protože tohle číslo znáš jen ty a můj manžel a moc dobře vím, že on mi volat nemohl.“

„Opravdu jsi zklamaná, nebo se mi to jen zdá?“

„Ne, jenom trochu unavená. Co se děje?“

„Máš na lince Davida Carpentera z Miami.“

„Řekni mu, že se s ním spojím, hned jak se vrátím domů.“ Ze zkušenosti věděla, jak náročné bývají hovory s tímto mužem. Vyřizovat něco s Davidem Carpenterem přes mobilní telefon…

„Tvrdí, že je to naléhavé.“

„Ano, jako obvykle.“

„V kolik hodin mu asi tak zavoláš?“

„Kolem sedmé, ale záleží na tom, jak tady dopadnu.“

„Volala i Braxtonova sekretářka.“

Samuel Braxton byl vedoucím partnerem právnické kanceláře Braxton, Allworth & Ketlemen a mužem, který firmě zajišťoval největší příjmy. Sloužil dvěma republikánským vládám – poprvé jako zástupce šéfa štábu Bílého domu a podruhé jako náměstek ministra financí – a jeho jméno stálo v čele krátkého seznamu kandidátů na post ministra zahraničí v případě, že James Beckwith podruhé zvítězí v prezidentských volbách. Na Elizabeth se kvůli jejímu politickému pozadí vždy díval s netajeným podezřením. Její otec byl liberální demokrat čtyřikrát zvolený do Senátu za stát New York a ona sama dvakrát odešla z firmy a pracovala pro různé demokratické senátory. Braxton o ní zpola žertem a zpola vážně mluvil jako o ‚našem domácím socialistovi‘. Když se při poradách ptal jednotlivých pracovníků na jejich názor na obtížně řešitelný problém, často se mu podařilo ostatní šokovat, když se k Elizabeth obrátil se slovy: „A teď si poslechněme, co nám ústy Elizabeth Cannonové-Osbourneové řekne Americká unie občanských svobod.“

Konflikt se Samuelem Braxtonem měl i vážnější aspekty. Dlouho tvrdě bránil, aby se stala partnerkou firmy, a ustoupil teprve poté, kdy ho kolegové upozornili, že vystavuje firmu nebezpečí postihu kvůli profesní diskriminaci z důvodu pohlaví. Dnes, po třech letech, mezi nimi panovalo nestálé příměří. Braxton se k Elizabeth choval s patřičným respektem a upřímně se snažil vyslechnout její názory na další směřování a budoucnost firmy. Pravidelně ji zval na nejrůznější společenské akce, a když ji vloni na vánoční oslavě v Bílém domě představoval Paulu Vandenbergovi, označil ji za ‚nejzářivější hvězdu naší firmy‘.

„Čeho si Jeho Lordstvo sir Braxton žádá, Maxi?“

Max se rozesmál. Elizabeth by mu svěřila i svůj život a důvěra byla vzájemná. Před šesti měsíci se jí Max svěřil s něčím, co nikomu jinému neřekl a neřekne – je HIV pozitivní.

„Jeho Lordstvo tě ve čtvrtek zve na slavnostní večeři.“

„Taková pocta! Pořádá ji ve svém sídle?“

„Ne, platí jeden z jeho velkých klientů. Sekretářka Jeho Lordstva to podala jako povinnou účast.“

„Kdo je ten klient?“

„Mitchell Elliott.“

„Mitchell Elliott ze společnosti Alatron Defense Systems?“

„Přesně ten.“

„Kde se ta sláva koná?“

„V Elliottově domě v Kaloramě. California Street, abych byl úplně přesný. Máš po ruce papír a tužku?“

Elizabeth vylovila z kufříku pero a diář a zapsala si adresu, kterou jí Max nadiktoval.

„V kolik?“

„Sedm třicet.“

„Mám povoleno přivést si společnost?“

„Manželé a manželky vítáni. Měli bychom končit, Elizabeth, jinak se opozdíš.“

„Sakra!“ vyhrkla s pohledem na hodinky. „Ještě něco?“

„Nic, co by nepočkalo do zítřka.“

„Co mám zítra na programu?“

„Chicago. Letenky jsem ti strčil do přihrádky v kufříku.“

Krátký pohled do kufříku odhalil obálku, do níž společnost American Airlines vkládá letenky první třídy.

„Bez tebe bych byla ztracená, Maxi.“

„Já vím.“

„Michael náhodou nevolal, že?“

„Bohužel.“

„Zítra ráno se ti ozvu z letadla.“

„Fajn. A mnoho štěstí, Elizabeth. Budu ti držet palce.“

Přerušila spojení a stiskla tlačítko, pod nímž měla v paměti uloženo číslo Michaelova mobilu. Po pěti zazvoněních se ozvala hlasová schránka. Volaný není momentálně k zastižení. Elizabeth zlostně zastrčila telefon do pouzdra a pak několik vteřin nehnutě seděla a naslouchala bubnování deště.

„Jestli se během následujících pěti minut neobjevíš na tomto parkovišti, Michaeli Osbourne, tak tě, bohu přísahám…“

Po pěti minutách marného čekání se pracně nasoukala do nepromokavého pláště a vyrazila z vyhřátého útulku kabiny mercedesu do průtrže mračen. Otevřela deštník a zamířila ke vchodu na kliniku. Vzápětí jí vítr vyrval deštník z rukou. Okamžik ho bezmocně pozorovala, jak se v divokých saltech řítí k Reservoir Road, a něco ji na tom pohledu připadalo bezútěšně a smutně směšné. Sevřela si klopy pláště a spěchala lijákem přes parkoviště.

*****

„Pan doktor má malé zpoždění.“

Sestřička na příjmu se usmála, jako by právě pronesla nejzajímavější výrok dne. Elizabeth si svlékla mokrý plášť a posadila se. To odpoledne byla objednána jako poslední a seděla v čekárně sama. Zaplať pánbůh za to, pomyslela si. Představa nezávazné konverzace s ženou trpící podobným problémem jako ona se jí vyloženě příčila. Do oken s výhledem na parkoviště vytrvale bušil liják. Elizabeth vyhlédla vodní clonou. Vzduchem poletovalo listí, které prudký vichr serval z řady stromů lemujících parkoviště, ale po Michaelově jaguáru ani památky.

Sáhla do kufříku pro druhý, pohotovostní mobilní telefon. Vždycky nosila dva, aby byla v každém okamžiku k zastižení, a dokázala vyřizovat dva hovory najednou. Ale když vyťukala Michaelovo číslo, nikdo se nehlásil. Myšlenku zavolat mu do kanceláře zavrhla. Jestli ještě sedí v Langley, v žádném případě to nemůže stihnout, i kdyby nakrásně hned všeho nechal a vyrazil.

Vstala a začala pomalu přecházet místností. V podobných chvílích Elizabeth Osbourneová nenáviděla skutečnost, že se provdala za špiona. Michael zase nesnášel, když mu říkala špion. Trpělivě jí vysvětloval, že není žádný špion, nýbrž vyšetřovatel, což ovšem Elizabeth pokládala za velmi podivný a směšný termín pro označení jeho profese. „Ještě řekni, že jsi konzultant nebo sociální pracovník,“ popichovala ho tehdy večer, když jí Michael objasňoval podstatu své práce poprvé. Zvlnil rty ve svém typickém opatrném úsměvu a odpověděl: „No, však to také není daleko od pravdy.“

Do Michaela se zamilovala ještě před tím, než se dozvěděla, že pracuje pro CIA. Jistý přítel ji pozval na víkend spojený s vyjížďkou na plachetnici v zátoce Chesapeake a mezi přizvanými hosty byl i Michael. Vítr však v onen horký letní den koncem července plachtění vůbec nepřál, na stromech se sotva zachvěl lístek. Loďka se líně šinula po zrcadlové hladině a Elizabeth s Michaelem leželi ve stínu splihlé plachty, popíjeli ledově vychlazené pivo a rozmlouvali. Na rozdíl od drtivé většiny mužů zaměstnaných v hlavním městě Unie Michael prakticky nemluvil o své práci. Řekl jen, že působí jako konzultant v mezinárodní firmě, řadu let žil v Londýně a právě nastoupil v kanceláři washingtonské pobočky.

Když si večer v malé restauraci na nábřeží v Annapolisu pochutnávali na krabech a krevetách, které zapíjeli bílým vínem, Elizabeth si uvědomila, že Michaela pozorně sleduje. Na pohlednějšího muže v životě nenarazila. Den na plachetnici ho kompletně změnil. Slunce mu opálilo pokožku a vdechlo tmavým vlasům zlatý nádech. Jeho oči, zelené se žlutými skvrnkami, jí připomínaly letní trávu. Měl dlouhý rovný nos a Elizabeth se musela hodně držet, aby nenatáhla ruku a nedotkla se jeho dokonale vykrojených rtů. Vypadá poněkud exoticky, pomyslela si, jako Ital nebo Španěl.

Po večeři jel ve svém autě těsně za ní a Elizabeth ho pozvala k sobě domů a za chvíli i do postele. Bylo jí čtyřiatřicet a naděje na sňatek se už téměř vzdala. Ale v tu noc, kdy ho v sobě přijala poprvé, si uvědomila, že je zoufale a beznadějně zamilovaná do muže, s nímž se seznámila teprve před několika hodinami a o němž vůbec nic neví.

*****

Svěřil se jí o dva měsíce později, koncem září, kdy trávili prodloužený víkend v letním domku jejího otce na Shelter Islandu. Teplé babí léto ještě nepouštělo vládu z rukou, ale když se večer zvedl vítr, přinášel s sebou kousavý podzimní chlad. Po večeři si oblékli svetry a kalhoty a popíjeli kávu usazení v pohodlných proutěných křeslech na pláži.

„Rád bych si s tebou promluvil o své práci,“ prohlásil Michael bez varování a i v šeru soumraku si Elizabeth všimla, jak jeho tvář náhle zvážněla. Nakousl tak otázku, s níž si již několik týdnů lámala hlavu. Připadalo jí přinejmenším podivné, že o svém povolání nemluví, pokud není přímo tázán. Znepokojovalo ji také, že se s ní dosud nikdy nesešel přes den a nikdy ji nepozval na oběd. Když mu volala do kanceláře, vždy se ozval ženský hlas a velmi ochotně nabízel, že vyřídí vzkaz, ale pokaždé to byla jiná žena. Někdy trvalo hodiny, než jí Michael zatelefonoval, a když se s ní konečně spojil, hovor nikdy netrval déle než jednu, maximálně dvě minuty.

„Nejsem žádný konzultant v mezinárodní firmě a nikdy jsem v tomto oboru nepůsobil,“ začal – a pak vybuchla bomba. „Pracuju pro CIA. Musel jsem tě klamat, dokud jsem nevycítil, že ti mohu natolik důvěřovat, abych ti to prozradil. Musíš pochopit, Elizabeth, nechtěl jsem se tě dotknout…“

Rozmáchla se a uhodila ho přes tvář. „Ty parchante!“ zaječela tak nahlas, že vyplašila hejno mořských racků, kteří vyděšeně vzlétli z hladiny. „Ty prolhaný mizero! Ráno tě zavezu k přívozu. Do města se dostaneš autobusem. Už tě nechci v životě vidět. Táhni k čertu, Michaeli Osbourne!“

Zdržela se na pláži, až ji chlad zahnal dovnitř. V ložnici se nesvítilo. Vešla bez zaklepání a našla ho ležet potmě na posteli. Tiše se svlékla a přitulila se k němu. Chtěl něco říct, ale Elizabeth mu zavřela ústa svými rty. „Teď mlč. Mluviti zakázáno,“ zašeptala.

„Je mi jedno, co jsi nebo čím si vyděláváš na živobytí,“ řekla mu potom a lehce ho políbila na hruď. „Miluju osobnost, která je tady uvnitř. Nechci tě ztratit.“

„Promiň, že jsem ti to neřekl dřív, ale nemohl jsem.“

„Je Michael Osbourne tvé skutečné jméno?“

„Ano.“

„Zabil jsi někdy někoho?“

„Ne. Pracovníci CIA zabíjejí lidi jen ve filmech.“

„Viděl jsi někdy někoho zemřít násilnou smrtí?“

„Ano.“

„Můžeš o tom mluvit?“

„Ne, zatím ne.“

„Doufám, že mi nikdy nebudeš lhát, Michaeli.“

„Nebudu ti lhát, ale o jistých věcech s tebou nebudu smět mluvit. Dokážeš se s tím smířit?“

„Ještě nevím, ale slib mi, že mi nikdy nezalžeš.“

„Slibuju. Máš moje slovo.“

Políbila ho na rty. „Proč ses stal špionem?“

„My se nepovažujeme za špiony, ale za vyšetřovatele.“

„Dobře. Takže proč ses stal vyšetřovatelem?“

Zasmál se svým tichým, ovládaným smíchem. „Nemám nejmenší tušení.“

*****

Otec ji za nápad provdat se za pracovníka CIA nepochválil. Právě naopak, vyčinil jí, že je blázen. Řadu let působil v senátním výboru pro dohled nad výzvědnými službami, a i když nesnášel unáhlené zevšeobecňování, pokládal americké zpravodajce za největší sbírku podivínů a cvoků pod sluncem. U Michaela však rád učinil výjimku. Když se oba muži vrátili po celodenním plachtění v Gardinerově zálivu, senátor s nadšením nadcházejícímu sňatku požehnal. Michaelova práce ovšem měla řadu aspektů, které Elizabeth vyloženě nesnášela – nekonečná pracovní doba, cesty na nebezpečná místa, skutečnost, že nikdy přesně neví, co konkrétně celé dny dělá. Věděla, že většina žen by takové manželství pokládala za nepřijatelné, a nacházela útěchu v myšlence, že je nejspíš silnější, nezávislejší a sebevědomější než ona většina žen. Ale ve chvílích jako tato hluboce litovala, že její manžel nemá úplně obyčejné zaměstnání.

*****

V čekárně panovalo ticho – až na televizor, kde právě běžel reklamní pořad moderovaný herečkou, které Elizabeth nemohla přijít na jméno. Chtěla si něco přečíst, ale všechny časopisy na stolku pojednávaly o výchově dětí, což není zrovna příjemné téma pro čtyřicetiletou bezdětnou ženu.

Chtěla přepnout na jiný program a podívat se na zprávy, jenže televizor nebyl vybaven kanálovým voličem, a když se pokusila alespoň stáhnout zvuk, zjistila, že hlasitost je pevně nastavena. To snad není možné! Sestřelili dopravní letadlo a já tady sedím a musím poslouchat odbarvenou blondýnu se slepičím mozkem, která se mi snaží prodat dětský olejíček. Vrátila se k oknu s poslední jiskřičkou naděje, že uvidí Michaelův vůz. Je blázen, že ho ještě čeká. O práci svého manžela věděla jen málo, ale bylo jí známo, že má na starosti boj proti terorismu. Bude moci mluvit o štěstí, jestli vůbec přijde večer domů.

Do čekárny nahlédla sestřička. „Pan doktor vás očekává, paní Osbourneová. Tudy prosím.“

Elizabeth vzala diplomatický kufřík a plášť a následovala sestru úzkou chodbou.

*****

Za čtyřicet minut sjela výtahem do haly a krátce se zastavila pod krytým portálem kliniky. Zvedla si límec a odhodlaně vyrazila do deště. Vítr jí strhával vlasy do obličeje a cípy pláště jí divoce pleskaly o nohy. Elizabeth byla tak otupená, že si toho nevšímala.

V hlavě jí neodbytně znovu a znovu zněla doktorova slova jako melodie rozhrkaného flašinetu. Nejste schopna otěhotnět přirozenou cestou… Problém spočívá v neprůchodnosti vejcovodů… Mohlo by pomoci oplodnění ze zkumavky… To nelze říct, dokud to nezkusíme… Je mi to moc líto, paní Osbourneová…

Zakvílely brzdy. Řidič, který si jí v šeru všiml až v posledním okamžiku a málem ji srazil, divoce zatroubil a odjel. Elizabeth si ho nevšímala. Chtělo se jí plakat, zvedal se jí žaludek a nejraději by své zklamání vykřičela v bezmocném vzteku. Představila si milování s Michaelem. Jejich manželství jistě nebylo ideální – práce je oba pohlcovala a trávili spolu mnohem méně času, než by si přáli –, ale v posteli tvořili dokonale sehranou dvojici. Důvěrně známý akt lásky jim přinášel stále nové a nové vzrušení. Znali tělo svého partnera do nejmenších detailů a věděli, jak jeden druhému poskytnout co nejvíce slasti. Elizabeth celou dobu předpokládala, že až bude připravena a ochotna mít dítě, dojde k tomu stejně přirozeně a příjemně jako k jejich společnému vyvrcholení. Teď měla pocit, že ji vlastní tělo odporně zradilo.

Stříbrný mercedes stál osaměle v rohu parkoviště. Elizabeth sáhla do kapsy pro klíčky. Zamířila dálkový ovladač a stiskla tlačítko. Dveře se odemkly a rozsvítilo se vnitřní osvětlení nad volantem. Rychle nasedla, zabouchla dveře a znovu je zamkla. Chtěla strčit klíč do zapalování, ale ruce se jí tak třásly, že jí svazek vyklouzl z ruky a spadl na podlahu. Když se pro něj sklonila, uhodila se o palubní desku.

Elizabeth Osbourneová si za všech okolností dokázala zachovat chladnou hlavu a vždy působila velmi vyrovnaně – v soudní síni, v kanceláři i s Michaelem. Nikdy nepodlehla emocím, ani když se stala objektem nevybíravých žertů Samuela Braxtona. Ale v tomto okamžiku, když seděla sama v zamčeném autě, mokré vlasy přilepené k tvářím, se v ní něco zlomilo. Pomalu se předkláněla, až spočinula čelem na volantu. Vzápětí jí vyhrkly slzy a usedavě se rozplakala.

04 KAPITOLA

WASHINGTON, D.C.

Dvacet minut poté, co Elizabeth vyšla z kliniky, zastavil u chodníku v části města zvané Kalorama velký černý sedan, který patřil do flotily Bílého domu. V této čtvrti nebyly vládní limuzíny žádnou zvláštností. V Kaloramě, usazené mezi zalesněnými vrchy na okraji parku Rock Creek několik desítek metrů severně od Massachusetts Avenue, našla domov řada nejmocnějších a nejvlivnějších obyvatel města.

Mitchell Elliott města na východním pobřeží bytostně nesnášel – většinu času trávil v Colorado Springs nebo ve svém sídle na okraji malebného kaňonu na předměstí Los Angeles nedaleko hlavního stanu společnosti Alatron Defense Systems –, ale díky domu, který si nechal za tři miliony dolarů v Kaloramě postavit, byly jeho časté služební cesty do Washingtonu o něco snesitelnější. Původně uvažoval o velkém statku na úpatí hor ve Virginii, ale když si uvědomil, že by musel do města dojíždět po věčně ucpané mezistátní silnici číslo 66, hned tu myšlenku zavrhl. Mitchell Elliott si nemohl dovolit plýtvat časem. Kalorama leží deset minut cesty autem od letiště a Kapitolu a pět od Bílého domu.

Hodiny ukazovaly krátce před sedmou. Elliott odpočíval v knihovně v prvním patře domu. Do oken vedoucích na zahradu bubnoval déšť: Večer byl na říjen nezvykle chladný a komorník rozdělal v obrovském krbu oheň. Elliott pomalu přecházel místností a ze sklenice z broušeného skla usrkával třicet let starou whisky. Muž nevysokého vzrůstu – pouhých sto šedesát osm centimetrů – se už dávno naučil, jak působit jako urostlý chlap. Nikdy nepřipustil, aby nad ním někdo vyčníval. Kdykoliv někdo vstoupil do jeho kanceláře, Elliott pokaždé zůstal sedět, ruce složené na opěrkách křesla, jako by omezený prostor za stolem nedokázal pojmout jeho postavu.

Elliott se dokonale vyznal ve válečném umění, a co bylo ještě důležitější, v umění zastíracích manévrů. Vyznával taktiku, jejímž cílem je oklamat soupeře a svést ho na scestí. Svou firmu řídil jako výzvědnou službu na základě principu, že každý potřebuje vědět jen to, co je nezbytně nutné. Vnitřní informace podléhaly přísnému rozdělovníku a ředitelé jednotlivých divizí v podstatě nevěděli, čím se zabývají jejich kolegové v jiných divizích – s výjimkou skutečností, které potřebovali znát, aby mohli vykonávat svou práci. Elliott prakticky nikdy nepořádal porady kompletního nejvyššího vedení společnosti. Všechny pracovní schůzky s ním byly pokládány za přísně důvěrné a vedoucí pracovníci o jejich obsahu nesměli mezi sebou mluvit. Klepy, tak běžné v jiných firmách, byly důvodem pro okamžité propuštění, a když se zaměstnanci v pondělí vrátili do práce, Elliott hned věděl, co dělali přes víkend. Všechny telefony byly odposlouchávány, pověření pracovníci četli veškerou elektronickou poštu a skryté kamery a mikrofony pokrývaly každý čtvereční metr kanceláří.

Mitchell Elliott v tom nespatřoval nic divného ani pohoršivého. Věřil, že Bůh mu dal právo – a samozřejmě i odpovědnost – učinit veškeré nezbytné kroky, aby chránil svou firmu a svou vlast. Neochvějná víra v Boha tvořila dominantní rys jeho osobnosti. Věřil, že Spojené státy americké jsou Bohem vyvolenou zemí, Američané jeho vyvoleným národem. Věřil, že myšlenku studovat letecké a elektronické inženýrství mu vnukl samotný Ježíš Kristus, který rovněž vedl jeho ruku, když se přihlásil k vojenskému letectvu, aby mohl v Koreji bojovat proti bezbožným čínským komunistům.

Po válce se usadil v jižní Kalifornii, oženil se se Sally, studentskou láskou ze střední školy, a nastoupil u společnosti McDonnell – Douglas. Ale něco mu stále říkalo, že tohle není to pravé, a Elliott prosil Všemohoucího, aby mu seslal znamení. Po třech letech založil vlastní firmu, Alatron Defense Systems. Elliott vůbec netoužil stavět letadla. Věděl, že letecké síly budou vždy tvořit páteř obrany země, ale věřil, že Bůh mu dal nahlédnout do budoucnosti – a ta tehdy patřila balistickým raketám. Sám ovšem rakety nestavěl, ale vyvíjel a konstruoval pro ně naváděcí systémy, které Božím šípům, jak je označoval, řeknou, kam udeřit.

Za deset let působení v čele ADS patřil Elliott k nejbohatším a také nejvlivnějším mužům ve Spojených státech. Byl důvěrným poradcem Richarda Nixona a Ronalda Reagana a počínaje Robertem McNamarou si tykal si s každým ministrem obrany. Během několika minut si dokázal sjednat telefonický kontakt s dobrou polovinou senátorů. Ale ač jeden z nejmocnějších mužů ve Washingtonu, Mitchell Elliott stále operoval ve stínu, skrytý před zraky veřejnosti. Jeho jméno něco říkalo jen hrstce Američanů a ještě méně jich vědělo, čím se zabývá.

Sally zemřela na rakovinu prsu již před deseti lety a opojné dny astronomických výdajů na obranu patřily dávno minulosti. Zbrojní průmysl ležel v troskách, tisíce a desetitisíce ztratily práci a hospodářství státu Kalifornie se nacházelo v permanentní depresi. A jako by to nestačilo, Elliott byl skálopevně přesvědčený, že dnešní Amerika je slabá a zranitelná. Svět se změnil a rozhodně k horšímu a nebezpečí číhalo na každém kroku, jak přesvědčivě dokázal nejen Saddám Husajn, ale i osamělý terorista vyzbrojený jedinou řízenou střelou Stinger. Jestliže může terorista sestřelit dopravní letadlo a zabít dvě stě padesát lidí, proč by šílená země jako Severní Korea, Irák nebo Libye nemohla zabít dva miliony nevinných obětí jadernou hlavicí namířenou na New York nebo Los Angeles? Civilizovaný svět vložil s důvěrou svůj osud do rukou smluv o kontrole zbrojení a o omezení jaderného programu. Mitchell Elliott ovšem důvěřoval pouze Všemohoucímu, nikoli podepsanému papíru. Věřil strojům. Byl přesvědčen, že proti ničivým zbraním se lze ubránit pouze pomocí ještě ničivějších zbraní. A dnes večer musí o svých názorech přesvědčit prezidenta.

Elliott upevnil svůj vztah s Jamesem Beckwithem léty nevysychající finanční podpory a moudrých rad a dosud od něj nikdy nic nechtěl. Nikdy ho nepožádal o žádnou laskavost oplátkou za své věrné služby – ani v době, kdy Beckwith během svého druhého funkčního období v Senátu zastával důležitou pozici ve výboru pro ozbrojené síly. Nuže, dnes se to mělo změnit.

Na dveře zaklepal jeden z Elliottových ‚spolupracovníků‘, lépe řečeno tělesných strážců. Mark Calahan původně sloužil, stejně jako všichni ostatní členové Elliottovy pretoriánské gardy, u zvláštních jednotek. I on byl statný a urostlý – dost vysoký, aby působil impozantně, ale zase ne příliš, aby o hlavu nepřevyšoval Elliotta –, i on měl krátce zastřižené tmavé vlasy, temné oči, na sobě tmavý oblek a kravatu a byl hladce oholen. A ani on nikdy neodkládal automatickou pětačtyřicítku. Spolu s miliony si Elliott nadělal řadu nepřátel a nikdy nevycházel na veřejnost bez své ochranky.

„Vůz čeká, pane Elliotte.“

„Za minutku jsem dole.“

Calahan přikývl a neslyšně za sebou zavřel. Elliott přistoupil k polenům plápolajícím v krbu a dopil whisky. Neměl rád, když pro něj někdo poslal. Odjede, až bude sám chtít, ne když mu řekne Paul Vandenberg. Nebýt Elliotta, Vandenberg by pořád ještě prodával životní pojištění. A pokud se týká Beckwitha, ten by zůstal neznámým a bezvýznamným kalifornským právníkem a bydlel by v Redwood City a ne v Bílém domě. Oba mohou počkat.

Elliott pomalu došel k baru a nalil si další skleničku. Pak se vrátil ke krbu, poklekl, sklopil hlavu a zavřel oči. Modlil se za odpuštění – za to, co udělal a co se právě chystá udělat.

„My jsme Tvůj vyvolený národ,“ šeptal. „Já jsem nástroj Tvých rukou. Dej mi sílu vykonat Tvou vůli k Tvé větší slávě na nebesích.“

*****

Susanna Daytonová si připadala jako naprostý idiot. Jenom v podřadných filmech sedí novináři v zaparkovaných autech, pijí kávu z polystyrénových pohárků a sledují objekt svého zájmu jako soukromí detektivové. Když před hodinou odešla z kanceláře, neřekla šéfredaktorovi, kam má namířeno. Něco ji prostě napadlo, ale uvědomovala si, že může skončit ve slepé uličce, a ani v nejmenším netoužila, aby se její kolegové dozvěděli, že šmíruje Mitchella Elliotta jako slabomyslný filmový pátrač.

Výhled jí zacláněly husté provazce deště a Susanna netrpělivým pohybem cvakla páčkou vedle volantu a uvedla do chodu stěrače. Moc to nepomohlo, protože čelní sklo bylo zevnitř zamlžené, a tak setřela vlhkost ubrouskem, který dostala ke kávě v bufetu v centru města. Černý sedan tam pořád ještě stál – s vypnutými světly, ale zapnutým motorem, protože z výfuku se kouřilo. V patře rozlehlého domu svítilo jediné světlo. Susanna usrkla kávy. Nechutná, ale zaplať bůh teplá.

Susanna Daytonová pracovala jako korespondentka listu Washington Post, který tvoří pomyslný vrchol pyramidy amerického tisku, jenže původně měla na starosti Bílý dům, a to se jí z duše protivilo. Bylo jí zle, když si uvědomila, že každý den píše v podstatě totéž, co dvě stovky dalších novinářů po celé zemi. Nesnášela, když s ní někdo postrkoval z místa na místo jako s dobytčetem, jak to měli ve zvyku pracovníci tiskového odboru prezidentské kanceláře, trpěla, když musela na Jamese Beckwitha vykřikovat otázky z prostoru odděleného lanem při naaranžovaných a do posledního detailu organizovaných společenských událostech. Nespokojenost se začala odrážet v jejích článcích, které postupně získávaly stále kousavější ostří. Paul Vandenberg si tak dlouho stěžoval u vedení redakce, až jí do kouta zahnaný šéfredaktor nakonec nabídl, jestli by se raději nechtěla věnovat problematice financování politických stran, a Susanna po nabízené příležitosti bez váhání skočila.

Ukázalo se, že měla šťastnou ruku. Nové téma pro ni znamenalo spásu. Jejím úkolem bylo zjišťovat, které osoby, organizace a průmyslové podniky finančně přispívají jednotlivým kandidátům a stranám. Nemají tyto příspěvky nepatřičný vliv na praktickou politiku a legislativní proces? Hrají dárci a obdarovaní podle pravidel? Nejdou peníze na nějaké nekalé účely? Probíhá vše přísně podle litery zákona? Susanna jako by nabrala druhý dech. To je alespoň práce podle jejího gusta. Pozorování, dedukce, hypotézy, skrytá spojení. Z absolventky právnické fakulty Harvardovy univerzity vyrostla mimořádně schopná novinářka. Každý střípek informace podrobila pečlivému zkoumání jako při důkazním řízení. Obstála by s tímhle před soudem? Jde o přímou výpověd, nebo o svědectví z doslechu? Proto také dávala přednost písemným dokumentům před ústními informacemi ze sebeduvěryhodnějších zdrojů. Co je psáno, to je dáno, a papír svou výpověď nezmění.

Postupně dospěla Susanna Daytonová k závěru, že americký systém financování politických stran hraničí s organizovaným úplatkářstvím a vydíráním, posvěceným federální vládou. Legální a nezákonné sponzorování stran oddělovala jen imaginární hranice a Susanna si předsevzala, že korupčníky odhalí. Její povaha a osobnostní charakteristiky ji pro tento úkol přímo předurčovaly. Nenáviděla podvodníky, kterým jejich machinace beztrestně procházejí. Pohrdala lidmi, kteří předbíhají ve frontě. Mohla vyletět z kůže, když ji na dálnici předjel silniční pirát nedovolenou rychlostí. Ty, kteří chodili zkratkami na úkor druhých, pokládala za nepřátele lidstva. Zasvětí svůj život boji za to, aby byli spravedlivě potrestáni.

Před dvěma měsíci ji šéfredaktor pověřil vskutku náročným úkolem. Měla zdokumentovat dlouholetý finanční i osobní vztah mezi prezidentem Jamesem Beckwithem a Mitchellem Elliottem, generálním ředitelem firmy Alatron Defense Systems. Novináři používají pro osobu nebo skupinu lidí, kteří se vyhýbají publicitě a drží své aktivity ve skrytu, termín ‚tajemný stín‘. Jestli kdy toto označení někomu sedělo jako ušité, pak to byl Mitchell Elliott.

Veřejně za ta léta věnoval Elliott republikánské straně miliony dolarů a podle informací, které Susanna postupně získala, další miliony natekly do stranické pokladny pochybnými nebo přímo nezákonnými kanály. Z Elliottovy štědrosti nejvíce profitoval právě James Beckwith. Zbrojař přispěl statisíci na jeho volební a politické kampaně a stal se jedním z jeho nejbližších poradců. Jeden z bývalých vedoucích představitelů Elliottovy firmy, Paul Vandenberg, se stal šéfem prezidentova osobního štábu. Beckwith pravidelně trávil dovolené v Elliottových rezidencích na Maui a ve Vailu.

Susanna si položila dvě základní otázky. Byly alespoň některé z Elliottových příspěvků republikánské straně protizákonné? Získal Elliott díky nim nepatřičný vliv na prezidentovo rozhodování?

Dnes už odpověď na své otázky znala a šéfredaktor hodlal její materiály publikovat za dva týdny ve speciální příloze věnované prvnímu funkčnímu období Jamese Beckwitha v úřadu prezidenta. Ale než bude článek vypadat přesně podle jejích představ, zbývá vykonat ještě kus práce, a i tak si Susanna uvědomovala, že se jí stěží podaří docílit více než vyvolat závažné pochybnosti o povaze pouta, které pojí Mitchella Elliotta s Bílým domem. Elliott dokázal vskutku mistrně zametat stopy. Byl v podstatě nepostižitelný. Ve fotoarchivu Postu objevili jediný jeho snímek – deset let starý – a jeho firma dokonce neměla tiskového mluvčího. Když Susanna žádala o interview, mužský hlas na druhém konci linky se krátce zasmál a pak prohlásil: „Pan Elliott nemá ve zvyku bavit se s novináři.“

Její informátor na washingtonském vnitrostátním letišti jí sdělil, že Elliott ráno přiletěl do města svým soukromým tryskáčem. Kongres nezasedal a většina poslanců i senátorů se zdržovala ve svých obvodech a zapojila se do volební kampaně. Prezident přerušil turné, aby se mohl plně věnovat řešení vzniklé krize po tragédii letu 002. Susanna uvažovala, co asi Elliotta do hlavního města Unie přivádí.

A to vysvětlovalo, proč teď za deště sedí před Elliottovým domem v Kaloramě. Majestátní vstupní dveře sídla se otevřely a objevily se dvě postavy. Vysoký mohutný muž s deštníkem a další, menšího vzrůstu a s šedivými vlasy – Mitchell Elliott.

Svalovec otevřel Elliottovi zadní dveře, pak limuzínu obešel a nastoupil z druhé strany. Tmu prozářily dva kužely světla. Sedan se svižně odlepil od obrubníku a zamířil k Massachusetts Avenue.

Susanna Daytonová nastartovala svou nenápadnou toyotu a z bezpečné vzdálenosti sledovala velký černý vůz, který rychle projel Embassy Row, na Dupont Circle se zařadil do vnějšího pruhu a odbočil na Connecticut Avenue.

Přes časnou večerní hodinu byla široká ulice prakticky opuštěná a Susanna si uvědomila, že během osmačtyřiceti hodin, které uplynuly od sestřelení dopravního letadla, zahalilo město podivné, téměř strašidelné ticho. Prázdné chodníky, jen z hospody nedaleko kruhového objezdu se trousí pár opilců a několik úředníků spěchá na stanici metra Farragut North.

Když sedan odbočil na Pennsylvania Avenue a projel kolem ozdobného, jasně osvětleného průčelí historické budovy, která kdysi sloužila jako sídlo vlády, Susanna si pomyslela, že už ví, kde dnes Elliott večeří.

Limuzína odbočila vlevo a o dvě minuty později zastavila před jižním vjezdem na pozemek Bílého domu. Uniformovaný příslušník tajné služby přistoupil k vozu, nahlédl dovnitř a pokynul řidiči, že může pokračovat.

Susanna Daytonová jela dál. Potřebovala najít volné parkovací místo, kde by mohla počkat. Ovšem sedět v zaparkovaném autě nedaleko Bílého domu byť jen několik minut nebyl v poslední době moc dobrý nápad. Po nedávné sérii teroristických útoků tajná služba radikálně zpřísnila bezpečnostní opatření a každý podezřelý byl zadržen a předveden k výslechu, což Susanna rozhodně nemohla potřebovat.

Zaparkovala na Sedmnácté ulici naproti kavárně s celonočním provozem. Popadla kabelu, přetékající novinami a časopisy, a přenosný počítač a vystoupila. Přeběhla deštěm bičovanou ulici a zmizela v kavárně. Objednala si chlebíček s tuňákem a kávu a posadila se ke stolku u okna. Další čekání začalo.

Vytáhla počítač, odklopila víko s monitorem a stiskla tlačítko. Pak vložila do mechaniky disketu a otevřela jeden ze souborů. Na obrazovce se objevila směsice znaků, které nedávaly žádný smysl. Susanna byla od přírody opatrná – někteří kolegové ji považovali přímo za paranoidní – a všechny důležité soubory kódovala pomocí speciálního programu. Vyťukala sedmimístné heslo a na monitoru naskočil srozumitelný text.

Dorazila číšnice s chlebíčkem a šálkem kávy. Když odešla, Susanna sjížděla kurzorem stránku po stránce. Jména, data, místa, částky. Vše, co zjistila o tajemném Mitchellu Elliottovi a jeho vazbách na prezidenta Beckwitha. Prsty se roztančily po klávesnici a zaznamenávaly události dnešního večera.

Když dopsala, uložila zakódovaný soubor, vypnula počítač a pohodlně se opřela. Čekání bude asi dlouhé.

05 KAPITOLA

LONDÝN

Fax dorazil do redakce londýnských The Times krátce po půlnoci. Dobrých dvacet minut si přístroje nikdo nevšiml, než se mladý asistent uráčil list termopapíru zvednout. Rychle zprávu pročetl a rozběhl se do kanceláře nočního redaktora. Ostříleného veterána Nilese Fergusona už nemohlo nic překvapit. Za třicet let viděl podobných sdělení spousty, ať již je poslala IRA, OOP, Islámský svatý džihád nebo desítky a stovky bláznů, kteří se hlásí k odpovědnosti pokaždé, když někdo zemře násilnou smrtí. Tenhle fax však nevypadal jako dílo šílence.

Pro podobné situace měl Ferguson speciální telefonní číslo. Teď ho vytočil a čekal. Ohlásil se velmi příjemný, eroticky podbarvený ženský hlas.

„Tady Niles Ferguson z Timesů. Právě jsme dostali docela zajímavý fax. Nejsem žádný odborník, ale vypadá autenticky. Možná byste se na něj mohli podívat.“

Ferguson fax okopíroval a originál uložil do zásuvky psacího stolu. S kopií v ruce sešel do přízemí a čekal u vrátnice. Za pět minut zastavil před vjezdem automobil, z kterého vystoupil mladík s obličejem poznamenaným neštovicemi a cigaretou mezi rty. Niles Ferguson mu předal list papíru a vrátil se do své kanceláře.

Mladík pracoval pro britskou Security Service, bezpečnostní službu, která je běžně známá pod zkratkou MI5 a má na starosti kontrašpionáž, ochranu proti terorismu a vnitřnímu nepříteli na území Spojeného království. Mladík odvezl kopii faxu do sídla MI5, budovy ze skla a oceli na nábřeží Temže, a osobně ji předal důstojníkovi, který měl té noci službu.

Důstojník absolvoval v krátkém sledu dva telefonické hovory. V prvním informoval – se značnou, byť dobře zamaskovanou nechutí – svůj protějšek ze Secret Inteligence Service. Tajná zpravodajská služba neboli MI6 odpovídá za špionáž, tedy získávání informací ze zahraniční, a snad proto považuje sama sebe za významnější, důležitější a také slavnější složku, než je její sesterská organizace. Druhé číslo patřilo styčnému důstojníkovi na londýnské rezidentuře CIA, která sídlí v komplexu amerického velvyslanectví na Grosvenor Square a rozhodně si nemůže stěžovat na nedostatek personálu.

Za dvě minuty putovala na rezidenturu zabezpečenou faxovou linkou i kopie dopisu a po dalších deseti minutách, než ho úředník na Grosvenor Square přepsal do počítače, odešel text v elektronické podobě do centrály CIA v Langley ve Virginii. Počítačový systém Ústřední zpravodajské služby automaticky třídí a rozděluje zprávy podle klíčových slov a stupně utajení. Sdělení z Londýna se dostalo do kanceláře ředitele CIA, jeho náměstků pro zpravodajství a operace a výkonného ředitele a na stůl službu konajícího důstojníka v sekci odpovědné za Střední východ. A samozřejmě také přímo do kanceláře protiteroristického centra.

Za několik vteřin se zpráva objevila na obrazovce počítače důstojníka, který měl na starosti islámskou teroristickou skupinu, která si říká Meč z Gazy. Tento důstojník se jmenoval Michael Osbourne.

06 KAPITOLA

ÚSTŘEDÍ CIA, LANGLEY, STÁT VIRGINIA

„Ústředí,“ říkával Michaelův otec, „je místo, kam odcházejí dobří agenti z terénu, aby tam chřadli a umírali.“ Pracoval v sekci, která měla na starosti Sovětský svaz, a verboval a řídil agenty od Moskvy přes Řím až po Manilu. Jeho služební kariéru, stejně jako kariéry stovek dalších loajálních pracovníků a agentů CIA, zničil během své dvacet let trvající zhoubné honby za údajným krtkem uvnitř agentury neblaze proslulý pracovník kontrašpionáže James Angleton. V posledních letech, než zahořklý a zbavený všech iluzí opustil službu, Michaelův otec jen sepisoval zbytečná hlášení a šoupal papíry z místa na místo. Tři roky po odchodu do důchodu zemřel na rakovinu.

Michael nastoupil do Langley se stejnou nechutí jako jeho otec, ale uznával, že okolnosti jsou jiné. Protivník zjistil jeho totožnost a pravé poslání a další prací v terénu by se zbytečně vystavoval smrtelnému nebezpečí. Přijal svůj osud se stejnou odevzdaností jako odsouzenec doživotní rozsudek, ale přesto nezapomněl na otcovo varování před úskalími života v hlavním stanu.

*****

Pracovali všichni společně v jediné rozlehlé místnosti, kterou láskyplně překřtili na ‚kravín‘ na chodbě F v šestém podlaží. Kancelář připomínala spíše redakci upadajícího večerníku než nervové centrum boje proti mezinárodnímu terorismu.

Intelektuálský Alan, účetní specialista z FBI, který dokázal vystopovat utajené ilegální peněžní toky do těch nejdiskrétnějších a nejšpinavějších bank na světě.

Cynthie, plavovlasý anděl britského původu, která nosila v hlavě více informací o IRA než kterýkoliv žijící smrtelník.

Na stěnách její kóje visely připnuty fotografie irských teroristů – včetně mladíka, jenž nastražil bombu, která utrhla jejímu bratrovi ruku. Během dne se na podobizny často dívala a vypadala přitom jako pubertální dívenka, která si prohlíží plakát s nejnovějším pěveckým idolem.

Stephen přežívaný Eurotrash, odpadkový koš Evropy, jehož úkolem bylo sledovat nejrůznější teroristická a nacionalistická hnutí v západní Evropě.

Blaz, metr pětadevadesát vysoký gringo z Nového Mexika, který mluvil nejen španělsky a portugalsky, ale i dobrou desítkou indiánských dialektů. Soustředil se na gerily a teroristy z Jižní a Střední Ameriky. Oblékal se stejně jako jeho protivníci – ignoroval mnohá písemná varování z osobního oddělení a vytrvale nosil sandály a volné indiánské pončo. Pokládal se za moderní ekvivalent samuraje, skutečného válečníka – básníka, a ve volných chvílích se s Cynthií procvičoval v asijských bojových technikách.

Gigabajt, dvaadvacetiletý mladíček s uhrovitou tváří a postavou jako chmelová tyčka, který celý den surfoval po internetu a pátral v éterickém světě po stopách komunikace mezi teroristy. Ze sluchátek, která měl nasazená na uších, zněla ryčná rocková hudba, a Michael, jenž seděl v rohu vedle něho, viděl na obrazovce jeho počítače takové věci, že se kvůli nim budil v noci ze sna zalitý ledovým potem. Vztyčil sice na svém pracovním stole bariéru ze starých spisů, ale když se Gigabajt uchechtl nebo zesílil hudbu ve sluchátkách, věděl, že nejlíp udělá, když zavře oči a položí se čelem na stůl.

*****

Nástěnné hodiny, které visely vedle metr vysoké siluety střelce vystřižené z lepenky a označené značkou zákaz vjezdu, ukazovaly půl dvanácté v noci. Michael zde seděl již od pěti od rána. Kravín zdaleka nevypadal opuštěně. Světlá stezka unesla ministra peruánské vlády – Blaz rázoval po místnosti a čas od času někam telefonoval. Francouzská Přímá akce provedla bombový útok na stanici metra v Paříži – Stephen se skláněl nad počítačem a na monitoru mu naskakovala jedna zpráva za druhou. IRA zavraždila protestantského stavitele před očima manželky a dětí – Cynthie hovořila zabezpečenou telefonní linkou s Londýnem a chrlila informace pro MI5. Zaplať pánbůh alespoň za to, že Gigabajt odešel do nočního klubu se svými přáteli, kteří žili v domnění, že si vydělává na živobytí tvorbou webovských stránek.

Za patnáct minut měl Michael informovat o vývoji případu výkonného ředitele. Dopis, v němž se atentátníci hlásí k zodpovědnosti za sestřelení dopravního letadla, dorazil do Langley před hodinou a Michael si ho už nejmíň pětkrát přečetl. Technici FBI prozkoumali plavidlo, které bylo nalezeno nedaleko Long Islandu a z něhož byla nejspíš střela odpálena, a zaslali předběžné výsledky laboratorních zkoušek. Michael si prohlížel fotografie mrtvoly, kterou v člunu objevili.

Zbývalo deset minut. Mohl by seběhnout do kantýny (přezdívané ‚jímka na šlichtu‘) a narychlo něco pojíst, nebo zavolat Elizabeth. Schůzku v Georgetownu samozřejmě propásl a bál se, že se pohádají. Takový rozhovor by nerad vedl na služebním telefonu. Vypnul počítač a vyšel z kanceláře.

V ostře osvětlené chodbě vládlo ticho. Umělecký výbor agentury se rozhodl zkrášlit prostředí a rozvěsil po stěnách ukázky lidového umění odkudsi z Indonésie, ale hala stále působila antisepticky a neosobně jako na jednotce intenzivní péče. Michael došel k řadě výtahů, sjel do suterénu a další anonymní chodbou zamířil do kantýny. Takhle pozdě byl výběr ještě horší než obvykle. Michael požádal ženu s kalnýma očima, která stála za pultem, o smaženou rybu s hranolky. Vyťukávala cenu na pokladně s takovou silou, jako kdyby chtěla tu věc rozbít, pak vytrhla Michaelovi z ruky bankovku a nerudně mu vrátila drobné.

Michael jedl za chůze. Nechutný pokrm, studený, připravený před dlouhými hodinami, ale pořád lepší než slizké chlebíčky vystavené v chladicím pultu. Snědl několik soust ryby a pár hranolků a zbytek hodil do odpadkového koše. Podíval se na hodinky. Pět minut. Dost času na rychlou cigaretu. Vyjel výtahem o patro výš a prošel skleněnými dveřmi na rozlehlé centrální nádvoří. Bývalý ředitel William Webster zakázal v celé budově kouření a ti, kdo se svého zlozvyku ještě nezbavili, byli nuceni uchylovat se na dvůr nebo k východům. V průběhu let, kdy pracoval jako tajný agent v Evropě a na Středním východě, se cigarety staly součástí jeho řemesla a Michael se jich nedokázal – a ani nechtěl – vzdát jen proto, že ho přeložili na hlavní velitelství.

Dlažbou nádvoří se honilo suché listí. Michael se otočil zády proti větru a zapálil si. Zima a tma jako v pytli, rozptylovaná jen světlem z několika kanceláří za okny s nazelenalými zvukotěsnými skly. Za starých dobrých časů tvořily jeho kancelář zastrčené uličky v Berlíně, Aténách nebo Římě. Stále ještě by se cítil lépe ve špinavé kavárničce na předměstí Káhiry než v přepychovém podniku v Georgetownu. Krátký pohled na hodinky. Další příjemná oddechová večeře. Udusil cigaretu v hromadě písku v popelníku a vrátil se do budovy.

*****

Situační místnost se nacházela přímo naproti kravínu – malý, přecpaný kamrlík, kde většinu prostoru zaujímal obdélníkový stůl z laciného dřeva, typický reprezentant vybavení vládní instituce. Na stěně visely emblémy všech zpravodajských a bezpečnostních služeb, jejichž práce se přímo či nepřímo dotýkala činnosti protiteroristického centra. Stěnu naproti dveřím zakrývala projekční obrazovka. Michael dorazil přesně ve 23.45. Právě si rovnal kravatu, když do místnosti vstoupili dva muži.

Adrian Carter, ředitel protiteroristického centra, měl za sebou dvacet let zkušeností z terénu. Nevysoký, hubený muž s řídnoucími prošedivělými vlasy, jemuž váčky pod očima dodávaly výraz permanentní znuděné únavy. Profesní a osobní přátelství mezi Michaelem a Carterem se utužilo patnáctiletou spoluprací. Spolu s ním vešel jeho náměstek Eric McManus, mohutný vysoký muž s bujnou pískově šedou hřívou a nádechem bostonského přízvuku v hlase. Přišel z FBI a vypadal na to – modrý oblek, sněhobílá košile, červená kravata. V době, kdy v CIA působil Michaelův otec, by se skutečnost, že pracovník FBI zastává tak vysoké postavení v Ústřední zpravodajské službě, pokládala za kacířství. Důstojníci CIA ze staré školy byli přesvědčeni, že všechno, co federální agenti o zpravodajské práci vědí, by se dalo vyrýt na zadní stranu jejich zlatých služebních odznaků. V případě McManuse, právníka z Harvardu, který před svým přidělením do protiteroristického centra pracoval dvacet let v kontrašpionážní sekci FBI, tenhle odsudek neplatil.

Monika Tylerová – věrná svému zvyku – se dostavila jako poslední s pětiminutovým zpožděním. Pokládala svůj čas za cennou komoditu, kterou jiní nesmějí plýtvat. V jejím závěsu připluli dva mužští poskoci identického vzhledu, kteří v rukou snaživě svírali v kůži vázané poznámkové bloky. Mimo osobní oddělení nikdo v agentuře nevěděl, co jsou zač nebo co je zplodilo. Podle pověstí si je Monika přivedla ze své investiční společnosti se sídlem na Wall Streetu – spolu se svou soukromou koupelnou a mahagonovým kancelářským nábytkem. Oba byli štíhlí a šlachovití, tmavoocí a podezřívaví, opatrní a mlčenliví jako nosiči rakví. Pohybovali se pomalu a koordinovaně a vypadali jako akvabely pod vodou. Protože nikdo neznal jejich skutečná jména, pokřtili je podle postav z knih o Alence Tydliták a Tydlitek. Moničini pomlouvači o nich mluvili jako o eunuších madam Tylerové.

Když Monika vstoupila do kanceláře, McManus a Carter bez nadšení povstali. Tylerová se protáhla kolem mohutného náměstka a zaujala své obvyklé místo v čele stolu, odkud viděla na obrazovku a lehkým pootočením vznešené hlavy mohla současně sledovat mluvčího. Tydliták před ni položil kožený zápisník, jako by kladl svatý grál před velekněze, a pak se odsunul ke zdi a posadil se vedle Tydlitka.

„Moniko, dovolte, abych vám představil Michaela Osbournea,“ promluvil Carter. „Michael se řadu let podílel na protiteroristických operacích v terénu a teď má na starosti Meč z Gazy – už od chvíle, kdy se tato skupina poprvé vynořila.“

Tylerová si Michaela přeměřila očima a přikývla, jako kdyby se právě dozvěděla dosud neznámou skutečnost. Michael věděl, že opak je pravdou. O Tylerové bylo známo, že pečlivě studuje osobní spisy všech pracovníků agentury, s nimiž přišla nebo měla přijít do kontaktu. Podle pověstí nevstoupila do tělocvičny dříve, dokud si nepřečetla hodnocení tělesné zdatnosti všech momentálně přítomných.

Když přesunula pohled k slepé obrazovce, Michael si ji prohlédl. Krátké blond vlasy, dokonalý účes od špičkového kadeřníka, čerstvě nalíčená. Černý kostým, bílá halenka s vysokým límečkem. Jedna ruka volně položená na stole, v druhé tenká zlatá propisovací tužka, kterou dvakrát zacvakala. Žena, která žije jen svou prací – jediný osobní rys, který Monika Tylerová před svými kolegy neskrývala. Ředitel ji přivedl do CIA z velmi prostého důvodu – následovala ho totiž do každého vládního úřadu, v kterém kdy pracoval. O zpravodajské službě neměla ani ponětí, ale byla mimořádně inteligentní a zázračně rychle se učila. Obvykle vysedávala ve své kanceláři dlouho do noci a studovala odborné publikace a staré spisy. Měla dar vlastní všem vynikajícím právníkům – dovedla klást správné otázky. Michael věděl, že dokáže rozcupovat na cucky každého, s jehož hlášením není spokojena.

Na Carterův pokyn Michael ztlumil světlo a zahájil referát. Stiskl tlačítko na stěně a na obrazovce se objevila fotografie.

„Tohle je Hassan Mahmúd. Narodil se v Gaze, vyrostl v utečeneckém táboře a za intifády se připojil k Hamasu. Je to islámský fundamentalista a přesvědčený revolucionář, zapřísáhlý nepřítel mírového uspořádání vztahů s Izraelem. Výcvik prodělal ve výcvikových střediscích v Libanonu a Iránu. Expert na trhaviny a vynikající střelec. Po podpisu mírových dohod se rozešel s hnutím Hamas a připojil se k Meči z Gazy. Je podezříván z podílu na vraždě izraelského obchodníka v Madridu a z účasti na loňském nezdařeném pokusu o atentát na jordánského ministerského předsedu v Paříži.“

Michael se odmlčel. „Následující fotografie je poněkud naturalistická.“ Stiskl tlačítko dálkového ovládání a obrazovka ožila hrůzným záběrem. Carter i McManus zamrkali, ale tvář Moniky Tylerové zůstala chladná a neprozrazovala žádné emoce.

„Jsme přesvědčeni, že takto vypadá Hassan Mahmúd v tomto okamžiku. Mrtvola byla nalezena ve člunu dvacet mil od pobřeží Long Islandu. Byl třikrát střelen do obličeje. Vedle něho ležela odpalovací trubice střely Stinger. Předběžné výsledky šetření potvrdily, že raketa byla odpálena právě z tohoto člunu. Laboratorní analýza začernění na zádi plavidla prokázala stopy spalin z pevného paliva používaného právě u stingerů.“

„Kdo ho zastřelil a proč?“ zeptala se Tylerová. „A jak unikl z místa činu?“

„Odpovědi na tyto otázky zatím neznáme. Máme ovšem jistou teorii.“

Tylerová nakrčila obočí a obrátila pozornost od obrazovky k Michaelovi. Měla přímý pohled psychoterapeuta, prostý jakéhokoliv výrazu. Michael doslova cítil, jak v něm její oči hledají nějakou slabinu. „Tak si ji poslechněme,“ vyzvala ho.

Michael promítl další záběr, letecký snímek zaoceánské jachty táhnoucí ve vleku člun. „Tuto fotografii pořídili nedaleko floridského pobřeží čtyři dny před sestřelením dopravního letadla. Jachta je registrována na jméno francouzského občana. Prověřili jsme si to a jsme si naprosto jistí, že dotyčný Francouz neexistuje. Víme, že jachta odplula z ostrova Svatý Bartoloměj v Karibském moři osm dní před atentátem. Člun, který vidíte za ní, je šestimetrový Boston Whaler Dauntless, stejný model jako ten, v němž se našlo tělo.“

„Kde je ten člun teď?“

„V laboratoři FBI,“ odpověděl McManus.

„A jachta?“

„Ta se beze stopy ztratila,“ informoval Tylerovou Michael. „Námořnictvo a pobřežní stráž po ní pátrají. Prověřujeme satelitní fotografie této oblasti Atlantiku.“

„Takže v noci, kdy došlo k útoku,“ rozvíjela své úvahy Tylerová, „zamíří malý člun k Long Islandu, zatímco jachta se drží v uctivé vzdálenosti od pobřeží mimo americké teritoriální vody.“

„Ano, všechno tomu nasvědčuje.“

„A když se atentátník vrátí k jachtě, jeho společníci ho zabijí, ano?“

„Podle všeho ano.“

„Ale proč? Proč se nezbavili mrtvoly? Proč nechali ve člunu i odpalovací trubici?“

„Všechno jsou to závažné otázky, ale v dané chvíli na ně neznáme odpověď.“

„Pokračujte, Michaeli.“

„Dnes navečer přišel do redakce londýnských The Times faxem dopis, ve kterém se k odpovědnosti za sestřelení letadla přihlásil Meč z Gazy.“

„Jenže taková akce neodpovídá jejich dosavadnímu profilu.“

„To je pravda.“ Michael stiskl tlačítko a poslal na obrazovku další záběr, stručný nástin historie a struktury teroristické organizace s barvitým jménem Meč z Gazy. „Skupina byla založena v roce 1996, když byl v Izraeli zvolen ministerským předsedou Benjamin Netanjahu. Vytkla si jediný cíl – zastavit mírový proces pomocí likvidace všech jeho podporovatelů, ať už Arabů, nebo Židů. Meč z Gazy nikdy neoperoval přímo v Izraeli ani na okupovaných územích, soustředil se na arabské země a Evropu. Jedná se o relativně malou, vysoce profesionální skupinu s přísně decentralizovanou strukturou. Podle našeho kvalifikovaného odhadu v ní nepůsobí více než třicet operativců – ovšem ke všemu odhodlaných. Podpůrný personál nepřesahuje stovku. Skupina nemá žádné trvalé velitelství a v podstatě nejsme schopni sledovat, kde se její členové z týdne na týden pohybují. Téměř veškeré její finanční zdroje přitékají z Teheránu, ale udržuje si výcviková střediska i v Libyi a Sýrii.“

Michael promítl na obrazovku další snímek. „Ukážu vám přehled některých akcí přisuzovaných Meči z Gazy. Tady je už zmíněný izraelský obchodník, kterého v Madridu zastřelil Hassan Mahmúd.“ Mrtvé tělo vystřídal pohled na krveprolití na pařížské ulici. „Nezdařený atentát na předsedu jordánské vlády. On sám přežil, ale šest členů jeho doprovodu takové štěstí nemělo.“ Následoval pohled na mrtvoly ležící na krví zalité dlažbě uprostřed zjevně arabského města. „Bombový útok v Tunisu, kterému padl za oběť náměstek egyptského ministra zahraničí a s ním dalších pětadvacet náhodných kolemjdoucích. A můžeme pokračovat. Izraelský diplomat v Římě, další ve Vídni. Spolupracovník Jásira Arafata v Káhiře, palestinský obchodník v Káhiře.“

„Ale žádný atentát na civilní dopravní letadlo,“ poznamenala Tylerová, když zmizel poslední záběr a obrazovka potemněla.

„Alespoň žádný, o kterém bychom věděli. Navíc jsme přesvědčeni, že Meč z Gazy dosud nikdy nenapadl americký cíl.“ Michael rozsvítil.

„Ředitel má informovat prezidenta zítra – vlastně dnes – v osm ráno,“ vysvětlovala Tylerová. „Po jejich setkání prezident rozhodne, zda nařídí letecký útok na výcvikové tábory teroristů. Pánové, prezident potřebuje fakta. Řekněte mi, jestli podle vašeho názoru naše letadlo skutečně sestřelil Meč z Gazy.“

Michael přejel pohledem z Cartera na McManuse. Odpovědi na otázku se ujal Carter jako nejvýše postavený činitel mezi přítomnými. Než promluvil, odkašlal si.

„Podle toho, co v daném okamžiku víme, Moniko, to mohli udělat příslušníci Meče z Gazy stejně dobře jako fanoušci Washington Capitals.“

*****

„Ta poslední poznámka byla vskutku nádherná,“ poznamenal Michael, když vyšli do tmavé noci. V chladném větru si vyhrnul límec, škrtl zapalovačem zacloněným dlaní a zapálil si cigaretu.

Vedle něj kráčel Carter. V jedné ruce svíral diplomatický kufřík, druhou zastrčil hluboko do kapsy. Řediteli protiteroristického centra se úspěšně dařilo neustále vypadat tak trochu jako věčně podrážděný člověk ztracený v pochmurných myšlenkách. Ti, kdo ho dobře neznali, měli proto tendenci Cartera podceňovat, což byla skutečnost, která se mu náramně hodila jak v terénu, tak v byrokratických zákopech Langley. Carter hovořil plynně šesti jazyky a dokázal splynout s prostředím temných uliček Varšavy stejně snadno jako Atén nebo Bejrútu.

Někdo mu asi poradil, aby po příchodu do ústředí změnil šatník, protože Michael ho v Langley nepotkal jinak než v elegantním (a drahém) anglickém nebo italském obleku. Jenže přepychové šaty visely na Carterově drobné přihrbené postavě zcela nepřirozeně a oblek za tisíc dolarů od Armaniho na něm vypadal jako laciná kopie koupená v jednom z podezřelých butiků, které lemují Wisconsin Avenue v Georgetownu. Michaelovi to vždycky připadalo trochu směšné a jeho přítel mu připomínal mizerně placeného úředníčka, jenž si v exkluzivním pánském salonu zkouší oděv, který si nemůže dovolit. Ale Carter měl tvrdou hlavu a nikdy nic nedělal polovičatě. Se stejnou posedlou náruživostí se věnoval své práci, manželce i oblíbené jazzové hudbě. Jeho nejnovější vášní se stal golf a ve své miniaturní prosklené kanceláři s neúnavnou vytrvalostí nacvičoval údery s plastikovými míčky. Jednou mu Michael zamíchal mezi vylehčené repliky opravdový golfový míček a Carter ho odpálil zavřeným oknem v průběhu telefonické porady s Monikou Tylerovou a ředitelem. Druhý den ležel na jeho stole účet za opravu a ostrá důtka z osobního oddělení.

„Občas mě přivádí k šílenství,“ odvětil Carter nevzrušeným tónem. V dobách, kdy Michael pracoval bez oficiálního krytí – a nemohl se proto obrátit na velvyslanectví –, působil Carter jako jeho řídicí důstojník a i dnes, když spolu kráčeli k parkovišti, to vypadalo, jako kdyby Michael na cizím území pod dohledem nepřítele referoval svému nadřízenému o postupu operace – mluvili tiše a pohybovali se pokud možno nenápadně. „Myslí si, že získávání zpravodajských informací je stejně snadné jako příprava čtvrtletního přehledu příjmů a výdajů.“

„Ředitel jí bezvýhradně důvěřuje. Musí se s ní jednat opatrně.“

„Jen si sám sebe poslechni – najednou je z tebe každým coulem byrokrat z ústředí.“

Michael odhodil cigaretu do tmy. „Na tom atentátu něco smrdí.“

„Víc než skutečnost, že dvě stě padesát mrtvých leží na dně Atlantiku?“

„Ta mrtvola ve člunu nedává žádný smysl.“

„Nic z toho nedává smysl.“

„A je zde ještě něco jiného.“

„Ach bože, na tohle jsem čekal.“

„Způsob, jakým byl Mahmúd popraven. Tři výstřely do obličeje.“

Zastavili se a Carter pohlédl příteli upřeně do očí. „Poslyš, Michaeli, dám ti dobrou radu. Teď není vhodná chvíle, abys zase zahájil štvanici na toho svého Šakala.“

Mlčky došli k Michaelovu autu.

„Vysvětli mi, jak je možné, že ty si vozíš zadek ve stříbrném jaguáru a bydlíš v Georgetownu, zatímco já jezdím v hondě accord a žiju v Restonu?“

„Protože jsem měl vždycky lepší krytí než ty. A navíc jsem se oženil s bohatou právničkou.“

„Jsi nejšťastnější chlap, jakého znám, Osbourne. Na tvém místě bych se snažil si to nepodělat.“

„Co tím chceš říct?“

„Chci tím říct, abys nestrkal prsty, kam nemáš. Vrať se domů a vyspi se.“

*****

Michaelův otec sice agenturu a vše s ní spojené nakonec nenáviděl, ale ať už to bylo jeho záměrem, nebo ne, jakýmsi záhadným způsobem se mu přitom podařilo ze svého syna vychovat vynikajícího zpravodajce. Pozornost CIA upoutal už v prvním ročníku studia v Dartmouthu. Hledač talentů, profesor americké literatury, pracoval po druhé světové válce několik let v Berlíně pro Ústřední zpravodajskou službu a v mladém rozjíveném vousatém vysokoškolákovi rozpoznal neklamné znaky dokonalého agenta pro práci v terénu – inteligenci, vůdčí schopnosti, charisma, poctivý přístup k práci a talent na cizí jazyky.

Profesor ovšem nemohl tušit, že mladíkův otec strávil ve špionážní branži celý dospělý život a že ho manželka se synem následovali z jedné štace na druhou. Michael ovládal pět řečí dříve, než dosáhl věku šestnácti let. Když si pro něj lidé z agentury přišli poprvé, slušně, ale rozhodně odmítl. Viděl, jak se ta práce podepsala na jeho otci, a viděl daň, kterou jí musela zaplatit matka.

Jenže CIA ho skutečně chtěla a zkoušela to dál. Po promoci se konečně nechal zlomit – vyhlídky na sehnání slušného místa nevypadaly zrovna růžově a nic lepšího ho nenapadlo. Nastoupil do Camp Perry nedaleko Williamsburku ve Virginii, výcvikového střediska CIA známého pod prostým označením Farma. Tam se naučil, jak získávat a řídit agenty. Naučil se všem finesám tajné komunikace a předávání zpráv. Naučil se, jak zaznamenat a setřást nepřátelské sledovače. Naučil se nejrůznějším bojovým uměním i jak řídit auto, když je pronásledován.

Po ročním výcviku dostal krycí jméno a vybaven falešnou totožností byl pověřen jednoduchým úkolem – proniknout do nejnebezpečnějších teroristických organizací na světě.

*****

Michael ujížděl po dálnici číslo 123. Po několika kilometrech odbočil na George Washington Parkway a zamířil do centra. Veškerý provoz prakticky ustal. Vysoké stromy lemující vozovku se kroutily pod nápory větru a potrhanými mraky občas vykoukl stříbřitý měsíc. Každou chvíli se pohledem do zpětného zrcátka reflexivně přesvědčil, že ho nikdo nesleduje. Šlápl na plyn a ručička tachometru okamžitě vyšplhala k sedmdesátce. Jaguár se lehce zvedal a klesal, jak silnice kopírovala zvlněnou krajinu. Vlevo se alej otevřela a v mezeře se zaleskla hladina Potomaku ozářená měsíčním svitem. Po několika minutách se vynořily věžičky Georgetownu. Michael zamířil na sjezd na most Key Bridge a přejel řeku, za níž se rozkládá Washington.

M Street byla až na několik bezdomovců popíjejících v parku a skupinku studentů před hospodou zcela vylidněná. Michael odbočil vlevo do Třiatřicáté ulice a lampy na mostě a osvětlené výlohy M Street nechal za sebou. Za domem se sice nacházelo soukromé parkoviště, ke kterému vedla úzká příjezdová cesta, ale Michael raději nechával auto na ulicí, aby na něj bylo ze všech stran vidět. Další odbočka vlevo ho přivedla na N Street, kde si našel volné místo u obrubníku. Než vypnul motor, ze zvyku pozoroval chvíli dům. Michael práci v terénu miloval – radostné vzrušení, když získal prvotřídního informátora, pocit uspokojení, když v pravý čas poskytl svým nadřízeným důležitou informaci – ale některé aspekty profese neměl zrovna v lásce a mezi ně patřila hlodavá obava, s níž se pokaždé vracel domů, obava, že ho protivník konečně vypátral a přišel se pomstít.

Kvůli povaze své práce si samozřejmě na určitý prvek osobního rizika zvykl. V hantýrce CIA se lidem jako on říkalo BOK, což znamenalo ‚bez oficiálního krytí‘. Na rozdíl od většiny operativců, kteří byli oficiálně zaměstnanci velvyslanectví a požívali tedy ochrany ministerstva zahraničí, působil Michael na vlastní pěst. Na univerzitě vystudoval ekonomii a obvykle si za krycí profesi volil povolání obchodníka nebo mezinárodního konzultanta. Tomuto způsobu práce v terénu dával přednost, protože důstojníky CIA operující z velvyslanectví nepřátelská strana vesměs znala. To samozřejmě špionážní činnost značně ztěžovalo, zejména když cílem byla teroristická organizace. Michaelovi tedy nevisela na krku zátěž příslušnosti k ambasádě, ale současně se musel zříci její ochrany. Když se dostal do problémů zpravodajec s oficiálním krytím, vždycky mohl vyhledat azyl na velvyslanectví a schovat se za diplomatickou imunitu. Kdyby se do stejných potíží dostal Michael – kdyby mu například vybuchl jeho informátor nebo kdyby kontrašpionáž nepřítele poznala pravou náplň jeho činnosti –, skončil by ve vězení nebo ještě hůř. Léty práce na ústředí strach sice částečně ustoupil, ale nikdy úplně nevymizel. A největší hrůzu v něm vyvolávala obava, že protivník zaútočí na člověka, na kterém mu nejvíce záleží. V minulosti se to už jednou stalo.

Vystoupil z auta, zamkl je a aktivoval alarm. Zamířil na západ k Čtyřiatřicáté ulici a cestou si prohlížel zaparkované automobily a kontroloval jejich poznávací značky. Na křižovatce přešel na druhou stranu N Street a prohlídku zopakoval.

Ke vchodu do jejich rozlehlého domu postaveného ve federálním stylu stoupalo od chodníku točité schodiště z červených cihel. Michael byl trochu nesvůj při myšlence, že bydlí v domě za dva miliony dolarů – většina jeho kolegů žila mnohem skromněji na virginských předměstích kolem Langley. Kvůli jeho přepychovému domovu a okázalému autu si ho často dobírali a nahlas uvažovali, jestli se Michael nevydal ve stopách Richarda Amese a neprodává státní tajemství nepříteli. Pravda zdaleka nebyla tak barvitá – Elizabeth vydělávala ve firmě Braxton, Allworth & Ketlemen přes pět set tisíc dolarů ročně a Michael zdědil po matčině smrti rovný milion.

Odemkl hlavní dveře – nejprve dva masivní zámky, a když na několik centimetrů pootevřel, i zajišťovací řetízek. Vstoupil doprovázen tichým bzučením poplašného zařízení. Tiše za sebou zavřel, zamkl a pak vypnul alarm. Slyšel, jak se v ložnici v patře Elizabeth převrací na posteli. Odložil kufřík na pult v kuchyni, vytáhl si z chladničky plechovku piva a prvním douškem ji z poloviny vyprázdnil. Ve vzduchu se vznášel lehký pach tabákového kouře. Elizabeth kouřila – špatné znamení. Vzdala se cigaret již před deseti lety, ale ve chvílích, kdy se zlobila nebo byla nervózní, si občas zapálila. Vyšetření na klinice tedy nedopadlo dobře a Michael se cítil jako mizerný ničema, že ji nedoprovázel. Měl samozřejmě přijatelnou omluvu – svou práci, sestřelení dopravního letadla – ale i Elizabeth měla časově velmi náročné zaměstnání, a přesto si dokázala upravit program tak, aby mohla lékaře navštívit.

Michael se rozhlédl po kuchyni. Byla prostornější než celý jeho první byt. Vzpomněl si na odpoledne před pěti lety, kdy podepsali kupní smlouvu. V duchu viděl, jak procházejí rozlehlými pokoji, slyšel, jak Elizabeth nadšeně štěbetá, kam přijde který kus nábytku, jakou barvou jednotlivé místnosti vymalují a jak si je vyzdobí. Toužila po dětech, po spoustě dětí, které pobíhají po domě, dělají rámus a kdeco rozbíjejí. I Michael děti chtěl. Vzpomínal na své vlastní krásné dětství, které prožil v nejexotičtějších zemích po celém světě. Ale neměl žádné sourozence a celý život cítil, že byl o něco ochuzen. Skutečnost, že nemohou mít děti, se na obou silně podepsala. Někdy jim dům připadal prázdný a smutný, příliš velký jen pro ně dva, spíše muzeum než domov. Občas se ho zmocnil pocit, že zde děti už kdysi byly, ale pak je nějaká zlá síla unesla. Zdálo se mu, že jsou jako dva trestanci, odsouzení žít tady spolu, sami a zranění do hloubi duše, navěky.

Zhasl a se zbytkem piva v plechovce stoupal po schodech nahoru do ložnice. Elizabeth seděla na posteli, kolena přitažená k bradě a rukama si objímala lýtka. Vysoko pod stropem, který připomínal klenbu katedrály, tlumeně zářila noční lampička. V krbu doutnaly skomírající uhlíky. Elizabeth měla krátké světlé vlasy rozcuchané, ale oči napovídaly, že nespala. Hleděla do ztracena. V popelníku na nočním stolku ležely tři zpola dokouřené cigarety a na Michaelově polovině manželské postele se válela hromada právnických dokumentů. Poznal, že se zlobí a že se se vztekem vypořádává způsobem sobě vlastním – vrhla se do práce. Michael se mlčky svlékal.

„Kolik je hodin?“ zeptala se, aniž se na něj podívala.

„Hodně.“

„Proč jsi nezavolal? Proč jsi mi neřekl, že se dnes tak dlouho zdržíš?“

„V případu došlo k nečekanému vývoji. Myslel jsem, že už budeš spát.“

„Dobře víš, Michaeli, že by mi vůbec nevadilo, kdybys mě vzbudil. Potřebovala jsem slyšet tvůj hlas.“

„Promiň, Elizabeth, je mi to líto. Ale nemohl jsem telefonovat, když to u nás vřelo jako v pekle.“

„Proč jsi nepřijel na kliniku?“

Michael si právě rozepínal košili. Ruka mu strnula uprostřed pohybu a zadíval se na manželku. Zarudlý obličej, vlhké oči.

„Já mám, Elizabeth, osobně na starosti teroristickou skupinu, která možná sestřelila to letadlo. Nemůžu si dovolit jen tak vypadnout uprostřed dne a odjet do nemocnice ve Washingtonu.“

„Proč ne?“

„Protože prostě nemůžu. Prezident Spojených států amerických na základě právě našich informací rozhoduje o dalším postupu a za dané situace je zcela nemyslitelné, abych opustil své pracoviště – byť jen na pár hodin.“

„I já mám svou profesi, Michaeli. Možná není tak důležitá jako práce pro CIA, ale je zatraceně důležitá pro mě osobně. Právě teď řeším tři velmi ošemetné případy. Braxton mně hledí přes rameno a čeká, kdy zakopnu, a já se zoufale snažím…“

Na okamžik ji její sebeovládání zradilo.

„Ještě jednou se omlouvám, Elizabeth. Chtěl jsem přijet, ale nešlo to. V takový den jako ten dnešní to bylo naprosto vyloučeno. Věř, že jsem se kvůli tomu cítil hrozně. Co říkal doktor?“

Otevřela ústa, aby promluvila, ale nedokázala ze sebe vypravit ani hlásku. Michael přešel k posteli, posadil se a objal ji. Opřela mu hlavu o rameno a tiše se rozplakala.

„Ani pořádně neví, v čem přesně problém spočívá. Nemůžu přijít do jiného stavu. Nejspíš něco s vejcovody, ale jistý si není. Ale chce něco zkusit – umělé oplodnění. Dítě ze zkumavky. Nejlepší výsledky prý mají na Cornellově univerzitě v New Yorků. Příští měsíc by nás mohli přijmout.“

Elizabeth k němu pozvedla obličej, tváře mokré slzami.

„Nechci si dělat předčasné naděje, Michaeli, ale nikdy bych si neodpustila, kdybychom nezkusili každou možnost.“

„Souhlasím.“

„Znamená to ale, že bychom museli strávit jistou dobu v New Yorku. Můžu si zařídit, že budu pracovat v naší manhattanské kanceláři. Táta odjel na ostrov, takže bychom mohli bydlet v jeho apartmánu.“

„Promluvím si s Carterem a požádám ho, jestli by mě nepřeložil do newyorské pobočky. Možná budu muset párkrát zajet do Langley, ale nemyslím, že by v tom byl nějaký problém.“

„Děkuji, Michaeli. Promiň, že jsem na tebe tak vyjela, ale byla jsem tak naštvaná…“

„Nemusíš se omlouvat. Byla to moje chyba.“

„Věděla jsem, do čeho jdu, když jsem si tě brala. Věděla jsem, že nedokážu změnit ani tebe, ani tvou práci. Ale občas tě potřebuji, abys byl se mnou častěji. Chci s tebou trávit více času. Mám pocit, že do sebe ráno a pak zase večer narazíme a víc nic.“

„Mohli bychom dát výpověď.“

„To bychom nemohli.“ Políbila ho na ústa. „Svlékni se a pojď si lehnout. Je pozdě.“

Michael vstal a odešel do obrovské koupelny. Svlékl se, vyčistil si zuby a umyl si obličej, aniž se na sebe podíval do zrcadla. Když se vrátil, ložnice tonula ve tmě, ale Elizabeth pořád seděla a objímala si rukama kolena.

„Víš, vidím ti to na očích.“

„O čem to mluvíš?“

„Ten tvůj výraz.“

„Jaký výraz?“

„Výraz, který máš pokaždé, když někde ve světě někoho zabijí.“

Michael si lehl a opřel se o loket.

„Vidím pohled tvých očí,“ pokračovala Elizabeth, „a uvažuju, jestli na ni zase myslíš.“

„Nemyslím na ni, Elizabeth.“

„Jak se jmenovala? Ještě jsi mi neprozradil její jméno.“

„Jmenovala se Sára.“

„Sára,“ zopakovala Elizabeth. „Moc hezké jméno. Sára. Miloval jsi ji?“

„Ano, miloval.“

„A pořád ji ještě miluješ?“

„Miluju tebe.“

„A neodpovídáš na moje otázky.“

„Ne, už ji nemiluju.“

„Bože, ty jsi ale mizerný lhář. Do dneška jsem si myslela, že každý špion je mazaný podvodník.“

„Nelžu a nikdy jsem ti nelhal. Jenom před tebou tajím věci, které ti nesmím říct.“

„Myslíš na ni někdy?“

„Myslím na to, co se jí stalo, ale na ni ne.“

Elizabeth se položila na postel a lehla si na bok zády k němu. Michael ve tmě viděl, jak se jí otřásají ramena. Když natáhl ruku a pohladil ji, vydechla: „Promiň, Michaeli, je mi to hrozně líto.“

„Proč pláčeš, Elizabeth?“

„Protože jsi mě strašně naštval a protože tě zoufale miluju. Protože chci mít s tebou dítě a hrozím se toho, co s námi stane, když se mi to nepodaří.“

„Nic se s námi nestane. Miluju tě víc než cokoli jiného na světě.“

„A ji už nemiluješ, Michaeli, že ne?“

„Miluju tebe, Elizabeth, jenom tebe a nikoho jiného.“

V temnotě ložnice se k němu otočila a přitáhla si jeho hlavu ke své. Políbil ji na čelo a setřel jí slzy. Dlouho ji svíral v obětí a naslouchal šumění větru ve větvích stromů za oknem, dokud se její dech neuklidnil v pravidelném rytmu spánku.

07 KAPITOLA

BÍLÝ DŮM

Anna Beckwithová u večeře striktně prosazovala jedno pravidlo – absolutní zákaz jakýchkoliv řečí o politice u stolu. Politika ovládala jejich životy pětadvacet let – od okamžiku, kdy jejího manžela poprvé pohltilo soukolí volební mašinérie, když kandidoval v Kalifornii na funkci okresního prokurátora – a Anna se pevně rozhodla, že alespoň jednu hodinu denně má politika vstup zakázán. Večeřeli v soukromém traktu sídla hlavy státu – prezident, první dáma a Mitchell Elliott. Anna vyznávala italskou kuchyni a v skrytu duše zastávala přesvědčení, že by na tom Spojené státy byly mnohem lépe, „kdybychom se chovali více jako Italové a méně jako Američané“. Beckwith v zájmu své kariéry požádal manželku, aby si podobné názory nechávala pro sebe. Každé léto odolával její touze strávit dovolenou v Evropě a trval na ‚američtějším‘ prostředí. Letos odpočívali v městečku Jackson Hole, které Anna čtvrtý den pobytu přejmenovala na Shit Hole, Prdelní díru.

Ovšem její kuchyni si spokojeně vychutnával. Onoho večera se pod svícny servírovaly fettucini se zálivkou pesto, smetanou a hráškem, následované medailonky ze svíčkové, salátem a kolekcí sýrů a to vše zapíjeli vzácným, patnáct let starým toskánským červeným vínem.

V průběhu večeře, zatímco sloužící prezidentského páru tiše přinášeli další chody a zase bezhlesně odplouvali, usměrňovala Anna Beckwithová citlivě konverzaci od jednoho nezávadného tématu k druhému – nové filmy, které by ráda viděla, nové knihy, které přečetla, staří přátelé, děti, malebná vilka v Piemontu v severní Itálii, kde chtěla strávit první léto poté, kdy „náš trest vyprší a budeme zase oba volní“.

Prezident vypadal vyčerpaně. Bledě modré oči, za běžných okolností jiskřivě živé, měl podlité krví a unavené. Měl za sebou dlouhý den plný napětí. Dopoledne strávil s nejvyššími představiteli institucí, které měly na starosti vyšetřování útoku na dopravní letoun – Federálního úřadu pro vyšetřování a Státního výboru pro bezpečnost v dopravě. Odpoledne odletěl do New Yorku a setkal se se zarmoucenými příbuznými obětí. Na palubě kutru pobřežní stráže si prohlédl místo katastrofy nedaleko Fire Islandu a pak ho vrtulník dopravil do městečka Bay Shore, kde se zúčastnil zádušní mše za skupinu místních středoškoláků, která v sestřeleném letadle zahynula. Absolvoval rovněž srdceryvné setkání s Johnem Northern, učitelem chemie, jehož manželka Mary letěla se svými žáky do Londýna jako pedagogický dozor.

Vandenberg napsal dokonalý scénář. Na televizní obrazovce působil prezident jako skutečný vůdce národa, klidný, situaci pevně v rukou. Po návratu do Washingtonu okamžitě zahájil konzultace s představiteli odpovědnými za bezpečnost země – ministrem zahraničí a obrany, svým poradcem pro otázky národní bezpečnosti a ředitelem Ústřední zpravodajské služby. Přesně v 18.20 informoval Vandenberg novináře na tiskové konferenci o obsahu jednání. Prezident zvažuje možnost vojenského odvetného úderu na teroristy, kteří jsou podle dosavadních výsledků vyšetřování za atentát odpovědní. Plavidla válečného námořnictva Spojených států se přesouvají do určených pozic ve východním Středomoří a Perském zálivu. V 18.30 stáli reportéři CNN, ABC, CBS a NBC přidělení do Bílého domu bok po boku na Severním trávníku a informovali americké občany, že prezident možná sáhne odplatou za zbabělý teroristický útok k rozhodné akci.

Mitchell Elliott tušil, že ráno vyzní čísla nočního průzkumu veřejného mínění velmi příznivě. Ale když teď seděl za stolem naproti Jamesovi Beckwithovi, šokovaly ho stopy únavy vyryté v jeho tváři. Elliott uvažoval, zdali jeho příteli už nechybí vůle dále bojovat. „Kdybych vás neznal, Anno, řekl bych, že byste odsud nejradši odešla hned a ne až za čtyři roky.“

Poznámka hraničila s vyvoláním debaty o politice, jenže Anna Beckwithová tentokrát nezměnila téma, jak by jindy bezpochyby učinila, ale probodla Elliotta vražedným pohledem přimhouřených modrých očí v jednom z řídkých případů, kdy dala najevo zlost.

„Upřímně řečeno, Mitchelli, mně je srdečně jedno, jestli odsud vypadneme za čtyři roky nebo za čtyři měsíce,“ řekla suše. „Prezident dal této zemi v posledních čtyřech letech vše, co mohl. Naše rodina přinesla těžké oběti. A jestli si národ zvolí do svého čela nevyzkoušeného senátora z Nebrasky, budiž, já se zlobit nebudu.“

Ta poznámka, to byla celá Anna Beckwithová, která ráda dávala najevo, že je nad politiku povznesená, že je pro ni život na výsluní moci přítěží, ne odměnou. Elliott ovšem věděl, jak se věci ve skutečnosti mají. Za flegmatickou fasádou Anny Beckwithové se skrývala tvrdá politička neznající slitování, která ve svém soukromém světě vládla obrovskou mocí.

Vstoupil číšník a odnesl použité nádobí, další naléval kávu. Prezident si zapálil. Anna ho už před dvaceti lety donutila přestat kouřit, ale povolila mu jednu cigaretu každý večer ke kávě. Beckwith v udivující ukázce síly vůle tedy kouřil pouze večer při kávě a pouze jedinou cigaretu. Když číšník odešel, ozval se Elliott: „Do voleb máme ještě měsíc času, Anno. Ještě můžeme docílit zvratu.“

„Vážený Mitchelli Elliotte, teď mluvíte jako ti tuctoví politologové, kteří vystupují v nesmyslných diskusních pořadech a rozhazují z obrazovky perly moudrosti, jako že se americký lid ještě nestačil na volby soustředit. Víte stejně dobře jako já, že poměr hlasů voličů se mezi dneškem a dnem voleb už nezmění.“

„Za jiných okolností bych řekl, že máte pravdu. To přiznávám. Ale před dvěma dny sestřelil arabský terorista americké civilní letadlo a prezident má teď jeviště jen pro sebe. Sterling vypadl ze hry. Prezidentovi se naskytla fantastická příležitost předvést své schopnosti při řešení krize.“

„Proboha svatého, Mitchelli, zemřelo dvě stě padesát lidí a vy se radujete, protože se domníváte, že nám ta tragédie pomůže naklonit veřejné mínění na naši stranu!“

„Tohle Mitchell neřekl, Anno,“ napomenul ji Beckwith. „Jen si poslechni rozhlas nebo televizi. Vše, co se odehraje během volebního roku, je nahlíženo prizmatem politiky. Namlouvat si něco jiného by bylo naivní.“

Anna Beckwithová prudce vstala ze židle. „Nuže, tato naivní postarší dáma už toho má pro jeden večer dost.“ Prezident s Elliottem povstali. Anna políbila manžela na tvář a návštěvníkovi podala ruku. „Je unavený, Mitchelli. Od chvíle, kdy se mu naskytla ta vaše fantastická příležitost, toho moc nenaspal. Dlouho ho nezdržujte, ať si může lehnout.“

Po Annině odchodu sešli oba muži po schodech a krytým průchodem zamířili do Oválné pracovny. V krbu plápolal oheň a lustry tlumeně zářily. Paul Vandenberg už na ně čekal. Beckwith se usadil do ušáku u krbu a Vandenberg si přisunul křeslo k němu. Elliottovi tak zůstala jedna z pohodlných bílých pohovek. Posadil se a okamžitě se zabořil do měkkého čalounění. Připadal si fyzicky menší než jeho dva společníci a vůbec se mu to nelíbilo. Vandenberg jeho nevoli vycítil a rty mu zvlnil zlomyslný úsměšek.

Beckwith se upřeně zadíval na šéfa svého osobního štábu a pak na Elliotta. „Tak dobře, pánové. Co kdybyste mně konečně řekli, co má tohle všechno znamenat.“

Slova se ujal Elliott. „Pane prezidente, chci udělat vše, co bude v mých silách, abych vám pomohl vyhrát volby – pro dobro naší nádherné země a pro dobro amerického lidu. A jsem přesvědčen, že vím, jak tohoto cíle dosáhnout.“

Prezident pozvedl obočí, zjevně zaujatý. „Tak ven s tím, Mitchelli.“

„Ještě okamžik, pane prezidente,“ požádal Elliott. „Domnívám se, že by bylo správné nejprve se pomodlit k Všemohoucímu.“

Mitchell Elliott vstal z pohovky, klesl uprostřed Oválné pracovny na kolena a začal se modlit.

*****

„Myslíš, že na to přistoupí, Paule?“

„Těžko říct. Chce se na to vyspat. To je dobré znamení.“ Během krátké jízdy z Bílého domu většinou mlčeli. Oba muži neradi mluvili v uzavřeném prostoru – včetně kabin vládních limuzín. Teď kráčeli bok po boku po mírně stoupající California

Street kolem jasně nasvětlených výstavných domů Kaloramy. Ve větvích pofukoval vlhký vítr a v nažloutlém světle lamp se k zemi plavně snášelo listí barvy zlata a rubínů. Až na šumění větví a brumlání řídkého provozu na Massachusetts Avenue je obklopovalo ticho. Poslali řidiče napřed a limuzína teď parkovala před Elliottovým domem se zhasnutými světly a vypnutým motorem. Několik kroků za nimi, mimo doslech, je nenápadně sledoval tělesný strážce.

„V tak mizerné náladě jsem ho už dlouho neviděl,“ poznamenal Elliott.

„Je unavený.“

„A jestli nám dá zelenou, doufám, že bude mít dost energie a odhodlání, aby záměr obhájil v Kongresu a před voliči.“

„Je nejlepší herec v úřadu od vlády Ronalda Reagana. Jestli mu připravíme dobrý scénář, odříká bezchybně svůj text a pohlídá si narážky.“

„Tak si musíš dát zatraceně záležet, abys mu připravil opravdu dobrý scénář.“

„Už jsem pro něj objednal projev.“

„Bože na nebesích! Zítra ráno se o tom určitě dočteme v Postu.“

„Neboj se. Koncept jsem zadal nejlepší autorce projevů, kterou mám. Pracuje na něm doma, takže do počítačového systému Bílého domu, kam má přístup kdejaký hacker a lovec senzací, se nedostane ani čárka.“

„Výborně. Rád slyším, Paule, že jsi neztratil nic ze svého důvtipu.“

Vandenberg na poznámku neodpověděl. Kolem nich projela nenápadná malá toyota a odbočila do 23. ulice. Koncová světla zmizela ve tmě. Vandenberg si vyhrnul límec svrchníku proti dorážejícím poryvům větru.

„Tvůj výkon byl také obdivuhodný, Mitchelli. Prezident byl očividně dojatý. Ráno se probudí a pochopí, že navržené řešení je rozumné a jedině možné. Tím jsem si zcela jistý. Spojím se s nejdůležitějšími televizními a rozhlasovými stanicemi a zajistím přímý přenos prezidentova projevu z Oválné pracovny.“

„Myslíš, že na to média přistoupí?“

„Samozřejmě. V minulosti sice reptala, když se domnívala, že zneužíváme privilegia Bílého domu a vysíláme projevy z Oválné pracovny z čistě politických důvodů, ale v případech, jako je tento, nemůže nikdo nic namítat. A navíc se tvoje iniciativa objeví až na druhém místě. Prezident nejdřív ohlásí národu, že ozbrojené síly Spojených států právě provedly zničující úder na Meč z Gazy a všechny, kdo ho podporovali. Pochybuju, že by nějaký majitel televizní sítě byl natolik arogantní, aby odmítl vysílat prezidentův projev v tak závažné chvíli.“

„Domníval jsem se, Paule, že člověk tvých zkušeností by nikdy takto média nepodceňoval.“

„Říkají o mně, že jsem šedá eminence, skrytá moc ve státě. Když se něco nezdaří, vina je na mě, ale když něco vyjde, musím se o uznání hlásit.“

„Nuže, radím ti, aby ses postaral, že to v tomto případě vyjde.“

„Postarám, neboj se.“

„Jak ti můžu pomoct?“

„Když co nejrychleji a ve vší tichosti opustíš město.“

„Obávám se, že to nemůžu.“

„Proboha svatého, kladl jsem ti na srdce, ať na sebe neupozorňuješ.“

„Pozval jsem zítra na večeři malou uzavřenou společnost. Braxton s několika svými partnery a jeden senátor, kterému bohužel musím podkuřovat.“

„Připiš na seznam pozvaných i mě.“

„Myslel jsem, že budeš mít dost své vlastní práce.“

„Prezident přednese projev mezi devátou a čtvrt na deset. Hned potom budu volný. Drž mně místo u stolu.“

Vandenberg nasedl zadními dveřmi do vládní limuzíny a ticho noci narušilo zavrčení startéru. Automobil odbočil vlevo na Massachusetts Avenue a zmizel z dohledu. O několik vteřin později projela před domem toyota, tentýž nenápadný vůz, kterého si všimli před několika minutami.

Mitchell Elliott počkal, až se k němu Mark Calahan připojí cestou ke vchodu do domu,

„Zapsal jste si poznávací značku toho auta?“

„Zajisté, pane Elliotte.“

„Prověřte ji. Chci vědět, komu patří.“

„Provedu, pane.“

*****

O dvacet minut později si Elliott četl v knihovně, když ho asistent a tělesný strážce v jedné osobě vyrušil.

„Vůz je registrovaný na jméno Susanna Daytonová. Bydlí v Georgetownu.“

„Susanna Daytonová je reportérka listu Washington Post, která připravuje článek o mém spojení s Beckwithem.“

„Mohla to být i náhoda, pane Elliotte, ale já bych řekl, že sleduje váš dům.“

„Od tohoto okamžiku ji budete mít pod dozorem čtyřiadvacet hodin denně. Nasaďte na ni tolik mužů, kolik bude potřeba. Chci vědět, co dělá a s kým se stýká. Co nejrychleji se musíte dostat k ní do domu. Napíchněte jí všechny pokoje a samozřejmě telefonní linku. A dejte si na ní záležet. Ne aby vám něco uniklo.“

Calahan odešel a zavřel za sebou. Mitchell Elliott popadl sluchátko a vytočil Bílý dům. O třicet vteřin později ho ústředna přepojila na telefon zabudovaný ve Vandenbergově služebním voze.

„Obávám se, Paule, že tady máme drobný problém.“

08 KAPITOLA

WASHINGTON, D. C.

Pomander Walk představuje francouzský ostrůvek ukrytý v srdci Georgetownu – shluk deseti malých domků nedaleko náměstí Volta Place, k němuž vede ulička tak úzká, že jí neprojede ani osobní automobil. Susanna Daytonová si to místo zamilovala na první pohled. Fasády z vybělených cihel, okenní rámy zářící veselými barvami, květinové vodopády v truhlíkách na schodech. V sousedství park, perfektní výběh pro jejího zlatého retrievera. Když se před dvěma lety konečně jeden z deseti domků uvolnil, Susanna prodala byt na Connecticut Avenue a přestěhovala se.

Zaparkovala na Volta Place, popadla tašku a vystoupila. Přestalo pršet a dlažbu pokrýval koberec spadaného listí. Susanna zabouchla dveře, zamkla auto a prošla uličkou. V Pomander Walk panovalo jako obvykle ticho a klid. Za oknem obývacího pokoje v protějším domku poblikávala televizní obrazovka.

Když Susanna vyběhla po několika schůdcích ke dveřím a strčila klíč do zámku, Carson se hlasitě rozštěkal. Jakmile se dveře otevřely, odběhl do kuchyně a vrátil se s vodítkem v zubech.

„Ještě musíš počkat, miláčku. Nechej mě chvíli pracovat. A taky se musím převléknout.“

Domeček byl malý, ale pohodlný a jednomu člověku bohatě stačil. Dole kuchyň a obývací pokoj, nahoře dvě ložnice. Když byla ještě vdaná, bydlela s manželem ve velkém domě v centru města, dva bloky od 34. ulice. V rámci rozvodového vyrovnání dům prodali a utrženou částku si rozdělili. Se svou novou manželkou, cvičitelkou aerobiku ve fitcentru, kam chodil, se Jack usadil v Bethesdě v domě s výhledem na Rock Creek. Susanna byla ráda, že se odstěhoval. Chtěla zůstat v Georgetownu, aniž by si musela dělat starosti, že občas do Jacka a další trofeje v jeho sbírce narazí.

V neobsazené ložnici si zařídila kancelář. Podlahu pokrývaly papíry a složky a zabudované poličky přetékaly knihami. Položila přenosný počítač na stůl a za okamžik se monitor z tekutých krystalů rozjasnil. Pět minut rychle psala. Carson seděl ve dveřích, sledoval ji oddaným psím pohledem a z tlamy mu viselo vodítko. Úžasně plodná noc! Elliott strávil tři hodiny v Bílém domě, s největší pravděpodobností s prezidentem. A pak ho viděla, jak se před svým domem na California Street prochází s šéfem prezidentova osobního štábu Paulem Vandenbergem. Brány izolovaně, nebyly by tyto informace nijak závažné, ale když je zařadí do zbytku skládanky, získá působivou mozaiku. Dnes v noci už víc udělat nemůže. Ráno si promluví s šéfredaktorem, seznámí ho se skutečnostmi, které zjistila, a uváží, kam zaměřit pozornost v dalším tahu.

Zakódovala soubor a uložila ho na harddisk a dvě diskety, z nichž druhou odnesla do ložnice. Hodiny ukazovaly několik minut po jedenácté, ale Susanna byly nabuzená po nespočetných pohárcích kávy, které vypila během dlouhých hodin čekání za volantem. Stáhla si svetr přes hlavu, spustila sukni ke kotníkům a vystoupila z ní, srolovala punčochy a svlékla spodní prádlo. Ze skříňky vytáhla modré elastické běžecké kalhoty a bavlněný rolák. Rychle se oblékla. Na věšáku v koupelně visela nylonová bunda. Vklouzla do ní a nad umývadlem si smyla zbytky mejkapu z obličeje. Líčila se před patnáctí hodinami!

Osušila si tváře a zadívala se na sebe do zrcadla. Ve čtyřiceti letech se Susanna Daytonová stále považovala za celkem atraktivní ženu. Tmavohnědé oči, olivová pleť. Na ramena jí padaly tmavé zvlněné vlasy. Ale dlouhé náročné hodiny zasvěcené investigativní žurnalistice se již začaly v obličeji projevovat. Po rozvodu s Jackem se vrhla do práce s ještě větší vervou. Šestnáct hodin denně bylo normou, nikoli výjimkou. Občas se scházela s různými muži a s některými se i vyspala, ale práce měla vždy přednost.

Carson netrpělivé přecházel chodbou v patře. „Tak pojď, chlapče. Konečně se dočkáš.“

Susanna vzala disketu a následovala psa do přízemí. Několikrát se protáhla, aby uvolnila ztuhlé svaly, a pak uchopila mobilní telefon a vyťukala číslo svého souseda, ekologického aktivisty Harryho Scanlona.

„Jdu se proběhnout s Carsonem,“ oznámila. „Když se do půl hodiny nevrátím, zavolej pro pomoc.“

„Kam jdeš?“

„Ještě nevím. Možná k Dupont Circle a zpět.“

„A kde jsi se k čertu celý den toulala?“

„Pracovala jsem – jako obvykle. Cestou ti zase něco hodím do schránky.“

„Dobře.“

„Dobrou noc, drahý můj.“

„Dobrou noc, lásko.“

Přerušila hovor a telefon spolu s operátorem uložila do ledvinky, připnula si ji k opasku a vyšla před dům. Uvědomovala si, že jít si zaběhat takhle pozdě v noci je pořádná pitomost – však se ji přátelé kvůli tomu něco napeskovali –, ale pokaždé si s sebou brala mobilní telefon a Carson by ji v případě nouze také ochránil.

Vyběhla po schodech k Harryho dveřím a vhodila disketu štěrbinou do jeho schránky na dopisy. Opatrná Susanna vyznávala přesvědčení, že je třeba zálohovat i záložní kopie – kdyby ji někdo vykradl nebo její dům shořel, pořád jí zůstanou poznámky uložené u souseda. Harry si ovšem myslel, že jí snad přeskočilo a že to silně přehání, ale měl ji rád a byl k jejím vrtochům shovívavý, a tak mlčel. Vypracovali si rotační systém – když mu Susanna hodila do schránky novou disketu, hned druhý den ráno jí stejnou cestou vrátil tu starou.

Vyklouzla z uličky. Když si Carson ulevil u nedalekého stromu, Susanna vytáhla zip bundy až ke krku, aby jí nebyla zima, a rozběhla se do tmy. Carson poslušně klusal vedle ní.

*****

Muž, který seděl v zaparkovaném automobilu na Volta Place, se díval, jak mizí v temnotě. Věděl, že moc času mu nezbývá. Bylo pozdě a ta ženská určitě nebude po pustém Georgetownu pobíhat dlouho. Bude si tedy muset pospíšit.

Vystoupil z auta, tiše přivřel dveře a zamířil do uličky. Měl na sobě černé kalhoty, tmavou košili a černou koženou bundu. V pravé ruce nesl malý kožený kufřík. Mark Calahan neztrácel čas. Kdysi sloužil u speciální vojenské jednotky – SEALs válečného námořnictva, abychom byli úplně přesní – a samozřejmě věděl, jak tiše proniknout do zamčeného domu. Věděl také, jak objekt opustit, aniž by zanechal sebemenší stopu.

Ze shluku deseti domků jediný vykazoval nějaké známky života. Třicet vteřin poté, co vstoupil do uličky, Calahan úspěšně překonal zámek na dveřích Susanny Daytonové a vstoupil.

Zdržel se uvnitř patnáct minut a odešel stejně nenápadně, jako přišel.

*****

Déšť probudil Michaela ve čtyři ráno. Pokusil se znovu usnout, ale bezvýsledně. Pokaždé, když zavřel oči, viděl před sebou letoun řítící se v plamenech do moře a obličej Hassana Mahmúda, roztrhaný třemi kulkami. Tiše vyklouzl z postele sešel do přízemí a přes halu zamířil do pracovny. Posadil se a zapnul počítač.

Na obrazovce monitoru střídaly fotografie, záznamy, policejní svodky, hlášení spřátelených výzvědných služeb a oběžníky agentury a Michael je – pokolikáté už? – pozorně studoval. Vražda vládního úředníka ve Španělsku, ke které se nejdřív přihlásila baskická separatistická organizace ETA, ale později svou účast popřela. Vražda vysokého policejního důstojníka v Paříži, ke které se nejdřív přihlásila militantní skupina Přímá akce, ale později svou účast popřela. Vražda člena představenstva koncernu BMW, ke které se nejdřív přihlásila Frakce Rudé armády, ale později svou účast popřela. Vražda jednoho z vedoucích představitelů OOP, ke které se nejdřív přihlásila jiná palestinská frakce, ale později svou účast popřela. Vražda izraelského podnikatele v Londýně, ke které se nejdřív přihlásila Lidová fronta pro osvobození Palestiny, ale později svou účast popřela. Ke všem atentátům došlo v kritických okamžicích a pokaždé měly za následek vyhrocení napětí. A všechny se vyznačovaly jedním společným znakem – každou oběť vrah zasáhl třemi střelami do obličeje.

Michael otevřel další soubor. Jméno oběti: Sára Randolphová. Byla to bohatá a krásná studentka dějin umění s levicovými názory a Michael Osbourne se do ní – přes veškeré varování zdravého rozumu – za svého působení v Londýně bezhlavě zamiloval. Věděl, že kvůli jejímu politickému přesvědčení by osobní oddělení CIA spustilo poplach, a tak porušil jedno ze základních pravidel agentury a rozhodl se navázaný vztah neoznámit. Když pak Sáru na nábřeží ve čtvrti Chelsea zavraždili, Ústřední zpravodajská služba to pokládala za důkaz, že Michaelovo krytí vybuchlo a že nemůže nadále pracovat v terénu.

Klikl tlačítkem myši na fotografii a zvětšil ji přes celou obrazovku. S krásnější ženou se v životě nesetkal, ale vrah ji kromě života připravil i o její krásu; tři zásahy do obličeje střelami ráže devět milimetrů – stejně jako u ostatních. Michael tehdy vraha na prchavý okamžik zahlédl. Byl přesvědčen, že tentýž muž má na svědomí i ty další oběti a že právě on zabil Hassana Mahmúda.

Kdo to je? Pracuje pro nějakou vládní organizaci, nebo je to nájemný vrah na volné noze? Proč pokaždé zabíjí stejným způsobem? Michael si zapálil cigaretu a položil si jinou otázku: Skutečně existuje, nebo je to jen výplod mé fantazie, duch, který se vynořuje ze záznamů? Carter se domnívá, že si pouze něco namlouvám, uvažoval, a kdybych teď s touto teorií přišel, hodil by mi ji na hlavu a Monika Tylerová by se k němu nadšeně připojila. Michael vypnul počítač a vrátil se do ložnice.

09 KAPITOLA

WASHINGTON, D.C.

Následujícího rána listoval Paul Vandenberg stránkami novin. Seděl na zadním sedadle služební limuzíny, která ujížděla po George Washington Parkway a mířila k Bílému domu. Většina úředníků v prezidentově okolí se spokojila s mediálním přehledem, připravovaným každé ráno tiskovým odborem prezidentské kanceláře, ale Vandenberg, fenomenálně rychlý čtenář, chtěl mít všechno z první ruky. Musel se přesvědčit na vlastní oči, jak je hra rozehrána a kde se který článek nachází. Horní nebo dolní polovina stránky? První strana nebo kdesi uvnitř? A kromě toho souhrnům zásadně nedůvěřoval. Potřeboval surová data, nezkreslené, nepřežvýkané údaje. Jeho mozek byl schopen uchovat a zpracovat úžasný objem informací – na rozdíl od svého šéfa, kterému se musela porce nakrájet na malé kousky, aby ji dokázal strávit.

To, co viděl, se Vandenbergovi zamlouvalo. Sestřelení letu 002 dominovalo titulním stránkám všech hlavních deníků v zemi. Prezidentská kampaň jako by přestala existovat. Sólokapra dne přinesly Los Angeles Times. Zpravodajští a vojenští odborníci se shodli, že za atentát je odpovědná teroristická skupina Meč z Gazy. Noviny detailně seznamovaly čtenáře se všemi podrobnostmi včetně grafického znázornění způsobu, jakým byl útok proveden, a profilu atentátníka Hassana Mahmúda. Vandenberg se usmál. Nápad podstrčit informace právě Los Angeles Times pocházel z jeho hlavy. Je to nejdůležitější deník, který vychází v Kalifornii, a před dnem prezidentských voleb potřebují v tomto státě trochu zabodovat.

I zbytek se Vandenbergovi líbil. Beckwithově cestě na Long Island se dostalo mimořádné pozornosti. The New York Times a The Washington Post otiskly doslovné znění každé věty, kterou prezident na smutečním shromáždění pronesl. Všechny noviny svorně otiskly snímek agentury Associated Press, na němž Beckwith utěšuje matku jedné z mladých obětí atentátu. Beckwith jako zarmoucený otec. Beckwith jako anděl smutku. Sterling je v podstatě odstavený k ledu. Jeho volebnímu turné v Kalifornii nevěnoval tisk prakticky žádnou pozornost. Perfektní.

Automobil zastavil před Bílým domem. Vandenberg vystoupil a zamířil k Západnímu křídlu, kde měl svou prostornou a přepychově zařízenou kancelář s francouzským oknem, které vedlo na malé kamenné patio u Jižního trávníku. Posadil se za stůl, a když prošel záplavu telefonických vzkazů, krátce si ověřil prezidentův pracovní program. Vandenberg smetl ze stolu všechno, co se netýkalo sestřeleného letadla. Chtěl, aby prezident večer předstoupil před televizní kamery odpočatý a uvolněný. Čeká ho bezpochyby nejdůležitější okamžik ve funkci, nejdůležitější projev jeho politické kariéry.

Do kanceláře nahlédla jedna ze tří Vandenbergových sekretářek. „Kávu, pane Vandenbergu?“

„Díky, Margaret.“

V půl osmé se kancelář zaplnila vysokými úředníky prezidentské kanceláře – tiskový tajemník, vedoucí rozpočtového a vojenského odboru, poradce pro domácí politiku, zástupce poradce pro otázky národní bezpečnosti a pracovník odpovědný za styk s Kongresem. Vandenberg si potrpěl na rychlé a neformální porady. Každý úředník přišel se zápisníkem, šálkem kávy a koblihou nebo rohlíkem. Vandenberg řídil poradu ve stoje a často odešel od stolu a procházel rychlými kroky místností. Vstřebával nejnovější informace, rozdával instrukce, rozděloval úkoly a řešil problémy. Porada skončila podle plánu ve tři čtvrtě na osm a do schůzky s prezidentem měl Vandenberg patnáct minut času.

„Margaret, prosím žádné hovory ani návštěvy.“

„Jistě, pane Vandenbergu.“

Paul Vandenberg stál po boku Jamese Beckwitha již dlouhých dvacet let – v Sacramentu i na Capitol Hillu –, ale teď ho čeká vůbec nejdůležitější setkání s ním. Otevřel francouzské okno, vyšel na sluncem zalité patio a zhluboka dýchal svěží říjnový vzduch. Média spekulovala o jeho vlivu, ale i nejostřílenější washingtonští novináři by šokované žasli, kdyby věděli, jakou skutečnou mocí Paul Vandenberg vládne. Většina jeho předchůdců byla přesvědčena, že jejich úkolem je pomáhat prezidentovi dospět k správnému rozhodnutí tak, že se postarají, aby naslouchal správným lidem a dostával správné informace. Vandenberg nahlížel na svou práci jinak – rozhoduje on a svá rozhodnutí prezidentovi podsouvá. Jejich schůzky se nikdy příliš neodchylovaly od připraveného scénáře. Beckwith pozorně naslouchá, pomrkává, přikyvuje a občas si zapíše stručnou poznámku. Nakonec se zeptá: „Co bychom podle vašeho názoru měli udělat, Paule?“ A Vandenberg mu to řekne.

*****

Elizabeth Osbourneová stála na rohu Čtyřiatřicáté ulice a M Street, oblečená v barevné teplákové soupravě a kožených teniskách. Navzdory časné ranní hodině proudil přes most Key do Georgetownu hustý provoz. Několika hlubokými předklony si protáhla záda a nohy. Řidič za volantem projíždějícího automobilu našpulil rty a poslal jí vzdušný polibek. Elizabeth ho ignorovala, i když měla co dělat, aby se ovládla a nezvedla za ním ruku s nataženým prostředníkem. Nejdříve se objevil Carson. Sbíhal s vyplazeným jazykem po mírném návrší od Prospect Street, následován v krátkém závěsu Susannou Daytonovou.

Obě ženy poklusávaly na místě, a když naskočila zelená, přeběhly silnici a zamířily podél průplavu. Překročily ho po úzké dřevěné lávce a rozběhly se po pěšině mezi stromy. Carson pelášil napřed, štěkal na ptáky a pak proháněl párek vyděšených veverek.

„Kde zůstal dneska Michael?“

„Musel hned ráno do práce,“ odpověděla Elizabeth. Jen velmi nerada Susanně lhala o manželově práci. Obě ženy se seznámily na právnické fakultě Harvardovy univerzity a jejich přátelství přetrvalo léta. Bydlely nedaleko, běhávaly spolu a často si vyšly na večeři. Po Susannině rozvodu se jejich vztah ještě upevnil. I Jack byl partnerem právnické kanceláře Braxton, Allworth and Kettlemen a Elizabeth se v době rozpadu jejich manželství ocitla v nezáviděníhodném postavení neoficiálního prostředníka.

„A co Jack?“ zeptala se Susanna. Jejich hovor se pokaždé nevyhnutelně stočil k Jackovi. Susanna ho kdysi bláznivě milovala a Elizabeth ji podezřívala, že svého bývalého manžela miluje pořád.

„Daří se mu dobře.“

„To mi neříkej. Řekni mi, že je na tom mizerně.“

„Tak dobře. Je neschopný právník a pitomý blbec. Spokojená?“

„Je mi mnohem líp. Co ta jeho sušinka?“

„Minulý týden ji přivedl na firemní večírek. Mělas vidět její šaty. Ale bože můj, jak já jí tu její postavu závidím! Braxton sotva dokázal udržet jazyk v puse, jak slintal.“

„Vypadala jako lehká holka? Tak řekni, že vypadala jako děvka.“

„Ano, přesně tak vypadala.“

„A je jí Jack věrný?“

„Nejspíš ne. Zaslechla jsem, že si něco začal s jednou naší klientkou.“

„To mě nepřekvapuje. Jack je fyziologicky neschopný zachovat věrnost jedné ženě. Dávám jeho manželství s tou kočičkou maximálně tři roky.“

Stromy se rozestoupily a před nimi se otevřela louka zalitá sluncem. Elizabeth si stáhla rukavice a čelenku a zastrčila je do kapsy bundy. Zezadu je předjel vysokou rychlostí mladík na horském kole. Vlevo na průplavu napínala proti mírnému proudu své síly osma Georgetownské univerzity.

„Jak jsi dopadla včera u doktora?“ přešla Susanna opatrně na jiné téma.

Elizabeth jí řekla všechno. Kromě Michaelovy práce neměly obě ženy mezi sebou žádné tajemství.

„Myslí si, že ti umělé oplodnění zabere?“

„Nemá ponětí. Střílí naslepo. Čím víc toho o neplodnosti vím, tím víc se mi zdá, že doktoři si vlastně nejsou vůbec ničím jistí.“

„Jak se s tím vyrovnáváš?“

„Ale jo, jde to. Prostě to chci zkusit, ať to mám za sebou a vím, na čem jsme. Jestli opravdu nemůžeme mít děti, musíme se s tím smířit. Život půjde dál.“

Několik minut běžely mlčky. Dohonil je Carson, v zubech metr dlouhou větev, kterou odlomil ze stromu při marném dorážení na veverky.

„Chtěla bych teď porušit nepsané pravidlo našeho přátelství,“ ozvala se Susanna.

„Chceš se mě zeptat na případ, na kterém naše firma pracuje?“

„Na případ ani ne. Na klienta. Mitchell Elliott.“

„Je to Braxtonův klient. Náhodou s ním dneska večeřím.“

„Fakt?“

„Ano. Je ve městě. Braxton mi účast doslova nařídil.“

„Já vím, že je ve městě. Včera večeřel v Bílém domě. Po večeři ho Paul Vandenberg odvezl domů a oba absolvovali dlouhou soukromou procházku po California Street.“

„Jak tohle všechno víš?“

„Sledovala jsem je.“

„Susanno!“

Řekla Elizabeth o úkolu, jímž ji šéfredaktor pověřil, o tom, co dosud zjistila o Mitchellovi Elliottovi a jeho pochybných sponzorských darech Beckwithovi a republikánské straně.

„Potřebuju tvou pomoc, Elizabeth. Musím se dozvědět víc o vztazích mezi Elliottem a Braxtonem. Potřebuju zjistit, jestli mu Braxton nějak pomáhá a jakou roli hraje při zajišťování toku peněz do stranické pokladny.“

„Dobře víš, že tohle udělat nemůžu, Susanno. Nemůžu zradit důvěru jednoho z našich klientů. Letěla bych jako namydlený blesk. Bože můj, vždyť za tohle by mě vyhodili z advokátní komory!“

„Elliott je špinavý až po kořínky vlasů. A jestli mu Braxton pomáhá, taky se ušpinil.“

„Přesto ti nemůžu pomoct. Bylo by to neetické.“

„Promiň, že se odvolávám na naše přátelství, ale šéfredaktor na mě s tím článkem hodně tlačí. A kromě toho se mně z lidí jako Mitchell Elliott dělá na zvracení.“

„Ale ty prostě děláš jen svou práci, když strkáš nos do cizích věcí. Budiž ti odpuštěno.“

„Můžu ti aspoň večer zavolat a zeptat se, jak večeře probíhala?“

„Ano. To si snad se svým svědomím vyřídím.“ Doběhly k Fletcherově loděnici a zastavily se. Chvíli se protahovaly a pak zamířily zpět do Georgetownu. Proti nim běžel muž v tmavomodré soupravě. Na hlavě měl baseballovou čepici a na očích sluneční brýle.

*****

Muž, který kolem nich proběhl, nebyl obyčejný běžec pro zdraví. V pravé ruce držel citlivý směrový mikrofon a na břiše měl upevněný miniaturní magnetofon. Susannu Daytonovou sledoval od okamžiku, kdy vyšla ze dveří svého domku. Takový úkol se mu zamlouval – svěží podzimní ráno, malebné okolí a ženy běžely dost rychle, aby si slušně protáhl svaly. Seběhl ještě asi sto metrů k dřevěnému molu u loděnice, kde se náhle obrátil a natáhl krok a rychle zkracoval náskok obou žen. Třicet metrů za nimi zpomalil a udržoval si od nich stejný odstup. Mikrofon v pravé ruce mířil na klusající postavy.

*****

Paula Vandenberga pokaždé zamrazilo, když vstoupil do Oválné pracovny. Prezident vešel přesně v osm a vzápětí za ním pětice mužů. Jeho předchůdci se snažili mít svůj kabinet pokud možno pestrý a různorodý, ale James Beckwith dával přednost tomu, aby jeho nejbližší spolupracovníci byli pokud možno jako on, a vůbec to nepokládal za vadu na kráse. Muži se usadili kolem krbu – viceprezident Ellis Creighton, poradce pro otázky národní bezpečnosti William Bristol, ministr zahraničí Martin Claridge, ministr obrany Allen Payne a ředitel Ústřední zpravodajské služby Ronald Clark.

Technicky vzato měl podobné porady nejvyššího vedení země řídit prezident, ale Vandenberg zde působil jako šéf protokolu a hlavní ceremoniář. Určoval program a dbal na jeho dodržování, usměrňoval tok konverzace a snažil se, aby diskuse nesklouzla mimo dané téma.

„Prvním bodem jednání je navrhovaný úder proti Meči z Gazy,“ prohlásil Vandenberg úvodem. „Co kdybyste začal vy, Rone.“

Ředitel CIA přišel vybaven mapami a satelitními fotografiemi. „Meč z Gazy disponuje třemi hlavními výcvikovými základnami,“ zahájil výklad. „První leží uprostřed pouště v Libyi asi sto mil jižně od Tripolisu, druhá nedaleko města Šár Kor na západě Íránu a třetí tady,“ poklepal na mapu, „v Al Burei v Sýrii. Pokud tyto základny zničíme, zasadíme organizaci těžký psychologický úder.“

Beckwith svraštil obočí. „Proč pouze psychologický, Rone? Chci jim uštědřit zničující lekci.“

„S vaším dovolením, pane prezidente, se nedomnívám, že je to realistický cíl. Meč z Gazy je malá, vysoce mobilní a obtížně zasažitelná skupina. Vybombardování jejich výcvikových středisek nám přinese dobrý pocit z alespoň částečné pomsty, ale s pravděpodobností hraničící s jistotou mohu prohlásit, že tato akce je nezlikviduje.“

„Vaše doporučení, Rone?“

„Navrhuju, abychom na ty zkurvysyny zaútočili vším, co máme po ruce. Ale úder musí být chirurgicky přesný. Nesmíme si dovolit vybombardovat obytnou čtvrť a poskytnout tak radikálním islamistům několik stovek nových mučedníků.“

Vandenberg se zadíval na ministra obrany Paynea: „Tohle je vaše parketa, Allene. Můžeme to provést?“

Payne povstal. „Samozřejmě. Pane prezidente, v této chvíli operuje na hlídkové plavbě v severní části Perského zálivu raketový křižník Ticonderoga. Jeho řízené střely mohou vymazat výcvikovou základnu v Íránu z povrchu zemského se zničující přesností. Máme k dispozici satelitní záběry toho tábora a jeho poloha byla zanesena do naváděcích systémů raket. Střely se nespletou a cíl určitě zasáhnou.“

„Dobře. A co základny v Sýrii a Libyi?“ zeptal se prezident.

„Letadlová loď J. F. Kennedy se svou bojovou skupinou zaujala pozici ve východním Středomoří. Základnu v Sýrii zlikvidujeme snadno střelami s plochou dráhou letu. Hlavní operační základna skupiny leží ovšem v Libyi a ta bude vyžadovat mohutnější úder, protože je největší a nejrozlehlejší. Proto v Libyi nasadíme stíhací bombardéry ze základen v Itálii.“

Prezident se obrátil na ministra zahraničí: „Jaký dopad bude mít tato odvetná akce na naši blízkovýchodní politiku, Martine?“

„Těžko říct, pane prezidente. Určitě popudí islámské radikály a povede k nepokojům na Západním břehu a v pásmu Gazy. Pokud se týká Sýrie… Rozhodně bude těžší dostat Asada k mírovým jednáním, ale on se do nich stejně moc nehrnul. Současně ovšem vyšleme velmi silný a srozumitelný signál všem zemím, které stále podporují mezinárodní terorismus. Proto máte mou plnou podporu, pane prezidente.“

„A rizika, pánové?“ zeptal se Vandenberg.

Poradce pro otázky národní bezpečnosti William Bristol si odkašlal. „Musíme se smířit s tím, že existuje nebezpečí, že se Libye, Írán nebo Sýrie rozhodnou k protiútoku.“

„Jestli to udělají,“ vyskočil ministr obrany Payne, „zaplatí za to nepředstavitelnou cenu. Máme ve Středomoří a v Perském zálivu rozmístěny dostatečné síly, abychom těmto zemím zasadili zničující údery.“

„Existuje ještě jiná hrozba,“ poznamenal ředitel CIA Clark. „Protiútok v podobě dalších teroristických akcí. Prostě eskalace terorismu. Rozhodně bychom měli varovat všechna naše velvyslanectví a občany, kteří pobývají v cizích zemích.“

„Už se stalo,“ ubezpečil přítomné ministr zahraničí Claridge. „V noci jsme na všechny strany rozeslali šifrované sdělení v tomto smyslu.“

Nakonec se Beckwith obrátil k Vandenbergovi. „Co si o tom myslíte vy, Paule?“

„Myslím, že bychom na ně měli udeřit a udeřit tvrdě, pane prezidente. Plánovaná odpověď je přiměřená, rozhodná a dokazuje naše odhodlání. Dokazuje, že vláda Spojených států vykoná všechny potřebné kroky, aby ochránila své občany. A z vnitropolitického hlediska půjde o naprosté vítězství. Sterling vás bude muset podporovat, jinak by vypadal jako vlastizrádce. Jako prezidentský kandidát v podstatě skončil.“

V místnosti se rozhostilo ticho. Všichni čekali, až prezident promluví.

„Jsem přesvědčen, že Meč z Gazy představuje smrtelné nebezpečí pro občany a národní zájmy Spojených států amerických,“ řekl Beckwith rozhodným tónem. „Spáchali zbabělý a barbarský zločin proti této zemi a je nutno je potrestat. Kdy na ně můžeme udeřit?“

„Jakmile vydáte rozkaz, pane prezidente.“

„Dnes v noci. Udeříme dnes v noci, pánové.“

Vandenberg nahlédl do poznámek. Naaranžoval to dobře. Prezident dospěl k požadovanému rozhodnutí a je sám se sebou spokojen. Vandenberg odvedl vynikající práci.

„Než se rozejdeme, pánové,“ obrátil se k přítomným, „měli bychom projednat ještě jednu záležitost. Chcete pány informovat vy, pane prezidente, nebo to mám udělat já?“

*****

Calahan přehrál Elliottovi záznam odposlechu v knihovně domu v Kaloramě. Elliott napjatě poslouchal, pravý ukazovák položený na nose, pohled upřený na stromy za oknem. Kvalita nahrávky byla slušná, i když některé úseky rozhovoru byly kvůli rušení téměř nesrozumitelné. Když se magnetofon zastavil, Elliott zůstal bez hnutí sedět. Všechno tak pečlivě naplánoval, ale teď může všetečná reportérka příliš mnoha otázkami obrátit jeho úsilí vniveč.

„Mohla by být nebezpečná, pane Elliotte,“ poznamenal Calahan a vytáhl pásku z moderní hifi soupravy.

„Ano, jenže bohužel s ní momentálně nemůžeme dělat nic než opatrně vyčkávat. Jak jste zajistil odposlech?“

„Má mikrofony v každé místnosti a jeden v telefonu.“

„To nestačí. Musíte jí dát jeden i do auta.“

„Žádný problém. V noci parkuje na ulici.“

„Nabourejte se jí také do počítače. Chci, abyste za každou cenu získal všechno, co má uloženo na disku.“

Calahan přikývl.

„A musíme ji mít celý den pod drobnohledem, každý její krok. Okamžitě posaďte Rodrigueze do letadla. Ať se nechá zaměstnat v redakci Postu.“

„Rodriguez přece o žurnalistice vůbec nic neví.“

„To nevadí. Mám na mysli jinou práci.“

Calahan se zatvářil nechápavě.

„Rodriguez vyrostl v nejdivočejší čtvrti Bakersfieldu,“ vysvětloval Elliott. „Mluví španělsky jako kluk z mexického slumu.

Odmyslete si jeho obleky za šest set dolarů a módní účes a bude vypadat jako salvadorský farmář. Dejte mu zelenou kartu a zařiďte, že ho přijmou v úklidové službě, kterou využívá Post. Nejpozději zítra večer ho chci mít v tom baráku.“

„Dobrý nápad.“

„Chci o ní vědět všechno. Jak je na tom finančně, její rozvod, prostě všechno. Jestli chce hrát tvrdě, potom se ocitla na špatném hřišti.“

Calahan pozvedl magnetofonový pásek. „Co mám udělat s tímhle?“

„Zničte to.“

10 KAPITOLA

WASHINGTON, D.C.

Jestli vůbec existuje něco horšího než společenská večeře ve Washingtonu, pak je to nutnost jít na tuto večeři sama, pomyslela si Elizabeth Osbourneová. K výstavnému domu Mitchella Elliotta v Kaloramě dorazila se čtvrthodinovým zpožděním. Klíčky od mercedesu předala sloužícímu, chlapci, který vypadal sotva dost starý, aby měl řidičský průkaz, a vyrazila po chodníku. Michael zavolal pozdě odpoledne a oznámil, že ji bohužel nebude moci doprovodit, „protože se chystá něco velkého“. Elizabeth se pokusila najít místo něj náhradníka, ale tak narychlo? Dokonce i Jack Dawson, Susannin bývalý manžel, ji nechal ve štychu.

Elizabeth stiskla tlačítko a v útrobách impozantního domu se okázale rozezněl zvonek. Otevřel jí dokonale upravený majordomus ve fraku. Pomohl jí z kabátu a zvědavě vyhlédl před dveře v očekávání partnera. „Jsem sama,“ poznamenala Elizabeth zahanbeně a okamžitě toho litovala. Jakémusi podělanému poskokovi přece nemusíš nic vysvětlovat, pokárala se v duchu.

Majordomus ji informoval, že nápoje se podávají v zahradě. Prošla halou a francouzským oknem nahlédla do nádherné terasovitě uspořádané zahrady. Chlad podzimní noci zaháněly plynové hořáky. Po několika krocích se k ní přitočil číšník a nabídl jí sklenku vychlazeného chardonnay. Rychle vypila dobrou polovinu obsahu.

Když se rozhlédla po ostatních hostech, pocítila ještě silnější rozpaky. Obklopovala ji elita republikánské strany ve Washingtonu – vůdcové senátní většiny a menšiny ve sněmovně, řada kongresmanů a smetánka místních právníků, žurnalistů a lobbistů. Na vyvýšeném okraji bazénu stál a řečnil prominentní televizní komentátor, známý svými ultrakonzervativními názory. Elizabeth pomalu přistoupila k hloučku jeho posluchačů a sklenku držela před sebou jako štít. „Beckwith je ztracený,“ hlásala hvězda obrazovky, „protože zradil konzervativní principy republikánské strany.“ Obecenstvo souhlasně přikyvovalo. Promluvil Věštec s velkým V.

Elizabeth mrkla na hodinky. Osm. Uvažovala, jestli se jí podaří ten večer vůbec přežít. Uvažovala, kdo jako první kousavě upozorní na skutečnost, že je sama. Někdo na ni zavolal jménem. Otočila se. Šinul se k ní Samuel Braxton. Vynikající, mimořádně schopný a mimořádně bezohledný právník s postavou ragbisty, který věkem a bohatstvím zpohodlněl. Na masité paži mu visela poslední akvizice, prsatá blondýna jménem Ashley. Elizabeth nevěděla jistě, jestli je to manželka číslo tři, nebo už čtyři. Už se s ní jednou při podobné příležitosti setkala. Tehdy se ještě jmenovala Ashley DuPreeová a čekala na rozvod, aby mohla „konečně ze Samuela udělat slušného člověka“. Pocházela z Huntsville z bohaté rodiny, která nashromáždila pohádkové jmění chovem koní a pěstováním bavlny, kteréžto komodity se urodilo tolik, že jí část museli nacpat Ashley do hlavy místo mozku. Ovšem Braxtonovým potřebám vyhovovala dokonale – prvotřídní původ, vlastní peníze a tělo modelky z přílohy Playboye navzdory úctyhodnému stáří osmatřiceti let.

„Kde máte manžela?“ zajímal se Braxton hlasitě. „Chtěl bych se mu pochlubit s Ashley.“

Věštec se zarazil uprostřed věty a jeho obecenstvo se otočilo, aby vyslechlo odpověď.

„Nečekaně musel služebně odjet mimo město,“ odvětila Elizabeth tiše. Cítila, jak navzdory snaze uchovat klid nacvičený v soudních síních rudne. Nejhůř snášela tu lež. Bylo by pro ni mnohem snazší, kdyby – alespoň pro jednou – mohla říct pravdu: Prezident vydal rozkaz k leteckým úderům na základny teroristické organizace Meč z Gazy, můj manžel pracuje pro CIA a v této chvíli rozhodně nemůže opustit svou kancelář, aby se zúčastnil tohoto směšného a trapného večírku.

Braxton se okázale rozhlédl po ostatních hostech v zahradě. „Inu, Elizabeth, zdá se, že dnes večer jste v menšině. Pokud se příliš nepletu, jste tady jediný registrovaný člen demokratické strany.“

Elizabeth se podařilo vyloudit opatrný úsměv. „Věřte tomu, nebo ne, Samueli, ale já jsem jedna z mála, kdo má republikány opravdu rád.“

Jenže Braxton její špičku neslyšel, protože v tom okamžiku jí už hleděl přes rameno na Mitchella Elliotta, který se právě objevil na zahradě. Opustil Ashley a proplouval mezi hosty k nejlukrativnějšímu ze svých lukrativních klientů. Příští půlhodinu strávila Elizabeth ve společnosti Ashley hovorem o koních a výhodách osobních cvičitelů. Zdvořile naslouchala a dopila první sklenici šampaňského a pak ještě jednu.

Krátce před devátou požádal Elliott všechny přítomné o pozornost. „Dámy a pánové, za okamžik promluví prezident k národu. Co kdybychom si před večeří poslechli, co nám chce sdělit?“

Elizabeth následovala zástup do rozlehlého salonu. Sloužící přivezli do místnosti dva velkoplošné televizory a hosté se kolem nich poslušně shromáždili. Každý přijímač byl naladěný na jiný kanál, ale po chvíli se obraz sjednotil a objevil se vážný obličej Jamese Beckwitha hledící do kamery.

*****

Paul Vandenberg si dával pozor, aby nikdy nedal najevo, že prožívá stresovou situaci, ale dnes večer byl nervózní a bylo to na něm vidět. Tohle musí být naprosto dokonalé. Před několika minutami ještě seděl s Beckwithem v maskérně a naposled s ním procházel jeho projev. Teď hleděl na televizní monitory a kontroloval, zda kamera zabírá prezidenta z toho nejlepšího úhlu. Největší starosti mu dělalo čtecí zařízení. Sice je nechal několikrát důkladně prověřit, ale člověk nikdy neví. Kdyby selhalo… Poslední, co potřeboval, je prezident, který hledí do kamery jako tele na nová vrata a neví, co má říct.

Projev měl začít přesně ve 21:01.30 východního času. Televizní stanice tak měly půldruhé minuty času, aby jejich washingtonští zpravodajové projev uvedli. Vandenberg pozorně rozčeřil vody. Prozradil novinářům – samozřejmě důvěrně –, že prezident promluví o vojenské odpovědi na sestřelení letu 002 a o důležité obranné iniciativě. Do podrobností ovšem nezašel. V důsledku jeho obratného manévrování vládla v okamžiku, kdy prezident vešel do Oválné pracovny, ve Washingtonu atmosféra napjatého očekávání.

Do zahájení přenosu zbývaly jen dvě minuty, ale prezident si klidně potřásal rukou s celým televizním štábem od kameramanů přes producenta až po režisérku. Pak se konečně posadil za psací stůl a asistent produkce mu ke karmínové kravatě připjal miniaturní mikrofon. „Třicet vteřin!“ upozornila režisérka.

Beckwith si urovnal sako a složil ruce na desce stolu. Na pohledné, uvolněné tváři se objevil vážný, odhodlaný výraz. Vandenberg se spokojeně pousmál. Starý pán to zvládne.

„Pět vteřin!“ křikla režisérka přenosu. Mlčky pokynula prezidentovi. James Beckwith otevřel ústa a začal mluvit.

*****

Michael Osbourne si chtěl prezidentův projev vyslechnout ve své kanceláři, ale krátce před devátou nahlédl do kravínu Adrian Carter a pokynul mu, aby ho následoval. Za pět minut už otevíraly dveře operačního centra.

V koženém šéfovském křesle seděl náměstek ředitele CIA, v ústech cigaretu. Vedle něj se usadila Monika Tylerová, kolem níž neúnavně kroužili Tydliták a Tydlitek.

Všechny monitory na stěně – CNN, BBC a další zpravodajské stanice – ožily tváří Jamese Beckwitha. Na třech obrazovkách se jako duchové míhaly živé infračervené satelitní záběry výcvikových základen Meče z Gazy v Libyi, Íránu a Sýrii.

Carter se uchechtl. „Vítej na nejlepších sedadlech ve městě, Michaeli.“

*****

„Dobrý večer, moji američtí spoluobčané,“ zahájil Beckwith a pro dramatický efekt se na okamžik odmlčel. „Před dvěma dny sestřelil terorista, vyzbrojený odcizenou řízenou střelou Stinger nad Long Islandem dopravní letoun společnosti TransAtlantic Airlines. Všichni cestující a členové posádky zahynuli. Tento zbabělý, barbarský zločin nelze nijak ospravedlnit. Lidé – či spíše zvířata – kteří ho spáchali, se bezpochyby domnívali, že beztrestně uniknou. Nuže, mýlili se.“

Prezident se znovu odmlčel, aby jeho slova patřičně zapůsobila. Vandenberg odešel sledovat projev do své kanceláře. V okamžiku, kdy slyšel, jak prezident přesně podle instrukcí přednesl tuto větu, proběhlo mu po zádech zamrazení.

„Bezpečnostní a zpravodajské služby této země dospěly k závěru, že za útok nese odpovědnost palestinská teroristická organizace známá pod názvem Meč z Gazy. Teď za svůj zločin zaplatí. Před několika minutami zahájili muži a ženy, příslušníci ozbrojených sil Spojených států amerických, vojenský úder proti výcvikovým táborům Meče z Gazy, umístěným v několika blízkovýchodních zemích. Toto není pomsta. Toto je spravedlnost.“

Beckwith se odmlčel a odchýlil se od připraveného scénáře. Obsluha čtecího zařízení to postřehla a na okamžik zastavila tok textu. „Opakuji. Toto není pomsta. Toto je spravedlnost. Toto je naléhavé poselství všem teroristům světa. Spojené státy nemohou a nebudou nečinně stát a dívat se, jak jsou jejich občané masakrováni. Ponechat tento zločin bez odplaty by bylo nemorální. Ponechat tento zločin bez odplaty by bylo projevem zbabělosti.

Chtěl bych Meči z Gazy a vládám, které tuto teroristickou organizaci podporují, sdělit jedno.“ Beckwith přísně svraštil obočí. „Pokud nedojde k dalším atentátům, můžeme dnes skončit. Ale zabijte dalšího Američana, jenom jednoho, a zaplatíte za to strašlivou cenu. Na to vám dávám své čestné slovo.

Prosím vás, drazí spoluobčané, abyste se se mnou pomodlili za šťastný návrat všech, kteří se na dnešní akci podílejí. Prosím vás, abyste se se mnou pomodlili také za oběti barbarského zločinu a jejich pozůstalé. Jsou to opravdoví hrdinové našeho národa.“

Beckwith se znovu odmlčel a posunul list papíru s projevem na znamení, že přechází k dalšímu tématu.

„V této chvíli k vám chci být zcela upřímný. Jsme schopni podniknout kroky, které podobným útokům v budoucnosti spolehlivě zabrání. Jsme schopni pozorněji hlídat naše pobřeží. Naše zpravodajské služby mohou mnohonásobně zvýšit ostražitost. Nikdy si však nebudeme moci být stoprocentně jistí, že se něco podobného nemůže nikdy opakovat. Kdybych tady dnes před vámi seděl a tvrdil vám, že tomu tak je, lhal bych – a já jsem vám nikdy nelhal. Ale přesto existuje něco, co tato vláda může udělat, aby ochránila své občany před teroristy a státy, které terorismus podporují, a o těchto opatřeních bych vás dnes chtěl informovat.

Spojené státy mají k dispozici potřebnou technologii a jsou schopny vybudovat nad svou zemí ochranný štít, štít, který ubrání Ameriku před náhodným nebo úmyslným raketovým útokem. Jak známo, některé státy, jež podporují skupiny barbarských divochů, jako je Meč z Gazy, usilují o získání technických prostředků umožňujících výrobu a nasazení balistických raket. Stručně řečeno, chtějí se zmocnit zbraňových systémů, pomocí kterých by mohly přímo napadnout naši zemi, a pomalu, ale jistě se jim to daří. Kdyby jedna jediná raketa vybavená jadernou hlavicí dopadla na město jako New York, Los Angeles, Washington nebo Chicago, počet obětí by nedosáhl dvou set padesáti jako před dvěma dny, ale dvou milionů.

Spolu s našimi spojenci se snažíme zabránit zemím, jako je Sýrie, Írán, Irák, Libye a Severní Korea, získat balistické rakety. Bohužel existuje řada vlád i soukromých společností, které se neštítí tyto technologie – z pouhopouhé hamižnosti – těmto teroristickým zemím prodávat. Kdyby nepřátelé uspěli a zastihli nás nepřipravené, mohli by držet náš národ a naši zahraniční politiku jako rukojmí. Takový vývoj nesmíme připustit.

Žádám proto Kongres Spojených států, aby urychleně schválil uvolnění finančních prostředků potřebných k zahájení výstavby systému národní protiraketové obrany. Vyzývám Kongres a ministerstvo obrany, aby učinily vše, co je v jejich silách, aby tento systém hotov ještě před koncem mého druhého volebního období – pokud mě ovšem vy, voliči, poskytnete možnost dále vám sloužit. Splnění tohoto cíle bude vyžadovat tvrdou kázeň. Bude také vyžadovat nemalé oběti od nás všech. Ale neudělat nic, položit teroristům vítězství do klína, by bylo neodpustitelné. Bůh žehnej vám všem. Bůh žehnej Spojeným státům americkým.“

Červené světlo na kameře zhaslo a James Beckwith zmizel z obrazovky.

*****

Senátor Andrew Sterling sledoval prezidentův projev v motelu Ramada Inn ve Fresnu v Kalifornii. Seděl v pokoji sám, společnost mu dělal pouze jeho dlouholetý přítel a šéf jeho volebního štábu Bill Rogers. Otevřeným oknem vnikal do místnosti příjemný večerní vánek a hluk provozu na nedaleké rušné dálnici. Když se Beckwith objevil na obrazovce, Sterling požádal Rogerse: „Mohl bys to prosím tě vypnout, Bille? Já toho mizeru nemůžu ani vidět.“

Sterling byl zapřísáhlý demokrat se srdcem krvácejícím pro blaho lidu. Jako liberál a zastánce masivnějšího přerozdělování a společenské solidarity kráčel ve šlépějích svých předchůdců, neúspěšných prezidentských kandidátů Humphreyho, McGoverna, Mondalea a Dukakise. Hlásal přesvědčení, že federální vláda věnuje příliš mnoho peněz na zbraně, které nepotřebuje, a příliš málo na chudé a potřebné, zejména děti. Chtěl zvýšit sociální dávky a zlepšit systém zdravotní péče. Chtěl zvýšit daně bohatým a firmám. Stavěl se proti uvolnění obchodu. Jeho strana s ním souhlasila a po dlouhých a tvrdých primárkách ho nominovala jako svého prezidentského kandidáta. K překvapení všech politických komentátorů získal Sterling hned po oznámení výsledků nominačního sjezdu demokratické strany nad svým soupeřem pětiprocentní náskok, který si soustavně udržoval.

Byl si dobře vědom, jak je jeho náskok těsný, a věděl, že rozhodující bude získat na svou stranu Kalifornii, kde se Beckwith těší výhodě domácí půdy. To také vysvětlovalo, proč trávil tento večer ve Fresnu.

Při Beckwithově projevu Sterlingova tvář nachověla až do purpurového odstínu. V Senátu pokaždé hlasoval proti jakémukoliv návrhu, který se týkal protiraketového obranného systému. Svými slovy ho Beckwith strčil do velké dřevěné bedny a pevně zatloukl víko. Jestli prezidentovu iniciativu podpoří, bude vypadat jako převlékač kabátů. Jestli se postaví proti, republikánská mašinérie zaplaví zemi inzeráty s označením VLASTIZRÁDCE. A je zde ještě jeden důležitý faktor. Kdyby se skutečně započalo s budováním protiraketového systému, kalifornský zbrojní průmysl by zažil neobyčejné oživení, a jestli se Sterling proti němu postaví, Beckwith ho hravě převálcuje. Stát Kalifornie se jako jeden muž postaví za svého bývalého generálního prokurátora a volby budou ztracené.

„Tak tomuhle se říká Velké říjnové zkurvené překvapení,“ procedil Sterling mezi zuby, když Beckwith domluvil.

Rogers vstal a vypnul televizor. „Musíme vydat prohlášení, senátore.“

„Zasraný Vandenberg! To je jeho dílo. Prohnaný slizký had.“

„Můžeme podpořit Beckwitha, pokud jde o letecké údery na Meč z Gazy. Politické soupeření končí tam, kde začínají národní zájmy, a podobné kecy. Ale v otázce protiraketové obrany se musíme postavit proti němu. Jinou možnost nemáme.“

„Ale máme, Bille, máme,“ řekl Sterling s pohledem upřeným na slepou obrazovku. „Zajdi dolů a přines karton piv. Protože ty podělané volby jsme právě prohráli.“

*****

Michael Osbourne se díval, jak první střely s plochou dráhou letu zasahují cíl, když prezident ještě mluvil. V Iránu museli jeho projev poslouchat v rádiu, protože když Beckwith oznámil světu odvetný úder, vyběhl z největšího baráku na základně v Šár Kordu asi tucet postav. „Pozdě, chlapci a děvčata,“ zašeptal Clark. Za několik vteřin zasáhlo tábor současně deset řízených střel odpálených z raketového křižníku Ticonderoga, plavícího se ve vlnách Perského zálivu. Základna vybuchla ve spektakulárním ohňostroji.

Podobná scéna se odehrávala i v syrském Al Burei – s totožným výsledkem.

Libyjská základna byla největší a nejdůležitější. Pro tento cíl Pentagon určil stíhací bombardéry vyzbrojené laserem naváděnými bombami. Letouny pronikly do libyjského vzdušného prostoru ještě před tím, než se prezident objevil na televizních obrazovkách, a když vyřkl klíčovou větu svého projevu, nacházely se přesně nad cílem. Za několik vteřin poušť vzplála jasným plamenem.

Ronald Clark vstal a tiše vyšel z místnosti. Za okamžik se za ním vytratila i Tylerová se svými poskoky. Carter se ohlédl na Michaela, který stále sledoval monitory.

„No,“ podotkl Carter, „tolik náš příspěvek k míru na Středním východě.“

*****

Tytéž pocity sdílel i štíhlý šedovlasý muž, který seděl v nejvyšším patře moderní kancelářské budovy v centru Tel Avivu, kde sídlil Ústav pro rozvědku a zvláštní úkoly, známější pod označením Mossad nebo stručně Ústav. Prošedivělý muž se jmenoval Ari Šamron a byl náměstkem ředitele Mossadu pro operace. Když Beckwith domluvil, Šamron vypnul televizor.

Ozvalo se zaklepání a vstoupil jeden z jeho podřízených. „Zachytili jsem hlášení syrského radisty. Tábor Al Burei byl napaden raketami a hoří.“

Šamron němě přikývl a muž odešel. Náměstek ředitele Mossadu si přitiskl špičku palce a ukazováku ke kořeni nosu a snažil se masírováním čela uvolnit nashromážděnou únavu. Čtvrt na pět ráno – seděl za svým psacím stolem už téměř čtyřiadvacet hodin a při stávajícím vývoji situace odsud hned tak neodejde.

Zapálil si cigaretu, z termosky nalil do šálku černý čaj a přistoupil k oknu. Do silnostěnného skla bušil déšť. Dole poklidně spal Tel Aviv a Šamron mohl cítit oprávněnou hrdost, že také jeho zásluhou. Celý život zasvětil práci v tajných službách a boji proti těm, kdo chtěli zničit mladý židovský stát.

Vyrostl v Galileji. V osmnácti letech vstoupil do armády a okamžitě byl převelen ke speciální jednotce zvané Sajeret. Po třech letech aktivní služby nastoupil k Mossadu. V roce 1972 ho pro jeho dokonalou znalost francouzštiny a schopnost nesčetnými způsoby připravit člověka o život nadřízení pověřili novým úkolem. Vyslali ho do Evropy, aby zlikvidoval členy palestinské teroristické skupiny Černé záři, která se podílela na únosu a vraždě izraelských sportovců na olympiádě v Mnichově. Úkol byl prostý – žádní zajatci, jen krev. Jen a jen pomsta, nic víc. Teror proti teroru. Vražedný tým Mossadu pod velením Mike Harariho zabil celkem dvanáct palestinských teroristů. Někteří byli zastřelení pistolí s tlumičem, jiní zahynuli při výbuchu dálkově odpálené bomby. Šamron, jehož specialitou byly ruční palné zbraně, si na svůj účet připsal čtyři oběti. V dubnu 1973 osobně vedl izraelské komando, které v Bejrútu zlikvidovalo další dva příslušníky Černého září a s nimi i mluvčího OOP.

Necítil sebemenší výčitky. Jisté noci v roce 1964 vtrhli do jejich domu palestinští partyzáni a zabili mu ve spánku rodiče. K Palestincům a jejich vůdcům necítil nic než bezhraničnou nenávist, která se v poslední době obracela stále více i proti těm Izraelcům, kteří jednají o míru s vrahy jako Jásir Arafat nebo Háfiz Asad.

Šamron zasvětil život obraně Izraele – snil o zemi, která se táhne od Sinaje k západnímu břehu Jordánu. A mírotvorci se teď chtějí vzdát a jeho sen pohřbít. Předseda vlády otevřeně hovoří o tom, že vrátí Golanské výšiny, aby dostal Asada k jednacímu stolu. Šamron vzpomínal na temné dny před rokem 1967, kdy se na severní Galileu snášely ze strategického pohoří granáty syrského dělostřelectva. Dnes Arafat ovládá pásmo Gazy a Západní břeh a chce založit nezávislý palestinský stát s Jeruzalémem jako hlavním městem. Jeruzalém! Toto Šamron v žádném případě nepřipustí.

Přísahal, že použije každý dostupný prostředek potřebný k tomu, aby takzvaný mírový proces zastavil. A půjde-li vše podle plánu, může se mu to podařit. Asad k jednacímu stolu nezasedne. Až se Arabové na Západním břehu a v Gaze probudí, budou šílet hněvem nad zprávou o amerických protiúderech. Bude muset zasáhnout armáda a propukne další kolo teroru a pomsty. Mírový proces skončí v troskách. Ari Šamron dopil čaj a uhasil cigaretu v popelníku.

Lépe ten svůj milion dolarů investovat nemohl.

*****

Téměř pět tisíc kilometrů na sever od Tel Avivu v moskevském hlavním stanu Zahraniční zpravodajské služby, nástupnické organizaci nechvalně proslulého Výboru státní bezpečnosti (KGB), držel jiný muž podobnou černou hodinku. I generál Konstantin Kalnikov stál u okna. Právě svítalo a říjnové ráno bylo i na Moskvu nepříjemně chladné a syrové. Na náměstí se proháněly sněhové vločky, přiváté ledovým větrem ze Sibiře. Za několik týdnů odletí v naléhavé obchodní záležitosti na ostrov Svatý Martin v Karibském moři – vítaná úleva od věčné zimy.

Kalnikov se zachvěl a zatáhl těžký závěs. Pak se posadil za stůl a začal se propracovávat hromadou papírů. Oddaný komunista Kalnikov vstoupil do řad KGB v roce 1968 a postupně se vyšplhal až na nejvyšší post 2. hlavní správy, která byla odpovědná za kontrašpionáž a boj s vnějším nepřítelem. Po rozpadu Sovětského svazu si Kalnikov udržel vysokou funkci i v nově vytvořené ZZS a dnes vedl ruské zpravodajské operace v Latinské Americe a v Karibiku. Svou práci považoval za frašku. Měl tak malý rozpočet, že si nemohl dovolit platit agenty ani informátory. Byl bezmocný – stejně jako zbytek Ruska.

Smutně sledoval, jak Boris Jelcin a jeho nástupce dovedli ruskou ekonomiku ke dnu. Sledoval, jak je kdysi obávaná Sovětská armáda ponižována v Čečensku, jak její tanky nečinně rezavějí kvůli nedostatku náhradních dílů a paliva, jak vojáci hladovějí. A kdysi pyšná KGB se stala terčem posměchu zpravodajského světa.

Chápal, že není v jeho silách zvrátit osud, ke kterému Rusko směřuje. Jeho země mu připomínala obrovskou loď plující po rozbouřeném moři. Trvá dlouho, než tak velké plavidlo změní směr nebo zastaví. Kalnikov se tedy vzdal boje za zájmy Ruska, ale na své vlastní zájmy nezapomínal. Má koneckonců rodinu – manželku Káťu a tři krásné syny. Jejich fotografie představovaly jediný dotek soukromí v jinak přísně sterilní kanceláři.

Kalnikov se rozhodl využít svou funkci k vlastnímu obohacení. Vedl skupinu mužů, armádních a zpravodajských důstojníků i mafiánů, která na volném trhu prodávala ruské vojenské vybavení tomu, kdo nabídl nejvíce. Kalnikov a jeho lidé již dodali jaderné technologie, obohacený uran a raketovou techniku Íránu, Sýrii, Severní Koreji, Libyi a Pákistánu a v průběhu let vydělali desítky milionů dolarů.

Generál přeladil televizor na CNN a zaposlouchal se do besedy, v níž několik odborníků hodnotilo projev prezidenta Beckwitha a jeho návrh vybudovat ochranný protiraketový systém, štít, který ochrání Spojené státy před šílenci ze zahraničí. Tito šílenci již brzy zaklepou na dveře Kalnikovovy kanceláře. Budou chtít co nejvíce nejrůznějšího zboží, a to co nejrychleji. Prezident James Beckwith právě odstartoval další kolo závodů ve zbrojení, v jehož důsledku získají Kalnikov a jeho společníci ještě větší bohatství. Konstantin Kalnikov se pousmál.

Lépe ten svůj milion dolarů investovat nemohl.

*****

Elizabeth Osbourneová jela po Massachusetts Avenue na západ – vracela se do Georgetownu. Zase pršelo. Měla za sebou velmi dlouhý večer a byla vyčerpaná. Přejela přes Rock Creek. Sáhla do přihrádky v palubní desce, vylovila starý balíček cigaret a jednu si zapálila. Tabák dávno vyschl a vyčichl, ale přesto si kouř vychutnávala. Občas vykouřila během dne několik cigaret a říkala si, že by mohla kdykoliv přestat. A jestli přijde do jiného stavu, rozhodně to udělá. Bože, pomyslela si, dala bych všechno na světě, abych otěhotněla.

Vypudila tu myšlenku z mozku a soustředila se na jízdu. Na Sheridan Circle odbočila na Q Street. Vzpomněla si na večeři. V mysli jí vířily útržky slaboduché konverzace a před očima se jí jako starý film odvíjely obrázky velkolepého domu Mitchella Elliotta. Jedna vzpomínka přetrvala i poté, kdy se vrátila domů, ležela na posteli, nespala a čekala na Michaela. V duchu před sebou viděla Mitchella Elliotta a Samuela Braxtona, kteří se uchýlili do soukromí temného koutu zahrady, něčemu se chechtali jako malí kluci a připíjeli si šampaňským.

LISTOPAD

.

11 KAPITOLA

SHELTER ISLAND, STÁT NEW YORK

Byl to magazín New Yorker, kdo jako první označil senátora Douglase Cannona za ‚Perikla moderní doby‘, a senátor od té doby neudělal nic, čím by se tomuto přirovnání zpronevěřil. Vzděláním historik a politickým přesvědčením neohrožený liberál a demokratický reformátor používal zděděné miliony kromě jiného na podporu školství a umění. Jeho prostorný apartmán na Páté avenue sloužil jako místo setkávání nejslavnějších spisovatelů, výtvarníků a hudebníků. Bojoval za uchování architektonického dědictví města. Na rozdíl od Perikla ovšem Douglas Cannon nikdy nevedl muže do bitvy. Ve skutečnosti pistole, pušky a zbraně vůbec nesnášel – s výjimkou luku a šípů. V mládí patřil mezi nejlepší lukostřelce na světě a předal tyto dovednosti i svému jedinému potomkovi, dceři Elizabeth. Navzdory hluboce zakořeněné nedůvěře ke zbraním a generálům – nebo možná právě kvůli ní – se pokládal za plně kvalifikovaného, aby mohl dohlížet na zahraniční a vojenskou politiku své vlasti. Z historie toho zapomněl víc, než se většina mužů ve Washingtonu kdy naučí. V průběhu čtyř volebních období v Senátu vystřídal Douglas Cannon postupně funkci předsedy výboru pro ozbrojené síly, výboru pro zahraniční vztahy a konečně výboru pro zpravodajské služby.

Dokud ještě žila jeho žena Eileen, trávili pracovní dny na Manhattanu a víkendy v rodinném sídle nedaleko přístavu Dering na ostrově Shelter Island, ale po její smrti pro něj město stále více ztrácelo půvab a postupně se na ostrov uchyloval stále častěji – sám, jen se svými psy a plachetnicí, doprovázen komorníkem jménem Charlie.

Pomyšlení na otce, osamělého ve velkém domě, Elizabeth znepokojovalo. Odjížděla za ním i s Michaelem, kdykoliv jim čas dovolil vzdálit se na několik dní z Washingtonu. Jako dítě si Elizabeth otce moc neužila. Pracoval a bydlel ve Washingtonu, zatímco ona žila s matkou na Manhattanu. Většinou sice přijížděl na víkend domů, ale jejich prchavé společné chvíle postrádaly spontánnost. Kromě toho se otec přece musel stýkat s voliči, účastnit se akcí zaměřených na doplňování stranických fondů a řešit nejrůznější problémy se štábem svých spolupracovníků, kteří na něj neustále doráželi a dožadovali se jeho pozornosti. Teď se role obrátily. Elizabeth se snažila vynahradit ztracený čas. Matka byla mrtvá a vůbec poprvé ji otec opravdu potřeboval. Snadno mohla zůstat zahořklá, ale otec byl pozoruhodný muž, který vedl pozoruhodný život, a ona nechtěla, aby jim i jeho poslední léta proklouzla mezi prsty.

*****

Michaelova porada s Carterem a McManusem se protáhla a Elizabeth zabředla do dlouhého telefonátu s klientem. Na vnitrostátní letiště spěchali každý zvlášť – Elizabeth ve stříbrném mercedesu z centra Washingtonu, Michael v jaguáru z centrály CIA v Langley. Kyvadlový let v sedm o několik minut zmeškali, a tak čekali v deprimujícím letištním baru a popíjeli pivo až do osmi. Na La Guardiově letišti v New Yorku přistáli krátce po deváté a autobusem společnosti Hertz se dovezli k půjčovně automobilů. Trajekty jezdily podle zimního jízdního řádu, což znamenalo, že poslední přívoz vyplouval z Greenportu ve 23.00. Michael tedy musel překonat devadesát mil za devadesát minut v hustém provozu. Řítil se na východ po betonové stuze longislandské dálnice a rychlostí osmdesáti mil v hodině přejížděl z pruhu do pruhu a hledal každou volnou skulinku.

„Řekla bych, že řidičský výcvik, který jsi absolvoval na Farmě, se dá uplatnit i ve skutečném životě,“ poznamenala Elizabeth, prsty zaťaté do opěrky na dveřích.

„Jestli chceš, ukážu ti, jak vyskočit z jedoucího auta, aniž by si toho někdo všiml.“

„Nepotřebujeme k tomu ten speciální kufřík, který máš ve své pracovně? Jak se tomu říká? Už jsem zapomněla.“

„Čertík v krabičce.“

„Ano. A jak to pracuje?“

„Úplně stejně. Stiskneš tlačítko, uvolní se pružina a z kufříku vyskočí figurína. Když tě někdo sleduje, vidí, že v autě jedou dva lidé.“

„To jsou mi triky,“ podotkla Elizabeth sarkasticky.

„Ale pomáhají. Třeba když potřebuješ jet v odstavném pruhu.“

„Děláš si srandu?“

„Ne. Carter vozí v autě speciálně upraveného panáka, zakrváceného, že vypadá jako oběť nehody. Když spěchá, může figurínu naaranžovat a použít volný odstavný pruh.“

„Bože, to je nádhera, být provdaná za špiona.“

„Já nejsem žádný špion, Elizabeth, já jsem…“

„Já vím, já vím, ty jsi vyšetřovatel. A drž se prosím tě pod devadesátkou, ano? Moc by nám nepomohlo, kdyby nás zastavila dopravní hlídka.“

„Pro podobné případy nás také naučili několik triků.“

„Například?“

Michael se pousmál. „Mohl bych mu střelit do krku uspávací šipku ze svého plnicího pera.“ Elizabeth nasadila výraz podezřívavé nedůvěry. „Myslíš, že žertuju?“

„Ty dokážeš někdy být tak protivný, Michaeli. Nechápu, kde se to v tobě bere.“

„No, párkrát už mi to někdo řekl.“

V deset zapnul autorádio, aby si poslechl zprávy stanice WCBS.

„Prezident James Beckwith si již vybral muže, který během jeho druhého volebního období povede ministerstvo zahraničí. Je jím jeho dlouholetý přítel Samuel Braxton, který Beckwitha po celou jeho politickou kariéru věrně podporoval. Braxton, úspěšný a vlivný washingtonský právník, tvrdí, že je nominací neobyčejně poctěn, ale především překvapen.“

Když se z reproduktorů ozval magnetofonový záznam hlasu Sama Braxtona, Elizabeth zasténala. V posledních dnech kampaně se Michaelova pozornost cele soustředila na boj proti terorismu, ale jako většina Washingtonu i on sledoval drtivé volební vítězství Jamese Beckwitha. Sestřelení letu 002 radikálně změnilo situaci. Andrew Sterling v podstatě neměl šanci. Ať řekl nebo udělal cokoliv, média – znuděná dosavadním průběhem kampaně a dychtící zakousnout se do šťavnatějšího sousta – mu nevěnovala sebemenší pozornost. A projev z Oválné pracovny Sterlingův osud zpečetil. Beckwith bez váhání potrestal Meč z Gazy za atentát, a protiúder byl rozhodný a přiměřený současně. Nová obranná iniciativa pak Sterlingovi v Kalifornii zlomila vaz. Hned druhý den po projevu otiskly všechny velké kalifornské deníky analýzy pozitivního dopadu budování protiraketového štítu na hospodářskou prosperitu státu. Sterlingův dosavadní náskok v Kalifornii se přes noc vypařil a James Beckwith ve svém domovském státě zvítězil s náskokem sedmi procent. Michael vypnul rádio. „Chrochtá blahem,“ ušklíbla se Elizabeth. „Kdo?“

„Braxton.“

„Však má proč. Jeho člověk zvítězil a sám se stane ministrem zahraničí.“

„Firma mu dnes odpoledne připravila slavnostní uvítání se vší parádou, když se vrátil z tiskové konference v Bílém domě. Žvanil pořád dokola, že to bylo nejtěžší rozhodnutí jeho života. Prý nejdřív prezidentovu nabídku odmítl, protože údajně nechtěl opustit firmu. Ale když ho prezident požádal podruhé, musel přijmout, protože taková nabídka se dvakrát neodmítá. Panebože, taková snůška keců! Celé město přece ví, jak se o tu funkci dral. Dlouhé týdny za sebe agitoval, kde mohl.“

„Ale ministr zahraničí z něj bude dobrý.“

„Zažila jsem prezidenta, který prohlásil, že jeho pes toho ví o zahraniční politice víc než jeho protikandidát. Myslím, že totéž by se dalo říct i o Samu Braxtonovi.“

„Je bystrý, rychle se učí a zatraceně dobře vypadá na obrazovce. O každodenní chod úřadu a běžné záležitosti se mu postarají podřízení. Na Braxtonovi zůstanou jen závažná rozhodnutí, která následně bude muset prodat americkému lidu a zbytku světa. Jestli se mu to podaří, bude úspěšným ministrem.“

Elizabeth mu zrekapitulovala rozhovor se Susannou Daytonovou.

„Požádala mě o pomoc. Odmítla jsem, protože by to bylo neetické a protože by mě za to mohli vyloučit z advokátní komory. Nenaléhala.“

„Moudré rozhodnutí. Proč Susanna svůj článek nakonec nepublikovala?

„Chyběly jí nezvratné důkazy.“

„Pokud vím, podobné starosti si v minulosti nikdy nepřipouštěla.“

„Michaeli!“

„Promiň, Elizabeth, ale tisk vypadá poněkud jinak, nahlížen očima mé profese.“

„Myslela si, že její důkazy obstojí, ale šéfredaktor byl jiného názoru. Pozastavil článek a řekl jí, ať pátrá dál. Susanna zuřila jako čert. Kdyby to otiskli před volbami, mohlo jít o prvotřídní senzaci.“

„Pořád ještě na tom případu pracuje?“

„Tvrdí, že ano. A nejen to, údajně postupuje nečekaně dobře.“ Elizabeth se zasmála. „Ale nejlíp z téhle velké hry vyšli Sam Braxton a jeho klient Mitchell Elliott. Braxton se stane ministrem zahraničí a Elliott vydělá deset miliard dolarů na zakázkách na komponenty protiraketového obranného programu.“

„Myslíš, že zde existuje nějaká spojitost?“

„Nevím, co si o tom myslet. Měl jsi je vidět na večeři po Beckwithově projevu. Bože můj, vypadalo to, že každou chvíli začnou jeden druhého líbat.“

Dálnice skončila. Projeli městečkem Riverhead a Michael zamířil na sever úzkou okresní silnicí lemovanou rozlehlými lány brambor a zaoranými strništi. Nízko nad východním obzorem visel v mlžném oparu měsíc v úplňku. Odbočili na silnici číslo 25 a ujížděli na východ. Když se stromy kolem silnice rozestoupily, blýskala se za nimi v měsíčním světle hladina Longislandského průlivu.

Elizabeth si zapálila cigaretu a pootevřela okénko. Známý signál, že se zlobí, je nervózní nebo nešťastná. Elizabeth obvykle spotřebovala veškerou svou energii v práci a doma nebo ve společnosti přátel nedokázala zakrýt emoce. V okamžicích štěstí jí zářily oči a ústa měla zvlněná v permanentním úsměvu – a nikdy nekouřila. Když ji něco znepokojovalo, mračila se a při rozhovoru nerudně odsekávala.

„Řekneš mi, co se děje?“

„Však sám dobře víš, co se děje.“

„Ano, ale napadlo mě, jestli bys to nechtěla vyslovit nahlas.“

„No dobře. Jsem pekelně nervózní, že to nevyjde, že nám dvěma nikdy nedokážu porodit dítě. Tak, už jsem to řekla. A víš co? Pořád se cítím stejně mizerně.“

„Moc bych si přál něco udělat, něco…“

Natáhla se a vzala ho za ruku. „Stačí, když budeš se mnou, Michaeli. Jediné, co pro mě můžeš udělat, je stát po mém boku až do konce. Potřebuju tě vedle sebe pro případ, že by to nevyšlo. Potřebuju, abys mi řekl, že je všechno v pořádku a že mě pořád miluješ.“

Elizabeth se zadrhl hlas. Michael jí stiskl ruku. „Pořád tě budu milovat, Elizabeth.“

Cítil se zcela bezmocný – pro něj neznámý pocit a vůbec se mu nelíbil. Díky vrozeným vlastnostem, ještě umocněným výcvikem, téměř vždy dokázal spolehlivě identifikovat problém a úspěšně ho vyřešit. Za dané situace ovšem nemohl dělat prakticky nic. Jeho fyzický přínos se odehraje během několika minut v malé temné místnůstce. Pak už může jen projevovat podporu, trpělivost a lásku, ale o zbytek se bude muset postarat Elizabeth a její tělo. Požádal Cartera, aby mu umožnil přeložení do newyorské pobočky a zkrácení pracovní doby, a nadřízený souhlasil. Osobní oddělení vyvíjelo tlak na všechny vedoucí pracovníky, aby se snažili pozvednout bezútěšně upadající morálku v agentuře a Carter reptal, že by CIA mohla změnit své motto z biblického citátu „Poznáš pravdu a tato pravda tě osvobodí“ na prozaičtější „Lidé pečující o jiné lidi“.

„A chci ti říct ještě něco, Michaeli. Nehodlám z toho dělat vědu. Zkusím to jednou jedenkrát, a jestli to nevyjde, dalších pokusů se vzdám. Budeme se s tím oba muset smířit a žít dál. Podpoříš mě a budeš stát za mnou?“

„Stoprocentně.“

„Susanna s Jackem to zkoušeli čtyřikrát. Stálo je to padesát tisíc dolarů a ona málem přišla o rozum.“ Elizabeth zaváhala. „Susanna je přesvědčená, že ji Jack opustil právě proto, že mu nemohla dát děti. Je jako posedlý. Chce syna, pokračovatele rodu. Jako nějaký středověký monarcha!“

„Myslím, že Susanna má štěstí, že zůstala bezdětná. Jack by ji stejně opustil a ona by skončila jako zaměstnaná svobodná matka.“

„Víš něco, co já ne?“

„Vím, že s ní nebyl šťastný a že už dlouho chtěl z toho manželství uniknout.“

„Netušila jsem, že jste si vy kluci byli tak blízcí.“

„Já toho parchanta nemůžu vystát. Ale znáš to. Pije, a potom kecá. A já umím poslouchat. Byl jsem vycvičen, abych se stal dobrým posluchačem. Svého času jsem se kvůli tomu stal obětí mnoha nudných zpovědí.“

„Já mám Susannu moc ráda. Zasloužila by si konečně trochu štěstí. Doufám, že si brzy někoho najde.“

„Neboj, určitě najde.“

„Jenže ono to není tak jednoduché, jak by se na první pohled zdálo. Podívej se, jak dlouho trvalo mně, než jsem si našla tebe. Znáš nějakého vhodného nezadaného muže?“

„Všichni nezadaní muži, které znám, jsou špioni.“

„Vyšetřovatelé, Michaeli. Říká se jim vyšetřovatelé.“

„Promiň, Elizabeth. Spletl jsem se.“

„Ale máš pravdu. Rozhodně bych Susanně nepřála, aby se provdala za nějakou karikaturu Jamese Bonda.“

Michael zabrzdil u přívozu pět minut před odjezdem posledního trajektu. Foukal nepříjemně ledový vítr. Loď divoce poskakovala na rozbouřených vlnách Gardinerovy zátoky a vodní tříšť, kterou zvednutá příďová rampa nedokázala zastavit, zalévala čelní sklo pronajatého automobilu. Michael vystoupil, opřel se o zábradlí a zahleděl se do mrazivé listopadové noci. Na pobřeží ostrova zářila do tmy světla bíle natřeného sídla Cannonů. Když senátor očekával jejich návštěvu, nechával pokaždé rozsvíceno. Michael snil o tom, že sem jednou na trajektu přiveze i své děti. Snil o tom, že s nimi stráví na ostrově každé léto. I on toužil po dítěti – možná silněji než Elizabeth –, ale nechával si tyto pocity pro sebe, aby ještě nezvyšoval její stres.

Přistáli na ostrově a projeli vesnicí Shelter Island Heights. Temné ulice, výkladní skříně několika obchodů zakryté kovovými roletami. S pokročilým podzimem se na ostrov vrátil obvyklý klid. Cannonova rezidence ležela si dva kilometry za vsí na skalnatém výběžku s výhledem na přístav na jedné straně a vody zálivu na druhé. Když odbočili na příjezdovou cestu, objevil se ve dveřích domu Charlie se silnou svítilnou v ruce a dvojicí retrieverů u nohou.

„Senátor si šel brzy lehnout,“ oznámil. „Požádal mě, abych vám pomohl vybalit.“

„To nebude nutné, Charlie,“ řekla Elizabeth s úsměvem. Dostatečná zásoba šatstva ve skříních jim umožňovala přijet na víkend bez objemných zavazadel. „Vraťte se dovnitř, než tady zmrznete.“

„Jak myslíte. Přeji vám dobrou noc.“

Vešli do domu a tiše vystoupali nahoru do patra, kde měli k dispozici dva prostorné pokoje s výhledem na přístav. Elizabeth otevřela okenice. Ráda se probouzela do oranžového zimního svítání nad mořskou hladinou.

*****

Po půlnoci je probudila prudká dešťová přeháňka. Elizabeth se ve tmě překulila a políbila Michaela na šíji. Zavrtěl se a Elizabeth ho vzala za ruku a přitáhla na sebe. Pak se vykroutila z flanelové noční košile a vzápětí ucítila jeho teplou hruď na svých prsou.

„Bože, Michaeli, jak ráda bych s tebou zplodila dítě právě takto!“

Vstoupil do ní a její tělo se k němu vášnivě vzepjalo. Elizabeth překvapilo, jak rychle dosáhla vyvrcholení, když ji zaplavily žhavé vlny orgasmu. Pevně manžela objala a rozesmála se.

„Tiše, nebo probudíš otce.“

„Vsadím se, že tohle říkáš všem svým dívkám.“

Znovu se rozesmála.

„Co je tady tak k smíchu?“

„Nic, Michaeli. Vůbec nic. Jenom tě hrozně miluju.“

*****

Douglas Cannon se vášnivě rád projížděl na plachetnici, ale nesnášel plachtění v létě, kdy se hladina zálivu jen hemžila jachtami, hausbóty, motorovými čluny a zejména vodními skútry, které považoval za neklamnou předzvěst nadcházející apokalypsy. Pokoušel se zakázat jejich provoz v okolí ostrova, ale jeho snaha vyšla naprázdno. Neuspěl ani tehdy, když před několika lety přejel bezohledný výletník se svým plavidlem u Horní pláže desetiletou dívenku, která následkům zranění podlehla. Michael doufal, že stráví klidné odpoledne u krbu s novinami, knihou a láhví cabernetu ze senátorova bohatě zásobeného sklepa. Jenže v poledne přestalo pršet a potrhanými mraky vysvitlo stydlivé slunce. Senátor se objevil oblečený do huňatého svetru a pláštěnky.

„Vyrazíme, Michaeli?“

„To nemyslíš vážně, Douglasi. Venku je sotva nad nulou.“

„Vynikající počasí. Tak se zvedej. Potřebuješ trochu protáhnout svaly.“

Michael vyslal k Elizabeth prosebný pohled s žádostí o pomoc. Ležela natažená na pohovce a probírala se záplavou spisů.

„Jen jdi pěkně s tátou, Michaeli. Přece bys ho nepustil samotného.“

„Elizabeth!“

„Ale přestaň fňukat. Kromě toho má táta pravdu. Trocha tělocviku ti rozhodně jenom prospěje. Vstávej. Doprovodím vás.“

A tak o dvacet minut později stál Michael na palubě Cannonovy desetimetrové šalupy oblečený do vlněné vesty a teplého kabátu, v prokřehlých rukou svíral lano kosatky a připadal si jako rybář ze zapadlé vesnice kdesi na severním pobřeží Skotska. Senátor štěkal od kormidla příkazy a Michael škobrtal po kluzké palubě, vytahoval v silném větru plachty a uvazoval nepoddajná lana. Zakopl o úvazník a málem upadl. Napadlo ho, jak dlouho by asi vydržel v ledové vodě, kdyby spadl přes palubu, a uvažoval, jestli by sedmdesátiletý Douglas Cannon dokázal zareagovat natolik včas, aby ho zachránil.

Naposled se ohlédl k domu na pobřeží, ale to už se do plachet Athény opřel vítr. Příď se vynořila z vln a trup se lehce naklonil na pravobok. Elizabeth stála na trávníku s lukem v ruce a posílala jeden šíp za druhým do středu padesát metrů vzdáleného terče.

*****

Cannon vedl plachetnici širokým obloukem přes záliv. Loď se řítila se vztyčenou přídí po šedozelené hladině k ostrovu. Michael seděl na návětrné straně a tiše doufal, že slunce alespoň na chvíli vyhlédne za mrakem a zahřeje ho. S obtížemi si zapaloval cigaretu a uspěl až po dvou minutách fakírského kroucení a natáčení těla proti větru.

„Kristepane, Douglasi, nemůžeš ji alespoň pustit na kýlový kurz, aby se do nás vítr tak neopíral?“

„Mám rád, když plujeme s nosem vzhůru!“ překřičel senátor jekot větru.

Michael pohlédl k přídi, o kterou se divoce lámaly vlny. Voda stříkala přes zábradlí.

„Nemyslíš, že bys měl ten nos trochu spustit?“

„Vůbec ne. Teď plujeme s maximálním využitím hnací síly větru.“

„To je možné, ale při prvním poryvu se převrátíme a skončíme ve vodě.“

„Tahle loď se nemůže potopit.“

„To říkali o Titaniku také.“

„Jenže v tomhle případě je to pravda.“

„Jak mi tedy vysvětlíš tu svou loňskou nehodu?“

Vloni v říjnu se Athéna nedaleko majáku na Montauku převrhla v nečekaném poryvu větru. Cannona musel vylovit člun pobřežní hlídky a vyzdvižení lodi ze dna ho přišlo na deset tisíc dolarů. Po této události ho Elizabeth zapřísáhla, aby se už nikdy neplavil samotný.

„Špatná předpověď počasí,“ opáčil senátor. „Však jsem si také šéfa meteorologů pěkně podal.“

Michael si dýchal do promrzlých dlaní. „Kristepane, teplota určitě klesla pod nulu.“

„Ve skutečnosti je pět nad nulou. Díval jsem se.“

„Ty ses musel zbláznit. Kdyby tví voliči věděli, že máš sebevražedné sklony, nikdy by tě do Senátu nevyslali.“

„Přestaň skuhrat, Michaeli. Dole je termoska s kávou. Nalej nám po hrnku. Alespoň budeš trochu užitečný.“

Michael s obtížemi sestoupil do podpalubí. Senátor sloužil snad na každém myslitelném plavidle vojenského námořnictva a v lodní kuchyňce opatroval sbírku džbánků pomalovaných insigniemi nejrůznějších válečných korábů. Michael vybral dva, které pocházely z atomové ponorky West Virginia, a naplnil je kouřící kávou.

Když se vrátil na palubu, našel senátora s cigaretou v ústech. „Neříkej to Elizabeth,“ požádal starý pán a převzal hrnek s horkým nápojem. „Kdyby tušila, že si občas zapálím, obešla by všechny trafiky na ostrově a přísně zakázala prodávat mi kuřivo.“

Cannon se dlouze napil a lehkým pohybem kormidla upravil kurz.

„Jak na tebe zapůsobily volby?“ zeptal se Michaela.

„Beckwithovi se podařilo nečekaně zvrátit nepříznivý vývoj.“

„Jo, hromadou keců, jestli chceš něco vědět. Do mrtě vyždímal sestřelení letu 002 a americký lid byl příliš unavený a nepozorný, aby si všiml, že na tragédii získává politický kapitál. Podporoval jsem samozřejmě odvetné údery, ale pokud se týká obranného systému, jde podle mě o splátku spoustě kamarádů, kteří mu dlouhé roky kryli záda a tlačili ho nahoru.“

„Nemůžeš ale popřít, že hrozba raketového útoku reálně existuje.“

„Ale ano, jisté nebezpečí zde hrozí, ale lze se mu bránit i jinak. Obhájci raketového deštníku tvrdí, že by Amerika mohla být – třeba náhodně – napadena v důsledku politické nestability v Rusku nebo v Číně. Jenže Čína prodělala kulturní revoluci a Sověti ztratili své impérium, a přesto na nás nikdo nezaútočil. Ani náhodou. A pokud se týká zemí podporujících terorismus, těch se bojím ještě méně. Severokorejci nedokážou nasytit ani vlastní obyvatelstvo, natož zkonstruovat mezikontinentální balistické střely schopné zasáhnout Spojené státy. Regionální totalitní režimy jako Irák nebo Irán mají dost starostí se svými sousedy a zaměřují se na nákup a vývoj zbraní kratšího doletu. A nezapomínej na další věc. Pořád ještě máme největší nukleární arzenál na světě. Politika zastrašování, která se osvědčila za studené války, je podle mě účinná i dnes. Copak někdo opravdu věří, že vůdcové těchto režimů jsou ochotni spáchat celonárodní sebevraždu? Já si to, Michaeli, nemyslím.“

„A proč se domníváš, že jde o splátku starého dluhu?“

„Protože na této zakázce vydělá miliardy firma zvaná Alatron Defense Systems a jejím majitelem je…“

„Mitchell Elliott,“ doplnil Michael.

„Přesně tak. A tento Mitchell Elliott rozdal ve Washingtonu více peněz než kterýkoliv jiný člověk v Americe. Dává maximum, které je ze zákona povoleno, a když chce přispět ještě více, dokáže si najít cestičky, jak zákony obejít. A největším příjemcem Elliottových darů byl vždycky James Beckwith. K čertu, vždyť Elliott v podstatě financoval celou jeho politickou kariéru.“

Michael si vzpomněl na článek, který Susanna Daytonová připravovala pro list Washington Post.

„A uvědom si také, že personální šéf Bílého domu Paul Vandenberg pracoval svého času pro Elliotta v Alatron Defense. Když se Beckwith stal generálním prokurátorem státu Kalifornie, Elliott, který má čich na talenty, mu poslal Vandenberga, protože v Beckwithovi rozpoznal člověka schopného vyšplhat až na vrchol. Chtěl mít v jeho nejtěsnější blízkosti svého člověka, a taky se mu to podařilo.“ Cannon zatáhl z cigarety. Vítr mu trhal kouř hned u úst. „Vandenberg ostatně pracoval i pro vás.“

Michael ztuhl překvapením. „Kdy?“

„Ve Vietnamu.“

„Myslel jsem, že sloužil v armádě.“

Cannon zavrtěl hlavou. „Kdepak, pouze a jedině v Agentuře. Mimochodem, měl na starosti zajímavý projekt známý jako operace Fénix. Vzpomínáš, ne? Tato akce nepatří k těm, kterými byste se mohli chlubit.“

Cílem programu Fénix byla identifikace a vyloučení komunistického vlivu v Jižním Vietnamu. Během operace bylo zabito dvacet tisíc Vietnamců podezřelých ze sympatií ke komunismu a dalších osmadvacet tisíc bylo uvězněno.

„Víš přece, jak se to říká, Michaeli. Jednou pro firmu – vždy pro firmu. Co kdybys vložil Vandenbergovo jméno do jednoho z těch supermoderních počítačů v Langley a počkal, co ti mašinka vyplivne?“

„Chceš naznačit, že se zakázkami na protiraketový obranný systém není všechno v pořádku? Že jde o korupci?“

„Viděl jsem výsledky ověřovacích zkoušek. Komponenty dodávané společností Alatron Defense Systems předčí konkurenci po všech stránkách. Elliott ten kontrakt získal zcela zaslouženě a po právu. Jenže obranný program měl jen vlažnou podporu veřejnosti a demokraté se stavěli zásadně proti. Získat podporu Kongresu vyžadovalo dramatický apel na pozadí dramatických událostí.“

Michael si svá další slova dlouho rozmýšlel. „Co bys řekl tomu, že podle mě není za sestřelení letu 002 odpovědný Meč z Gazy?“ zeptal se nakonec tiše.

„Řekl bych, že jsi asi narazil na něco shnilého. Ale na tvém místě bych se s tímto názorem moc nešířil, Michaeli. Alespoň ne příliš nahlas. Kdyby se donesl k nesprávným uším, vězel bys po krk v průšvihu.“

Slunce se skrylo za nejbližším mračnem a náhle se ochladilo. Cannon se zadíval na oblohu a zamračil se. „Vypadá to na déšť,“ poznamenal. „Tak jo, Michaeli, ať je po tvém. Připrav loď k přistání.“

12 KAPITOLA

OSTROV ST. MAARTEN, KARIBSKÉ MOŘE

Karavana range roverů šplhala po úzké cestě plné výmolů úbočím hory a zanechávala za sebou oblaka zvířeného načervenalého prachu. Automobily se podobaly jeden druhému jako vejce vejci – černě nalakované a s temnými reflexními skly, která nedovolovala identifikaci cestujících. Muži, kteří se na odlehlý karibský ostrov dostavili, nastoupili cestu v nejrůznějších končinách zeměkoule. Přiletěli z Evropy a ze Spojených států, z Latinské Ameriky i ze Středního východu. A všichni do jednoho odcestují hned nazítří ráno, až porada skončí. Na prahu vrcholící turistické sezony se ostrov Američany a bohatými Evropany jen hemžil, což návštěvníkům v range roverech maximálně vyhovovalo. Potrpěli si na anonymitu, kterou poskytují davy lidí. Karavana prohřměla chudou vesnicí. Kolem silnice postávaly bosé děti a vzrušeně mávaly na projíždějící vozidla. Nikdo jejich pozdravy neopětoval.

*****

I na běžné poměry na tomto turistickém ráji bylo možno vilu označit za extravagantní. Dvanáct ložnic, dva rozlehlé salony, společenská místnost, kulečníkový sál, velký bazén, dva tenisové kurty a přistávací plocha pro vrtulníky. Před šesti měsíci si ji pronajal neznámý Evropan, který zaplatil obrovskou sumu, aby všechny úpravy byly včas hotovy.

Stavební práce byly vskutku náročné a doprava materiálu po strmých svazích až na vrchol hory, na němž se vila rozkládala, představovala sama o sobě tvrdý oříšek. Čtyřicetiakrový pozemek, porostlý hustými keři a vysokými stromy, ovšem zůstal – až na elektrifikovaný plot – v původním stavu.

Týden před plánovaným termínem schůzky dorazili na místo příslušníci ochranky a instalovali bezpečnostní televizní kamery, laserová čidla a rušičky elektromagnetických signálů. Za kontrolní stanoviště ochrany objektu si zvolili kulečníkový sál.

*****

Společnost pro mezinárodní rozvoj a spolupráci je soukromá organizace, která nepřijímá žádné sponzorské dary – vyjma od svých členů – a žádné nové členy – vyjma těch, které si ti stávající vyberou. Oficiálně sídlí v Ženevě v malé kanceláří, na jejichž prostých dveřích visí jemně rytá zlatá destička se jménem organizace. Případný návštěvník by ovšem zjistil, že kancelář je trvale uzavřena, a na telefonním čísle – ostatně neuvedeném v seznamu – by se nikdo nehlásil.

Těm, kteří o její existenci vědí, je organizace známa prostě jako Společnost. Navzdory svému jménu se Společnost ani za mák nestará o to, aby se svět stal klidnějším a příjemnějším místem k žití. K jejím členům patří ostřílení zpravodajští důstojníci, bezohlední politikové a obchodníci se zbraněmi, žoldáci, narkobaroni, špičky mezinárodních zločineckých syndikátů a mocní průmysloví magnáti.

Výkonným ředitelem Společnosti je bývalý vysoký činitel britské zpravodajské služby MI6. Ostatní mu říkají prostě „Ředitel“ a nikdy ho neoslovují jeho skutečným jménem. Dohlíží na administrativu a operace Společnosti, ale jinak nemá žádné rozhodovací pravomoci. Ty spočívají v rukou výkonné rady, v níž má každý člen skupiny jeden hlas. Vnitřně se tedy Společnost řídí demokratickými principy, které ve vnějším světě pokládají její členové za poněkud těžkopádný způsob správy věcí veřejných.

Zakládací listina Společnosti prohlašuje světový mír za nebezpečný stav. Její členové zastávají názor, že jim všem nejlépe svědčí trvalé globální napětí – samozřejmě držené pevně na uzdě a pod kontrolou. Napětí zabraňuje sklouznout do sebeuspokojení a udržuje ostražitost a bdělost. Je zdrojem národního sebeuvědomění. A ze všeho nejdůležitější – přináší jim peníze, spousty peněz.

*****

Někteří přijeli sami, jiní ve dvojicích, někteří bez ochrany, jiní s kohortou tělesných strážců. Ari Šamron dorazil hned po poledni a již odehrál tři sety tenisu s hlavou kolumbijského drogového kartelu, jehož ochránci, po zuby ozbrojení muži v černých oblecích, se ve žhavém karibském slunci honili za každým zatoulaným míčkem. Konstantin Kalnikov přijel asi o hodinu později. Lehl si vedle bazénu a jeho bledá slovanská pokožka získala nezdravě rudý nádech, než se uchýlil do svého pokoje za odpoledním sexem s jednou z pečlivě vybraných dívek, které Ředitel nechal dopravit z Brazílie. Každá byla vyškolena v těch nejjemnějších finesách umění milovat a každá prošla pečlivou lékařskou prohlídkou, aby nenakazila vzácného hosta pohlavní chorobou.

Mitchell Elliott neměl na podobné aktivity ani čas, ani náladu. Ostatní členy Společnosti bytostně nesnášel. Ano, musí s nimi jednat, aby dosáhl svých cílů, ale bavit se s nimi nebo se dokonce kurvit na ostrově kdesi uprostřed Karibiku rozhodně nehodlal.

Začátek porady byl plánován na devátou hodinu večerní. Elliottův tryskáč Gulfstream dosedl na přistávací plochu přesně ve 20.30. V doprovodu Marka Calahana a dvou dalších tělesných strážců přesedl bez otálení do čekající helikoptéry, která vzápětí zamířila přes hory k vile.

*****

První hodinu se výkonná rada zabývala rutinními záležitostmi chodu organizace. Pak konečně přistoupil Ředitel k prvnímu skutečně důležitému bodu jednání. Přes půlměsíčkovité brýle se zlatými obroučkami se zahleděl na Mitchella Elliotta a vyzval ho: „Máte slovo, pane.“

Elliott zůstal sedět. „Ze všeho nejdříve bych vám, pánové, chtěl poděkovat za vaši neocenitelnou pomoc. Operace proběhla zcela hladce a dosáhla zamýšlených cílů. James Beckwith byl opětovně zvolen prezidentem a Spojené státy zahájily budování protiraketového obranného systému. Tento projekt přinese užitek všem, kdo se v této místnosti shromáždili.“

Elliott se odmlčel a nechal doznít zdvořilý potlesk.

„Není snad třeba zdůrazňovat, že kdyby vyšla najevo spoluúčast Společnosti na těchto událostech, mělo by to nedozírné, přímo katastrofální následky. Proto před vás dnes večer předstupuji s žádostí o schválení fyzické likvidace každého, kdo kromě nás zná pravdu o této operaci.“

Ředitel vzhlédl, v tváři poněkud podrážděný výraz, jako kdyby ho zklamala chuť mořského jazyka na talíři. „Pokud dobře počítám, šlo by o čtyři muže.“

„Počítáte přesně.“

„Vaše doporučení, pokud se týká provedení?“

„Navrhuji pověřit tímto úkolem muže, který se zapojil do konečné fáze operace u pobřeží New Yorku.“

„Tedy toho, který přežil, pokud se nepletu.“

Elliott zvlnil rty v jednom ze svých řídkých úsměvů. „Ano, Řediteli.“

„Tento člověk ovšem zná přinejmenším část pravdy – totiž že za útok nenese odpovědnost Meč z Gazy.“

„Souhlasím, ale na druhé straně se jedná o jednoho z nejlepších atentátníků na světě a daný úkol vyžaduje člověka jeho kvalit a schopností.“

„A až úkol splní?“

„Bude zlikvidován stejně jako ostatní.“

Ředitel přikývl. Nade vše si cenil rozhodnost a jasné a srozumitelné vyjadřování. „Jakým způsobem by podle vás měla být likvidace financována? Operace, kterou navrhujete, rozhodně nebude levná. Momentálně se vám finančně neobyčejně daří. Nemyslíte, že by bylo vhodné, kdybyste náklady nesl právě vy?“

„Souhlasím, Řediteli. Nežádám Společnost o finanční příspěvek, jen o požehnání.“

Ředitel se rozhlédl po mužích usazených kolem stolu.

„Nějaké námitky?“

Odpovědělo mu mlčení.

„Dobře. Pane Elliotte, výkonná rada souhlasí s vámi navrženou operací.“ Zahleděl se do papírů a lehce svraštil obočí. „Můžeme přejít k dalšímu bodu jednání, pánové. Irácký prezident pan Husajn má zájem o další nemovitosti a znovu se na nás obrátil s žádostí o pomoc.“

*****

Porada skončila ve čtyři hodiny ráno. Mitchell Elliott okamžitě vilu opustil. Vrtulník ho dopravil na letiště k čekajícímu gulfstreamu. Ostatní členové výkonné rady zůstali a dopřáli si krátký spánek. Konstantin Kalnikov, který před návratem do podzimní Moskvy toužil zachytit co nejvíce životodárných slunečních paprsků, dřímal v lehátku u bazénu. Kolumbijský narkobaron, který nesnášel porážky, vyzval Šamrona k odvetnému zápasu. Když nastal čas odjezdu, nastoupili do přistavených range roverů. Ředitel a příslušníci bezpečnostního týmu odjeli v pravé poledne jako poslední. Když o třicet minut později nastupoval do svého soukromého letadla, ozvalo se v horách dunivé zahřmění. Série výbuchů rozmetala vilu a o zbytek se postaral zuřivý požár.

13 KAPITOLA

BRÉLÉS, FRANCIE

Používal sice jméno Jean-Paul Delaroche, ale vesničané mu neřekli jinak než Le Solitaire, Osamělý. Nikdo by nedokázal říct, kdy přesně se ve vsi objevil a usadil v kamenném domku, který se přimykal ke skalnatému útesu nad Lamanšským průlivem a připomínal bunkr z druhé světové války. Monsieur Didier, majitel obchodu se smíšeným zbožím, zastával názor, že se ten člověk musel zbláznit a že za to může vítr. Mohl mít i pravdu. Větry bušily do skalnatého mysu ze všech stran, dnem i nocí rachotily těžkými okenicemi domku a metodicky strhávaly ze střechy jednu tašku za druhou. Po silných bouřích pak náhodní kolemjdoucí vídávali Osamělého, jak si prohlíží napáchané škody. „Jako Rommel na inspekci svého milovaného Atlantského valu,“ poznamenal s opovržlivým úsměškem Didier nad sklenkou koňaku v místní kavárně.

Spisovatel? Revolucionář? Zloděj obrazů nebo zapuzený kněz? Mademoiselle Plauchéová z lahůdkářství bez uzardění tvrdila, že Osamělý je poslední žijící potomek dávné rasy z doby kamenné, která obývala Bretaň tisíce let před Kelty. Proč by jinak trávil celé dny ve společnosti prehistorických kamenů? Proč by jinak sedával celé hodiny na balvanu a díval se, jak se moře rozbíjí o skaliska. Proč by si jinak nechal říkat Delaroche? Žije zde již od nepaměti, usoudila s nožem zabořeným do velkého kola camembertského sýra, a vzpomíná, jaké to tady bývalo kdysi.

Muži na něj žárlili. A záviděli mu. Ti starší krásné ženy, které jednotlivě přicházely do kamenného domku, nějaký čas se zdržely a zase tiše odcházely, aby je zanedlouho vystřídaly jiné, mladší pak drahé, na zakázku vyrobené italské horské kolo, na kterém se každé ráno řítil po úzkých cestičkách, jimiž je mys Finistere protkaný. Všechny ženy z vesnice – včetně stařen a dospívajících dívek – ho pokládaly za velmi pohledného muže. Krátce zastřižené prošedivělé vlasy, bledá pleť, blankytně modré pronikavé oči, rovný nos jako z Michelangelovy dílny.

Nebyl nijak zvlášť vysoký, sotva metr pětasedmdesát, ale za svých pravidelných odpoledních vycházek do vesnice za nákupy se nosil hrdě vzpřímeně. Mademoiselle Trevaunceová se ho pokaždé, když vstoupil do pekařství, snažila vtáhnout do hovoru, ovšem marně. Osamělý se jen zdvořile usmál a zaplatil chléb a croissanty. V obchůdku s vínem ho považovali za znalého, ale šetrného zákazníka. Když mu monsieur Rodin nabídl dražší láhev, Osamělý nakrčil obočí, aby naznačil, že tato značka přesahuje jeho finanční možnosti, a opatrně láhev vrátil.

Na tržišti pod širým nebem nakupoval zeleninu, maso a plody moře s úzkostlivou pečlivostí vlastní šéfkuchařům z restaurací a letovisek na pobřeží. Někdy s sebou přiváděl ženu, s níž momentálně žil – vždycky cizinku, nikdy Bretonku, natož místní dívku –, jindy přicházel sám. Čas od času ho pozvali muži, kteří trávili odpoledne u červeného vína, kozího sýra a karet, aby se k nim připojil, ale Osamělý pokaždé bezmocným gestem ukázal na hodinky, jako že má spoustu neodkladných záležitostí někde jinde, spěšně naskládal nákup do otlučeného stejšnu značky Mercedes a vyrazil na zpáteční cestu.

Jako kdyby tady v Brélés záleželo na čase, říkával Didier se svým neodmyslitelným úšklebkem. To ten vítr, dodával pokaždé. Ten vítr ho připravil o rozum.

*****

Za křišťálově jasného listopadového rána ujížděl Delaroche, skloněný nad řídítky proti čerstvému větru od moře, po úzké pobřežní cestě; která vedla od Brestu na západ k Pointe-de-Saint-Mathieu. Měl na sobě krátké vlněné kalhoty natažené přes přiléhavé cyklistické pumpky, úpletový rolák a neonově zelenou bundu – dost přiléhavou, aby ho uchránila před chladem, ale současně dostatečně volnou, aby se pod ní nerýsovalo objemné podpažní pouzdro s automatickou pistolí Glock ráže devět milimetrů. Chladný slaný vítr se však bez námahy prokousal několika vrstvami oblečení až na kůži. Delaroche se předklonil ještě hlouběji a usilovně šlapal do pedálů.

Cesta ho vedla kolem zříceniny benediktinského kláštera z šestého století a pak se stáčela na sever a rytmicky se zvedala a klesla spolu se zvlněným terénem. Delaroche s ostrým větrem v zádech rychle překonal několik kilometrů. Vylehčený italský bicykl si hravě poradil se všemi terénními překážkami. Před jezdcem se tyčil příkrý svah. Delaroche přehodil na snazší převod a nohy na pedálech se rozkmitaly ještě rychleji. Na temeni kopce vjel mezi domky rybářské vesničky jménem Lanildut.

V kavárně si koupil dva croissanty a naplnil obě cyklistické láhve – jednu pomerančovým džusem, druhou horkou kávou s mlékem. Znovu se vyhoupl do sedla a za jízdy žvýkal sladké pečivo. Minul skalnatý výběžek Presqu’lle de Sainte-Marguerite, který nabízí jeden z nejkrásnějších výhledů na moře v celé Evropě. Za ním se otevíralo Cóte des Abers, Pobřeží ústí řek – dlouhý plochý úsek protkaný několika vodními toky, který ubíhají z vrchoviny Finistere vstříc moři.

Když vjel do vesnice Brignogan-Plage, pocítil v nohou první známky únavy. Úzká pěšina za posledními domky vedla k pláži s pískem tak bílým, že připomínal sníh. Jako hlídka na stráži ji u vstupu střežil vztyčený starověký kámen, kterým se v Bretani říká menhiry. Delaroche sesedl a tlačil kolo po stezce. Cestou dopil zbytek kávy s mlékem. Na pláži opřel bicykl o skalisko a se zapálenou cigaretou zamířil k čáře příboje.

Jako signální zařízení sloužil skalnatý výstupek vzdálený asi dvě stě metrů od místa, kde nechal kolo. Kráčel pomalu, zdánlivě zcela bezcílně, a pozoroval, jak moře spěchá po písku. Pak se po pláži rozlila mohutná vlna a Delaroche musel rychle uskočit, aby unikl z dosahu ledové slané vody, která po něm natahovala spáry. Dokouřil, zahodil nedopalek několik kroků před sebe a špičkou cyklistické tretry ho zašlápl do bělostného písku.

Zastavil se a naklonil nad skalisko. Ano, značka tam byla, dva pruhy leukoplasti zkřížené do tvaru písmene X. Každý profesionál by poznal, že ten, kdo značku zanechal, se své řemeslo naučil ve školicím středisku KGB – a nemýlil by se.

Delaroche odtrhl pásku z kamene, zmačkal ji do kuličky a zahodil nedalekého do hlodašového keře. Pomalu se vrátil k opuštěnému bicyklu a pod jasnými paprsky slunce vyrazil na zpáteční cestu do Brélés.

*****

Krásné počasí vydrželo až do odpoledne a Delaroche se rozhodl, že bude malovat. Oblékl si džínsy a huňatý rybářský svetr a do zavazadlového prostoru mercedesu naložil potřebné nádobíčko – malířský stojan, paletu, fotoaparát značky Polaroid, krabici s barvami a štětce. Vrátil se do domku, uvařil kávu a nalil ji do lesklé kovové termosky. Z chladničky vytáhl dvě láhve piva a vyšel ze dveří. Odjel do vesnice a zastavil před lahůdkářstvím, kde si koupil šunku, sýr a porci vyhlášené bretaňské paštiky, zatímco s ním mademoiselle Plauchéová bezostyšně flirtovala. Vyšel z krámku, doprovázen stříbřitým cinkáním zvonečku nad dveřmi, a zašel si do sousedního pekařství pro bagetu.

Mířil do vnitrozemí, kde neschůdný skalnatý pobřežní terén ustupoval protáhlým zalesněným vrchům. Odbočil na neoznačenou postranní silnici, která po třech kilometrech přešla v nerovnou klikatící se polní cestu. Mercedes divoce nadskakoval, ale po několika minutách se objevil cíl cesty – starobylé kamenné stavení, které podle Delarocheova odhadu pocházelo ze sedmnáctého století, obklopené nádhernými stromy, jejichž listy připomínaly rubíny usazené v záplavě zlata.

Delaroche přistupoval ke všemu pomalu a metodicky a malování netvořilo výjimku. Neuspěchaně vybalil věci ze stejšnu a často přitom zalétal pohledem k malebné scenérii. Podzimní slunce vykouzlilo na kamenném zdivu a okolních stromech ostré barevné kontrasty, jejichž zachycení představovalo skutečnou výzvu jeho malířským schopnostem.

Delaroche pojídal obloženou bagetu, popíjel pivo a studoval scénu z několika různých úhlů. Našel místo, jehož perspektiva mu nejlépe vyhovovala, a pořídil několik záběrů polaroidem – tři barevné, tři černobílé. Ve dveřích se objevil majitel statku – podsaditý nevysoký chlapík, jemuž kolem nohou pobíhal voříšek barvy soli a pepře. Delaroche na něj zavolal, že je malíř a že chce namalovat jeho dům. Mužík mu nadšeně zamával a zmizel v domě. Vynořil se po pěti minutách s láhví vína a talířem přetékajícím nakrájeným sýrem a kořeněnou klobáskou. Na sobě měl záplatované sako, které vypadalo jako předválečné zboží. Psík, kterému chyběla jedna noha, se posadil a dojemně loudil na malíři chutné sousto.

Když dvojice odešla, Delaroche se postavil za stojan a prohlížel si fotografie – nejprve černobílé, potom barevné –, aby vstřebal základní formy a linie obrazu a pak jeho barvu. Dvacet minut rychle skicoval uhlem, dokud nebyl s kompozicí díla spokojen. Nepoužíval příliš bohatou barevnou škálu. Na paletu z překližky vymačkal windsorskou červeň, žluť a modř, Hookerovu zeleň a syrovou siennu pálenou.

Uplynuly dobré dvě hodiny, než se v myšlenkách vrátil ke značce na pláži u Brignogan-Plage. Pozvání na schůzku. Zítra dopoledne se má u vlnolamu v Roscoffu sejít s Arbatovem, svým řídicím orgánem v době, kdy pracoval pro KGB. Dvacet let nepřipustil, aby ho řídil někdo jiný. Když se moskevské centrále zdálo, že Arbatov stárne a je příliš pomalý, pokusila se ho nahradit mladším důstojníkem jménem Karpov. Delaroche kategoricky odmítl s Karpovem spolupracovat a pohrozil Moskvě, že ho pošle zpátky v rakvi, pokud se Arbatov nevrátí. O týden později se Arbatov a Delaroche sešli v Salzburku a na truc moskevským byrokratům oslavili své znovuspojení hostinou, při níž spláchli chutné telecí medailonky třemi láhvemi nekřesťansky drahého rakouského vína. Delaroche se za Arbatova nepostavil z lásky nebo pocitu loajality – nemiloval nikoho a necítil loajalitu k ničemu než ke své profesi. Chtěl, aby se Arbatov vrátil, protože nikomu jinému nevěřil. Přežil dvacet let v terénu a zůstal na svobodě jen proto, že Arbatov odváděl dobrou práci.

Zatímco štětec čaroval na plátně idylickou krajinku, Delaroche se vážně zabýval myšlenkou Arbatovovu výzvu ignorovat. Pro KGB už ani jeden z nich nepracoval – Výbor státní bezpečnosti totiž dávno neexistoval a jeho nástupnická organizace, Zahraniční zpravodajská služba, muže jejich specializace nepotřebovala, protože chtěla světu ukazovat přijatelnější tvář. Po rozpadu Sovětského svazu a rozpuštění KGB se Delaroche a Arbatov ocitli na volné noze. Zůstali na Západě – Arbatov v Paříži, Delaroche v Brélés – a společně vstoupili do privátního sektoru. Arbatov se – řečeno sportovní mluvou – stal zabijákovým agentem. Když si někdo přál vykonat jistou práci, obrátil se na Arbatova. A když Arbatov úkol schválil, byl Delaroche pověřen jeho vykonáním. Za své služby pak Arbatov dostával jisté procento z obrovských honorářů, které si Delaroche účtoval. Na tomto trhu poptávka dalece převyšovala nabídku.

Delaroche již vydělal tolik, že se vážně začal zabývat odchodem do výslužby. Od poslední akce uplynul celý měsíc a vůbec poprvé v životě necítil nudu a neklid pramenící z nečinnosti. Ta práce mu vynesla rovný milion dolarů, dost peněz, aby mohl v Brélés žít bezstarostně řadu let, ale současně jej o něco připravila. Po celou svou kariéru nájemného vraha – zprvu pro KGB a pak jako profesionál na volné noze – se Delaroche řídil neměnným pravidlem: nikdy nezabil nevinného. Sestřelením letadla nad Long Islandem toto pravidlo porušil.

Jistě, on řízenou střelu vlastnoručně neodpálil, ale hrál při operaci klíčovou roli. Jeho úkolem bylo dopravit palestinského teroristu na místo, zabít ho, až vykoná špinavou práci, a nakonec potopit jachtu, než ho na širém moři vyzvedne vrtulník. Beze zbytku své poslání splnil a dostal za to milion dolarů. Ale za osamělých nocí v kamenném domku, kdy mu společnost dělalo jen skučení větru a burácení moře, viděl před svým duševním zrakem hořící letadlo řítící se do vln Atlantiku a slyšel srdceryvné výkřiky nevinných pasažérů odsouzených k smrti. Při všech předchozích akcích své oběti důvěrně znal. Byli to nelítostní lidé, kteří kolem sebe šířili zlo a byli si vědomi rizika podnikání, do něhož se zapojili. A Delaroche zabil každého z nich otevřeně, tváří v tvář. Sestřelit ze zálohy civilní letoun plný cestujících se příčilo všem jeho zásadám.

Nakonec se rozhodl, že Arbatovovu pozvání vyhoví a vyslechne si jeho nabídku. Bude-li dostatečně lukrativní a nebude znamenat porušení pravidla, možná ji po zralé úvaze přijme. Jestli ne, uchýlí se na odpočinek, bude malovat bretaňskou krajinu, popíjet v kamenném domku červené víno a už nikdy s nikým nepromluví.

Za další hodinu obraz dokončil. Líbil se mu, ale cítil, že by scénu dokázal zachytit ještě lépe. Slunce klesalo k obzoru a nad kamenný dům se snášel šarlatový soumrak. Náhle se citelně ochladilo a ve vzduchu se vznášela vůně hořícího dřeva a smaženého česneku. Delaroche rozřízl zbytek bagety a namazal ji paštikou. Zapíjel sousta doušky piva a pomalu se balil. Fotografie a skici uložil do kapsy – později je v ateliéru použije k namalování další, snad lepší varianty na totéž téma. Láhev vína, talíř se zbytkem svačiny a dosud vlhký obraz položil na práh domu a tiše se vrátil k mercedesu. Když odjížděl, trojnohý pes krátce zaštěkal a vzápětí se pustil do klobásky.

*****

Když Delaroche druhý den odjel z Brélés do Roscoffu, hustě pršelo. K vlnolamu dorazil přesně v deset. Arbatov postával v lijáku jako hromádka neštěstí. Delaroche zaparkoval, a než vystoupil z auta, pozorně si prohlédl okolí.

Michail Arbatov vypadal jako středoškolský profesor na penzi a nikoho by ani nenapadlo, že za nevinným zevnějškem se skrývá bývalý agent KGB. I Delaroche, který ho tak dlouho znal, si pořád nedokázal srovnat v hlavě, že tento mužíček nařídil bez mrknutí oka likvidaci nespočetných obětí. Život v Paříži mu zjevně svědčil. Delaroche si všiml, že od posledního setkání ztloustl a tváře mu zářily zdravou červení – zrádnou, protože za ni vděčil přemíře dobrého vína a koňaku. Jako obvykle měl na sobě černý rolák a dlouhý plášť vojenského střihu, který vypadal, jako by si ho Arbatov vypůjčil od mnohem vyššího a štíhlejšího muže, než byl sám. Na hlavě mu trůnil nepromokavý klobouk se sklopenou stříškou, charakteristický oděvní doplněk důchodců všude na světě, a na očích brýle s ocelovou obroučkou a silnými skly, které svému majiteli na první pohled spíše škodily než prospívaly. Právě teď mu, celé zamlžené, neposlušně klouzaly po rozpláclém boxerském nose.

Delaroche, spokojen s obhlídkou, vystoupil a zezadu se blížil k Arbatovovi. Starý muž, profesionál do morku kostí, se ani nezachvěl, když s ním Delaroche srovnal krok. Chvíli kráčeli mlčky. Arbatov se pohyboval kolébavě a trochu křečovitě. Zdálo se, že se každou chvíli složí, a Delaroche musel několikrát potlačit pokušení zachytit ho, aby neupadl.

Konečně se Arbatov zastavil a otočil se ke svému společníkovi. Prohlížel si ho upřeným, mírně pobaveným pohledem, šedé oči za silnými skly nepřirozeně zvětšené. „Pro smilování boží, já už jsem na tyhle pouliční srandičky trochu starý,“ ulevil si dokonalou francouzštinou beze stopy cizího přízvuku. „Starý a unavený. Zaved mě někam, kde je teplo a kde se dobře vaří.“

Delaroche ho posadil do auta a zamířil k jedné z lepších restaurací na nábřeží. Arbatov si celou cestu stěžoval na nepořádek v mercedesu. O pět minut později už se oba skláněli nad houbovými omeletami a šálky s kávou. Arbatov slupl svou porci jako malinu a zapálil si pomačkanou gauloisku, než se Delaroche dopracoval k druhému soustu. Postěžoval si na zimu a objednal si koňak. Vypil sklenku dvěma doušky a k tmavému obložení trámového stropu stoupal dým z druhé cigarety. Oba muži seděli mlčky a nezasvěcený by si nejspíš pomyslel, že jde o otce a syna, kteří tady snídají každý den, což jim dokonale vyhovovalo.

„Mají pro tebe další úkol,“ oznámil Arbatov, když jeho společník dojedl. Delaroche se nemusel ptát, kdo jsou ti oni – bezpochyby muži, kteří si objednali sestřelení civilního letadla.

„Co je to za práci?“

„Neřekli mi nic, než že jde o mimořádně důležitou záležitost a že chtějí toho nejlepšího.“

Delaroche si na lichotky nepotrpěl. „Za kolik?“

„To neupřesnili, ale částka má být vyšší než poslední honorář.“ Arbatov vyloupl žhavý konec cigarety popraskaným nehtem buřtovitého palce. „Řekli, a tady cituji, ‚podstatně vyšší‘.“

Delaroche požádal gestem číšníka, aby odnesl prázdný talíř. Objednal si další šálek kávy a zapálil si cigaretu z vlastního balíčku.

„To ti nedali vůbec žádné detaily týkající se požadované práce?“

„Jediný – jde o několikanásobný zásah a ve všech případech je cílem profesionál.“

Delaroche zbystřil pozornost náhle probuzeným zájmem. Většinou ho jeho práce k uzoufání nudila a jen málokterá oběť vyžadovala, aby uplatnil veškeré své schopnosti. Stačila krátká příprava a ještě méně kreativity. Likvidace profesionálů bude ovšem z jiného soudku.

„Chtějí se s tebou sejít už zítra. V Paříži,“ upřesnil Arbatov.

„Na čí půdě?“

„Pochopitelně na jejich.“ Arbatov sáhl do náprsní kapsy a vylovil provlhlý lístek papíru. Inkoust se částečně rozpil, ale adresa zůstala čitelná. „Vyžádali si osobní jednání. Setkání mezi čtyřma očima, abych byl přesný.“

„Ty sám bys měl vědět nejlíp, že zásadně s nikým mezi čtyřma očima nejednám,“ ohradil se Delaroche. Svou totožnost chránil tak žárlivě, až to hraničilo s paranoiou. Většina mužů jeho profese řešila problém tak, že každých pár let podstoupili plastickou operaci a nechali si změnit vzhled, ale Delaroche postupoval jinak. Prakticky nikdo, kdo věděl, čím se ve skutečnosti zabývá, nespatřil jeho tvář. Nikdy nepřipustil, aby ho někdo vyfotografoval, a vždycky pracoval sám. Učinil jedinou výjimku – u Palestince, který sestřelil letadlo –, ale za tuto práci vyinkasoval obrovský honorář a po splnění úkolu teroristu zabil. Posádka vrtulníku, který ho vyzvedl ze člunu, mu do obličeje neviděla, protože si nasadil černou vlněnou masku.

„Měj přece rozum, příteli,“ nabádal ho Arbatov. „Svět se mění a my se musíme měnit s ním.“

„Zůstal jsem naživu jen proto, že jsem opatrný.“

„To chápu. A chci, abys zůstal naživu i nadále, abych si mohl něco přivydělat. Věř mi, Jean-Paule, že bych tě nikdy neposlal do situace, kdy bys mohl přijít k úrazu. Platíš mě za to, abych sbíral a hodnotil nabídky a dával ti dobré rady. A teď ti radím, aby sis vyslechl, co po tobě tihle lidé chtějí, a přistoupil na jejich podmínky.“

Delaroche se na Arbatova upřeně zadíval. Přestává mu sloužit mozek? Zaslepila ho vidina obrovského výdělku natolik, že ztrácí schopnost rozumně uvažovat?

„Kolik tam má být lidí?“

„Bylo mi řečeno, že pouze jeden.“

„Zbraně?“

Arbatov zavrtěl hlavou. „Než do toho bytu vstoupíš, budeš pečlivě prohledán.“

„Existují zbraně nejrůznějších tvarů a velikostí.“

„Takže to uděláš?“

„Ještě si to rozmyslím.“

Delaroche mávnutím přivolal číšníka.

„Cest tout.“

14 KAPITOLA

ÚSTŘEDÍ CIA, LANGLEY, STÁT VIRGINIA

Michael odešel z domu časně zrána a v kalném svítání ujížděl po prázdné dálnici do práce. Zastavil se v kantýně a s šálkem kávy a okoralou koblihou zamířil nahoru do kanceláře protiteroristického centra. Unavená noční směna ještě neodešla a muži a ženy s krví podlitýma očima se skláněli nad papíry a obrazovkami monitorů jako středověcí mniši přenesení do moderní doby. Stephen pročítal jakési faxy. Blaz ukazoval Cynthii, jak zabít protivníka kusem papíru. Michael se usadil ke svému stolu a nažhavil počítač.

Podle hlášení belgické policie byli ve vlaku do Holandska identifikováni dva muži podezřelí z příslušnosti k teroristické organizaci Meč z Gazy. Britská MI5 zaznamenala telefonát, v němž známý islámský intelektuál žijící v Londýně varoval před bezprostředně hrozícím atentátem kdesi v Evropě. Satelitní záběry zničeného výcvikového střediska v Iránu svědčily o spěšné rekonstrukci zařízení. Nejdůležitější informace získaná v průběhu noci se objevila jako poslední. Představitelé syrské rozvědky odcestovali do Teheránu k jednání se svými íránskými protějšky.

Něco podobného už Michael v minulosti zažil. Meč z Gazy plánuje, pravděpodobně už brzy, útok na blíže neurčený americký cíl někde v Evropě. Zvedl telefon a vytočil číslo Carterovy kanceláře.

Když se nikdo nehlásil, zavěsil a zahleděl se na obrazovku.

Co kdybys vložil Vandenbergovo jméno do jednoho z těch supermoderních počítačů v Langley a počkal, co ti mašinka vyplivne?

Michael tedy vyťukal na klávesnici Vandenbergovo jméno a přikázal počítači, aby prohledal databázi.

Odpověd přišla za necelých deset vteřin.

POKUS O NEOPRÁVNĚNÝ PŘÍSTUP K UTAJOVANÝM MATERIÁLŮM

„Co sis kurva myslel, že děláš?“

Tak vzteklého Michael svého přímého nadřízeného ještě nezažil. Carter seděl za svým stolem a bušil propisovačkou do desky potažené kůží, jindy bledý obličej zlostí rudý jako krocan. McManus usazený za ním mlčel, jako by čekal, až na něj přijde řada při výslechu podezřelého, který odmítá spolupracovat.

„Měl jsem jenom takový nápad,“ vydechl Michael tiše a okamžitě toho zalitoval. Carterova reakce mu napověděla, že si ještě přitížil.

„Nápad? Tys prostě dostal nápad a pak ses rozhodl prohnat jméno šéfa prezidentova štábu osobními záznamy agentury? Pokud vám to ještě nedošlo, vážený pane Osbourne, pracujete jako důstojník protiteroristického centra. Co sis, ty blbče, myslel, že má Vandenberg v úmyslu? Vyhodit do povětří Bílý dům? Zastřelit svého pána? Unést jeho letadlo?“

„To ne.“

„Tak co? Čekám na odpověď.“

Michael uvažoval, čemu asi vděčí za situaci, do které se dostal. Poplach určitě spustili operátoři počítačového systému. Ale proč? Buď někdo soustavně monitoroval jeho vlastní počítač, nebo byly Vandenbergovy materiály opatřeny výstražným návěštím, a když se je pokusil přečíst, rozezněl se kdesi v systému zvonek. Celá záležitost páchla jako dílo Moniky Tylerové a Michaelovi zbývala jediná úniková cesta. Říct část pravdy a doufat, že osobní vztah s Carterem ho ušetří dalšího krveprolití.

„Od někoho, komu plně důvěřuju, jsem slyšel, že v minulosti pracoval pro nás, a chtěl jsem si to prověřit. Byla to chyba, Adriane. Omlouvám se.“

„To máš sakra pravdu, že to byla chyba. Dovol, abych ti něco ujasnil. Záznamy Agentury neslouží k tomu, aby sis je pro zábavu pročítal. Nejsou určeny k surfování a nikdo si je nebere na noc do postele, aby měl před usnutím co dělat. Vyjádřil jsem se jasně, Michaeli?“

„Naprosto.“

„Uvědom si, že už nejsi v terénu, kde sis mohl sám určovat podmínky. Pracuješ v hlavním stanu a musíš dodržovat pravidla hry.“

„Rozumím.“

Carter pohledem vyzval McManuse, aby zavřel dveře.

„A teď mezi námi děvčaty. Vím, že jsi natolik dobrý zpravodajec, aby sis ty záznamy nechtěl přečíst bez pádného důvodu. Existuje něco, s čím by ses nám chtěl v dané chvíli svěřit?“

„Ne. Zatím ne, Adriane.“

„Dobrá. Tak odsud sakra vypadni.“

15 KAPITOLA

PAŘÍŽ

Delaroche odjel do Brestu a chytil večerní rychlík do Paříže. Cestoval se dvěma zavazadly – malou koženou kabelou, v níž měl několik kusů šatstva na převlečení a toaletní potřeby, a objemným hranatým kufříkem s desítkou akvarelů. Jistá diskrétní pařížská galerie prodávala jeho obrazy a poskytovala mu dostatek prostředků, aby vysvětlily jeho skromný životní styl v Brélés, kdyby se o něj někdo začal zajímat.

Před nádražím si vzal taxík a nechal se dovézt do neokázalého hotelu na rue de Rivoli. Zapsal se jako Karel van der Stadt, občan Nizozemského království. Kromě jiných jazyků dokonale ovládal holandštinu a měl v zásobě tři dokonale padělané holandské cestovní pasy. Malý balkon hotelového pokoje nabízel výhled na zahrady v Tuileriích a Louvre. Delaroche vdechoval svěží ledový vzduch křišťálově jasné noci. Vpravo se tyčil k nebi jasně osvětlený obrys Eiffelovy věže, vlevo hlídaly věže chrámu Notre Dame uhlově černý třpyt Seiny. Ještě ho čekala práce, a tak si navzdory pozdní hodině natáhl svetr a koženou bundu a vyšel z pokoje. Noční recepční se ho zeptal, jestli si nechce uložit klíč. Delaroche zavrtěl hlavou a holandským přízvukem podbarvenou francouzštinou vysvětlil, že si ho raději ponechá u sebe.

Ke schůzce mělo dojít v jistém bytě na rue de Tournefort. Zpozorovat profesionální sledovače představuje i za optimálních podmínek obtížně řešitelný úkol a v noci a ve městě jako Paříž je to prakticky nemožné. Delaroche se chvíli procházel ulicemi a pak přešel na druhý břeh Seiny a pokračoval po Quai de Montebello. Několikrát se nečekaně zastavil. U stánků si prohlížel vystavené knihy a od kolportéra v podchodu si koupil večerník. Vstoupil do telefonní budky a předstíral, že někomu volá. Pokaždé pozorně kontroloval, jestli ho někdo nesleduje, ale nic podezřelého nespatřil.

Patnáct minut kličkoval úzkými uličkami Latinské čtvrti. Chladný noční vzduch voněl kořením a cigaretovým dýmem. Delaroche vklouzl do malé hospůdky a nad půllitrem piva listoval novinami. Ani teď nezaregistroval žádný náznak, že by se na něj pověsil stín. Dopil pivo a vyšel do noci.

Podle Arbatovova popisu našel omšelý činžák na rue de Tournefort nedaleko Place de la Contrescarpe. Byt se měl nacházet ve druhém patře. Delaroche kráčel po chodníku a pohledem se přesvědčil, že se uvnitř nesvítí. Nad vchodem visela kamera. Nájemníci si mohli ověřit, jestli je návštěvník opravdu tím, za koho se vydává.

Delaroche usoudil, že z bistra na rohu by mohl mít nezakrytý výhled na temná okna i vchod do domu. Vybral si stolek u okna a objednal si pečené kuře a půl láhve vína. Podnik se zjevně těšil dobré pověsti. V příjemném teple se hosté, většinou studenti ze Sorbonny, nevázaně bavili.

Delaroche se při jídle začetl do článku washingtonského korespondenta listu Le Monde. Stálo v něm, že americký nálet na výcvikové tábory organizace Meč z Gazy v Sýrii a Libyi zasadily těžký úder mírovému procesu na Středním východě. Obě země se vyzbrojují novějšími a nebezpečnějšími zbraněmi, jejichž část pochází z Francie. Po týdnech nepokojů na Západním břehu a v pásmu Gazy uvázla jednání mezi Palestinci a Izraelem na mrtvém bodě. Zpravodajští experti varují před dalším kolem teroristických útoků. Západoevropští diplomaté si stěžují, že Američané přistoupili k aktu pomsty bez ohledu na následky. Delaroche odložil noviny a v klidu dojedl. Pokaždé ho pobavilo, jak málo toho žurnalisté vědí o tajném světě, který zůstává skryt očím veřejnosti.

Vtom jeho pozornost upoutal muž mířící ke vchodu do činžáku.

Delaroche si ho velmi pozorně prohlédl. Nevysoký, prořídlé vlasy, naducaná postava zápasníka, který změkl a zlenivěl následkem přílišného hýření. Střih pláště napovídal americký původ.

Zavěšená do muže kráčela docela hezká francouzská prostitutka, na podpatcích vyšší než její zákazník, tmavé vlasy po ramena, karmínově rudé rty. Američan otevřel a dvojice zmizela v temné chodbě. Za okamžik se rozzářila okna ve druhém patře.

Delaroche cítil, jak se mu zvedá nálada. Obával se nastražené pasti. Sám v neznámém bytě bez možnosti úniku by představoval snadnou kořist, kdyby schůzku ve skutečnosti zorganizoval někdo z jeho četných nepřátel. Ale operativec, který je natolik zkažený, že si do bezpečného domu přivede prostitutku, pro něj jistě nepředstavuje žádnou hrozbu. Takové riziko může podstoupit jenom amatér nebo zcela nedisciplinovaný profesionál.

Teprve v tom okamžiku se Delaroche rozhodl, že na schůzku opravdu půjde.

*****

Ráno vstal brzy a šel se proběhnout do Tuilerií. Zahrady skrápěl lehký déšť, ale Delaroche si oblékl tmavou nepromokavou větrovku a pětačtyřicet minut poctivě kroužil po cestičkách vysypaných štěrkem, který mu pod nohama tiše skřípal. Poslední kilometr vzal sprintem a pak stál na chodníku na rohu rue de Rivoli a těžce oddechoval, zatímco kolem něj spěchali Pařížané do práce.

Vrátil se do hotelu, osprchoval se a převlékl. Neudělal krok bez pistole, a když se s ní teď měl rozloučit, nebylo mu lehko u srdce. Neměl ve zvyku vycházet beze zbraně, ale rozhodl se hrát podle pravidel chystané schůzky. Natáhl si svetr, zamkl pistoli do malého příručního sejfu, a sešel do přízemí.

Posnídal v hotelové restauraci, příjemné místnosti s okny do rue de Rivoli. Zdržel se pročítáním denního tisku a z jídelny odešel jako poslední.

V recepci si koupil plán Paříže a průvodce turistů. Na otázku recepčního, jestli si nechce nechat klíč od pokoje v hotelu, jen zavrtěl hlavou a vyšel na ulici.

*****

Na rue de Tournefort dojel taxíkem. Vystoupil u rohového bistra, kde před několika hodinami večeřel. Přestalo pršet, a tak se posadil venku. I když bylo zataženo, oči mu kryly tmavé sluneční brýle s masivními obroučkami.

Podíval se na hodinky. Tři čtvrtě na deset. Delaroche si objednal kávu a briošky a pozoroval okna bytu ve druhém patře. Muž s postavou vysloužilého zápasníka se objevil dvakrát. Poprvé měl na sobě župan a v ruce svíral hrnek kávy, jako kdyby si léčil kocovinu. Když se pět minut před desátou ukázal podruhé, převlékl se do modrého obleku a řídké blond vlasy měl pečlivě ulízané.

Delaroche zkontroloval ulici. Chodníky plné Pařížanů spěchajících do práce a studentů na cestě na Sorbonnu. Parta dělníků odklopila víko kanálu a chystala se sestoupit do podzemí. O kus dál jiný zaměstnanec radnice zametal psí lejna. Stolky se zaplnily hosty. Delaroche mohl být obklopen sledovači a nemít o nich sebemenší ponětí.

Přesně v deset vstal, položil na stůl bankovku a přešel ulici. Nenucené stiskl tlačítko zvonku a otočil se zády ke kameře nad vchodem. Zabzučel elektronický vrátný a Delaroche proklouzl dveřmi do chodby.

Dům nebyl vybaven výtahem. Delaroche rychle stoupal po širokém schodišti. V domě vládlo ticho. Delaroche cestou nepotkal žádného nájemníka a nikým nespatřen se zastavil ve druhém patře. Arbatov ho instruoval, že u bytu už nemá zvonit. V příští vteřině se dveře otevřely a muž s postavou zápasníka ho širokým rozmachem mohutné tlapy pozval dál.

*****

Delaroche se rozhlížel kolem sebe a nechal se od druhého muže bez odporu prohledat – nejprve ručně a pak pomocí elektronického magnetometru. Byt byl zařízen pohodlně a nábytek nesl stopy mužského vkusu – černě potažená křesla a pohovka kolem konferenčního stolku se skleněnou deskou, dobová knihovnička plná historických, životopisných i dobrodružných knih amerických a britských autorů. Na bílých stěnách se v místech, kde kdysi visely obrázky, rýsovaly tmavší obdélníky. Kromě knih si Delaroche nevšiml jiných osobních předmětů – žádné fotografie rodiny nebo přátel, žádná pošta a ani vedle telefonu na psacím stole neležel sešitek na poznámky.

„Kávu?“ zeptal se zápasník, když dokončil osobní prohlídku.

Delaroche poznal, že se nemýlil. Ten člověk byl skutečně Američan, podle přízvuku odněkud z jihu.

Delaroche přikývl. Sundal si sluneční brýle a Američan zatím odešel do moderně zařízené kuchyně, celé v černém, a věnoval se kávovaru. Delaroche se posadil a prohlédl si zbytek bytu. Vedle kuchyně jídelní kout a za ním krátká chodba s dveřmi do ložnice. Na stole v jídelně tiše vrčel černý přenosný počítač.

Američan se vrátil se dvěma šálky. Jeden podal svému hostu a druhý si ponechal u sebe.

„Vaším úkolem je likvidace čtyř cílů,“ vysvětloval, aniž se obtěžoval formálním úvodem, „a práce musí být hotova před koncem ledna. Dostanete jeden milion dolarů jako zálohu předem a pak za každý úspěšný zásah okamžitě další milion. Jestli se nepletu, dělá to rovných pět milionů.“

„Pro koho pracujete?“

Američan zavrtěl hlavou. „Podle instrukcí vás mám informovat, že pro stejnou skupinu, která si vás najala pro sestřelení letadla. Sám jste poznal, že jsou profesionálové a že se jejich slovu dá věřit.“

Delaroche si zapálil cigaretu. „Máte materiály týkající se cílů?“

Američan mu ukázal kompaktní disk. „Všechno je tady, ale na soubory se můžete podívat pouze tehdy, když úkol přijmete. Bezpečnostní důvody, pane Delaroche. Muž vaší reputace to zajisté chápe.“

Delaroche natáhl ruku pro disk.

Američan se usmál. „Mysleli jsme si, že se na věc budete dívat našima očima. První milion byl již telegraficky převeden do vaší banky v Curychu. Můžete si to ověřit. Tamhle je telefon.“

Delaroche zvedl sluchátko a za okamžik spustil plynnou němčinou. Herr Becker, úzkostlivý manažer curyšské banky, potvrdil, že v průběhu noci skutečně přišel na konto váženého zákazníka jeden milion dolarů. Delaroche poděkoval, oznámil, že později zavolá a sdělí panu Beckerovi, jak si přeje se získanou sumou naložit, a zavěsil.

„Obsah je zakódován,“ poznamenal Američan, když mu podal počítačový disk. „Heslem je vaše krycí jméno u KGB.“

Delaroche užasle strnul. Od okamžiku, kdy se osamostatnil a začal své služby nabízet na volném trhu, nikomu o svém spojení s KGB neřekl a nikdy nepoužil své staré krycí jméno nebo kontaktní heslo. Tyto detaily znal jen Arbatov a hrstka nejvyšších důstojníků v moskevské centrále. Muži, kteří si právě objednali jeho služby, jsou očividně dokonale informovaní. Skutečnost, že znají jeho krycí jméno, současně dokazuje i vzájemné propojení nejrůznějších zájmových skupin.

„Věřím, že víte, jak s tím zacházet,“ ukázal Američan na přenosný počítač. „A teď mě budete muset omluvit. Obsah těch materiálů není určen pro moje oči. Nechám vás o samotě.“

Delaroche odnesl kompaktní disk k jídelnímu stolu, vsunul ho do interní mechaniky a vyťukal na klávesnici pětimístný kód.

Obrazovka z tekutých krystalů ožila.

*****

S tak dokonale přesnými a úplnými materiály se Delaroche ve své kariéře ještě nesetkal. Kompletní osobní i profesní životopisy, sexuální návyky, denní rozvrhy, adresy, telefonní čísla, digitalizované vzorky hlasů, fotografie, videozáznamy.

Delaroche dvě hodiny pomalu a systematicky vstřebával nové informace. Nedělal si žádné poznámky, jeho mozek byl schopen uchovat, roztřídit a vyhodnotit neuvěřitelné objemy údajů.

Američan se zatím uvelebil na pohovce a zapnul si televizor, vybavený pro příjem satelitního signálu. Nejdřív sledoval střetnutí americké fotbalové ligy, pak přepnul na stupidní zábavnou soutěž a teď si naladil švédský pornografický kanál. Delaroche se při práci mohl rozptýlit zvuky milující se lesbické dvojice.

Přidělený úkol představoval dosud největší výzvu jeho schopnostem. Každý cíl dokonalý profesionál, jeden z nich dokonce pod ochranou své vlády. Čeká ho dokonce operace na území Spojených států, kam dosud nevkročil a samozřejmě tam ještě nepracoval. Jestli uspěje, bude si muset dát na jistou dobu – a možná navždy – pokoj. Atentátník, který provede takovou akci, se bude muset velmi dlouho skrývat. Muži, kteří si jeho služby zajistili, si byli této skutečnosti velmi dobře vědomi – proto tak vysoký honorář. Postačí mu do konce života.

Delaroche otevřel poslední soubor s údaji o oběti.

Byl krátký a obsahoval jedinou položku – fotografii muže, který ležel ve vedlejším pokoji na pohovce a díval se na televizi.

Delaroche soubor uzavřel a ukončil program. Obrazovka oznámila:

JESTLI NÁS ZRADÍTE, PŘEDÁME VÁS FBI NEBO VÁS ZABIJEME

Delaroche vytáhl disk z mechaniky a vstal ze židle.

*****

Američan erotickou scénu přímo hltal. Delaroche přišel z jídelny do obývacího pokoje a sehnul se pro plášť složený na křesle.

Američan se zvedl a Delaroche se zaradoval. Oběť mu sama jeho úkol ulehčila.

„Ještě poslední věc. Jak vás můžeme kontaktovat, až se pustíte do práce?“

„Nijak. Žádná další setkání, žádné vzkazy přes Arbatova.“

„Pořád ještě máte svou internetovou adresu?“

Delaroche přikývl a z kapsy pláště vylovil sluneční brýle.

„Případné dodatečné instrukce vám tedy pošleme emailem. Samozřejmě zakódované. Odemknete je stejným klíčem.“

„Nemusím vám snad vysvětlovat, že elektronická pošta je z bezpečnostního hlediska dost nejistá. Měli byste ji používat jen v případě krajní nouze.“

„Jasně.“

Delaroche mu podal disk, ale v okamžiku, kdy se pro něj Američan natáhl, ho pustil. Američan sklopil oči za padajícím kotoučem – jen na zlomek vteřiny, než si uvědomil, že se právě dopustil osudné chyby. Pozdě.

Delaroche mu železným stiskem sevřel ústa a lehce mu natočil hlavu, aby si byl jistý, že oběť zabije jediným úderem.

Pak mu vrazil do pravého oka nožku slunečních brýlí.

Zápasník ho sice pečlivě prohledal, ale nevšiml si, že pravá nožička brýlí je zabroušena do ostrého hrotu. Ten teď pronikl bulvou do mozku a protrhl jednu z větví krkavice, která vede přímo za okem. Nastalo masivní krvácení a Američan okamžitě ztratil vědomí. Za několik vteřin zemřel.

Delaroche ho položil před obrazovku, na níž se stále svíjely dvě nahé ženy v milostném obětí. Vytáhl brýle z probodeného oka a pečlivě je v kuchyňském dřezu umyl. Vrátil se do pokoje, sebral ze stolku disk a schoval ho do kapsy.

Pak si nasadil brýle a vyšel do pařížského rána.

*****

Delaroche se rozhodl zabít Arbatova, když se procházel galerií v Tuileriích, obklopen Monetovými obrazy. Nebylo to nijak zvlášť obtížné rozhodování. Jakmile splní svůj úkol, stane se jedním z nejhledanějších mužů planety. Po jeho stopě vyrazí nejmocnější a nejlépe vybavené policejní a zpravodajské služby světa. Arbatov představuje největší slabinu. Kdyby byl dopaden, jistě by ho pod nátlakem zradil, aby si zachránil kůži. Takové riziko nebyl Delaroche ochoten podstoupit.

Zálibně si prohlížel jemné modré, zelené a žluté odstíny Monetových děl a přemýšlel o činu, který před chvílí spáchal. V zabíjení nenacházel žádné potěšení, ale také kvůli němu neměl žádné výčitky svědomí. Byl vycvičen, aby dokázal zabít jako stroj – s brutální efektivitou a hlavně rychle, protože právě rychlost provedení jej izolovala od pocitů viny a výčitek. Jako kdyby vraždil někdo jiný. Delaroche se nepokládal za vraha v pravém slova smyslu. Skuteční zabijáci byli ti, kdo ho do akce vyslali, kdo si objednali smrt oběti. Delaroche byl jen zbraň v jejich rukou – nůž, pistole, tupý předmět. A kdyby kontrakt nesplnil on, našel by se někdo jiný.

Po zbytek dne odpočíval. Naobědval se v hotelové restauraci, znovu v masce Karla van der Stadta, holandského turisty, a po obědě se hodinku prospal ve svém pokoji. Odpoledne pak navštívil svou galerii, kde odevzdal obrazy, které s sebou přivezl. Majitel je prohlásil za nádherné kousky a vystavil mu šek na dvě stě tisíc franků, podíl z předchozího prodeje.

Pozdě odpoledne zatelefonoval do Curychu. Herr Becker, puntičkářský švýcarský bankéř, potvrdil, že jeho konto je o další milion dolarů bohatší. To znamená, že Američanova mrtvola již byla objevena – nebo spíše muži, kteří si objednali jeho služby, pozorovali scénu pomocí skrytých kamer a mikrofonů.

Delaroche požádal o přesný stav konta a po krátkém propočtu mu Herr Becker nevzrušeným hlasem oznámil, že celková suma činí něco přes tři a půl milionu amerických dolarů.

Delaroche požádal, aby mu banka připravila pět set tisíc v bankovkách různých nominálních hodnot tak, aby si mohl sumu vyzvednout během osmačtyřiceti hodin. Zbylé tři miliony měly být telegraficky převedeny na tři různá konta na Bahamách.

„Jeden milion dolarů na každý účet, monsieur Delaroche?“

„Ano.“

„Prosím čísla těchto účtů.“

Delaroche je odrecitoval zpaměti.

*****

Od chvíle, kdy odešel na odpočinek, Arbatov postupně ztrácel instinkty a napjatou pozornost profesionála. Jako většina osaměle žijících starších mužů si i on vypěstoval zaběhanou denní rutinu, od níž se jen zřídka uchyloval. Součástí každodenního programu byla i večerní procházka se psem. Pokud se něčí chování dalo předpovídat s větší jistotou, pak to byl právě jeho pes. Pokaždé zvedl nožičku u stejného stromu a zanechal svou hromádku na stejném drnu v parku nedaleko Arbatovova domu.

Delaroche čekal ve stínu mezi stromy.

Arbatov přišel přesně podle rozvrhu. Byla zima a znovu se rozpršelo, takže park zel prázdnotou. Ale i kdyby se zde někdo procházel, Delaroche věděl, že je schopen zabít starého pána tak rychle a tak tiše, že by si toho nikdo nevšiml.

Arbatov prošel kolem něj a Delaroche se kradl za ním.

Pes se zastavil u svého oblíbeného stromu a zvedl nožičku.

Delaroche počkal, a teprve když si pes ulevil, pokračoval ve sledování. Rozhlédl se, jestli je sám, a spokojeně přidal do kroku. Mezera mezi ním a Arbatovem se rychle zkracovala. Starý pán, vyplašený nenadálým hlukem, se ohlédl právě včas, aby spatřil zdviženou pravici. Delaroche se rozmáchl, hranou dlaně prudce udeřil Arbatova ze strany do krku a přerazil mu páteř.

Stařec se svezl k zemi. Pes se divoce rozštěkal a škubal vodítkem, které Arbatov pořád svíral v mrtvé dlani. Delaroche sáhl starci do náprsní kapsy a vylovil peněženku. Pouliční zloději nezabíjejí jediným úderem do krku, řekl si v duchu, jen profesionálové. Pouliční zloději svou oběť brutálně umlátí k smrti, nejčastěji klackem. Několikrát kopl mrtvolu do obličeje a odešel.

Déšť zhoustl. Štěkot psa se vytrácel ve vlhké noci. Delaroche kráčel klidným, vyrovnaným tempem. Z Arbatovovy peněženky vytáhl hotovost a kreditní karty a zahodil ji do velkého keramického květináče vedle chodníku.

V bledém nažloutlém světle pouliční lampy si všiml krve na pravé botě. Utřel skvrnu starými novinami, zastavil si taxi a vrátil se do hotelu. Pořád měl dost času, aby stihl vlak. Rychle se sbalil a v recepci vyrovnal účet.

Když čekal na nástupišti, až přijede vlak, vyhodil Arbatovovy kreditní karty do odpadkového koše. Vagon byl přeplněný. Delaroche si našel volné místo a od roznáškové služby si koupil sendvič a plechovku piva. Když se občerstvil, opřel se o pověšený plášť jako o polštář a spal až do Brestu.

16 KAPITOLA

WASHINGTON, D.C.

Susanna Daytonová pracovala celé odpoledne – od dvanácti do osmi večer – bez jediné přestávky s výjimkou několika vteřin, kdy otevřela dveře a převzala objednanou pizzu. Tom Logan, redaktor Postu, chtěl další podrobnosti a ona je získala. Dokumenty, které držela v rukou, byly neprůstřelné. Výpisy z bankovních kont a z katastrů nemovitostí představovaly nezvratné důkazy, o které mohla závažná obvinění opřít. Každou informaci mohla navíc doložit výpovědí dvou nebo tří hodnověrných svědků. Nikdo, o kom se v článku zmíní, nebude moci její tvrzení zpochybnit. Fakta mluví sama za sebe a Susanna ta fakta měla.

Strávila den u klávesnice. Pracovala doma, aby ji nikdo nerušil. Článek byl přímo nabitý informacemi – čísla, částky, jména, funkce, data, místa – a Susanniným úkolem bylo shrnout je do působivého a zajímavého příběhu. V úvodu krátce představila hlavní postavu dramatu, Jamese Beckwitha. Mladý, nadějný okresní prokurátor, slibný talent, jemuž bohužel chybí to nejdůležitější – majetek. V soukromém sektoru by jistě vydělal nesrovnatelně více než v politice. A to už vstupuje na scénu Mitchell Elliott, nesmírně bohatý majitel zbrojní firmy a sponzor republikánské strany. Zůstaňte v politice, nabádá Elliott mladého Beckwitha, já už se o zbytek postarám. V následujících letech Beckwithova rodina díky Elliottovi skutečně zbohatne – nemovitosti, finanční příspěvky, věcné dary: A kdo vymyslel způsob, jak tohle všechno provádět nenápadně a zdánlivě přísně podle litery zákona? Elliottův právník, vlivný washingtonský lobbista Samuel Braxton.

Od této premisy se pak odvíjel zbytek příběhu. V osm večer Susanna vyťukala poslední písmena článku o čtyřech tisícovkách slov. Ráno ho předá Tomu Loganovi. Kvůli vysoce postaveným osobnostem, které v něm Susanna pranýřuje, se Logan bude muset poradit s šéfredaktorem a majitelem listu a kopii článku předá právnímu oddělení. Susanna věděla, že ji čeká několik dlouhých a náročných dnů.

Článku chyběl poslední, ale velmi důležitý prvek – vyjádření Bílého domu, Mitchella Elliotta a Samuela Braxtona. Susanna otevřela diář, našla první telefonní číslo a zvedla sluchátko.

„Alatron Defense Systems,“ ohlásil se mužský hlas, klidný, s nádechem vojenské říznosti.

„Tady je Susanna Daytonová z listu Washington Post. Mohla bych prosím mluvit s panem Mitchellem Elliottem?“

„Je mi líto, paní Daytonová, ale pan Elliott není momentálně přítomen.“

„Mohla bych mu zanechat vzkaz?“

„Zajisté, paní Daytonová.“

„Máte papír a tužku?“

„Samozřejmě.“

„Chtěla bych pana Elliotta požádat o vyjádření k informacím obsaženým v článku, který připravuji.“ Mluvila dalších pět minut. Muž na druhém konci linky ji ani jednou nepřerušil a Susanna usoudila, že rozhovor je bez jejího souhlasu zaznamenáván. „Máte to?“

„Ano, paní Daytonová.“

„A předáte můj vzkaz panu Elliottovi.“

„Spolehněte se.“

„Dobře. Děkuji vám.“

Zalistovala diářem. Číslo k Paulovi Vandenbergovi domů si zapsala ještě v době, kdy pracovala jako korespondentka v Bílém domě, a teď ho vyťukala. Ohlásil se Vandenberg osobně.

„Pane Vandenbergu, tady je Susanna Daytonová. Pracuji jako reportérka pro…“

„Já vím, kdo jste, paní Daytonová. Jistě si uvědomujete, že mi není zrovna vhod, když mě novináři vyrušují doma. Co ode mě chcete?“

„Ráda bych vás požádala o vyjádření k informacím obsaženým v článku, který připravuji pro Washington Post.“ I teď Susanna mluvila asi pět minut bez jediného přerušení. Když skončila, Vandenberg ji požádal, jestli by mu nemohla článek poslat, aby se na něj podíval.

„Obávám se, že to nebude možné, pane Vandenbergu.“

„V tom případě se já obávám, že vám nemám co říct, paní Daytonová. Snad až na to, že jste mi právě předvedla ukázku fušerské bulvární žurnalistiky, která ani nestojí za komentář.“

Susanna si jeho slova rychle poznamenala do zápisníku.

„Přeji vám dobrý večer, paní Daytonová,“ a linka oněměla.

Jako poslední Susanna vyhledala číslo do bytu Samuela Braxtona. Právě sahala pro sluchátko, když telefon zazvonil.

„Tady Samuel Braxton.“

„No páni, tamtamy bijí opravdu spolehlivě.“

„Jestli tomu dobře rozumím, chystáte se publikovat článek, který křivě obviňuje a hanobí Mitchella Elliotta a mě. Rád bych vás upozornil na následky, které na sebe přivoláváte.“

„Co kdybyste mi dovolil, abych vám ta obvinění přečetla, než začnete vyhrožovat soudem?“

„Již jsem slyšel výtah, paní Daytonová. Hodláte tento materiál otisknout v zítřejším vydání?“

„Ještě jsme se nerozhodli.“

„Pokládám to za zápornou odpověď.“

Susanna zakryla mluvítko dlaní a procedila se zaťatými zuby: „Vyser si voko, Braxtone, ty nafoukaný hajzle.“

„Navrhuji, abychom se zítra ráno sešli a ta vaše falešná obvinění prodiskutovali.“

Susanna zaváhala. Jestli na nabídku přistoupí a nechá se zatáhnout do diskuse o právnických záležitostech v nepřítomnosti právníka Postu, Tom Logan ji ukřižuje. Na druhou stranu by strašně ráda věděla, co jí Braxton řekne.

„Je to pro vaše vlastní dobro, paní Daytonová. Co můžete ztratit?“

„Kde a kdy?“

„Snídaně v restauraci Four Seasons v Georgetownu. V osm.“

„Na shledanou zítra.“

„Dobrou noc, paní Daytonová.“

Susannu čekal ještě jeden telefonát. Musí zavolat Elizabeth Osbourneové. Chystá se publikovat článek, v němž přináší zničující obvinění na hlavu šéfa firmy, v níž Elizabeth pracuje. Její přítelkyně si zaslouží, aby ji předem informovala. Vyťukala číslo.

„Haló?“

„Ahoj, Elizabeth. Poslyš, myslím, že bychom si měly promluvit.“

*****

Mark Calahan seděl v knihovně Elliottova domu v Kaloramě a hrál si s dálkovým ovládáním nejmodernějšího odposlouchávacího zařízení, když přišel hovor z Colorado Springs. O obviněních v připravovaném článku Susanny Daytonové věděl téměř tolik jako sama autorka. Napíchl jí telefon doma i v redakci Postu na Patnácté ulici. Nainstaloval jí mikrofony do ložnice i obývacího pokoje. Poslouchal, jak oddechuje ve spánku. Poslouchal, jak rozmlouvá se svým psem. Poslouchal, jak se miluje s televizním hlasatelem po dobré večeři v georgetownské restauraci 1789. Pravidelně se jí vloupával do domu a kopíroval soubory z jejího počítače. Bývalý kryptoanalytik Národní bezpečnostní agentury, nyní rovněž v žoldu Mitchella Elliotta, její dětinský kód hravě rozluštil a Calahan mohl její dosavadní práci číst dle libosti. Chybělo mu jediné – konečná verze článku.

„Vniknete co nejrychleji do jejího domu,“ přikazoval Elliott. „Potřebujeme vědět, s čím přesně na nás chce vyrukovat.“

„Ano, pane.“

„A vezměte si to na starost osobně, Marku. Nemůžeme si dovolit žádný průšvih.“

Calahan zavěsil a vrátil se ke svému nádobíčku. Zesílil signál vysílače, na který byly napojeny mikrofony v domě Susanny Daytonové. Něco upoutalo jeho pozornost. Hodil na sebe černou koženou bundu a vyběhl do noci.

S plynem na podlaze ujížděl severozápadním Washingtonem z Kaloramy do Georgetownu a zabrzdil za sledovací dodávkou zaparkovanou na Volta Place. Zaklepal na zadní dveře smluvený signál a technik ho pustil dovnitř. Dvě minuty nato spatřil Susannu Daytonovou. Vycházela z uličky, oblečená do teplákové soupravy, se psem po boku.

Calahan počkal, až mu zmizela z dohledu. Pak vyskočil z dodávky, přeběhl náměstí a spěchal uličkou. Už dávno si opatřil klíče k jejímu domku a za několik vteřin zmizel uvnitř.

*****

Susanna přešla na druhou stranu Wisconsin Avenue a lehkým klusem zamířila na východ k P Street. Obklopovala ji tma. Bylo pozdě a na ráno se domluvila s Elizabeth, že se spolu proběhnou, ale celý den seděla zavřená mezi čtyřmi stěnami a potřebovala uvolnit nashromážděné napětí. Z neustálého hledění do obrazovky ji bolelo za krkem a pálily ji oči. Uběhla asi kilometr a na těle pod rolákem jí vyrazil pot. Kouzlo fyzické námahy znovu vykonalo své a Susanna cítila, jak se její tělo i mysl zbavují stresu.

Zrychlila. Přesprintovala cihlový můstek na P Street a běžela kolem jasně osvětlených rodinných domků. Za sebou slyšela rytmický dusot Carsonových tlap. Za butikem následovala restaurace a Susanna zahlédla oknem Jacka a jeho novou manželku. Zvolnila a zírala na dvojici na vysokých barových stoličkách. Nakláněli se k sobě a živě hovořili. Připadala si jako idiot. K dovršení všeho Jack právě pozvedl zrak a střetl se s ní pohledem. Vzápětí si jí všimla i jeho manželka.

Zděšeně se odvrátila a zrychlila. Ty blbče! Ty posraný debile! Tos tam musela čumět jako tele? A co vůbec ti dva dělají v Georgetownu? Vždyť Jack se odstěhoval do Bethesdy právě proto, aby do sebe každou chvíli nenaráželi. Bože, proč jenom se tam podívala? Proč musela hledět do toho okna jako zamilovaná školačka? A proč jí srdce buší, až se jí málem rozskočí hruď? Odpověd byla jednoduchá. Pořád Jacka miluje a pořád ho bude milovat.

Oči se jí zaplavily slzami a Susanna viděla rozmazaně. Rozběhla se ještě rychleji. Carson měl co dělat, aby s ní udržel krok. Její nohy divoce bušily do dlažby. Bože můj, proč si museli sednout právě tam? K čertu s tebou, facku! Seru na tebe! Nevšimla si, že v jednom místě kořen stromu nadzvedl chodník. Nevšimla si vyčnívajícího ostrého rohu dlaždice. Náhle pocítila ostrou bolest v kotníku a padala do tmy.

*****

Susanna ležela na zemi se zavřenýma očima a lapala po dechu. Cítila se, jako kdyby ji do břicha kopl kůň. Snažila se otevřít oči, ale marně. Vtom jí někdo uchopil za rameno, zatřásl a zavolal na ni jménem. Konečně otevřela oči. Skláněl se nad ní Jack.

„Susanno, slyšíš mě? Jsi v pořádku?“

Přivřela víčka na úzkou štěrbinu. „Co sakra děláš v Georgetownu?“

„Vyšli jsme si se Sharon na večeři. Bože můj, netušil jsem, že ti musím nejdřív zavolat a požádat o svolení.“

„To ne. Prostě jsi mě překvapil.“

„Sharon si ještě pamatuješ, ne?“

Stála za Jackem, oslnivě krásná v krátkém černém kabátku a černých koktejlových šatech, které odhalovaly nádherné nohy. Byla přímo trestuhodně štíhlá. Kabátek měla rozepnutý a vystavovala na odiv majestátní kulatá ňadra. Přesně Jackův typ – blond vlasy, modré oči, velké kozy, slepičí mozek.

„Škoda že nemůžu říct, že jsem ráda, že tě vidím, Sharon, ale to bych musela lhát.“

„Jdeme tvým směrem. Doprovodíme tě.“

„Ne, díky. To radši zůstanu ležet uprostřed silnice a umřu.“

Když se Jack sklonil a vzal Susannu za ruku, Carson hrdelně zavrčel.

„Klid, Carsone. Je sice zlý, ale neškodný.“

Namáhavě vstala.

„Tamhle jede taxík, Jacku. Buď pro změnu užitečný a zastav mi ho.“

Jack vstoupil do vozovky a mávl na taxi. Řidič zastavil u obrubníku. Susanna k němu dokulhala a následovaná Carsonem se nasoukala na zadní sedadlo.

„Nashle, Jacku. Třeba se ještě uvidíme, Sharon.“

Přibouchla dveře a taxík se rozjel. Svalila se na zadní sedadlo a sevřela si kotník. Položila hlavu na studené kožené opěradlo a tělo jí roztřásly tiché vzlyky. Carson jí olizoval ruku. Bože můj, proč jenom mě museli vidět v tomto stavu? Nemám já zatracenou smůlu?

Taxi zastavilo na rohu Volta Place a uličky Pomander Walk. Susanna vylovila z kapsy bundy dvě pětidolarové bankovky a podala je řidiči.

„Nepotřebujete pomoct?“ zeptal se jí. „Ne, díky. Zvládnu to.“

*****

Když Mark Calahan vystoupil po schodech do ložnice v prvním patře, kterou Susanna přebudovala na pracovnu, zjistil, že počítač ještě běží. Posadil se, vytáhl z kapsy disketu a vsunul ji do mechaniky. Její systém už dobře znal, zejména adresáře, kde uchovávala poznámky, rozdělanou práci a záložní kopie. Našel nejnovější soubor, najel na něj kurzorem a dvakrát klikl levým tlačítkem myši. Kódovací program požádal o heslo. Calahan ho vyťukal na klávesnici a na obrazovce se objevila poslední verze Susannina článku.

Calahan se nenamáhal čtením, na to bude mít později dost času. Zavřel soubor a zkopíroval ho na disketu, když předtím znovu na požádání zadal příslušné heslo.

A když už byl v domě, rozhodl se, že toho využije a pokusí se získat další informace. Calahan Susannu několikrát sledoval, když se šla proběhnout, a věděl, že se nikdy nevrací dříve než za půl hodiny. Měl tedy spoustu času.

Vedle klávesnice ležely tři nové poznámkové bloky a Calahan otevřel ten, který ležel nahoře. Stránky byly hustě popsány nepřirozeně skloněným rukopisem – Susanna Daytonová byla levák. Calahan vytáhl z kapsy miniaturní fotoaparát, rozsvítil stolní lampu a zachytil objektivem první stránku.

Propracoval se asi do poloviny druhého zápisníku, když se ozval skřípavý kovový zvuk. Někdo vsunul klíč do zámku vchodových dveří! Calahan tiše zaklel, zhasl lampu a vytasil devitimilimetrovou automatickou pistoli s tlumičem, kterou nosil vzadu za opaskem kalhot.

*****

Susannu bolel pravý kotník jako čert. Zavřela za sebou dveře a posadila se na pohovku v obývacím pokoji. Vyzula si tenisku, stáhla ponožku a prohlížela si zranění. Oteklý kotník hrál do fialova. Odkulhala do kuchyně, naplnila mikrotenový sáček ledem a z chladničky si podala láhev piva.

Prášky proti bolesti měla v lékárničce zavěšené na zdi v koupelně. Opírajíc se o zábradlí dobelhala po schodech do patra a zamířila do koupelny. Odložila láhev na umývadlo a otevřela lékárničku. Našla lék, vyklepala do dlaně dvě tabletky, zapila je pivem a lékárničku zavřela.

A spatřila v zrcadle obraz muže, který stál těsně za ní.

Susanna se nadechla a chtěla zaječet, ale ruka v rukavici jí zakryla ústa a výkřik ztlumila.

„Zavři hubu, ty zkurvená děvko, nebo tě zabiju,“ procedil násilník sevřenými rty.

Susanna se bránila o to usilovněji. Přenesla váhu na zraněný kotník, zvedla levou nohu a vší silou kopla útočníka patou do holeně, jak se naučila v kurzu sebeobrany. Muž zasténal bolestí a povolil sevření. Susanna se pootočila, vyrazila za sebe pravým loktem a zasáhla lícní kost.

Násilník ji pustil a Susanna uskočila.

Tak rychle, jak jí bodavá bolest dovolila, přeběhla chodbou do pracovny. Když se natahovala po telefonu, všimla si, že si vetřelec prohlížel její poznámky a manipuloval s počítačem.

Zvedla sluchátko.

Muž se objevil ve dveřích s pistolí v ruce a namířil jí do obličeje.

„Polož ten zasraný telefon.“

„Kdo jste?“

„Polož ten telefon a nic se ti nestane.“

Carson se zuřivým štěkotem vyběhl po schodech a vycenil na nezvaného hosta zuby. Muž se k němu otočil a dvakrát stiskl spoušť. Díky tlumiči se ozvalo jen dvojí nehlasné plesknutí. Pes krátce zavyl a ztichl.

„Ty hajzle! Ty všivý hajzle! Co jsi kurva zač? Poslal tě Elliott? Tak mluv, sakra! Poslal tě Mitchell Elliott?“

„Polož ten telefon! A hned!“

Susanna sklopila oči k aparátu a vyťukala devítku a jedničku.

První výstřel ji zasáhl do hlavy, než stačila stisknout poslední číslici. Spadla na záda, sluchátko stále v ruce, pořád při vědomí. Pozvedla zrak. Zabiják stál nad ní a znovu jí mířil na hlavu.

„Prosím, ne do obličeje,“ žadonila. „Pro smilování boží, nestřílejte mě do obličeje.“

Maska vzteku na vrahově tváři na okamžik změkla. Sklopil hlaveň, která teď mířila Susanně na hrudník. Zbraň vydala dvojí krátké zaštěknutí. Susanna na zlomek vteřiny ucítila šílenou bolest a před očima jí šlehl oslnivý záblesk. Pak ji pohltila tma.

*****

Calahan se sklonil, vykroutil jí ze strnulých prstů sluchátko a odložil ho do vidlice. Zlikvidoval ji rychle, ale ne zcela nehlučně. Teď si musel pospíšit. Policie její dům určitě obrátí vzhůru nohama. Jestli objeví důkazy, že tu ženu někdo sledoval a odposlouchával, mohla by si nakonec vraždu spojit s Elliottem.

Úklid Calahanovi trval necelých pět minut. Když vyšel z domku do uličky, odnášel s sebou poznámkové bloky, dva mikrofony z pokojů a štěnici z telefonu, Susanninu kabelku a přenosný počítač.

Prošel přes Pomander Walk na Volta Place, nastoupil do dodávky a přikázal řidiči, aby okamžitě vyrazil. Pro své auto se vrátí později. Dodávka se rozjela a Calahan vyťukal na mobilu Elliottovo soukromé číslo.

„Obávám se, že máme drobný problém, pane Elliotte. Za pět minut vám zavolám ze zabezpečené linky.“

Calahan přerušil spojení a vztekle praštil přístrojem do čelního skla.

„Do prdele, proč se musela vrátit tak brzo? Čubka jedna pitomá!“

17 KAPITOLA

BRÉLÉS, FRANCIE

Delaroche usoudil, že potřebuje ženu.

K tomuto závěru dospěl, když si podruhé prostudoval údaje na optickém disku, tentokrát na stolním počítači ve svém kamenném domku v Brélés. Dva ze tří zbývajících cílů byli notoricky známí sukničkáři. Delaroche teď už dobře znal jejich pravidelný program. Věděl, kde se stravují, kam chodí za zábavou a na lov, ale přiblížit se k obětem na dosah se tím nestávalo o nic snazším.

Žena mu úkol ulehčí.

Delaroche potřeboval ženu.

*****

Strávil v Brélés ještě jeden celý den. Vypnul počítač, převlékl se a vyvezl z přístavku kolo. Na listopad mu počasí přálo – bylo jasno a od moře foukal mírný vítr. Věděl, že potrvá dlouho, než se bude zase moci vyhoupnout do sedla, a tak si dával do těla. Zamířil do vnitrozemí a opřel se do pedálů. Po několika kilometrech projel zalesněnými vrchy mysu Finistere a po svahu se řítil k moři. Minul zříceniny na Pointe-de-Saint-Mathieu, kde na chvíli sesedl, a pak zamířil na sever podél pobřeží zpět k Brélés.

Odpoledne věnoval přípravám. Vyčistil a promazal své dvě nejoblíbenější zbraně – automatické pistole Beretta a Glock, obě ráže devět milimetrů –, pečlivě prověřil funkci spouští a uzávěrů a zkontroloval tlumiče. Kromě nich si připravil pouzdro, které si pomocí suchého zipu připínal ke kotníku, a do něj vložil malou pistoli Browning, určenou pro dámské kabelky. Pro případy, kdy by mu okolnosti nedovolily použít střelnou zbraň, si nachystal vystřelovací nůž s patnácticentimetrovou oboustranně broušenou čepelí.

Pak složil na hromádku falešné pasy – francouzský, italský, holandský, španělský, švédský, egyptský a americký – a začal se věnovat financím. Měl dvě stě tisíc franků z galerie a v Curychu si vyzvedne půl milionu dolarů. Pro danou operaci suma více než postačující.

Ještě za světla odešel do vesnice. V pekařství si koupil chléb a od usměvavé mademoiselle Plauchéové klobásky, sýr a paštiku. Didier seděl s přáteli v kavárně a popíjel víno. Gestem Osamělému naznačil, aby se k nim připojil, a Delaroche neočekávaně souhlasil. Objednal další láhev a pojídal s vesničany chléb a olivy, dokud slunce nezapadlo.

Delaroche povečeřel prostý pokrm na kamenné terase s výhledem na moře. K zabíjení vždy přistupoval bez emocí, ale teď poprvé po velmi dlouhé době cítil, jak se v něm probouzí vzrušení – ne nepodobné tomu, které prožíval onu noc před dávnými lety, když mu bylo šestnáct a chystal se ke své první vraždě.

Odnesl nádobí a umyl ho a následující hodinu pak systematicky procházel domek a pálil všechny známky své pozemské existence.

*****

Prvním ranním vlakem odjel Delaroche do Paříže a po obědě už seděl v mezinárodním expresu do Curychu. Dorazil na místo hodinu před uzavřením banky. Malou cestovní kabelu uložil do automatické úschovny na nádraží a ve směnárně vyměnil část francouzských franků za švýcarské.

Kráčel po výstavní ulici lemované výkladními skříněmi přepychových obchodů. Ve značkové prodejně firmy Gucci zaplatil hotově za neokázalý diplomatický kufřík černé barvy. Odmítl nákupní tašku, kterou mu prodavač nabízel, a za chvíli, již s kufříkem v ruce, znovu kráčel po chodníku.

Než dorazil ke své bance, začalo lehce sněžit. Strohý vstup vůbec nenapovídal, co se za zdmi domu děje, a jediné vodítko o skutečné povaze činnosti pro náhodné kolemjdoucí představovala malá zlacená tabulka vedle dveří. Delaroche stiskl tlačítko bzučáku a čekal, než si ho strážný u monitoru – nad vchodem visela kamera – dostatečně prohlédne.

Konečně se masivní dveře otevřely a Delaroche se ocitl v nevelké a pečlivě zabezpečené vstupní hale. Zvedl sluchátko černého telefonu a ohlásil, že má domluvenou schůzku s panem Beckerem. Za necelou minutu vešel druhými dveřmi bankéř. Měl na sobě dokonalý oblek šitý na zakázku a naleštěné boty se v ostrém světle zářivek leskly stejně jako plešaté temeno, které dosahovalo návštěvníkovi sotva po bradu.

Delaroche ho následoval po vysokém béžovém koberci dlouhou, spoře osvětlenou chodbou. Becker ho dovedl do další diskrétní místnosti a zamkl za sebou. Delaroche pocítil záchvěv klaustrofobie. Becker otevřel malý trezor zabudovaný ve zdi, vytáhl peníze a začal je před zákazníkem, který zatím mlčky pokuřoval, odpočítávat.

Celá transakce nezabrala ani deset minut. Delaroche podepsal stvrzenku a Becker mu pomohl uložit svazky bankovek do kufříku.

Když došli do vstupní haly, Becker vyhlédl na ulici. „Člověk nemůže být nikdy dost opatrný, monsieur Delaroche. Všude se potuluje plno zlodějů.“

„Děkuji vám, Herr Becker, ale myslím, že se o sebe dokážu postarat. Přeji vám příjemný večer.“

„I vám, monsieur Delaroche.“

Navzdory sebevědomí, které dával před bankéřem najevo, nechtěl Delaroche chodit s tak nabitým kufříkem zbytečně dlouho pěšky, a tak dojel na nádraží taxíkem. Z uzamykatelné skříňky si vyzvedl cestovní kabelu a koupil si jízdenku první třídy na noční rychlík do Amsterdamu.

*****

Druhého dne ráno vystoupil Delaroche, oči podlité krví po neklidném nočním spánku, z vlaku na Centraalstation v Amsterdamu. Rychle prošel přelidněnou nádražní halou a vyšel do jasného slunečného dne. Okamžitě ho upoutaly dlouhé řady bicyklů zaparkovaných před budovou.

Taxíkem odjel do hotelu Ambassade na Central Canal Ring a přihlásil se jako seňor Armiňana, španělský obchodník. Příští hodinu strávil u telefonu. Pro případ, že by někdo v hotelové ústředně hovory odposlouchával, mluvil střídavě několika různými jazyky a používal nenápadný šifrovaný žargon kriminálního podsvětí. Chvíli se prospal a před polednem již seděl v zakouřené kavárně nedaleko hotelu.

Obchod s knihami se nacházel na protější straně ulice. Vybudoval si – zcela zaslouženou – pověst dodavatele vzdělanců, protože se specializoval na filozofické publikace a literaturu pro náročné a kategoricky odmítal prodávat komerci od thrillerů až po červenou knihovnu. Podle recepčního majitel dokonce jednou osobně vyvedl jakousi ženu, která měla tu drzost, že požádala o nejnovější dílo známé americké autorky dívčích románů.

Pro Astrid představovalo knihkupectví ideální útočiště. Delaroche ji dvakrát zahlédl – jednou rovnala ve výloze vystavené publikace a podruhé prošla kolem prosklených dveří zabraná do hovoru se zákazníkem, jenž se očividně zajímal spíše o ni než o klenoty slovesného umění, které mu doporučovala.

Astrid takto na muže působila vždycky.

Proto také Delaroche do Amsterdamu přijel.

*****

Narodila se jako Astrid Meyerová v Kasselu nedaleko východoněmeckých hranic. Když otec v roce 1967 rodinu opustil, její matka se vrátila ke svému dívčímu jménu Lisbet Vogelová.

Po rozvodu se Lisbet s dcerou usadila v malém stavení na břehu jezera ve švýcarských Alpách nedaleko Bernu. Odstěhovala se na známé místo. Necelý rok před koncem války, v červenci 1944, utekla její rodina z Německa a vyhledala útočiště v blízké vesnici. A právě tady, na samotě uprostřed hor, se Astrid od matky poprvé dozvěděla o svém dědečkovi, muži, který ji pak celý život nepřestal fascinovat.

Jmenoval se Kurt Vogel. Jako těžký kuřák zemřel na rakovinu plic v roce 1949, tedy o deset let dříve, než se Astrid narodila. Krátce před smrtí na něj Astridina babička Gertruda naléhala, aby opustil hory a šel se léčit do nemocnice, ale Kurt věřil, že jestli ho něco vyléčí, bude to průzračný alpský vzduch, a tak skonal, lapaje bolestně, ale marně po dechu, doma mezi svými blízkými.

O činnosti svého muže za války nevěděla Gertruda prakticky vůbec nic, ale s tím málem se svěřila Lisbet a ta pak své dceři Astrid. Dědeček se v roce 1935 vzdal slibné právnické kariéry a vstoupil do služeb Abwehru, německé tajné služby. Stal se blízkým spolupracovníkem šéfa Abwehru Wilhelma Canarise, kterého nacisté v dubnu 1945 popravili za velezradu. Kurt Vogel manželku dlouhé roky klamal, když jí tvrdil, že pracuje jako Canarisův právní poradce, ale nedlouho před koncem války jí prozradil pravdu – školil agenty a vysílal je do Británie plnit špionážní úkoly pro Německo.

Lisbet si tu noc dobře pamatovala.

Otec přestěhoval rodinu do Bavorska, protože v Berlíně sužovaném spojeneckými nálety se ocitla v bezprostředním ohrožení života. Pamatovala si, že otec přijel pozdě v noci, vzpomínala, jak se jeho matně osvětlená postava rýsovala ve dveřích, když nahlédl do pokoje, kde se sestrou spaly. Později slyšela, jak se s matkou tiše baví v kuchyni, a cítila vůni pečeného masa. A pak se ozval tříštivý zvuk rozbitého talíře a Lisbet zaslechla, jak matka tiše vykřikla. To už se probudila i Nikola, její dvojče. Obě děvčátka se odplížila ke schodišti a mezerou mezi zábradlím nahlédla dolů. Na chodbě stáli dva muži v černých uniformách příslušníků SS. Jednoho dívky neznaly, druhý byl Heinrich Himmler, po Adolfu Hitlerovi nejmocnější muž Třetí říše.

Lisbet Vogelová dlouhá léta věřila, že její otec byl přesvědčený nacista, přisluhovač Himmlerových SS a válečný zločinec, který dal přednost pomalému umírání ve švýcarských horách před spravedlivým trestem ve své vlasti, a domnívala se, že matka v skrytu duše zastává tentýž názor. Když Gertruda zemřela, vyprávěla Lisbet dědečkův životní příběh dceři, a Astrid vyrůstala ve víře, že je vnučkou nacistického zloducha.

A potom se jistého říjnového odpoledne roku 1970 telefonicky ohlásil jakýsi neznámý muž a požádal Lisbet, jestli by ji nemohl v její horské samotě u jezera navštívit. Představil se jako Werner Ulbricht a tvrdil, že za války pracoval s Kurtem Vogelem pro Abwehr. Lisbet svolila. Ulbricht přijel asi za hodinu – na kost vychrtlý, mrtvolně bledý muž s černou páskou přes oko, těžce se opírající o berlu.

Chvíli se všichni tři – Ulbricht, Lisbet a Astrid – procházeli a pak se posadili na travnatý břeh jezera a otevřeli termosku s kávou. Navzdory podzimnímu chladu měl návštěvník vyčerpanou, ztrhanou tvář zbrocenou potem. Když se napil kávy a trochu si odpočinul, začal vyprávět.

Kurt Vogel nebyl žádný nacista, naopak – tu sebranku z duše nenáviděl. Nastoupil do Abwehru s podmínkou, že nikdy nebude nucen vstoupit do strany, a Canaris jeho přání velmi rád vyhověl. Vogel samozřejmě nepůsobil jako Canarisův právník, ale jako řídicí orgán německých špionů v zahraničí a tuto profesi dokonale ovládal. Byl úzkostlivě pečlivý, mimořádně inteligentní a měl i potřebnou dávku nutné bezohlednosti. Jedním z jeho britských agentů byla žena a spolu s ní dokázal Vogel odhalit nejdůležitější tajemství druhé světové války – místo a čas spojeneckého vylodění ve Francii. Dvojice současně zjistila, že Britové spustili rozsáhlou klamavou operaci, jejímž cílem bylo zahalit pravdu kouřovou clonou lži. Ale v únoru 1944 Hitler Canarise vyhodil a podřídil Abwehr přímo Himmlerovým SS. Vogel si ponechal životně důležité informace pro sebe a připojil se ke skupině důstojníků, kteří se pokusili odstranit Hitlera. Po nezdařeném atentátu z 20. července skončili mnozí spiklenci na popravišti, ale Vogelovi se podařilo uprchnout do Švýcarska.

Když Ulbricht domluvil, měla Lisbet oči plné slz. Hleděla na jezero a pozorovala, jak vítr čeří hladinu. „Kdo byl ten druhý muž, který tehdy přišel s Himmlerem do domu mé matky v Bavorsku?“ zeptala se.

„Walter Schellenberg, vysoký důstojník SD. Po Canarisově pádu převzal Abwehr. Právě jemu váš otec podstrčil falešné informace o spojenecké invazi.“

„Ta žena, ta jeho britská agentka…“ Lisbet přeskočil hlas a musela se nadechnout. „Miloval ji? Matka byla přesvědčená, že otec někoho měl.“

„Už je to dávno. Proč jitřit staré rány?“

„Řekněte mi pravdu, Herr Ulbricht.“

„Ano, moc ji miloval.“

„Jak se jmenovala?“

„Anna Kateřina von Steiner. Váš otec ji přinutil, aby se stala špionkou. Nikdy se z Británie nevrátila.“

Od onoho odpoledne byla Astrid svým dědečkem přímo posedlá. Její vlastní dědeček, blízký spolupracovník Wilhelma Canarise, odvážný bojovník proti nacismu, účastník spiknutí, jehož cílem bylo zbavit Německo Adolfa Hitlera! V podkroví našla dřevěnou truhlu s jeho věcmi, které tam matka schovávala – staré právnické knihy, několik zažloutlých fotografií, pár kusů šatstva. Dlouhé hodiny se těmi relikviemi probírala a studovala je. Když dospívala, snažila se dokonce imitovat dědečkův vzhled – rozježený účes, jako kdyby si vlasy stříhal sám, přísné černé šaty, v nichž vypadal jako hrobník, na nose brýle se silnými skly. V mysli si vyvolávala představu agentky, která pro něj v Británii pracovala. Jak asi vypadala Anna Kateřina von Steiner, žena, do níž se zamiloval? V dědečkových poznámkách o ní nenašla sebemenší zmínku, a tak si Annin portrét vykreslila ve své fantazii – krásná, odvážná, nemilosrdná, agresivní.

V osmnácti letech se Astrid vrátila do Německa. Zapsala se na univerzitu v Mnichově a okamžitě se zapojila do politiky. Zastávala krajně levicové názory a byla přesvědčena, že Německu stále vládnou nacisté. Američany pokládala za okupanty. Věřila, že průmyslníci zotročují dělnickou třídu. Představovala si, jak by se asi zachoval její dědeček, velký Kurt Vogel. Samozřejmě by se postavil na odpor.

V roce 1979 zanechala studia, opustila univerzitu a stala se členkou Frakce Rudé armády. Vůdcové jí přikázali, že se musí vzdát svého skutečného jména a zvolit si nom de guerre, válečnou přezdívku. Volba byla jednoduchá. Anna Steinerová zmizela v hlubinách světa mezinárodního terorismu.

*****

Bydlela v hausbótu zakotveném na nábřeží Princeznina kanálu. Ve tři hodiny odpoledne vyšla z knihkupectví, odemkla řetěz, kterým měla připoutané kolo ke stojanu, nasedla a vyrazila přes náměstí.

Delaroche přivolal číšníka a požádal o účet.

*****

Očividně nespěchala, protože sesedla a tlačila kolo vedle sebe. Delaroche ji nenápadně sledoval. Za léta, která uplynula od chvíle, kdy ji viděl naposled, se příliš nezměnila. Vysoká, dobře rostlá a zdánlivě trochu těžkopádná, hezké, ale nijak výjimečné nohy, dlouhé paže jako by pořád neklidně hledaly místo, o které se opřít. Obličej patřil do jiné doby a jiného světa – průzračně světlá pleť, široké lícní kosti, masitý nos, oči barvy horského jezera. Účes dříve měnila v závislosti na momentální náladě a politickém přesvědčení, ale dnes, na prahu středního věku, se vrátila k přirozenému stavu – dlouhý blond ohon stažený prostou černou sponou.

Kráčela na sever. Překročila most na druhou stranu Císařského kanálu a o několik ulic dál ji pohltily stíny hřbitova u kostela Westerkerk, kde leží neoznačený hrob Rembrandta van Rijna. Delaroche přidal a vzdálenost mezi nimi zmenšila. Astrid zaslechla jeho kroky a bleskurychle se otočila. S polekaným výrazem v obličeji sáhla do kabelky.

Delaroche jí lehce položil ruku na rameno.

„To jsem já, Astrid. Neboj se.“

*****

Hausbót pokřtěný Krista byla patnáct metrů dlouhá loď s kormidelní budkou na zádi, štíhlou přídí a čerstvým zelenobílým nátěrem. Stála přivázaná vedle starého hranatého říčního člunu, přes jehož zadní palubu musela Astrid přejít, aby se vůbec dostala domů. Delaroche obdivoval, jak pohodlně si překvapivě velký vnitřní prostor zařídila. Přepážky jej dělily na salon, průchozí kuchyňku a ložnici v přídi. Dvěma světlíky a řadou kulatých oken v bocích pronikalo dovnitř tlumené světlo pozdního odpoledne.

Delaroche seděl v salonu a pozoroval Astrid, která u vařiče v kuchyňce připravovala kávu. Mluvili holandsky, protože Astrid se vydávala za rozvedenou Holanďanku z Rotterdamu a nechtěla, aby ji sousedé zaslechli mluvit plynně německy. Jako všichni obyvatelé Amsterdamu byla i ona posedlá svým bicyklem. Ode chvíle, kdy se v největším holandském městě usadila, ji zloději ukradli už čtyři. Delaroche se usmíval, když mu líčila, jak se jednoho krásného dne procházela po Singelu a náhodou narazila na prodavače ojetých jízdních kol. Mezi jeho zbožím spatřila svůj bývalý majetek. Oznámila mladíkovi, že to kolo je její a že ho chce nazpět. Odbyl ji a zeptal se, jestli se náhodou nezbláznila. Astrid se sklonila a nahlédla pod sedlo. Samozřejmě objevila své jméno vepsané propisovací tužkou do kůže. Označila prodavače za lháře a zloděje, popadla bicykl za řídítka a prohlásila, že si ho bere, ať už se mu to líbí, nebo ne. Mladík se ji pokusil zastavit. Ohnala se loktem, pohmoždila mu hrtan a pak mu prudkým úderem zlomila čelist. Odcházela doprovázena hlasitým potleskem, hrdinka každého Holanďana, jehož kolo skončilo u překupníka na černém trhu.

Přinesla do salonu podnos se dvěma šálky a cukřenkou a posadila se na druhou stranu stolu. Uvolnila sponu a po ramenou se jí rozlila kaskáda plavých vlasů. Rázem se z ní stala překvapivě atraktivní žena. Astrid se naučila svou krásu maskovat, aby snáze splynula s okolím. Delaroche několik okamžiků jen tiše seděl a zálibně si ji prohlížel.

„Co tě přivádí do Amsterdamu, Jean-Paule? Přijel jsi obchodně, nebo za zábavou?“

„Přijel jsem za tebou, Astrid. Potřebuju tvou pomoc.“

Pomalu potřásla hlavou a zapálila si cigaretu. Delaroche očekával, že pravděpodobně neprojeví příliš nadšení, že s ním má spolupracovat. Měla na svém kontě hodně mrtvých a zaplatila za to vysokou cenu – život strávený v úkrytech a na útěku před policejními silami a tajnými službami všech zemí západní Evropy i Ameriky. Konečně našla relativně bezpečný azyl, a teď po ní Delaroche chce, aby se všeho vzdala.

„Už jsem dávno ze hry, Jean-Paule. Zabíjení mě unavuje, nepřináší mi radost jako tobě.“

„Mně taky žádnou radost nepřináší. Zabíjím, protože mi za to platí a jinak si na živobytí vydělávat neumím. Svého času jsi v tom bývala moc dobrá.“

„Já jsem to dělala proto, že jsem v něco věřila. Chápeš ten rozdíl? A podívej se, co z toho mám.“ Širokým gestem zahrnula loď i kanál. „Jistě, mohla jsem dopadnout i hůř. Skončit někde v Damašku… Bože můj, to byla hrůza,“ otřásla se při nepříjemné vzpomínce.

Delaroche věděl z doslechu, že se dva roky skrývala v Sýrii pod ochrannými křídly Háfize Asada a jeho zpravodajské služby a další dva roky strávila v Libyi jako host Muammara Kadáfího.

„Nabízím ti východisko. Šanci začít znovu a dost peněz na pohodlný život někde v ústraní. Chceš poslouchat dál?“

Astrid zamáčkla cigaretu v popelníku a okamžitě si zapálila další. „Jdi k čertu.“

Delaroche vstal. „Pokládám to za souhlas.“

„Kolik lidí máš zlikvidovat?“

„Za půl hodiny jsem zpátky.“

*****

Vrátil se do hotelu, sbalil si věci a odhlásil se. Přesně za třicet minut scházel po úzkých schůdkách do podpalubí Kristy, v jedné ruce nevelkou cestovní kabelu, v druhé nylonovou tašku s přenosným počítačem. Položil ho na stůl v salonu a zapojil. Astrid, která seděla na pohovce, mu nahlížela přes rameno. Delaroche probíral jeden cíl za druhým. Astrid seděla jako socha s bradou opřenou v dlani a mlčela. Nekladla žádné doplňující otázky, protože stejně jako Delaroche měla i ona dar dokonalé paměti.

„Když mi pomůžeš, zaplatím ti jeden milion dolarů,“ řekl Delaroche na závěr. „A na oplátku ti pomůžu usadit se v nějakém bezpečném a mnohem přívětivějším místě, než je Damašek.“

„Kdo si tě objednal?“

„To nevím.“

Nakrčila obočí. „Tohle není tvůj styl, Jean-Paule. Honorář musí být vskutku obrovský.“ Zatáhla z cigarety a vyfoukla ke stropu protáhlý obláček dýmu. „Vezmi mě někam na večeři. Dostala jsem hlad.“

Kdysi byli milenci – před mnoha lety, když Delaroche pomáhal Frakci Rudé armády při mimořádně obtížném atentátu. Po večeři v malé francouzské restauraci s výhledem na Herengracht se vrátili na hausbót. Delaroche ležel na posteli. Astrid seděla vedle něho a mlčky se svlékala.

Uplynulo už mnoho měsíců ode dne, kdy si naposled přivedla do postele muže, a tak se ho nenasytně zmocnila a prvního vyvrcholení dosáhla velmi rychle. Pak zapálila svíčky. Kouřili, usrkávali víno a poslouchali, jak déšť bubnuje do světlíků nad jejich hlavami. Druhé milování už bylo mnohem pomalejší. Její dlouhé paže a nohy se obtáčely kolem jeho těla jako liány a dotýkala se ho jako křehkého křišťálu. Astrid dávala přednost polohám, kdy je žena nahoře. Ráda měla věci pod kontrolou. Nikomu nedůvěřovala – zejména milencům ne. Dlouho ležela, tiskla se k němu, líbala ho na ústa a hleděla mu do očí. Pak se vztyčila do kleku a obkročmo se na něj posadila. V tom okamžiku Delaroche jako by zmizel. Pohrávala si se svými vlasy a hladila si bradavky malých, vzhůru zahrocených prsou. Potom zavřela oči a zvrátila hlavu dozadu. Žadonila, aby se udělal v ní. Když poslechl, několikrát se křečovitě zachvěla a klesla mu na hrudník, tělo vlhké potem.

Po chvíli se překulila na záda a pozorovala stružky deště stékající po skle světlíku.

„Slib mi jednu věc, Jean-Paule. Slib mi, že mě nezabiješ, až se mnou skončíš.“

„Nezabiju. Máš moje slovo.“

Opřela se o loket, pohlédla mu upřeně do očí a políbila ho na ústa.

„Viděl jsi v poslední době Arbatova?“

„Ano. Setkal jsem se s ním před několika dny v Roscoffu.“

„Jak se mu daří?“ zajímala se.

„Jako vždycky,“ odpověděl Delaroche.

18 KAPITOLA

WASHINGTON, D.C.

Elizabeth Osbourneová čekala na rohu 34. ulice a M Street. Klusala na místě a dýchala si na ruce, které ji v ranním chladu zábly. Podívala se na hodinky. Susanna se už o pět minut opozdila. Měla zajisté svoje chyby, ale nedochvilnost mezi ně rozhodně nepatřila. Elizabeth přešla ulici k telefonní budce a vytočila Susannino číslo domů. Uslyšela jen vzkaz ze záznamníku.

„Susanno, tady Elizabeth. Jestli jsi doma, zvedni to. Čekám na tebe na rohu, jak jsme se domluvily. Dám ti ještě pár minut a pak se budu muset pohnout. Ještě ti zavolám do práce.“

Elizabeth vytočila číslo do redakce – hlasová schránka. Zavěsila, aniž nechala vzkaz.

Rozhlédla se po Čtyřiatřicáté, ale po Susanně a Carsonovi ani vidu, ani slechu.

Zavolala k sobě domů a kódovaným dálkovým ovladačem si přehrála záznamník, jestli jí Susanna nenechala nějaký vzkaz. Vyslechla však jedinou zprávu – od Maxe, který ji informoval, že polední schůzka byla zrušena.

Zavěsila. Zatraceně, kde může být? pomyslela si.

Přemýšlela o včerejším telefonickém rozhovoru se Susannou. Chystala se publikovat senzační odhalení o Mitchellu Elliottovi a Samuelu Braxtonovi. Třeba shání dodatečné informace. Možná se radí s šéfredaktorem.

Otočila se a rozběhla Čtyřiatřicátou ulicí. Na náměstí Volta Place odbočila vpravo a pak ještě jednou do Pomander Walk. Vyběhla po schodech k Susanninu domku a zazvonila.

Nikdo jí neotevřel, ani nezavolal.

Zabušila pěstí na dřevěné dveře. Zase nic, v domě panovalo naprosté ticho. Carson byl pozorný hlídač a obvykle štěkal ještě dříve, než Elizabeth zaklepala. Kdyby byl pes uvnitř, už by si strhal hlasivky.

Elizabeth se ohlédla. V domku Harryho Scanlona se svítilo. Přešla uličku a zazvonila. Scanlon jí otevřel v županu.

„Promiň, že otravuju, Harry, ale byly jsme se Susannou domluvené, že si půjdeme zaběhat, a ona se neukázala. To jí není podobné. Dělám si o ni starosti. Pořád ještě máš její klíč?“

„Jasně. Počkej, hned ho přinesu.“

Scanlon zmizel uvnitř a za okamžik přinesl klíč navlečený na kroužku. „Půjdu s tebou.“

Vrátili se k Susanniným dveřím. Scanlon vsunul klíč do zámku a otevřel.

„Susanno!“ zavolala Elizabeth.

Žádná odpověď.

Nahlédla do obývacího pokoje a do kuchyně. Všechno jí připadalo naprosto normální. Se Scanlonem v patách stoupala po schodech a znovu na přítelkyni zavolala.

Když vystoupila na podestu, spatřila psa.

„Ach, proboha svatého! Susanno! Susanno!“

Překročila mrtvého psa a nahlédla do koupelny. Na bílé kachlíkové podlaze se válely střepy. Spadla tam láhev od piva a rozbila se. Elizabeth několika skoky doběhla k pracovně a otevřela dveře.

Odvrátila se a zaječela.

*****

Elizabeth seděla na schodech před domkem Harryho Scanlona. Přes ramena měla přehozenou deku. Náměstí ucpal půltucet hlídkových vozů metropolitní policie s blikajícími modročervenými majáčky. Dorazil vůz z laboratoře a Susannin dům se hemžil techniky. Pokusila se zavolat Michaelovi, ale nebral telefon. Nechala mu naléhavý vzkaz na operátoru a Scanlonovo číslo.

Zatraceně, Michaeli, zrovna když tě potřebuju, pomyslela si zoufale.

Přitáhla si deku těsněji k tělu, ale zimničný třas neustával. Zavřela oči, ale okamžitě před sebou uviděla Susannino tělo ležící na podlaze v kaluži krve. Bože, tolik krve! Uvědomila si, že na ni někdo volá. Když otevřela oči, spatřila před sebou vysokého Afro-američana s hladkou pletí. Na kapse dvouřadového saka modrého obleku mu visel zlatý policejní odznak.

„Paní Osbourneová, jsem detektiv Richardson z oddělení vražd. Pokud vím, objevila jste tělo právě vy.“

„Ano.“

„Kolik bylo hodin?“

„Pokud vím, tak mezi sedm patnáct a sedm dvacet.“

„Znala jste oběť?“

Oběť, pomyslela si Elizabeth. Takže Susannu už oloupili o jméno. Teď už je z ní jen oběť.

„Byly jsme nejlepší kamarádky, detektive. Znala jsem ji dvacet let. Dnes ráno jsme si měly jít spolu zaběhat. Když se neukázala, šla jsem se po ní podívat. Půjčila jsem si od souseda klíč a vešla do domu.“

„Všimla jste si něčeho neobvyklého?“

„Až na mrtvolu ne.“

„Promiňte, paní Osbourneová. Kde zavražděná pracovala?“

„Byla reportérkou deníku The Washington Post.“

„Aha, tak proto se mi její jméno zdálo povědomé. Nějakou dobu působila v Bílém domě, že? Občas vystupovala v televizních diskusních pořadech.“ Elizabeth přikývla.

„Tohle vám asi bude připadat jako podivná otázka, ale musím ji položit. Víte o někom, kdo by ji chtěl připravit o život?“

„To rozhodně ne.“

„Došlo v jejím životě k nějakému zvratu?“

„Ne.“

„Naštvaný přítel? Milenec, kterého pustila k vodě?“ Elizabeth zavrtěla hlavou. „Co bývalý manžel?“

„Podruhé ženatý.“

„Jaký byl mezi nimi vztah?“

„Pracuje ve stejné firmě jako já, detektive. Je jedním z partnerů. Namyšlený blbec, ale vrah není.“

„Nemůžeme najít její kabelku. Měla nějakou?“

„Ano. Vždycky ji nechávala v kuchyni na kredenci.“

„Tam není.“

„Kdo to udělal?“

„To nedokážu říct. Vypadá to, že se k ní někdo vloupal a ona ho překvapila. Byla oblečená ve sportovním, ale jednu tenisku měla vyzutou. Podle všeho si vyvrtla kotník. Pes měl vodítko.“

„Zastřelili ji…“

„Spousta lumpů v tomhle městě raději někoho zabije, než aby za sebou zanechali svědka, který by je mohl identifikovat,“ řekl Richardson věcným tónem a položil jí ruku na rameno. „Je mi to moc líto, paní Osbourneová. Tady je moje navštívenka. Kdyby vás ještě něco napadlo, dejte mi vědět.“

*****

Elizabeth zaslechla, jak uvnitř zazvonil telefon. Ve dveřích se objevil Scanlon, oči zarudlé pláčem. „Volá Michael.“

Elizabeth vstala a na nejistých nohou vešla dovnitř. „Michaeli, vrať se co nejrychleji domů. Potřebuju tě.“

„Co se stalo? Proč jsi u Harryho?“

„Susanna je mrtvá. Někdo ji zastřelil. U ní doma. Já jsem ji našla. Ach bože, Michaeli…“ Hlas se jí zajíkl vzlykem. „Prosím tě, vrať se domů, Michaeli. Pospěš si.“

„Zůstaň, kde jsi. Vyzvednu tě.“

„Ne. Jeď rovnou domů. Potřebuju se projít, abych byla na vzduchu.“

Vyhlédla z okna. Zřízenci právě na nosítkách vynášeli Susanninu mrtvolu zahalenou bílou plachtou. Do tohoto okamžiku se jí dařilo zachovat zdání klidu, ale tento pohled ji zbavil posledního zbytku sil.

„Elizabeth, jsi tam? Tak řekni něco. Elizabeth!“

„Zrovna ji odnášejí. Ach bože, chudák Susanna! Myslím na to, čím asi musela projít, než zemřela. Pořád na to musím myslet.“

„Měla bys odtamtud odejít. Jdi domů. To ti trochu pomůže. Věř mi.“

„Pospěš si.“

„Neboj se. Už jedu.“

Zavěsila. Za ní stál Scanlon s disketou v ruce. „Ehm, tohle už asi nebude potřebovat…“ Odmlčel se, oči zalité slzami. „Bože můj, co to plácám… Pořád tomu nemůžu uvěřit.“

„Co je to?“

Scanlon jí vysvětlil jejich systém – jak Susanna pokaždé vyrobila jednu záložní kopii své práce navíc a hodila mu ji do schránky. „Byla tím jako posedlá.“

„Já vím. Na právnické fakultě schovávala sešity do ledničky, protože se kdesi dočetla, že papíry v ledničce odolají požáru.“ Elizabeth se při té vzpomínce usmála. „Bože, jak je mi po ní smutno. Pořád mi nejde do hlavy, že se tohle mohlo stát.“

Scanlon položil disketu na kuchyňský stůl.

„Našel jsem ji včera večer, když jsem přišel domů. Musela mi ji hodit do schránky, než si šla zaběhat. Vždycky jsem ji varoval, že nemá běhat potmě, a nakonec jí zabijí v jejím vlastním domě.“

Elizabeth znovu vytanul na mysli její včerejší telefonát se Susannou. Celý den pracovala na důležitém článku. To, co napsala, je s největší pravděpodobností uloženo právě na té disketě. „Můžu si ji vzít?“

„Jistě, ale nedokážeš ji rozluštit.“

„Jak to?“

„Protože si všechny soubory kódovala pomocí speciálního programu. Jak říkám, byla posedlá obavou, aby si někdo nepřečetl její práci.“

„Znáš heslo?“

„Bohužel ne. Nikdy mi ho neřekla. Myslel jsem, že ty ho budeš znát.“

Elizabeth zavrtěla hlavou. „Co třeba její redaktor?“

„V žádném případě. Nevěřila nikomu a svým spolupracovníkům už vůbec ne.“

„Stejně si ji vezmu. Mám přítele, který o těchto věcech něco ví.“

*****

Elizabeth ukázala disketu Michaelovi, když spolu leželi v posteli, zamotaní do zmuchlaných přikrývek. Michael si zapálil cigaretu a obracel disketu v ruce. Elizabeth mu položila hlavu na opálené břicho a pohrávala si s tmavými chlupy na jeho hrudi. Cítila se provinile, že se dokázala v takové chvíli milovat. Když Michael přijel, chtěla mu být co nejvíce nablízku. Chtěla se ho držet a nikdy ho neztratit z očí. Bála se, byla k smrti vyděšená tím, co postihlo její přítelkyni, a nemohla být sama. Objímala manžela, líbala ho na rty, na oči a na nos. Svlékla ho a pomilovala. Pomalu, něžně, jako kdyby chtěla, aby společné okamžiky nikdy neskončily. A teď ležela vedle něho a pozorovala stružky deště stékající po oknech ložnice.

„Harry tvrdí, že je zakódovaná.“

„To nebude problém. Potřebujeme akorát přijít na heslo, které použila.“

„Jak to chceš udělat?“

„Lidé jsou od přírody líní. Většinou používají datum narození, adresu, prostě slova nebo čísla, která si snadno zapamatují. Ty jsi Susannu znala líp než kdo jiný.“

„Potřebuješ k tomu nějaký speciální program?“

„Mám ho v počítači.“

„Tak pojďme.“

Oblékli si župany a sešli do Michaelovy pracovny v přízemí. Michael se posadil za stůl a Elizabeth stála za ním a rukama si objímala ramena.

„Datum narození?“

„Sedmnáctého listopadu 1957.“

Michael vyťukal numerickou verzi 11-17-57. Na obrazovce se objevilo:

PŘÍSTUP ODEPŘEN – CHYBNÉ HESLO

Datum narození pozpátku.

Stejná odpověď.

Adresa… Adresa pozpátku… Telefonní číslo… Telefonní číslo pozpátku… Číslo do práce… Číslo do práce pozpátku… Křestní jméno… Křestní jméno pozpátku… Příjmení… Příjmení pozpátku… Prostřední jméno… Prostřední jméno pozpátku…

„Tohle může trvat donekonečna,“ poznamenala Elizabeth.

„Donekonečna ne.“

„Mám dojem, žes tvrdil, že to bude snadné.“

„Řekl jsem, že to nebude problém. Jména rodičů?“

„Maria a Carmine.“

„Maria a Carmine?“

„Je Italka.“

„Byla Italka.“

Michael se vytrvale trápil další dvě hodiny a dozvěděl se o Susannině neuvěřitelné podrobnosti – přátelé, milenci, místo narození, banka, oblíbené filmy a knihy. Vyzkoušel všechno – dopředu, pozpátku, na přeskáčku –, ale nic nezabralo.

„Jak se jmenoval ten její pes?“

„Carson.“

„Proč Carson?“

Elizabeth se zasmála. „Protože trpěla nespavostí a ráda se dívala na noční show Johnnyho Carsona.“

Michael napsal CARSON. Nic. Zkusil JOHNNY. Zase nic.

„Poslední dva programy měla na videokazetě a do omrzení si je pouštěla. Viděla je snad stokrát.“

„Kdo byl hostem naposledy?“

„Nikdo. Johnny vystupoval sám. Vzpomínáš? Bavil obecenstvo sám.“

„A v předposlední show?“

„Bette Midler. Bože, tu Susanna zbožňovala.“

Michael napsal MIDLER. Nic se nestalo. BETTE. Nic. Obě jména pozpátku. Marnost nad marnost.

Udeřil dlaní do stolu.

„Ukaž. Pusť mě k tomu.“

Naklonila se mu přes rameno, napsala RŮŽE a stiskla klávesu <Enter>. Počítač na okamžik zaváhal a pak se na obrazovce objevil poslední článek, která Susanna Daytonová napsala.

„Kristepane,“ vydechl Michael.

19 KAPITOLA

AMSTERDAM

Kajuta hausbótu zakotveného na Princeznině kanále nabývala pomalu, ale jistě podobu operační místnosti generálního štábu. Delaroche jistou dobu uvažoval, že se vrátí do Brélés, ale pak tu myšlenku zavrhl. Vesničané mají sklon k řečem a vysoká štíhlá blondýna by u Didiera a jeho kumpánů určitě vzbudila nežádoucí zájem. Krista navíc nabízela pro plánování akcí příjemnou atmosféru relativní izolace od okolí. Na stěnách visely velkoplošné mapy měst, kde mělo k atentátům dojít – Londýn, Káhira, Washington. Delaroche vstával každý den brzo ráno a pracoval, zatímco Astrid klidně spala. Pak trávili dvě společné hodiny poradami a plánováním, než v deset odcházela do knihkupectví.

Odpoledne už míval pocit, že na něj padají stěny, a tak si vzal Astridino úděsné kolo a projížděl se úzkými uličkami a po nábřeží kanálů. Objevil obchod s uměleckými potřebami, kde si koupil malou soupravu vodových barev, a namaloval několik zdařilých obrázků mostů, člunů a štukových domů sklánějících se nad kanály. Čtvrtý den je navštívilo mrazivé počasí od Severního moře a další dva dny byla Krista obklopena jásavými výkřiky a smíchem stovek bruslařů klouzajících po zamrzlé hladině Princeznina kanálu.

Každý večer čekal na Astrid před obchodem s knihami a brával ji na večeři – pokaždé do jiného podniku. Pak se procházeli uličkami nebo se zastavili se na sklenici piva v jednom z četných barů na náměstí Leidseplein. První dvě noci se s ním milovala a pak se k němu další dva večery otočila zády. Spala neklidně, trápily ji zlé sny. V noci před odjezdem se probudila s výkřikem hrůzy zalitá potem a bleskurychle hmátla po pistoli, kterou ze zvyku pokládala na podlahu vedle lůžka. Kdyby jí Delaroche nevykroutil zbraň z ruky, ještě než stačila uvolnit pojistku, byla by mu snad ustřelila hlavu. Hladově a vášnivě se s ním pomilovala a zapřísahala ho, aby ji nikdy neopouštěl.

Následující den se probudil do studeného šedivého rána. Mlčky se sbalili a zajistili kabinu hausbótu masivním visacím zámkem. Delaroche roztrhal své obrázky a Astrid zavolala do knihkupectví. Omluvila se a vyžádala si několik dní volna z rodinných důvodů s tím, že se pak ozve.

Odjeli taxíkem na Centraalstation a chytili první ranní vlak do přístavu Hoek van Holland. Další taxi je odvezlo k terminálu trajektu, kde v malém bistru na nábřeží skromně posnídali chléb s máslem a vajíčka. Za hodinu už seděli na palubě trajektu a mířili přes Severní moře do Harwiche na východním pobřeží Velké Británie.

Za dobrého počasí obvykle trvá plavba šest hodin a osm, když se moře rozbouří. Toho dne se od norských břehů přihnala prudká vichřice. Astrid, která trpěla mořskou nemocí, strávila většinu cesty na toaletě, kde zvracela a proklínala svého společníka. Delaroche zůstal venku na vyhlídkové palubě a v mrazivém větru, z něhož dýchal skandinávský ledovec, pozoroval vlny rozbíjející se o trup lodi.

Krátce před přistáním změnila Astrid svůj vzhled. Sponkami přichytila vlasy k lebce a nasadila si na hlavu dlouhou černou paruku. Delaroche si zakryl účes baseballovou čepicí s emblémem americké tabákové firmy a oči slunečními brýlemi, v daném počasí poněkud nepatřičnými.

Pravidla Evropské unie pro volný pohyb osob podstatně ulehčují život teroristům, protože přesun z jedné země do druhé nepředstavuje prakticky žádné riziko. Delaroche a Astrid vstoupili na území Spojeného království jako dvojice holandských turistů a znuděný britský imigrační úředník podrobil jejich cestovní pasy jen velmi povrchní a zběžné prohlídce. Delaroche ovšem věděl, že tajná služba pomocí instalovaných videokamer zaznamenává každého návštěvníka bez ohledu na zemi původu, a bylo mu jasné, že spolu s Astrid právě za sebou nechávají první stopu.

Než na harwichském nádraží nasedli do vlaku, snesla se nad pobřeží Anglie noc. Za půldruhé hodiny už vystupovali v Londýně.

*****

Za svou operační základnu si Delaroche zvolil malý byt ve čtvrti South Kensington, který si pronajal od realitní kanceláře specializované na pronájem bytů pro turisty. Při podpisu smlouvy trval na tom, že si bude uklízet sám – rozhodně nepotřeboval, aby mu nějaká pokojská strkala nos do jeho věcí. Příbytek to byl skromný, ale pohodlný s kompletně vybavenou kuchyňkou, velkým obývacím pokojem a oddělenou ložnicí s velkými okny do ulice a měl samostatnou telefonní linku.

Neztráceli čas. Jejich cílem byl čtyřiapadesátiletý Colin Yardley, důstojník MI6. Bývalý agent, který působil v Sovětském svazu, na Středním východě a naposled v Paříži a teď už jenom čekal na nucený odchod do důchodu. Jako každý terénní pracovník, jenž skončí ve slepé uličce za kancelářským stolem, byl i Yardley zatrpklý, unavený životem a samozřejmě rozvedený. Pil jako duha a ženy střídal jako na běžícím pásu. Personální oddělení MI6 ho důtklivě varovalo, aby si dával pozor, ale Yardley poslal příslušného úředníka někam. To vše se Delaroche dozvěděl z materiálů na kompaktním disku. Zabít toho člověka bude snadné, problém bude zabít ho tím správným způsobem.

I Yardley ztratil po přesídlení do Londýna všechny zdravé návyky dané dlouholetými zkušenostmi z práce v terénu. Zlenivěl, zpohodlněl a přestal si dávat pozor. Večer co večer odjížděl z budovy centrály MI6 na nábřeží Temže taxíkem do restaurace a baru na náměstí Sloane Square, svého loviště. Tady rozhazoval sítě a lapal do nich mladé dívky, které zaujala jeho robustní postava a prošedivělé vlasy, bohaté rozvedené paničky z West Endu a znuděné manželky, které zatoužily po noci anonymního sexu. Dorazil několik minut po šesté a zaujal své obvyklé místo u barového pultu.

Astrid Vogelová už na něj čekala.

*****

Nebyla to tatáž žena, kterou Delaroche před deseti dny zahlédl za sklem výlohy amsterdamského knihkupectví. Odpoledne strávila v obchodním domě Harrods a přepychových buticích na Bond Street, vyzbrojena tlustým svazkem bankovek, kterým ji Delaroche na nákupy vybavil. Teď na sobě měla černé koktejlové šaty, černé punčochy, na zápěstí zlaté hodinky a kolem krku dvojitou šňůru nádherných perel. Kdepak ohon a jednoduchá spona – přepečlivý italský kadeřník v módním salonu nedaleko Knightsbridge jí na hlavě vykouzlil vzrušivou kreaci a plavý vodopád lemující obličej dopadal v dramatických vlnách na ramena. Astrid věděla, jak zamaskovat líbivý vzhled, jímž ji obdařila příroda, ale uměla také v případě potřeby upoutat pozornost.

Delaroche seděl na lavičce uprostřed náměstí a předstíral, že pročítá večerník, který si koupil ve stánku u stanice metra Sloane Square, ale ve skutečnosti sledoval představení v restauraci – pantomimické, protože pochopitelně nic neslyšel. Astrid sedí sama u baru, v dlouhých štíhlých prstech dýmá nerozlučná cigareta. Yardley, vysoký, prošedivělý, pohledný, se ptá, jestli je vedle ní volno. Okamžitě se před ním objevuje sklenka oblíbeného nápoje, což podle samolibého výrazu jeho tváře mělo na Astrid hluboce zapůsobit. Kyne barmanovi, aby jí nalil další sklenku bílého vína. Astrid se k němu vděčně otáčí, jednu nohu sugestivně přehozenou přes druhou, a sukně jí vyjíždí po stehně. Už mu patří. Vyděšená osamělá žena z hausbótu na amsterdamském kanále je ta tam. Místo ní sedí u baru kosmopolitní sebevědomá Holanďanka, jejíž manžel sice vydělává spoustu peněz, ale nemá na ni čas a zanedbává ji a… ano, zajisté, můžete mi zapálit cigaretu, darling.

Výstup se nese v podobném duchu asi hodinu. Pak Astrid vstává a obléká si kabát. Formálně si potřesou rukou, přičemž mu ponechá tu svou v dlani o něco déle, než by se slušelo. Ptá se jí, kde bydlí. V hotelu Dorchester. Může ji doprovodit? Ach ne, to nebude nutné. Může jí zavolat taxi? To zvládnu. Uvidí se s ní ještě, než odjede z Londýna? Přijďte sem zítra ve stejnou dobu, darling, a když budete mít štěstí, najdete mě tu.

*****

Kráčela spěšně přes náměstí, nevšímavě minula lavičku, na které Delaroche seděl, a vzápětí zmizela ve Sloane Street. Delaroche sledoval, jak Yardley nasedá do taxíku, pak vstal a pomalu se vydal k severní straně náměstí. Astrid čekala hned za rohem Sloane Street.

„Jak to šlo?“

„Kdybych ho nechala, ojel by mě hned tam u baru.“

„Takže projevil zájem?“

„Pozval mě k sobě na drink a na večeři. Vymluvila jsem se na manžela. Kdybych nebyla v hotelu, až se vrátí z jednání, naštval by se.“

„Výborně. Nerad bych, aby tě pokládal za kurvu. Kromě toho přece nemůže být tak pitomý, jak vypadá. Co zítra večer?“

„Zasela jsem mu do mysli víru, že budu zase u baru.“

„Tak to určitě přijde.“

„Prosím tě, Jean-Paule, jenom po mně nechtěj, abych ho líbala. Z huby mu páchne jako z kanálu.“

„Tato část operace je výhradně v tvých rukou.“

„Bože, modlím se, aby se mě nepokusil políbit. Přísahám, že jestli to zkusí, zabiju ho sama.“

*****

Následujícího večera dorazil jako první Yardley. Delaroche na své lavičce uprostřed náměstí musel potlačovat smích, když viděl, jak zkušený agent britské zpravodajské služby vrhá nedočkavé pohledy ke dveřím. Po půlhodině konečně usoudil, že oběť čeká již dost dlouho, aby se jí dostalo odměny. Zvedl ruku – signál pro Astrid, která seděla ve vinárně na protější straně náměstí. O pět minut později majestátně vstoupila do restaurace a nakráčela do náruče slintajícího Colina Yardleye.

*****

Hrála si s ním. Popichovala ho a dráždila. Visela na každém jeho slovu. Projížděla si prsty plavou hřívu. Dovolila mu, aby jí zaplatil nesčetné sklenky vynikajícího vína. Předklonila se, aby jí mohl nahlédnout do výstřihu a všimnout si, že nenosí podprsenku. Špičkou exkluzivního střevíce od Bruna Magliho mu hladila vnitřní stranu lýtka. Několikrát naznačila, že už musí jít – manžel se bude určitě vyptávat, kde jsem byla –, ale roztokaný Yardley pokaždé mávl na barmana pro další skleničku vína a ona v sobě nedokázala zmobilizovat dost vůle, aby se vymanila kouzlu tohoto strašně zajímavého muže a… buďte té lásky a objednejte mi ještě krabičku cigaret, prosím. Dlouhé Marlboro Lights. Astrid svůdnice. Astrid toužící. Astrid bláznivá Holanďanka, zanedbávaná panička vyhladovělá nedostatkem sexu, která udělá cokoliv, aby si udržela pozornost Brita ve středních letech v obleku ze Savile Row a s adresou ve čtvrti boháčů. Delaroche ze své pozorovatelny nemohl její výkon neobdivovat. A pocítil i něco jiného – záchvěv láskyplné něhy. Sáhl do kapsy kabátu a pohladil pažbu pistole.

*****

Další dějství se odehrálo přesně podle plánu. Astrid se naklonila a něco mu zašeptala do ucha. Yardley zaplatil a pomohl jí do kabátu. Dvě minuty nato nasedli do taxíku.

Delaroche se díval, jak odjíždějí. Vstal a pomalu kráčel za nimi k západní straně Sloane Square, kde do náměstí ústí King’s Road. Z toho, že mu taxi zmizelo z dohledu, si vůbec nic nedělal. Věděl přesně, kam dvojice odjela – do Yardleyova domu na Wellington Square.

Musíš ho dostat dovnitř, Astrid. Řekni mu, že spěcháš, že manžel bude šílet, jestli se zdržíš moc dlouho. Vezmi ho rovnou do postele. O dveře se nestarej, ty zvládnu.

Delaroche zamířil do ulice vlevo od King’s Road a za chvíli vstoupil na ztichlé Wellingtonovo náměstí. Hluk večerní dopravní špičky nechal za zády a do uší mu znělo jen příjemně tlumené brumlání motorů. Z oblohy se spustil jemný deštík. Delaroche si vyhrnul límec, schoval ruce do kapes a rychlým krokem přešel náměstí.

Výborně. U Yardleye se nesvítí. Zámek na vstupních dveřích nepředstavoval žádný problém a za několik vteřin Delaroche zmizel v chodbě. Nahoře v ložnici zaslechl charakteristické zvuky. Astrid odvedla vynikající práci.

Když Delaroche vstoupil do místnosti, Yardley, oblečený jen v košili a ponožkách, seděl na lůžku, opíral se o pelest a masturboval, zatímco Astrid se pomalu nakrucovala u nohou postele a předváděla mu dráždivý striptýz. Na kratičký okamžik pocítil Delaroche s tím člověkem lítost. Čeká ho velmi ponižující smrt.

Delaroche vytasil pistoli a vstoupil do ložnice. Yardleyova tvář ztuhla překvapením a úlekem. Astrid přestala tancovat a ustoupila stranou, aby udělala místo svému společníkovi. Ruka se zbraní se vymrštila vzhůru a do obličeje Colina Yardleye se v rychlém sledu zavrtaly tři kulky.

Tělo se svezlo z postele na podlahu. Astrid k němu přistoupila, kopla ho špičkou střevíce do hlavy a plivla mu do obličeje. Astrid revolucionářka.

*****

Delaroche informoval realitní kancelář, že kvůli úmrtí v rodině bude muset svůj pobyt v Londýně zkrátit. Než opustil pronajatý byt, připojil přenosný počítač k telefonní lince a odeslal stručnou kódovanou zprávu, v níž informoval své chlebodárce, že zdárně ukončil další akci, a požádal o převod předem dohodnuté částky na příslušné konto v curyšské bance. Nočním vlakem odjel s Astrid do Doveru. Noc strávili v malebném starobylém domku na nábřeží, zlákaní cedulkou BED AND BREAKFAST nabízející nocleh se snídaní. Prvním ranním trajektem se dopravili do Calais, kde si v půjčovně pronajali nenápadný renault a podél pobřeží Lamanšského průlivu zamířili na sever. Než se setmělo, seděli v kajutě Kristy na klidném Princeznině kanálu uprostřed Amsterdamu.

*****

Mrtvola Colina Yardleye byla objevena časně odpoledne –v době, kdy Delaroche a Astrid překračovali francouzsko-belgickou hranici. Když se bez omluvy nedostavil do práce, zaklinkal v bezpečnostním oddělení MI6 poplašný zvonek, a když opakované telefonáty do domu na Wellingtonově náměstí zůstávaly bez odezvy, vnikl krátce po jedné do bytu tým zvláštních agentů a v ložnici v prvním patře našel zakrvácené tělo. Londýnská Metropolitní policie – známý Scotland Yard – byla ovšem o vraždě informována až ve čtvrt na pět.

Ve svých večerních zprávách v devět hodin informovala veřejnoprávní BBC pouze o tom, že byl zastřelen neznámý muž. Soukromá ITN o hodinu později už měla pro mrtvolu jméno a povolání – Colin Yardley, výše postavený pracovník ministerstva zahraničí. Ještě v průběhu zpravodajské relace zazvonil v redakci telefon. Volající se prohlásil speciálním heslem, aby dokázal, že sdělení je autentické, a oznámil, že k odpovědnost za vraždu se hlásí Irská republikánská armáda.

Do rána se reportérům BBC podařilo odhalit skutečné zaměstnání oběti – dlouholetý agent tajné zpravodajské služby MI6.

Delaroche poslouchal zprávy BBC v salonu na palubě Kristy. Když hlasatel dočetl, vypnul rádio a usadil se s mapami k počítači, aby naplánoval další akci.

Zavolal do Curychu. Herr Becker potvrdil ranní převod jednoho milionu amerických dolarů na konto váženého klienta, kterého znal pod jménem monsieur Delaroche. Vážený klient požádal, aby částku rozeslal rovným dílem na čtyři různé účty v bance se sídlem na Bahamských ostrovech.

Slunce vykouklo z mraků až kolem poledne. Delaroche si vzal Astridino kolo a zbytek odpoledne maloval scenérii kolem řeky Amstel tak dlouho, dokud se jeho svědomí nezbavilo vzpomínky na rozstřílený obličej Colina Yardleye.

20 KAPITOLA

MCLEAN, STÁT VIRGINIA

„Nechápu, proč musí Carter posílat do Londýna zrovna tebe. To tam sakra nemůže jet někdo jiný?“

Elizabeth vyzvedla Michaela v práci a odvážela ho na Dullesovo mezinárodní letiště, které leží asi pětatřicet kilometrů od centra Washingtonu na severovirginském předměstí. Bylo sedm hodin večer. Dopravní špička už měla teoreticky skončit, ale dálnice Capital Beltway byla hustým provozem místy téměř ucpaná. Elizabeth měla ve zvyku uvolňovat si napětí za volantem agresivní jízdou, a tak je od zadního nárazníku před nimi jedoucího zeleného fordu dělila i při vyšší rychlosti jen vlasová mezera.

„Myslela jsem si, žes mu řekl, v jaké jsme situaci, Michaeli. Domnívala jsem se, že ti dovolil nějakou dobu pracovat v newyorské kanceláři. Doufala jsem, že ti dá na pár týdnů pokoj.“

Asi jsem měl jet na letiště služebním vozem, přemítal Michael. Hádka s manželkou byla to poslední, po čem před transatlantickým letem toužil. Nebyl pověrčivý a neměl z letadel apriorní strach – byl prostě realista.

„Je to jenom na jeden den,“ hájil se. „Tam a zpátky a mezi tím pár schůzek.“

„Proč tam teda Carter neposlal někoho jiného, když je to taková rutina?“

Elizabeth se nezabývala trestním právem, pracovala v tichém stínu velkých korporací, ale techniku křížového výslechu ovládala dokonale. Když zlostně udeřila do houkačky, Michael poznal, že ho pokládá za svědka protistrany.

„Před dvěma dny byl v Londýně zavražděn pracovník britské kontrarozvědky,“ vysvětloval klidně. „Existuje možná spojitost s případem, na kterém už dlouho pracuju.“

„Dnes ráno jsem o tom četla v novinách. K zodpovědnosti se přihlásila IRA. Odkdy máš co do činění s Irskou republikánskou armádou? Pokud vím, máš na starosti výhradně arabský terorismus.“

„To je pravda, ale domníváme se, že stopa může vést právě tam.“

Michael doufal, že toho Elizabeth zavčasu nechá, aby se nakonec nedopátrala pravdy. Výlet do Londýna byl totiž jeho nápad, ne Carterův. Carter chtěl, aby kontakt obstaral pracovník britské rezidentury, ale Michael ho přesvědčil, že bude vhodnější, když tím pověří jeho.

„Za dva dny mně mají odebrat vajíčka a oplodnit je. Doufám, že sperma, které k tomu použijí, bude tvoje.“

„Vrátím se včas. Nedělej si starosti. A kdyby mi to náhodou nevyšlo, máme eso v rukávu. Přesněji řečeno u ledu.“

Kvůli povaze jeho zaměstnání a možnosti, že bude muset náhle odcestovat, lékaři doporučili, aby pro tento případ byla potřebná dávka Michaelova spermatu zmražena a držena v záloze. „Copak nechápeš, že tě v té chvíli chci mít u sebe jako morální oporu, Michaeli? Vždycky jsem si myslela, že právě k tomu jsou vyšetřovatelé, jak jim říkáš, kromě jiného cvičeni. To nejmenší, co pro mě můžeš udělat, je držet mě za ruku.“

„Budu tam. Čestné slovo.“

„Jen opatrně s těmi sliby, Michaeli.“

Elizabeth sjela z dálnice na příjezdovou komunikaci k letišti, kde byl provoz podstatné slabší. Šlápla na plyn a zrychlila na pětašedesát mil v hodině. Nad virginskou krajinou visel úplněk, zahalený průsvitným oparem. Michael si zapálil a pootevřel okénko. Elizabeth jela jako silniční pirát. Přejížděla z pruhu do pruhu, aniž se obtěžovala dát znamení směrovými světly – zato světelnou houkačku používala neustále –, a lepila se na nárazníky pomalejších vozidel. Michael tušil, že zná pravou příčinu její mizerné nálady. Letí do Londýna vyšetřovat teroristickou vraždu a Elizabeth ví, že to v něm oživí vzpomínky na Sáru a její tragickou smrt. Vzdorovitá hrdost jí nedovolí vyslovit to nahlas, ale úzkostlivý výraz její tváře hovořil dostatečně výmluvně. A kdyby jí řekl pravdu, zneklidnil by ji ještě víc. Měl důvodné podezření, že britského zpravodajce zavraždil tentýž muž, který připravil o život Sáru.

„Materiál ze Susanniny diskety jsem předala Tomu Loganovi,“ změnila Elizabeth téma.

„Otiskne ten článek?“

„Říká, že nemůže. Alespoň pokud si nejdřív neověří všechny detaily. Podle něj jsou ta obvinění tak výbušná, že si jejich publikování musí nechat schválit redakčními právníky. A protože je autorka mrtvá, stoprocentní prověrka je prakticky vyloučena.“

„Co teda s tím materiálem udělá?“

„Pověřil skupinu svých nejlepších reportérů, aby její tvrzení podepřeli důkazy. Susanna jim z hrobu bohužel moc nepomůže. V jejích poznámkách se nenašly prakticky žádné stopy, které by umožnily odhalit, z jakých zdrojů čerpala. Loganův tým musí v podstatě začínat od nuly.“

„To může trvat pěkně dlouho.“

„Susanna na to byla sama a potřebovala tři měsíce.“

Dojeli k letišti. Elizabeth zamířila k odletové hale a zastavila u obrubníku. Michael vystoupil a vzal si z kufru poloprázdnou cestovní tašku. Přibouchl kapotu a přistoupil k levým předním dveřím mercedesu. Elizabeth stáhla okénko, vyklonila hlavu a očekávala polibek na rozloučenou.

„Buď opatrný, Michaeli.“

„Neboj.“

Počkal, dokud koncová světla nezmizí v temnotě, a vešel do letištní haly.

*****

Michael se probudil, když letoun klesl pod mraky a v šedivém mlžném londýnském ránu nalétával na přistání. Londýnská rezidentura se nabídla, že pro něj pošle na letiště auto, ale Michael s ní chtěl mít co nejméně společného a dal přednost taxíku. Stáhl okno a nechal si foukat do obličeje syrový vzduch, nedbaje pachu výfukových zplodin. Londýn byl po osm let jeho domovem a cestu z Heathrow do centra absolvoval snad tisíckrát. Ponurá západní předměstí britské metropole, kterými právě projížděl, znal důvěrněji než Arlington nebo Chevy Chase.

Ubytoval se jako obvykle ve skromném hotelu na Knightsbridge s výhledem na Hyde Park. Dával tomuto podniku přednost, protože každý pokoj byl v podstatě malý apartmán – kromě ložnice měl i malý salonek. Objednal si anglickou snídani a rýpal se v ní, dokud čas nepokročil natolik, aby mohl zavolat Elizabeth. Probudil ji a přetrpěl dvouminutový nesouvislý rozhovor, než zase upadla do spánku.

Michael byl po dlouhém letu unavený, a tak si lehl a spal až do pozdního odpoledne. Když se probudil, oblékl si nepromokavou sportovní soupravu a obul tenisky. Pověsil na kliku cedulku NERUŠIT a pro jistotu nechal ve dveřích ‚policajta‘ – drobný útržek papíru vsunutý mezi křídlo a zárubeň. Jestli ho při návratu najde na stejném místě, bude to znamenat, že po dobu jeho nepřítomnosti do pokoje pravděpodobně nikdo nevstoupil. Pokud ne, bude to důkaz o opaku.

Zamířil do Hyde Parku a pod valem cínově šedých mraků těhotných deštěm se rozběhl pískem vysypanou cestičkou. Nebeská stavidla povolila po deseti minutách. Londýňané, kteří spěchali kolem něj s deštníky, jež jim vítr obracel naruby, na něj hleděli jako na uprchlého pacienta psychiatrické léčebny. O čtvrt hodiny později ho sípavý dech donutil zpomalit do lehkého klusu a nakonec zastavit. Nebyl příliš silný kuřák a dlouhá léta se mu dařilo udržovat v kondici, ale teď už si cigarety začínaly vybírat svou daň. A Elizabeth měla pravdu – přibírá v pase.

Zpáteční cestu do hotelu absolvoval zase svižněji. Když otevřel dveře, papírek se snesl na podlahu. Osprchoval se a oblékl si modrý oblek. Taxíkem dojel na Grosvenor Square a zamával služební průkazkou na příslušníka námořní pěchoty, který strážil vchod do budovy. Michael si nemohl pomoci – jako tělem i duší agent bez oficiálního krytí se na ambasádách vždycky cítil nesvůj. V době, kdy působil na tajné frontě v Londýně, zavítal na velvyslanectví jen v případě krajní nouze a pokaždé ‚načerno‘ – to znamená zadním vchodem v uzavřeném nákladním prostoru dodávky a v noci. Nejraději by si tuto návštěvu odpustil, ale nepsaný zdvořilostní kodex agentury vyžadoval, aby osobně pozdravil místního rezidenta.

Londýnskou rezidenturu Ústřední zpravodajské služby vedl starý veterán jménem Wheaton, nepokrytý anglofil s úzkým knírkem, oblečený v uhlově šedém obleku s křídově bílým proužkem ze Savile Row. Měl nepříjemný zvyk pohrávat si s tenisovým míčkem ve chvílích, kdy nevěděl, co říct. Pocházel ze staré školy – Princeton, Moskva, pět let v křesle ředitele ruské sekce a na závěr kariéry protekční místo v Londýně. Řekl, že znal Michaelova otce – ovšem že by ho měl rád, to nedodal. Prohlásil také, že se vůbec nedomnívá, že by londýnská rezidentura potřebovala při řešení tohoto případu pomoc protiteroristického centra. Michael slíbil, že ho bude informovat o všem, co zjistí. Wheaton sice ve vší zdvořilosti, ale naprosto nedvojsmyslně Michaelovi naznačil, že by byl rád, kdyby si co nejrychleji sbalil kufry a vypadl.

*****

Michael vystoupil z taxíku před bílým řadovým terasovým domkem postaveném v georgiánském stylu na Eaton Place, v němž Helena a Graham Seymourovi vlastnili krásný byt. Michael je z ulice mohl sledovat jako na jevišti. Graham nahoře v obývacím pokoji, Helena v suterénní kuchyni. Seběhl po schodech a zaklepal na prosklené kuchyňské dveře. Helena vzhlédla od vaření a široce se usmála. Otevřela mu, políbila ho na tvář a uvítala: „Bože, Michaeli, to už je doba, co ses neukázal.“ Nalila do poháru víno a strčila mu ho do ruky. „Graham je nahoře. Než připravím večeři, můžete si, vy dva chlapci, promluvit.“

Když Michael vstoupil do pokoje – obloženého dřevem a s nádhernými perskými koberci na dubových parketách a dekorativními předměty pocházejícími vesměs ze Středního východu –, Graham Seymour si hrál s plynovým hořákem v krbu. Vstal, usmál se a podal Michaelovi ruku. Oba muži k sobě cítili vzájemnou úctu. Byli stejně vysocí a stejně rostlí, ale jinak každý opakem toho druhého – jako negativ a pozitiv téhož záběru. Zatímco Michael měl snědou pleť, tmavé vlasy a zelené oči, Grahamovu bledou tvář s modrýma očima korunovala světlá hříva. Michael měl na sobě modrý oblek, Graham se oblékl jako na safari do zelených kalhot a bavlněné košile.

Posadili se a vzpomínali na staré časy. Jejich životy se vzájemně dost podobaly. I Grahamův otec pracoval ve zpravodajské službě – za války pro britskou MI5, kde měl na starosti řízení dvojitých agentů –, a po kapitulaci Německa pětadvacet let pro MI6. Graham stejně jako Michael následoval svého otce všude, kam ho služební povinnosti zavedly, a hned po promoci na univerzitě v Cambridgi nastoupil k zpravodajské službě. V průběhu let pracovní náplň oba muže často svedla dohromady, i když Graham vždy působil pod oficiálním krytím, a vzniklo mezi nimi osobní přátelství podepřené profesionálním respektem, takže si byli bližší, než by se jejich nadřízeným zamlouvalo – kdyby to ovšem věděli.

Do pokoje pronikala vůně připravované večeře.

„Co vaří?“ zajímal se Michael opatrně.

„Paellu,“ zamračil se Graham. „Nechceš si raději zaběhnout do lékárny hned, dokud ještě mají otevřeno?“

„Snad to zvládnu.“

„To říkáš teď. Varuju tě, Heleninu paellu jsi ještě neměl tu čest ochutnat.“

„Je to fakt tak zlé?“

„Nerad bych tě připravil o překvapení. Každopádně si dej ještě trochu vína.“

Graham sešel do kuchyně a vzápětí se vrátil s lahví bordeauxského.

„Co mně můžeš říct o Colinu Yardelyovi?“

Graham se ušklíbl. „Před pár měsíci se stala taková divná věc. Jistý libanonský obchodník se zbraněmi jménem Farúk Chalífa se rozhodl otevřít obchod v Paříži. Dozvěděli jsme se o tom, informovali jsme naše francouzské přátele a ti začali pana Chalífu sledovat.“

„To bylo od Francouzů hezké.“

„Prodává zbraně lidem, které nemáme rádi.“

„Mizera.“

„Hnusný mizera. No, takže otevře krám a začne získávat zákazníky. Francouzi vyfotografují každého, kdo k němu přichází a odchází.“

„Je mi to jasné.“

„V září pana Chalífu navštívil jistý muž, kterého Francouzi nedokázali identifikovat. Ale protože usoudili, že by mohlo jít o britského občana, poslali nám zabezpečenou faxovou linkou jeho obrázek.“

„Colin Yardley?“

„Z masa a kostí. Šéfové si ho podali, protože je pochopitelně zajímalo, proč se stýká s takovou kreaturou jako Chalífa. Yardley si vymyslel dost pitomou výmluvu v tom smyslu, že ho neustálé sezení za psacím stolem nudilo a že chtěl jednou pro změnu vyrazit do terénu. Kdysi krátce působil v Paříži a teď se tam prostě vrátil. Šéfové zrovna nejásali, a to se vyjadřuju mírně. Yardley dostal přes prsty a muselo ho to zatraceně bolet.“

„Panebože, takový blbec.“

„No a teď hádej, jakých zbraní měl Farúk Chalífa na skladě nejvíc?“

„Pokud si dobře vzpomínám na složku, kterou o něm máme, tak řízených střel Stinger.“ Michael usrkl vína. „Rád bych se pletl, ale nepředpokládám, že by tví zaměstnavatelé předali tyto informace mým.“

Graham zavrtěl hlavou. „Trochu jsme se styděli, to si snad dokážeš představit. Šéfové se rozhodli, že to zahrajou do autu, a taky to tam zahráli.“

Na vrcholu schodiště se objevila Helena.

„Večeře je hotová.“

„Výborně,“ ocenil Graham snad až příliš nadšeně. „Takže video bude muset počkat.“

*****

Helena Seymourová vařila ráda, ale i když si dávala hodně záležet, výsledky bývaly většinou strašné. Zavrhla – ostatně právem – britskou kuchyni a specializovala se na kulinářské umění Středomoří. Z jejích rukou vycházely pokrmy italské, řecké, španělské i arabské. Dnes servírovala nechutnou paellu, skládající se ze syrového rybího masa a připálených garnátů a tak kořeněnou, že Michaelovi tekl po zátylku žhavý pot, jak do sebe pracně soukal jednotlivá sousta. S vypětím vůle a nemalou dávkou odvahy dojedl svou porci a Helena mu nabídla přídavek tónem, kterému nešlo odporovat. Graham potlačil smích, když se díval, jak do Michaelova nastaveného talíře dopadají dvě plné naběračky nevábné směsi. „Božské jídlo, že?“ předla Helena. „Myslím, že si taky přidám.“

„Zase ses překonala, miláčku,“ poznamenal Graham. Už dávno se naučil, jak se vypořádat s manželčinou unikátní exotickou kuchyní. Cestou z práce si koupil sendviče nebo hamburgery a v metru je s chutí spořádal. Před třemi lety projevil náhlou náklonnost k obyčejnému chlebu. Helena se každý večer vracela domů s novými a novými druhy pečiva, které Graham pojídal v nebývalém množství. Následkem obrovských dávek uhlovodanů takhle pozdě v noci se v pase viditelně zakulatil. Na dobu večeře si s kolegy domlouval ‚důležité‘ telefonáty a předstíral, že jsou zcela nečekané. Jako vychytralé dítě se naučil rozmístit nesnědené zbytky jídla po talíři tak, že celek budil iluzi usilovné konzumace. Nějakou dobu dokázal Helenu přesvědčit, aby nevařila hostům – tvrdil, že nepřipustí, aby se tak namáhala –, a dopřával si radost stravování v restauracích. Pak v něm však nabyly vrchu skryté sadistické sklony a dnes se zvráceným potěšením naopak přátele zval na večeři – odsouzenci k smrti mají obvykle rádi u svého posledního jídla společnost.

Graham si ulomil kousek okoralého španělského chleba, namočil ho v centimetrové vrstvě nerafinovaného olivového oleje na talíři a vložil do úst. „Omlouvám se, Heleno, ale máme s Michaelem ještě nějaké jednání. Vadilo by ti, kdybychom si kávu vypili nahoře?“

„Jistě že ne. Za chvíli vám přinesu dezert.“ Obrátila se k návštěvníkovi s neodolatelným úsměvem na tváři. „Jsem tak ráda, Michaeli, že ti ta paella chutnala.“

„Víš, Heleno, že už si ani nepamatuju, kdy jsem naposledy jedl takové jídlo?“

Grahamovi zaskočilo sousto chleba v krku.

*****

„Jsi v pořádku, kamaráde?“ zeptal se Graham, když se Michael vrátil z toalety. „Mám dojem, že jsi kolem žáber trochu zelený.“

„Kristepane, řekni mi, jak to můžeš večer co večer vydržet.“

„Tak co, můžu pustit film?“

„Jasně.“

Posadili se na pohovku a Graham vzal ze stolu dálkový ovladač. „Mistr Yardley měl ještě jeden problém – zálibu v ženách.“

„Vědělo se o tom?“

„Jo. Z osobního ho varovali, ať si dává bacha, ale on je poslal někam. Byl svobodný a těch pár let do důchodu si chtěl pořádně užít.“

„Rozumný přístup.“

„Mrtvolu našli naši lidé. Dostali jsme se tam před policií a pročesali dům hustým hřebenem. A co jsme neobjevili? Roztomilý pan Yardley si nechal v ložnici nainstalovat skrytou kameru a nahrával si své sexuální výboje pro pozdější potěšení ve volném čase. Celkem slušná sbírka. Sledovací si ji rozebrali, aby si měli čím krátit dlouhou chvíli na čekačce.“

Graham namířil ovladač na videorekordér a stiskl tlačítko PLAY. Kamera byla umístěna nad čelní pelestí. Yardley ležel polosvlečený na posteli a pomalu masturboval, dívaje se přitom na vysokou blondýnu, která předváděla smyslný striptýz. Rozepnula si halenku, přejela si dlaněmi prsa a sjela ke kalhotkám.

Graham film zastavil.

„Kdo to je?“ zeptal se Michael.

„Domníváme se, že Astrid Vogelová.“

„Podle našich informací žije v Damašku.“

„Podle našich také. Ve skutečnosti jsme přesvědčeni, že přerušila veškeré styky s Frakcí Rudé armády. Její účast na tomto podniku je proto ještě záhadnější.“ Graham znovu stiskl tlačítko ovladače a záběr ožil pohybem. „Tohle je nejlepší. Nechci tě připravit o požitek.“

Astrid Vogelová se při striptýzu překonávala. Ruce mezi nohama, hlava zakloněná v předstírané extázi. „Je dobrá,“ poznamenal Graham. „Zatraceně dobrá.“

Do pokoje vešla Helena, v ruce podnos s kávou a jablečným koláčem. „No teda?! Člověk vás nechá pár minut o samotě a vy si hned pouštíte porno. Kde jste to vzali?“

S pohledem upřeným na obrazovku položila podnos na stolek. „Kdo je ta krearura?“

„Astrid Vogelová, bývalá příslušnice FRA a elitní vražedkyně.“

Na Yardleyově tváři se objevil výraz hrůzy. Graham zastavil video. „Další pokračování je trochu drastické, drahá. Myslím, že by ses raději měla vrátit dolů.“ Helena se posadila na pohovku. „Jak chceš,“ utrousil Graham a znovu video pustil. Do Yardleyovy ložnice vstoupila temná postava, obličej zakrytý sklopenou stříškou klobouku a tmavými brýlemi. Sáhla za opasek, vytáhla pistoli s tlumičem a rychle střelila pololežícího muže třikrát do obličeje. Yardleyovo tělo se svezlo na podlahu. Žena k němu přistoupila, kopla ho do hlavy a plivla do tváře. Graham pásku zastavil. „Bože všemohoucí,“ vydechla Helena. „To je on,“ řekl Michael.

„Jak to můžeš vědět? Celou dobu měl zakrytý ksicht.“

„Na ten se dívat nemusím. Viděl jsem ho, jak zachází s pistolí. Je to on, Grahame. Vsadím na to svůj život. Určitě je to on.“

*****

„Vím, že to nemusím zdůrazňovat, Michaeli, ale platí obvyklá pravidla. Tyto informace jsem ti předal neoficiálně a jen pro tvou soukromou potřebu. Nesmíš se o ně podělit se svou agenturou ani s jinou zpravodajskou službou.“

„Jasně. Jestli chceš, můžu ti podepsat místopřísežné prohlášení, aby měla dušička pokoj.“

*****

Michael si vyhrnul límec kabátu a zastrčil ruce do kapes. Přestalo pršet a potřeboval na vzduch. Graham se nabídl, že ho doprovodí. Procházeli ztichlými ulicemi Belgravie a hluk provozu na King’s Road k nim doléhal jen z dálky.

„Chci si promluvit s Drozdovem,“ prohlásil Michael.

„To nepůjde. Pro tebe je nedosažitelný. Kromě toho říká, že už s nikým mluvit nebude, že už chce mít do smrti svatý pokoj.“

„Mám o muži, který zabil Yardleye, jistou teorii, a potřebuju si ji u Drozdova ověřit.“

„Drozdov je náš defektor,“ ohradil se Graham, „a my jsme se s vámi o sklizeň podělili. Jestli se k němu pokusíš proniknout, ocitneš se v těžkém průšvihu. A na obou stranách Atlantiku.“

„V tom případě to udělám tajně.“

„Co máš sakra v plánu? Prostě do něho narazíš a řekneš: ‚Hele, nejste náhodou Ivan Drozdov, bývalý vrah z KGB? Můžu vám položit pár otázek?‘ To přece nemyslíš vážně, Michaeli.“

„Mám v úmyslu použít poněkud jemnější postup.“

„Jestli to vybuchne, popřu, že s tím mám cokoliv společného. A zajdu ještě dál. Udám tě jako ruského špiona.“

„Nic jiného ani neočekávám.“

„Žije nedaleko Cotswoldsu. V malé vesnici, která se jmenuje Aston Magna. Každé ráno ho najdeš u kávy a novin v restauraci v Moretonu.“

„Tam to znám,“ řekl Michael.

„Chová dva korgi a nosí kroucenou vycházkovou hůl. Vypadá angličtěji než princ Filip. Nemůže ti uniknout.“

*****

Graham Seymour doprovodil Michaela až na Sloane Square, kde se rozloučil a vrátil se domů. Michael zamířil na sever k Hyde Parku a svému hotelu, ale když mu přítel zmizel z dohledu, vydal se opačným směrem.

Přešel náměstí a ponořil se do tichých uliček čtvrti Chelsea, až dorazil k nábřeží Temže. V luxusních domech na Embankmentu se svítilo a chodník se leskl vláhou od řeky. Až na pomenšího plešatého mužíčka, který ho kulhavým krokem pokažené mechanické hračky minul s rukama v kapsách odřeného převlečníku, měl Michael celé nábřeží pro sebe.

Opřel se o zábradlí a chvíli hleděl na plynoucí hladinu, pak se otočil k mostu Battersea, který se temně rýsoval na pozadí jasně osvětleného Albertova mostu. V duchu před sebou viděl Sáru, jak k němu kráčí mlhou s černými vlasy staženými do uzlu a sukní roztančenou kolem kozaček. Usmívala se na něho, jako kdyby byl tím nejdůležitějším člověkem na světě – jako kdyby celý den nemyslela na nikoho jiného než na něj. Byl to stejný úsměv, jakým ho vítala pokaždé, když ji navštívil v jejím bytě, když se sešli na skleničku v její oblíbené vinárně nebo na šálek espresa v její oblíbené kavárně.

Myslel na jejich poslední setkání. Předchozího odpoledne se u ní zastavil doma a našel ji na podlaze v bílém trikotu, štíhlý trup skloněný nad holýma dlouhýma nohama. Vzpomínal, jak vstala, políbila ho na ústa a stáhla si trikot přes ramena, aby jí mohl pohladit prsa. Později – už v posteli – se mu přiznala, že si nudu při cvičení krátila představami, jak se spolu milují. Dodala, že podobné představy v ní pokaždé zanechají nesnesitelné napětí, které musí uvolnit autoerotikou, protože on má pořád tolik práce…

V tom okamžiku k ní pocítil nesnesitelnou vlnu lásky. Ještě jednou se spojili. Ležela na zádech – úplně klidně, oči zavřené, v obličeji uvolněný výraz, dokud nepřevzal vládu pocit tělesné slasti a ona už nemohla vydržet. Otevřela oči i ústa, přitáhla si k sobě jeho hlavu a líbala ho, dokud oba současně nedosáhli vyvrcholení. A vzpomínku na tyto okamžiky spolu s obrázkem, jak k němu spěchá pod světly na nábřeží v Chelsea, rozerval muž s pistolí.

Teď v duchu znovu viděl, jak jí explodoval obličej a jak se před jeho očima složila k zemi. Dobře si vraha zapamatoval – bledá pleť, krátce zastřižené vlasy, úzký nos. Před Michaelovým duševním zrakem se zase odehrávala scéna, kdy vrah vytáhl z opasku pistoli opatřenou tlumičem, natáhl paži a bez nejmenšího zaváhání v krátkém sledu stiskl třikrát spoušť.

Michael se k ní rozběhl, i když věděl, že je mrtvá. Často litoval, že nezačal vraha pronásledovat, i když si dobře uvědomoval, že by za to nejspíš zaplatil životem. Poklekl vedle Sáry, zvedl ji do náruče a přitiskl jí hlavu k hrudi, aby se nemusel dívat na rozstřílený obličej.

Rozpršelo se. Michael si zastavil taxi a odjel do hotelu. Svlékl se, posadil se na postel a zavolal Elizabeth. Určitě v jeho hlase něco vycítila, protože se zajíkla, když mu popřála dobrou noc, než zavěsila. Michael pocítil záblesk pocitu viny, jako kdyby Elizabeth právě zradil.

21 KAPITOLA

LONDÝN

Druhého dne se Michael časně ráno odhlásil z hotelu a v kanceláři autopůjčovny Hertz nedaleko Mramorového oblouku si pronajal stříbrný sedan značky Rover. Nedaleko Paddingtonského nádraží odbočil na silnici A40 a proti počínající ranní dopravní špičce zamířil na západ. Ujížděl v šeru umocněném lehkou přeháňkou. Zapnul rádio, aby si poslechl zprávy stanice BBC. A40 se rozšířila a jako dálnice M40 pokračovala severozápadním předměstím Londýna. Když se krajina kolem zvlnila vrchovinou Chilternes, obklopilo Michaela kalné svítání. Automapa, kterou půjčovna vybavuje všechny své zákazníky, ležela neotevřená na sedadle spolujezdce. Michael ji nepotřeboval, věděl, kudy se dostane k cíli.

Sářina rodina vlastnila rozlehlou venkovskou usedlost ve vesnici Chipping Campden u Cotswoldsu. Dům byl obehnán zdí z vápencových kvádrů porostlých clematisem a barevným břečtanem. Během měsíců, kdy se spolu stýkali, tam Michael a Sára strávili několik víkendů. Venkov ji vždycky změnil. Odložila černou uniformu městského gangu, kterou nosila v Londýně, a oblékla si seprané džínsy a vytahaný svetr v zimě nebo dívčí květované šaty v létě. Ráno se procházeli po stezkách za vsí, které vedly pastvinami plnými ovcí a bažantů. Odpoledne se milovali – za teplých letních dnů na zahradě, krytí zdí a hradbou květin. Sára se nejraději milovala venku. Říkala, že cítit ho v sobě a na holé kůži žhavé sluneční paprsky jí přináší obzvláštní slast. Tajně doufala, že je při tom někdo pozoruje. Chtěla, aby se celý svět dozvěděl, jak vypadají jejich intimní chvíle. Chtěla, aby na ně všichni žárlili.

Živila se jako modelka, manekýnka, tanečnice a příležitostná herečka. Hodně četla a její politické názory byly ohebné a pružné jako její tělo. Byla labouristka a potom komunistka, aby ji vzápětí získali do svých řad zelení a pak anarchisté. Bydlela v Soho v pronajatém kamrlíku nad libanonskou restaurací a měla skříně plné trikotů a obnošeného šatstva z bazaru. K jejím oblíbeným hudebním skupinám patřili Clash a Rolling Stones, ale často si pouštěla nahrávky šumění moře a zvuků lesa, jindy zase gregoriánské chorály. Byla vegetariánka a z pachu jehněčího na česneku, který do jejího bytu pronikal z restaurace, se jí zvedal žaludek. Aby ho potlačila, pálila vonné tyčinky a kadidlo. Když se s ní Michael poprvé miloval v její posteli, cítil se jako svatokrádežník, protože si připadal jako v katolickém kostele.

Uvedla ho do světa, který do té doby neznal a ani nevěděl, že existuje. Brávala ho s sebou na podivné večírky. Vodila ho do experimentálních divadel. Doprovázel ji na výstavy a autorská čtení. Přiměla ho změnit šatník. V noci nemohla usnout, dokud se s ním nejdřív nepomilovala. Ráda se dívala na jejich nahá těla ve světle svíček. „Já jsem bílá a ty snědý. Já jsem dobro a ty zlo.“

Jeho práce ji v nejmenším nezajímala a nikdy se ho nezeptala, co přesně dělá. Myšlenka, že někdo cestuje po světě a něco prodává, jí připadala absurdní. Nezajímalo ji nic, než kam jede a kdy se vrátí.

Michaelovou povinností bylo informovat o svém vztahu se Sárou řídicího důstojníka, kterým byl v té době Adrian Carter, a osobní oddělení. Jenže oni by se bezpochyby začali vrtat v její minulosti, rozpitvávat její politické názory a práci, prověřovat její přátele a milence a mohli by odhalit skutečnosti, o kterých Michael nechtěl nic vědět. Stejně jako neinformoval Sáru o tom, že pracuje pro CIA, neinformoval ani agenturu o Sáře. Bál se, že kdyby jí řekl pravdu, opustila by ho. Obával se také, že by neudržela jazyk za zuby a řekla o něm svým přátelům, což by znamenalo, že by přišel o své londýnské krytí. Lhal tedy svému zaměstnavateli a své milence a byl šťastný a ztrápený současně.

*****

Blížil se k Oxfordu. Už dobrých třicet kilometrů ho sledovala bílá dodávka značky Ford. Držela se tři nebo čtyři vozy za ním a její řidič mohl klidně jet stejnou cestou jako on, ale Michael byl vycvičen, aby podobným shodám okolností zásadně nedůvěřoval. Zpomalil a nechával se předjíždět.

Dodávka zachovávala stejný odstup.

Ukazatel upozornil na čerpací stanici. Michael sjel z dálnice a zaparkoval před restaurací. Dodávka ho následovala a zajela ke stojanu s benzinem. Řidič vystoupil a předstíral, že kontroluje tlak v levé přední pneumatice, ale po očku pozoroval Michaelův rover. Michael uvažoval, kdo ho asi nechal sledovat. Wheaton z londýnské rezidentury? Graham Seymour a MI6?

Vstoupil, objednal si do balíčku vejce na slanině, sendvič a kávu a zašel si na toaletu. Zaplatil jídlo, vzal balíček a vyšel ven. Bílý dodávkový ford stál na stejném místě a řidič teď kontroloval zadní pneumatiku.

Michael přistoupil k telefonnímu automatu a zavolal do hotelu, kde spal. Oznámil recepční, že si v koupelně zapomněl zlaté manžetové knoflíčky. Udal jí falešnou adresu v Miami na Floridě a čekání, než si ji zapsala, si krátil pozorováním dodávky. Zavěsil a posadil se za volant. Nastartoval a zařadil se do proudu vozidel na dálnici. Zakousl se do sendviče a pohlédl do zpětného zrcátka.

Tři vozy za ním jel bílý ford.

*****

Dodávka sledovala Michaela až do Moretonu, na poměry hrabství Gloucestershire velké vesnice, která leží na křižovatce silnic A44 a A429. Zastavil na parkovišti před nákupním střediskem a vystoupil. Bílý ford parkoval padesát metrů od něj. Vedle řeznictví, kde ve dveřích visel vypasený bažant, stála známá kavárna. Michaelovi se vybavila vzpomínka na Sáru. Seděla naproti němu, před sebou talíř s rýží a fazolemi, a pozorovala ho, jak obírá maso z bažantího stehna. Vešel dovnitř, od baculaté servírky za pultem si objednal kávu a koláček a posadil se.

Ivana Drozdova poznal podle fotografie v materiálech agentury. Až na šedivý límeček řídkých vlasů byl plešatý a jeho vysoká postava se skláněla nad ranními novinami. Na špičce majestátního nosu mu seděly brýle se zlatou obroučkou a za nimi mžouraly světle hnědé oči do kouře z cigarety, kterou svíral mezi rty. Na sobě měl šedý rolák a zelené lovecké sako s manšestrovým límcem. Vedle holínek pocákaných čerstvým blátem mu leželi dva psi.

Michael si přenesl svou porci k vedlejšímu stolu a posadil se. Drozdov krátce vzhlédl, usmál se a vrátil se ke svým novinám. Uplynulo několik minut. Michael pil kávu, Drozdov kouřil a četl The Times.

Nakonec prolomil ticho Drozdov. „Vymáčknete se konečné, nebo budete jenom sedět jako pecka a znervózňovat mé psy?“ zabručel, aniž pozvedl zrak.

„Jmenuji se Carl Blackburn,“ představil se překvapený Michael falešným jménem. „Kdyby vám to nevadilo, rád bych si s vámi promluvil.“

„Ve skutečnosti se jmenujete Michael Osbourne. Pracujete v protiteroristickém centru CIA v Langley ve Virginii. Kdysi jste působil jako agent v terénu – až do dne, kdy v Londýně zavraždili vaši milenku. Potom vás agentura převelela do ústředí.“

Drozdov pečlivě složil noviny a začal krmit psy kousky koláče. „No, jestli si chcete promluvit, asi bychom udělali nejlíp, kdybychom si vyšli na malou procházku. Ale už mně nikdy nelžete. Uráží mě to a já si na urážky za celý život nezvykl.“

*****

„Uvědomujete si, že jste sledován, pane Osbourne?“ Kráčeli úzkou silničkou k osadě Aston Magna, kde se Drozdov usadil poté, co se rozpadl Sovětský svaz a pominulo riziko, že ho jeho bývalí chlebodárci z KGB dají zavraždit. Byl o půl hlavy vyšší než Michael a jako řada mohutných mužů i on se mírně hrbil, aby svou výšku zamaskoval. Šel pomalu, ruce složené za zády, hlavu skloněnou, jako kdyby na zemi něco hledal. Psi pobíhali několik desítek metrů před nimi jako předsunutá hlídka. Michael, od přírody rychlý chodec, musel neustále zpomalovat, aby se přizpůsobil Drozdovově vycházkovému tempu, a uvažoval, jak je možné, že starý pán o jeho stínu ví, když se kolem sebe ani jednou nerozhlédl.

„Dva muži,“ pokračoval Drozdov. „Bílá dodávka Ford.“

„Všiml jsem si jich na M40 pár kilometrů za Londýnem.“

„Ví někdo o tom, že jste mě chtěl navštívit?“

„Ne,“ zalhal Michael. „Nejsem tady jako pracovník CIA a nevyžádal jsem si od Britů svolení. Jde o čistě soukromou záležitost.“

„Vaše pozice je poněkud problematická, pane Osbourne. Jestli uděláte něco, co se mi nebude líbit, stačí mi zvednout telefon a zavolat svému kontaktu v MI6 a vy skončíte s průšvihem na krku.“

„To je mí jasné. Proto vás prosím, jako jeden profesionál druhého, abyste to nedělal.“

„Musí to být pro vás dost důležité.“

„Je.“

„Obávám se, že ti chlapi z dodávky mají mikrofony s dlouhým dosahem. Co kdybychom se uchýlili někam, kde nás nebudou moci sledovat?“

Odbočili na pěšinku, která se vinula pastvinou s povadlou zimní trávou. V dálce se k nízkým mrakům zvedaly kopce. U plotu bečelo stádo ovcí. Drozdov je za chůze drbal na hustém vlněném rounu. Stezka byla po nočním dešti rozblácená a po několika krocích Michael v duchu zanaříkal nad zničenými italskými mokasíny z jemné kůže. Ohlédl se. Dodávka se vracela do Moretonu.

„Myslím, že teď můžeme klidně hovořit, pane Osbourne. Zdá se, že vaši přátelé zanechali pronásledování.“

Následujících deset minut mluvil pouze Michael. Probíral seznam atentátů a vražd. Španělský ministr v Madridu. Francouzský policejní důstojník v Paříži. Vedoucí představitel automobilky BMW ve Frankfurtu. Palestinský aktivista v Tunisu. Izraelský podnikatel v Londýně. Drozdov pozorně poslouchal. Občas přikývl, jindy tiše zabručel. Psi pobíhali po louce a honili vyděšené bažanty.

„A co přesně se chcete ode mě dozvědět?“ zeptal se Drozdov, když Michael domluvil.

„Zajímalo by mě, jestli si tyto vraždy objednala KGB.“

Drozdov hvízdl na psy. „Zasloužíte pochvalu, pane Osbourne. Jistě, pár akcí jste nezmínil, ale pro začátek velmi slušný výkon.“

„Takže za těmito vraždami skutečné stála KGB?“

„Ano. Nemýlíte se.“

„Spáchal je jeden a tentýž člověk?“

„Zajisté.“

„Jak se jmenuje?“

„Nemá žádné jméno, pane Osbourne. Jen krycí.“

„A jak tedy zní jeho krycí jméno?“

Drozdov zaváhal. Ano, dezertoval, zradil svou vlast. Ale prozradit něčí krycí jméno je totéž, jako když mafián poruší zákon omerty.

„Říjen, pane Osbourne,“ zašeptal nakonec. „Jeho krycí jméno zní Říjen.“

*****

Mezi potrhanými mraky krátce vysvitlo slunce a zalilo krajinu teplem. Michael si rozepnul plášť a zapálil cigaretu. Drozdov ho napodobil. Kouřil a vraštil obočí, jako kdyby uvažoval, jak nejlépe začít. Michael řídil řadu agentů a informátorů a věděl, kdy je vhodné přitlačit a kdy naopak tiše naslouchat. Na Drozdova neměl žádné páky – Rus promluví pouze tehdy, bude-li sám chtít.

„Na rozdíl od všeobecného přesvědčení, které panuje na Západě, nebyly politické vraždy naším hlavním pracovním nástrojem,“ rozhovořil se konečně Drozdov. „Možná proto, že nám chyběli kvalifikovaní atentátníci. Ach ano, na svém území jsme pracovali velmi efektivně, ale mimo sovětský blok, na Západě, jsme zpackali, co jsme mohli. Když byl Nikolaj Chochlov, jeden z našich nejlepších zabijáků, pověřen úkolem odstranit vůdce ukrajinského hnutí odporu v exilu, rozmyslel si to a defekoval. Za trest měl být popraven, ale i to jsme zvorali. Politbyro potom na dlouhá léta podobné akce zastavilo.“

Drozdov zahodil nedokouřenou cigaretu a špičkou holínky zašlápl špaček do bláta.

„Situace se změnila až koncem šedesátých let. Na západě tehdy vřely vnitřní rozbroje, kam se člověk podíval – Irsko, Baskové, v Německu skupina Baadera a Meinhofové, Palestinci. Kromě toho jsme měli vlastní nepohodlné lidi – disidenty, defektory, však to znáte. Jak sám víte, fyzickou likvidaci nepřátel mělo na starosti páté oddělení první hlavní správy. No a toto oddělení potřebovalo profesionálního atentátníka trvale usídleného na Západě, který by mohl pohotově zareagovat a splnit rozkaz. Mužem, kterého pro tento účel vycvičilo, byl právě Říjen.“

„Kdo to je?“ zeptal se Michael.

„Já jsem k pátému oddělení nastoupil až v době, kdy už Říjen pobýval v západní Evropě. Z jeho materiálů jsem se o jeho pravé totožnosti nedozvěděl vůbec nic. Samozřejmě o něm kolovaly jisté pověsti. Nemanželský syn vysoce postaveného důstojníka KGB, možná samotného předsedy. Ale byly to jen řeči, nic víc. KGB ho vzala pod svá ochranná křídla od raného mládí a poskytla mu dokonalý výcvik a školení. V roce 1968, to mu bylo sotva šestnáct, ho vyslali na Západ. Vydával se za uprchlíka a dostal se přes Československo do Rakouska. Nakonec skončil v Paříži. Potuloval se jako bezdomovec po ulicích, až si ho všimla katolická charita a zařídila, že ho přijali v dětském domově. V průběhu let si vybudoval nezpochybnitelnou francouzskou identitu. Navštěvoval francouzské školy, dostal francouzský cestovní pas. Dokonce absolvoval povinnou vojenskou službu ve francouzské armádě.“

„A pak začal zabíjet.“

„Ano. Jeho primárním úkolem bylo působit zmatek v západních zemích, destabilizovat poměry, působit problémy tamním vládám. Vraždil na obou stranách fronty. Provokoval. Přikládal pod kotel a foukal do plamenů, mám-li se vyjádřit obrazně. A byl opravdu dobrý. Může se pochlubit neoddiskutovatelným faktem, že každou akci dovedl do zdárného konce. Nikdy nezaváhal, nikdy nechybil. Nikdy nepoužil žádnou hračku, které jsme mu nabízeli, abychom mu ulehčili práci – střely s kyanidovou špičkou, zbraně rozprašující jedovatý plyn. Vypracoval si vlastní charakteristickou metodu zabíjení, něco jako svůj podpis.“

„Tři kulky do obličeje.“

„Brutální, dramatické a velmi efektivní.“

Michael viděl vrahovy výsledky z největší blízkosti, takže nepotřeboval, aby mu Drozdov popisoval, jak tato metoda působí. „Měl nějaký řídicí orgán?“ zeptal se klidným, vyrovnaným tónem.

„Ano. Celou dobu pracoval pod vedením jediného důstojníka. Jmenoval se Michail Arbatov. Kdysi jsem chtěl Arbatova nahradit někým jiným, ale Říjen pohrozil, že toho člověka zabije. Arbatov byl něco jako jeho nejbližší příbuzný, protože skutečnou rodinu Říjen nikdy nepoznal. Kromě něho nikomu nevěřil a i jemu jen se značnými výhradami.“

„Jistý Michail Arbatov byl nedávno v Paříži zavražděn.“

„Ano, viděl jsem to v televizi a četl jsem o tom. Podle policie mají vraždu na svědomí lupiči. V novinách psali, že obětí byl vysloužilý ruský diplomat žijící v Paříži. Jestli jsem se v životě něco naučil, pane Osbourne, pak je to fakt, že člověk nikdy nesmí věřit tomu, co si přečte v novinách.“

„Kdo Arbatova zabil?“

„Samozřejmě Říjen. Kdo jiný?“

„Proč?“

„To je velmi dobrá otázka. Možná Arbatov zbytečně moc věděl. Jakmile se Říjen cítí ohrožen, zabíjí. Nic jiného totiž neumí – tedy kromě malování. Podle toho, co jsem slyšel, je velmi nadaný malíř.“

„Dal se na soukromou dráhu? Pracuje teď jako nájemný vrah pro toho, kdo mu zaplatí?“

„Ano, a patří k nejlepším na světě. Je velmi žádaný. Arbatov byl jeho agent. Společně docela zbohatli. Povídá se, že v oboru panuje velká žárlivost na způsob, jakým Arbatov vydělával na Říjnových schopnostech. Nadělal si tím spoustu nepřátel a řada lidí by ho ráda viděla v rakvi. Ale jestli chcete vypátrat jeho vraha, radím vám začít u Října.“

Zatáhlo se a slunce zmizelo za hustými mraky. Oba muži prošli kolem velkého domu usazeného uprostřed zeleného trávníku. Michael vyprávěl Drozdovovi o Colinu Yardleyovi, o videonahrávce jeho vraždy, o Astrid Vogelové.

Drozdov pomalu kroutil hlavou. „Člověk by si myslel, že muž Yardleyových zkušeností ví něco o tom, jak zrádná může být skrytá kamera namontovaná v ložnici. Přiznám se, že jedna z věcí, která mě usmiřuje se stářím, je to, že jsem se konečně zbavil té věčné touhy po ženském těle. Mám své psy, své knihy a venkovskou krajinu a to mi stačí.“ Michael se tiše zasmál.

„Říjen svého času pracoval pro Frakci Rudé armády a právě tehdy se s Astrid Vogelovou seznámil. Řadu let se ukrývala – Tripolis, Damašek, Libanon. Draze zaplatila za své ideály, jen co je pravda. No a teď ji něco vtáhlo zpět do hry. Podle mě peníze.“

„Proč by Říjen zabíjel Colina Yardleye?“

„Možná byste měl otázku zformulovat takto: Co udělal Colin Yardley, že někdo pokládal za nutné svěřit jeho likvidaci nejlepšímu nájemnému vrahovi na světě?“

Nejspíš koupil na černém trhu od obchodníka se zbraněmi jménem Farúk Chalífa řízenou střelu Stinger, pomyslel si Michael, a dodal ji muži, který sestřelil civilní letadlo nad Long Islandem. Z oblohy se spustil déšť a citelně se ochladilo. Psi se vrátili a teď se lísali Drozdovovi k nohám v nedočkavé touze po návratu domů a teplém místečku u roztopeného krbu. Před nimi se vynořila osada Aston Magna, shluk domků roztroušených kolem křižovatky dvou úzkých cest. „Nabídl bych vám, že vás zavezu do Moretonu, ale bohužel neřídím,“ řekl Drozdov.

„Děkuji, rád se projdu.“

„Omlouvám se za ty boty.“ Drozdov ukázal špičkou hole na Michaelovy zničené mokasíny. „Na zimní procházku anglickým venkovem to nebyla optimální volba.“

„Malá cena za pomoc, kterou jste mi poskytl.“ Michael se zastavil. Drozdov pokračoval v chůzi, ale po několika krocích se i on zastavil a ohlédl se. „O jedné vraždě jste se nezmínil. O vraždě Sáry Randolphové. Předpokládám, že se případu, který právě řešíte, netýká. Obdivuji vaši profesionalitu, pane Osbourne.“

Michael mlčky vyčkával.

„Byla oddaná komunistka, revolucionářka.“ Drozdov rozpřáhl paže a zahleděl se k nebi. „Bože, chraň nás před idealisty. Vaše Sára byla přítelkyní utlačovaných všech zemí – Irů, Arabů, Basků, na koho si vzpomenete. Kromě toho dobrovolně spolupracovala s KGB. Znali jsme vaši skutečnou totožnost. Věděli jsme, že řídíte agenty, jejichž úkolem bylo pronikat do teroristických a gerilových organizací sympatizujících se sovětským komunismem. Chtěli jsme získat co nejvíce informací o vašich pohybech, a tak jsme vám do cesty postavili Sáru Randolphovou.“

Michaelovi se rozbušilo srdce. Točila se mu hlava a zdálo se mu, že ztrácí sluch. Drozdov jakoby odplouval do dáli, úzká svislá linie na konci dlouhého tunelu. Zmobilizoval vůli a snažil se ovládnout emoce v obavě, že si Drozdov všimne, co prožívá, a zmlkne. A Michael chtěl slyšet i zbytek. Po tolika letech potřeboval poznat pravdu – bez ohledu na to, jak pro něj bude bolestná. „Sára Randolphová se dopustila strašné chyby,“ pokračoval Drozdov. „Zamilovala se do své kořisti. Oznámila nadřízeným, že končí. Vyhrožovala, že vám všechno řekne. Pohrozila dokonce, že půjde na policii a bude vypovídat. Její řídicí důstojník dospěl k závěru, že tak labilní člověk nemůže v akci pokračovat. Moskevská centrála pověřila její likvidací mě. Asi bych se vám měl omluvit, ale pochopte, šlo o profesní záležitost, nic osobního v tom nebylo.“

Michael roztřesenýma rukama vyklepal z krabičky cigaretu a vložil si ji do úst. Drozdov k němu přistoupil a připálil mu odřeným stříbrným zapalovačem.

„Měl jsem pocit, že byste měl poznat pravdu, pane Osbourne, a proto jsem vám řekl i to ostatní. Ale je to za námi, součást minulosti, stejně jako studená válka. Vraťte se k manželce a na Sáru Randolphovou zapomeňte. Byla jen klam a mámení. A ať uděláte cokoliv, vemte rozum do hrsti a mějte oči otevřené,“ dodal Drozdov s ústy u Michaelova ucha. „Jestli se vydáte po Říjnově stopě, stačí jediná chybička a zabije vás tak rychle, že si ani nevšimnete, co vás zasáhlo.“

*****

Michael se vracel do Moretonu houstnoucím deštěm. Než došel k prvním domkům vesnice, byl na kůži promoklý a klepal se zimou. Našel zaparkovaný rover a při odemykání schválně upustil klíčky. Poklekl a rychle prohlédl spodek auta. Nic podezřelého nespatřil, a tak usedl za volant a nastartoval. Zapnul topení na plný výkon, zavřel oči a opřel čelo o volant. Nevěděl, jestli má Sáru dodatečně nenávidět za to, že mu lhala, nebo ji ještě více milovat, protože chtěla vycouvat a zaplatila za to životem. Před očima se mu míhaly její obrázky. Kráčela k němu, rozesmátá, sukně vlající kolem nohou. Průsvitná pleť pozlacená světlem svíček. Tělo vzpínající se k němu v milostném vytržení. Rozstřílený obličej!

Udeřil pěstí do palubní desky, zařadil rychlost a vyrazil tak rychle, až pneumatiky na vlhké dlažbě proklouzly. Bílý ford ho vytrvale sledoval až na letiště Heathrow, kde automobil vrátil v kanceláři půjčovny Hertz.

*****

Michael odjel autobusem k terminálu číslo čtyři. Spěchal, ale fronta cestujících čekajících na odbavení u přepážky společnosti TransAtlantic Airlines byla neskutečně dlouhá. Vyhledal telefonní automat a zavolal Elizabeth do kanceláře. Sluchátko zvedl Max Lewis, její pravá ruka, a požádal Michaela, aby chvíli počkal, než vyvolá Elizabeth z porady. Michael uvažoval, co manželce řekne, a rozhodl se, že v dané chvíli vůbec nic. Záležitost byla příliš složitá a pro něj příliš emocionální, aby ji diskutoval po telefonu.

Když se ohlásila, oznámil, že je na letišti a že už brzo bude nastupovat. „Chtěl jsem ti jen říct, že tě miluju.“

„Všechno v pořádku, Michaeli? Zdá se mi, jako by tě něco rozrušilo.“

„Nic se neděje. Musel jsem moc brzo vstávat. Až se večer vrátím domů, všechno ti řeknu. Jak to jde? Jsi na zítřek připravená?“

„Připravenější už být nemůžu. Snažím se na to moc nemyslet. Ale musím dnes ještě dodělat spoustu práce, takže je to docela snadné.“

Michael se ohlédl, jestli se fronta u přepážky nezkrátila. Pořád tam stála dobrá stovka lidí jako uprchlíci čekající před bránou tábora, zavazadla u nohou, tváře orosené potem. Do budovy terminálu vešla trojice mladých mužů. Každý měl na hlavě baseballovou čepici a v ruce identickou koženou kabelu. Oblečení byli v džínsách a teniskách, měli olivovou pleť a pod čepicemi uhlově černé vlasy.

Michael je pozoroval a přestal vnímat, co Elizabeth říká. Tři mladíci se zastavili a položili tašky na zem. Pak vedle nich poklekli a otevřeli je.

„Počkej moment, Elizabeth.“

„Co se stalo?“

Michael neodpověděl. Napjatě sledoval trojici uprostřed terminálu.

„Zatraceně, Michaeli, tak odpověz mi! Co se děje?“

Klečící mladíci jako jeden muž sáhli pod čepice a vzápětí jim obličeje zakryly roušky z černého hedvábí.

„Všichni k zemi! Kryjte se!“ zařval Michael a odhodil sluchátko.

Muži vstali, v rukou samopaly a granáty.

„Pozor! Mají zbraně! K zemi!“ řval Michael.

Útočníci hodili granáty do nejhustšího zástupu cestujících a začali střílet.

Michael se s jekotem rozběhl k nim.

*****

V centru Washingtonu hulákala Elizabeth do sluchátka. Slyšela Michaela vykřiknout, potom střelbu a výbuchy. Pak linka oněměla. „Ach, proboha svatého. Michaeli! Michaeli!“

Poslepu nahmátla dálkový ovladač, zapnula televizi a přepnula na CNN. Na obrazovce se objevila reportáž o příznivých účincích avokáda na lidský organismus.

Elizabeth přecházela po kanceláři jako tygr v kleci a kousala si nehty. Max ji vzal za ruku a vtlačil ji do křesla. Čekali. Za deset minut ho poslala pryč a udělala něco, co už dlouho ne.

Poprvé po dvaceti letech zavřela oči, sepjala ruce a modlila se.

22 KAPITOLA

LONDÝN

Ředitel se spojil s Mitchellem Elliottem prostřednictvím zabezpečené telefonní linky z pracovny v prvním patře svého domu v St. John’s Wood.

„Domnívám se, pane Elliotte, že Michael Osbourne pro nás představuje jistý problém. Včera měl zajímavý rozhovor – který jsme zaznamenali pomocí směrových mikrofonů z ulice – se svým přítelem, pracovníkem zpravodajské služby. Dnes ráno se sešel s jistým Ivanem Drozdovem, defektorem z KGB, který svého času dohlížel na činnost našeho atentátníka.“

Na druhém konci linky si Elliott těžce povzdechl.

„Stačí, když řeknu,“ pokračoval Ředitel, „že už teď toho hodně ví a pravděpodobně si ještě více domyslí. Náš pan Osbourne je nebezpečný protivník. Brát ho na lehkou váhu by podle mého názoru byla těžká chyba.“

„Já ho na lehkou váhu neberu, Řediteli, na to můžete vzít jed.“

„Co se děje tam u vás?“

„Osbourne s manželkou objevili disketu Susanny Daytonové s jejími poznámkami a kopií poslední verze článku. Podle všeho dokázali uhodnout heslo a prolomit kódovou ochranu souborů. Veškeré materiály předali redaktorům listu The Washington Post.“

„Nešťastný obrat ve vývoji událostí.“ Ředitel si lehce odkašlal. „Zdá se, že i paní Osbourneová by nám mohla způsobit nenapravitelné škody.“

„Máme ji pod dohledem.“

„Doufám, že vaši lidé budou tentokrát postupovat profesionálněji. V této fázi hry ze všeho nejméně potřebujeme, aby se v márnici ocitla i nejlepší přítelkyně Susanny Daytonové. Její manžel je ovšem jiná záležitost. Za své kariéry si nadělal řadu nepřátel. Jeden z nich by se náhodou mohl vynořit a přihlásit se o svou pomstu.“

„To by se určitě dalo zařídit.“

„Máte k tomu požehnání Společnosti, pane Elliotte.“

„Děkuji, Řediteli.“

„Pokud se vyšetřování omezí jen na financování volební kampaně, věřím, že tu bouři ustojíte. Jistě, bude se prát špinavé prádlo a bude to dost nechutné. Ocitnete se asi pod palbou médií a jejich nepodložených spekulací, ale váš projekt přežije. Pokud by ovšem pan Osbourne objevil byť jen náznak pravdy… Inu, předpokládám, že vám následky objasňovat nemusím.“

„Jistě že ne, Řediteli. A co ten ruský defektor? Ten Ivan Drozdov? I on pro nás představuje hrozbu?“

„Tím si nejsem jistý, ale rozhodně nechci nic riskovat. V tomto okamžiku je už o pana Drozdova postaráno.“

„Chytrý tah.“

„Také bych řekl. Přeji vám příjemné odpoledne, pane Elliotte.“

*****

Ivan Drozdov seděl u krbu v obývacím pokoji ve svém domku v osadě Aston Magna a ve slabém světle pronikajícím francouzským oknem četl knihu, když zaslechl zaklepání. Psi vyskočili z košíků a s divokým štěkotem se vrhli ke dveřím. Drozdov je pomalu následoval, nohy ztuhlé dlouhým sezením. Otevřel a spatřil mladého muže v modré kombinéze a s obličejem jako andělíček.

„Co pro vás mohu udělat?“ zeptal se Drozdov.

V mladíkově ruce se objevila pistole s tlumičem. „Pomodlit se.“

Drozdov strnul. „Jsem ateista,“ odvětil klidně.

„Škoda,“ ušklíbl se mladík.

Pozvedl ruku a vpálil Drozdovovi dvě kulky do srdce.

23 KAPITOLA

LETIŠTĚ HEATHROW, LONDÝN

Střelec, který stál nejblíže, divoce pálil do davu. Zahlédl Michaela, jak se k němu řítí, namířil na něj a stiskl spoušť. Michael se vrhl za stánek směnárny valut, který vzápětí provrtala sprška střel. Za chatrným krytem se již krčili dva lidé. Žena, která ječela německy, a muž s kolárkem, který se francouzsky modlil Otčenáš.

Střelec ztratil o Michaela zájem a znovu pokropil salvou bezmocné pasažéry. Michael se opatrně vyklonil a rozhlédl se. Od zahájení útoku neuběhlo ještě ani patnáct vteřin, ale jemu to připadalo jako celá věčnost. Na zemi leželi hustě vedle sebe mrtví a umírající a vyděšení lidé se marně pokoušeli skrýt za zavazadly a přepážkami.

Sakra práce! zuřil Michael v duchu. Kde je letištní ochranka?

Jeden z útočníků přestal střílet – došly mu náboje. Sáhl do tašky pro nový zásobník a pro granát, z kterého vytrhl pojistku a hodil ho za pult společnosti TransAtlantic. Budovou terminálu otřásla tlaková vlna. Michael viděl, jak do vzduchu vylétla dvě těla s odtrženými údy. Vzduch páchl kouřem a krví. Výkřiky obětí téměř přehlušily rachot automatických zbraní.

Michael trpce litoval, že nemá pistoli. Ohlédl se přes pravé rameno. Čtyři příslušníci britské protiteroristické jednotky zaujímali palebnou pozici za přepážkou prodejny letenek. Dva se vzpřímili, namířili a vypálili. Hlava jednoho z atentátníků se rozprskla v růžovém záblesku krve a mozkové tkáně. Zbylí dva útočníci palbu opětovali a jednoho z policistů zasáhli. Ostatní muži v uniformách se vztyčili za přepážkou se štěkajícími samopaly. Další útočník padl, trup provrtaný kulkami.

Poslední terorista zatroubil k ústupu. Pozpátku spěchal k východu a střílel jako šílený. Prorazil automatické dveře a záplavě roztříštěného bezpečnostního skla se vyřítil před budovu.

Před terminálem stálo stříbrné audi, za jehož volantem Michael rozeznal postavu čtvrtého snědého černovlasého muže. Bezpochyby útěkové vozidlo, pomyslel si. Vstal a rozběhl se odletovou halou k druhému vchodu, přeskakuje ležící těla cestujících a zaměstnanců letiště.

Terorista za volantem nervózně túroval motor. Halou už běžela dobrá desítka členů bezpečnostní služby s vytasenými zbraněmi. Michael dusal po chodníku s rozpřaženýma rukama.

Poslední přeživší střelec měl dvacetimetrový náskok a právě se chystal nasednout do vozu. Řidič mu otevřel zadní dveře. Atentátník strčil nohu dovnitř a ohlédl se. Spatřil Michaela, který se k němu řítil jako dělová koule. Natočil se a začal zvedat zbraň.

Michael do něj narazil ramenem jako lokomotiva a srazil ho k zemi.

Atentátníkovi vypadl samopal z rukou.

Michael mu sevřel levačkou krk a pravou pěstí mu zasadil dva brutální údery do obličeje. Prvním mu rozdrtil nos, druhým přerazil lícní kost a poslal ho do bezvědomí.

Terorista za volantem rozrazil dveře a s automatickou pistolí v ruce se snažil vystoupit. Michael zoufale hrábl za sebe a popadl ležící samopal. Sevřel ho a střelil do čelního skla audi. Než se střelec zhroutil mrtvý na chodník, podařilo se mu v křeči dvakrát stisknout spoušť.

Michaelovi pádilo srdce jako splašený kůň. Koutkem oka zahlédl tmavý záblesk. Zbraň! Bleskurychle se na koleně otočil a namířil – na muže v britské policejní uniformě.

„Odlož zbraň, kamaráde. A pěkně pomalu,“ řekl mu policista klidně. „Už je po všem. Odlož zbraň.“

*****

Wheaton, londýnský rezident CIA, vyzvedl Michaela na letišti a na zadním sedadle černé služební limuzíny s kouřovými skly ho odvážel do města. Michael se opíral o okénko a měl zavřené oči. Přestál hodinový výslech, při němž mu otázky střídavě kladli vysoký policejní důstojník a dva pracovníci MI5. Chvíli se držel svého krytí – americký podnikatel vracející se do New Yorku po krátké obchodní schůzce v Londýně. Pak dorazil pracovník velvyslanectví a Michael požádal o rozhovor s Wheatonem. Rezident si nechal k telefonu zavolat muže z MI5 a prozradil mu Michaelovu skutečnou totožnost.

Michael dosud nikoho nezabil a nebyl na svou reakci vůbec připraven. V prvních okamžicích po boji cítil divoké, radostné vzrušení, nával emocí ne nepodobný animální touze po krvi. Teroristé byli ztělesněním zla, bestie, které právě připravily o život desítky nevinných. Zasloužili si násilnou, co nejbolestnější smrt. Michaela těšilo, že jednoho zastřelil a druhému rozmlátil obličej. Celý život teroristy pronásledoval a jako zbraně mu sloužily jen informace a jeho mozek. Teď pro jednou mohl použít svou pěst a skutečnou střelnou zbraň – navíc tu, kterou vrah použil ke spáchání zločinu – a bylo mu dobře u srdce.

Nyní se ho však zmocnilo vyčerpání. Únava mu ležela na hrudi jako balvan a svírala mu hlavu. Ruce se mu už netřásly, adrenalin z žil se dávno vstřebal. Zvedl se mu žaludek, ale nevolnost zakrátko polevila. Zavřel oči a znovu před sebou viděl stříkající krev a zmasakrovaná těla, slyšel výkřiky a dávky z automatických zbraní. Viděl, jak řidič únikového vozu klesá mrtev na dlažbu, a cítil, jak mu v rukou vibruje samopal. Připravil o život člověka. Jistě, zlého člověka, ale přesto… Už ho to netěšilo. Připadal si špinavý.

„Asi byste si to měl nechat prohlédnout,“ podotkl Wheaton, když si všiml, že si Michael mne pravou ruku.

Jako kdyby mi naskočila vyrážka nebo mě trápil tenisový loket, pomyslel si Michael otráveně a rezidentovu poznámku ignoroval. „Jaké je skóre?“ zeptal se.

„Šestatřicet mrtvých, přes padesát zraněných, z toho mnozí těžce. Britové předpokládají, že počet obětí bude ještě vyšší.“

„Američané?“

„Mezi mrtvými je jich minimálně dvacet. Většinou ti, co cestovali do New Yorku a čekali ve frontě na odbavení. Zbytek obětí jsou Britové. Mimochodem, mluvili jsme s vaší ženou. Ví, že se vám nic nestalo.“

Michael si vzpomněl, jakým způsobem telefonát s Elizabeth ukončil. V jednom okamžiku s ní hovořil, v příštím odhodil sluchátko a varovně zařval. Uvažoval, co asi Elizabeth slyšela. Všechno od začátku do konce? Výbuchy granátů, střelbu, nářek raněných? Nebo se spojem milosrdně přerušilo? Představoval si, jak sedí v kanceláři bez sebe starostmi a cítil se jako podlý ničema. Zoufale zatoužil si s ní promluvit, ale ne před Wheatonem.

Vjeli do metropolitního Londýna a ujížděli na východ po Cromwell Road. „Touží po vás štěkající psi z médií,“ ozval se Wheaton. „Jsou jako nadržení. Od svědků se dozvěděli o hrdinovi v modrém obleku, který jednoho teroristu zabil a druhého zneškodnil. Policie se je snaží uchlácholit. Tvrdí, že ten muž si přeje zůstat v anonymitě, protože se bojí pomsty Meče z Gazy. Prozatím to berou, ale bůh suď, kolik londýnských policajtů zná pravdu. Stačí jeden, který si nedá pozor na pusu, a vězíme až po uši v průseru.“

„Už se Meč z Gazy přihlásil k odpovědnosti?“

„Před několika minutami poslali fax redakci The Times. Britové nám předali kopii a ta okamžitě putovala do protiteroristického centra v Langley. Sdělení vypadá autenticky a brzy bude uvolněno pro tiskové agentury.“

„Odveta za letecké údery na výcvikové tábory?“

„Samozřejmě. Co jiného?“

Odbočili na sever na Park Lane a zamířili do Mayfairu na Grosvenor Square. Limuzína vjela hlavní bránou na výsostné území velvyslanectví Spojených států. Michael litoval, že nepoužili jeho obvyklý zadní vjezd, ale dnes už na tom asi nezáleželo. Vystoupil z auta. Točila se mu hlava a bolela ho kolena. Určitě se při pádu zranil, ale vzrušení z žáru boje bolest dosud přehlušovalo. Když s Wheatonem po boku vcházel do budovy, strážní v uniformách námořní pěchoty se vypjali do pozoru a zasalutovali. Očekával je snad veškerý personál ambasády v čele s velvyslancem a jeho nejbližšími spolupracovníky. Ozval se nadšený potlesk. Michael celý život pracoval ve skrytu a pochvaly a vyznamenání přebíral tajně a mezi čtyřma očima. Když se mu v práci něco mimořádně povedlo, nemohl se s tím nikomu svěřit, ani Elizabeth ne. Nečekaný aplaus v něm teď vyvolal lehké mrazení v zádech.

Velvyslanec k němu přistoupil a položil mu ruku na rameno. „Vím, že momentálně asi nemáte náladu na oslavy. Chci vám jenom říci, že jsme na vás všichni hrdí.“

„Děkuji, pane velvyslanče. Věřte, pro mne to hodně znamená.“

„Je zde ještě někdo, kdo si s vámi chce promluvit. Pojďte prosím za mnou.“

*****

Když Michael v doprovodu Wheatona a velvyslance vstoupil do komunikační místnosti, spatřil na širokoúhlé obrazovce prezidentskou pečeť. Velvyslanec zvedl telefon, zamumlal několik slov a zavěsil. Za pár vteřin pečeť zmizela a na monitoru se objevil James Beckwith usazený v bílém ušáku před uhasínajícím krbem v Oválné pracovně, oblečený do košile s rozhalenkou a propínacího svetru.

„Michaeli, slova nedokážou vyjádřit vděk a hrdost nás všech,“ začal prezident. „Nedbaje na extrémně vysoké riziko jste nasadil vlastní život a jednoho teroristu, příslušníka organizace Meč z Gazy, jste přemohl a druhého zabil. Váš odvážný čin s největší pravděpodobností zachránil bezpočet lidských životů a zasadil těžký úder bandě bezohledných, nemilosrdných zbabělců. Budu trvat na tom, abyste byl za své hrdinství odměněn nejvyšším státním vyznamenáním. Přeji si, abych vám ho mohl připnout na hruď osobně před celým národem, protože vaše země je dnes na vás neskonale hrdá.“

Michaelovi se podařilo usmát. „Jsem zvyklý pracovat v utajení, pane prezidente, a jestli vám to nevadí, rád bych v tom pokračoval i nadále.“

Beckwith se široce usmál. „Neočekával jsem od vás jinou odpověď. Kromě toho jste pro nás příliš cenný, než abychom o vás přišli při nějaké slavnostní ceremonii. A že jich díky mým spolupracovníkům máme požehnaně.“

Kameraman zabral širší okolí křesla. Vedle prezidenta seděl jeho nejbližší důvěrník Vandenberg, ředitel CIA Clark a poradce pro otázky národní bezpečnosti Bristol. Na samém okraji obrazovky se krčil nevysoký muž v zakázkovém, ale mizerně padnoucím obleku, ruce složené v klíně, obličej odvrácený jako zkušený špion. Michael ho ovšem okamžitě poznal. Adrian Carter.

„Promiňte, že vás přerušuji, pane prezidente,“ řekl Michael. „Nemohla by se kamera natočit trochu doleva? Nevidím pořádně toho hubeného pána, který sedí na pohovce.“

Kameraman okamžitě poslechl a objektiv zachytil Carterův obličej. Jako obvykle vypadal ospale a znuděně, i když seděl v Oválné pracovně ve společnosti hlavy státu a prezidentova týmu odpovědného za bezpečnost země.

„To jsou mi věci,“ ušklíbl se Michael. „Nechápu, kde se takový chmaták jako Carter vzal v Oválné pracovně. Dejte si na něj pozor, pane prezidente. Krade v hotelích ručníky a popelníky. Na vašem místě bych na něj poslal tajnou službu.“

„Aha, takže už vím, kam se poděla krabice prezidentských lentilek.“ James Beckwith se očividně dobře bavil.

Carterovu tvář konečně zvlnil úsměv. „Jestli se začneš naparovat jako nějaký zatracený národní hrdina, asi se z tebe pozvracím. Nezapomínej, Michaeli, že to s tebou táhnu od samého začátku, Já dobře vím, kde jsou pochovaní tvoji kostlivci, doslova. Na tvém místě bych vážil slova.“

Když utichl smích, promluvil znovu Beckwith: „Potřebujeme s vámi probrat ještě jednu záležitost, Michaeli. Detaily přenechám Adrianovi a řediteli Clarkovi.“

„Nebudu dlouho chodit kolem horké kaše, Michaeli,“ začal Clark.

Ředitel Ústřední zpravodajské služby byl politik, aristokratický bývalý senátor za stát New Hampshire, který byl pyšný na to, že mluví jako člověk z lidu. V důsledku této skutečnosti ovšem nikdy nepochopil a neosvojil si žargon tajných služeb. Vysoký a hubený muž s nepoddajnou prošedivělou kšticí a neodmyslitelným motýlkem, jemuž by mnohem lépe vyhovovala pracovna vedoucího katedry na univerzitě – kterou by si mimochodem zcela zasloužil – než ředitelská kancelář v Langley.

„I když vám to bude připadat jako holé šílenství, Meč z Gazy nás požádal o schůzku.“ Clark si tiše odkašlal. „Budu konkrétnější. Meč z Gazy se nechce sejít s námi, touží po setkání s vámi, s Michaelem Osbournem.“

„Jak svůj požadavek předali?“

„Prostřednictvím našeho velvyslanectví v Damašku. Asi před hodinou.“

„Proč zrovna já?“

„Zdá se, že přesně vědí, kdo jste a čím se zabýváte. Tvrdí, že chtějí jednat s člověkem, který má o jejich organizaci nejvíce informací, a tím jste podle nich právě vy.“

„Jak má být schůzka organizována?“

„Má k ní dojít zítra ráno na prvním ranním trajektu z Doveru do Calais. Chtějí, abyste čekal na levé vyhlídkové palubě uprostřed lodi. Jejich člověk vás tam vyhledá. Žádný doprovod, žádné mikrofony, žádné kamery. Jestli uvidí něco, co se jim nebude líbit, k setkání nedojde.“

„Kdo má být ten jejich člověk?“

„Muhammad Awad.“

„Awad je druhým nejvýše postaveným mužem skupiny. Skutečnost, že ho chtějí poslat na trajekt k jednání mezi čtyřma očima s pracovníkem CIA, je vskutku pozoruhodná.“

„Obávám se, že je to příliš dobré na to, aby to byla pravda,“ vmísil se do hovoru Carter, pomalu sledovaný kamerou na procházce Oválnou pracovnou. „Vůbec se mi to nelíbí. Protiřečí to všem předpisům, které pro podobné případy máme. My kontrolujeme místo schůzky. My stanovujeme podmínky. Ty sám bys to měl vědět nejlíp.“

„Mám tomu rozumět tak, že jsi proti tomu, aby se schůzka uskutečnila?“ zeptal se Michael.

„Na sto deset procent.“

„Zajímá by mě vaše reakce, Michaeli,“ vmísil se Beckwith.

„Adrian má pravdu, pane prezidente. Obvykle se s nám známými teroristy za těchto okolností nesetkáváme. Doktrína Agentury vyžaduje, abychom měli situaci plně pod kontrolou a určovali průběh setkání – místo, čas, základní pravidla, prostě všechno. V tomto případě však navrhuji, abychom předpisy roztrhali a vyhověli požadavkům teroristů.“

„Co když mají v plánu vás zavraždit?“ staral se Clark.

„Kdyby mě chtěl Meč z Gazy připravit o život, jistě by si našel mnohem jednodušší způsob než aranžovat komplikované setkání na palubě trajektu Dover-Calais. Neříkám to s lehkým srdcem, ale stačilo by jim poslat do Washingtonu ostřelovače, který by si na mě počkal před domem.“

„To je pravda,“ uznal Clark.

„Domnívám se, že si opravdu chtějí promluvit,“ prohlásil Michael. „A myslím, že bychom byli hloupí, kdybychom si nevyslechli, co nám chtějí říct.“

„Nesouhlasím, Michaeli,“ namítl Carter vehementně. „Meč z Gazy je jedna z nejbrutálnějších teroristických organizací na světě, která každý den promlouvá svými krutými činy. Mám-li být upřímný, tak mně osobně hovno záleží na tom, jestli nám třeba mají co říct. Omlouvám se za ten slovník, pane prezidente,“ dodal s pohledem upřeným na Beckwitha.

„Říkal jsem vám, pane prezidente, že ten chlap nemá ve slušné společnosti co dělat.“

Poradce pro otázky národní bezpečnosti William Bristol počkal, až utichne smích: „Já se přikláním k Michaelovu názoru, pane prezidente. Jistě, Muhammad Awad je nebezpečný terorista, kterému by se rozhodně nemělo dostat audience jen proto, že o ni požádá. Ale mám-li být já zcela upřímný, rád bych si poslechl, co nám chce říct. To setkání by mohlo být pro budoucnost užitečné. Když nic jiného, CIA by mohla získat cenný pohled na způsob uvažování špiček organizace. A souhlasím s Michaelem i v tom, že kdyby ho chtěl Meč z Gazy zavraždit, existují mnohem jednodušší způsoby.“

Prezident se obrátil na Vandenberga: „Co si o tom myslíte vy, Paule?“

„Nerad vám protiřečím, Bille – už proto, že zahraniční politika je vaše parketa, ne moje –, ale podle mého názoru nemůžeme ze setkání s vůdcem bandy krvežíznivých hrdlořezů, jako je Meč z Gazy, vůbec nic získat. Adrian má pravdu. Meč z Gazy mluví svými zločiny, ne slovy. A je třeba zvážit i jinou věc. Nechtěl bych být v kůži toho, kdo bude americkému lidu vysvětlovat, proč právě v dnešní době jednáme s lidmi jako Muhammad Awad. Vy jste, pane prezidente, tuto krizi příkladně zvládl a americký národ vás za to odměnil, Nerad bych se stal svědkem, jak je tento politický kapitál promrhán jen proto, že si jakýsi terorista chtěl pokecat.“

Beckwith upadl do dlouhého zamyšleného mlčení. Michael věděl, že to nevěstí nic dobrého. S prezidentem se nikdy nesetkal, ale hodně slyšel o moci, jíž vládne Paul Vandenberg. Jestliže si on nepřeje, aby ke schůzce došlo, pak k ní s největší pravděpodobností nedojde.

Nakonec prezident pozvedl zrak do kamery. Mluvil spíše k Michaelovi v Londýně než k mužům rozesazeným kolem něho. „Pokud jste, Michaeli, ochoten se na schůzku vypravit, pak za sebe mohu říct, že mě zajímá, co nám chce Muhammad Awad sdělit. Vím, že se to neobejde bez rizika, a vím také, že máte manželku.“

„Udělám to,“ řekl Michael prostě.

„Výborně,“ uzavřel prezident. „Přeji vám hodně štěstí. Zítra si zase promluvíme.“

Obrazovka potemněla.

24 KAPITOLA

LONDÝN

Velvyslanec přenechal Michaelovi svou kancelář, aby mohl zavolat Elizabeth do Washingtonu. Vytočil její soukromou linku do kanceláře, ale sluchátko zvedl Max, který vyjádřil potěšení a úlevu, že ho slyší, a vysvětlil, že Elizabeth už odletěla do New Yorku. Později se s ní může spojit na čísle apartmánu jejího otce na Páté avenue. Michael pocítil prchavý záblesk zlosti –jak mohla opustit kancelář, aniž počkala, než jí zavolá –, ale vzápětí se zastyděl. Ty pitomče, musela odejít z práce časně, protože zítra ráno jí na lékařské fakultě Cornellovy univerzity odeberou a oplodní vajíčka. Ve zmatku po teroristickému útoku na letišti na to úplně zapomněl. Navíc přistoupil na schůzku s Muhammadem Awadem, k níž má dojít zítra ráno uprostřed Lamanšského průlivu, což jeho přílet do New Yorku o dva dny zpozdí. Elizabeth bude vzteky bez sebe – a právem. Michael řekl Maxovi, že Elizabeth později zavolá, a zavěsil.

Ve skutečnosti se mu ulevilo že ji nezastihl. Vůbec netoužil rozebírat rodinné problémy na odposlouchávané lince velvyslanectví. Odešel do Wheatonovy kanceláře. Rezident seděl za stolem, v dlani svíral tenisový míček a v bezkrevných rtech dunhillku.

„V té hrůze na Heathrow jsem přišel o svou tašku,“ oznámil Michael. „Musím si jít nakoupit, než zavřou obchody.“

„To bohužel nepůjde,“ ušklíbl se Wheaton přezíravě. Především se mu zajídalo, že Michael operuje na jeho písečku, a skutečnost, že se teď vyhříval na výsluní obdivu, tomu ještě dodala. „Carter vás chce mít pěkně v bezpečí u ledu. Nedaleko Paddingtonského nádraží máme k dispozici bezpečný byt. Docela pohodlný, jistě se vám tam bude líbit.“

Michael v duchu zasténal. Bezpečné byty agentury byly právem pokládány za ekvivalent sítě těch nejlacinějších motelů a brloh u Paddingtonu Michael až moc dobře znal – v průběhu let tam ukrýval několik odhalených informátorů a přeběhlíků. Strávit tam noc jako host a ne jako chůva? Nechutná představa. Věděl však, že nemá smysl odporovat. Na schůzku s Muhammadem Awadem se vypraví navzdory Carterovu nesouhlasu a bylo by zbytečné přítele dále dráždit námitkami proti noclehu v bezpečném bytě u nádraží.

„Šaty ovšem potřebuju.“ Michael se nehodlal vzdát tak lehce.

„Napište seznam a já někoho pošlu.“

„Potřebuju na vzduch. Potřebuju nějakou činnosti Jestli mám příštích dvanáct hodin strávit zamčený u televize v bezpečném bytě, tak se z toho podělám.“

Wheaton, očividně naštvaný, zvedl sluchátko interního telefonu a něco do něj nesrozumitelně zamumlal. Za okamžik se ve dveřích objevili dva pracovníci ochranky v identických světle šedých oblecích.

„Pánové, náš ctěný host pan Osbourne si přeje strávit odpoledne v obchodním domě Harrods. Postaráte se, aby nepřišel k úhoně.“

„Proč se mnou rovnou nepošlete dva mariňáky v uniformě? A Harrods je zbytečný přepych. Mně stačí Marks and Spencer.“

*****

Na Oxford Street si zastavili taxi. Jeden ochránce si sedl vedle Michaela, druhý na sklápěcí sedátko zády ke směru jízdy. Michael zašel do obchodu a koupil si dvoje manšestrové kalhoty, dva bavlněné roláky, šedivý vlněný svetr, spodní prádlo, několik párů ponožek a tmavozelený plášť do deště. Jeho doprovod ho sledoval jako stín. Oba muži se prohrabávali vystaveným zbožím jako dvojice návštěvníků z tábora socialismu na prvním výletě za železnou oponu. Následovala drogerie – nová holicí souprava, zubní kartáček a pasta, deodorant. Michael se chtěl projít, a tak obtížen nákupy kráčel po Oxford Street, nahlížel do výkladních skříní jako unavený podnikatel zabíjející čas a instinktivně se ohlížel, jestli ho nesleduje i někdo jiný než jeho strážci, kteří se drželi asi dvacet metrů za ním. Nikoho podezřelého si nevšiml.

Drobně mžilo a na město se jako závoj snášel soumrak. Michael si razil cestu hustým zástupem u východu ze stanice metra Tottenham Court Road. Podzimní večer v Londýně… Michael měl rád jeho pach. Déšť na chodníku, výfukové plyny. Pivo a cigarety v nesčetných hospůdkách. Vzpomínal na podobné večery, kdy odcházel z kanceláře oblečený do modrého obleku a hnědého kabátu a mířil do Soho za Sárou do její kavárny nebo vinárny, kde sedávala ve společnosti svých známých – spisovatelů, herců, tanečníků. V jejich světě byl Michael jednoznačný outsider, symbol konvence a vůbec všeho, čím pohrdali, ale přesto – když přišel, Sára se věnovala pouze jemu, okázale a podle pravidel svého klanu pro romantický vztah mezi mužem a ženou. Držela ho za ruku. Líbala na ústa. Šeptala mu do ucha sladké intimity a nechtěla je ostatním prozradit, ani když naléhali.

Michael přešel na druhou stranu Shaftesbury Avenue a uvažoval, do jaké míry mu lhala a nakolik to s ním myslela upřímně. Milovala ho vůbec někdy? Podváděla ho od samého počátku? Proč řekla Rusům, že chce skončit? Představil si Sáru v jejím úděsném bytě. Tiskne se k němu ve světle svíček, dlouhé vlasy jí padají přes prsa. Vůně jejího těla, slaná chuť potu na světlé, křehké kůži. Jejich milování bylo jako náboženský obřad. Jestli tohle všechno hrála, pak byla Sára Randolphová nejschopnější agent, s jakým se Michael ve svém životě setkal.

Pátral v paměti, jestli se od něj kdy mohla dozvědět něco cenného a užitečného. Asi měl přece jenom ohlásit osobnímu oddělení, že se s ní stýká. Prověřili by její minulost, nechali ji sledovat a jistě by jim neušla setkání s jejím ruským řídicím orgánem. Ano, mohl se vyhnout řadě nepříjemností. Přemýšlel, co řekne Elizabeth. Slib mně, Michaeli, že mi nikdy nebudeš lhát. Můžeš přede mnou něco zatajit, ale nikdy nelži. Jak rád bych ti řekl pravdu, pomyslel si, ale ať se propadnu, jestli ji sám znám.

Michael se posadil na lavičku na Leicester Square a čekal na své hlídací psy. Taxíkem odjeli do bezpečného bytu v nehezkém bílém činžáku, který se tyčí nad Paddingtonským nádražím. Interiér byl ještě tristnější, než si Michael pamatoval – nábytek samá skvrna, závěsy plné prachu, v kuchyni, jejíž zařízení pocházelo ještě z dob války, plastikové nádobí a polystyrenové pohárky.

Pach v místnostech Michaelovi připomněl studentskou kolej. Wheaton nechal chladničku naplnit plátky masa a plechovkami piva ze supermarketu. Michael se osprchoval a převlékl. Když vyšel z koupelny, jeho doprovod se cpal sendviči a sledoval na pomrkávající obrazovce fotbalový přenos. Pohled na tu scénu v něm vyvolal hlubokou depresi. Potřeboval zavolat Elizabeth do New Yorku a nechtěl použít monitorovanou linku Agentury, ovšem bylo mu jasné, že strážci jeho záměr rozhodně neschválí.

„Jdu ven,“ oznámil nenucené.

„Wheaton nám řekl, že máte zůstat tady a ani se nehnout,“ namítl jeden ze šašků v šedém obleku, ústa plná šunky, sýra a francouzského chleba.

„Na to, co říká Wheaton, zvysoka kašlu. Odmítám tady sedět se dvěma tajtrlíky celou noc.“ Michael se odmlčel. „Jak chcete. Buď půjdeme spolu, nebo se vám během pěti minut ztratím a vy budete muset zavolat šéfovi domů a vysvětlovat mu, co se stalo.“

*****

Odjeli do Belgravie a zastavili před Seymourovým domem na Eaton Place. Hlídači čekali ve služebním voze. Mokrá ulice se v dešti leskla světly a bělostnými fasádami terasovitě uspořádaných georgiánských řadových domků. Oknem do kuchyně viděl Michael Helenu, plně soustředěnou na kulinářskou katastrofu toho večera, a v obývacím pokoji Grahama, který si četl noviny. Sešel po vlhkých schodech a zaklepal na prosklené kuchyňské dveře.

Helena mu otevřela a políbila ho na tvář. „To je ale příjemné překvapení,“ uvítala ho. „Neruším?“

„Jistě že ne. Připravuju bouillabaissu.“

„Máš dost pro jeden hladový krk navíc?“ zeptal se Michael a cítil, že mu do úst stoupá žluč, jak se jeho organismus reflexivně připravoval na další mučivý zážitek.

„Ale samozřejmě, pro tebe vždycky,“ šveholila Helena. „Jdi nahoru a dejte si s Grahamem něco k pití. Ten masakr na letišti ho strašně rozrušil. Bože, to byla hrůza.“

„Já vím,“ poznamenal Michael. „Bohužel jsem měl možnost sledovat to na vlastní oči.“

„To nemyslíš vážně!“ vyhrkla, ale pak se mu pozorně zadívala do obličeje. „Ach bože, ty opravdu nežertuješ, že, Michaeli? Vypadáš hrozně, chudáčku. Ale uvidíš, po bouillabaisse ti hned bude líp.“

Když Michael vyšel nahoru do obývacího pokoje, Graham pozvedl zrak. „Ale? Snad to není samotný hrdina z Heathrow!“ uvítal hosta a odložil výtisk Evening Standardu s palcovým titulkem TERORISTICKÝ ÚTOK NA TERMINÁLU ČÍSLO ČTYŘI.

Na konferenčním stolku stál talíř s měkkým sýrem, kořeněnou paštikou a krajícem chleba. Graham již polovinu snědl. Michael si namazal na kousek chleba sýr a podezřívavě se zadíval na paštiku.

„Neměj strach, brácho. Je z obchodu. Vyhrožovala, že se naučí vyrábět ji doma. Teď už zbývá jenom to, aby začala péct chleba, a jsem vyřízený.“

Michael v pozadí slyšel z Grahamovy dokonalé stereosoupravy Made in Germany zprávy BBC. Jeho přítel měl dokonalý hudební sluch, a kdyby ho tajná služba nezlákala jako první, mohl se stát klavírním virtuosem. Během let ovšem jeho talent zakrněl – jako cizí jazyk, který si člověk neprocvičuje –, ale jednou dvakrát týdně usedal večer ke koncertnímu křídlu značky Steinway a preludoval, zatímco Helena kuchtila svoje lektvary, a rád poslouchal, jak hrají jiní. Michael si se zájmem vyslechl, jak očitý svědek popisoval muže v modrém obleku, který jednoho teroristu zabil a druhého zneškodnil.

„Potřebuju zavolat Elizabeth, ale nechci, aby to poslouchala polovina londýnské rezidentury. Můžu použít tvůj telefon?“ Graham beze slova ukázal na aparát na konferenčním stolku. „Ocenil bych trochu soukromí,“ požádal Michael. „To, co jí chci říct, se jí nebude líbit.“

„Druhá přípojka je v ložnici na konci chodby.“

*****

Michael se posadil na okraj postele, zvedl sluchátko a vytočil newyorské číslo. Znepokojená a rozrušená Elizabeth se ohlásila po prvním zazvonění.

„Proboha svatého, Michaeli, kde jsi byl? Šílím tady strachem, co se ti stalo.“

Byl by rád, kdyby rozhovor začal v jiném duchu. V prvním popudu chtěl všechno svalit na Agenturu, ale Elizabeth už dávno ztratila trpělivost s výmluvami na neočekávané a naléhavé pracovní zaneprázdnění.

„Wheaton mi tvrdil, že s tebou mluvil. Než jsem se dostal k telefonu, už jsi byla na cestě do New Yorku. Kromě toho jsem chtěl použít neodposlouchávanou linku.“

„Kde jsi teď?“

„U Heleny a Grahama.“

Elizabeth měla Seymourovy ráda. Když před dvěma roky přiletěl Graham do Washingtonu na jednání o spolupráci v boji proti terorismu, všichni čtyři prožili krásný prodloužený víkend v domě na Shelter Islandu.

„Proč nejsi na cestě domů? Vajíčka mi mají odebírat zítra v deset ráno. Potřebuju, abys tady byl.“

„Dneska už nic neletí. Bohužel se nestihnu včas vrátit.“

„Michaeli, pracuješ pro Ústřední zpravodajskou službu. Netvrď mi, že by ti nedokázali zajistit letadlo. Vysvětli jim situaci. Určitě to pochopí.“

„Tak jednoduché to bohužel není. Kromě jiného by to stálo desítky tisíc dolarů. Tohle pro mě neudělají.“

Elizabeth si zničeně povzdechla a Michael zaslechl cvaknutí laciného zapalovače. Zase kouří, pomyslel si.

„Celý den jsem se dívala na CNN,“ změnila náhle téma. „Mluvil tam nějaký svědek, který viděl, jak jeden z cestujících jednoho teroristu uzemnil a druhého zastřelil jeho vlastním samopalem. Popis toho člověka se podezřele hodil na tebe.“

„Co ti přesně Wheaton řekl?“

„Tak to ne, Michaeli. V žádném případě nedovolím, abyste vy dva vypovídali ve vzájemné shodě. Co se stalo? Chci slyšet pravdu.“

Michael jí to řekl.

„Pro smilování boží! Tos nemohl zůstat schovaný a počkat, jak to dopadne? To sis musel hrát na kaskadéra? Dělat ze sebe hrdinu a riskovat život?“

„Na žádného hrdinu jsem si nehrál, Elizabeth. Prostě jsem zareagoval na danou situaci. Udělal jsem to, k čemu jsem byl vycvičen, a pravděpodobně jsem mnoha lidem zachránil jejich život.“

„No tak to ti blahopřeju. Co teď po mně chceš?“ Hlas se jí zachvěl potlačovanými emocemi. „Mám si stoupnout na pódium a začít roztleskávat obecenstvo za to, že jsi ze mě málem udělal vdovu?“

„Žádnou vdovu jsem z tebe neudělal. Ani málem.“

„Michaeli, já jsem musela poslouchat, jak cizí člověk v televizi popisuje, jak ti jeden z teroristů namířil samopal na hlavu a jak jsi ho zlikvidoval dříve, než tě stačil zastřelit. Nelži mně!“

„Tak dramatické to nebylo.“

„Tak proč jsi ho zabil?“

„Protože jsem neměl na vybranou.“ Michael zaváhal. „A protože si zasloužil zemřít. Lidi jako on pronásleduju už dvacet let, ale dosud jsem neměl možnost vidět je v akci. Teprve dneska. Bylo to horší, než bych si kdy dokázal představit.“

Nechtěl v Elizabeth vyvolat soucit, ale jeho slova otupila ostří jejího hněvu.

„Promiň, neměla jsem na tebe tak vyjet. Ani jsem se nezeptala, jestli sis neublížil.“

„Jsem v pořádku. Sice jsem si málem zlomil ruku, když jsem toho chlapa praštil, a někde v zápalu boje jsem si musel narazit koleno, aniž jsem si toho všiml, protože mě teď dost bolí, ale jinak mi nic není.“

„Patří ti to.“ A pak rychle dodala: „Ale to mi nezabrání, abych tě celého nezulíbala, až tě zítra ráno uvidím.“

Když Michael mlčel, Elizabeth, jejíž výstražný radar pracoval na plný výkon, tiše vydechla: „Přijedeš snad zítra, nebo ne?“

„Víš, vyskytlo se něco… Musím tady ještě jeden den zůstat.“

„Ale? Něco se vyskytlo? To se na lepší výmluvu nezmůžeš, Michaeli?“

„Je to pravda. Věř mi. Rád bych ti řekl, o co se jedná, ale bohužel to nejde.“

„Proč to nemůže udělat někdo jiný?“

„Protože já jsem jediný, kdo to může udělat.“ Michael zaváhal. „Jednu věc bych snad prozradit mohl. Příkaz přišel přímo od prezidenta.“

„Já kašlu na to, odkud ten příkaz přišel!“ odsekla Elizabeth. „Slíbils, že se vrátíš včas, a teď chceš ten slib porušit.“

„Já s tím nic nenadělám, Elizabeth. Situace je…“

„To jsou kecy! Žádná situace by ti nemohla zabránit… Ty si prostě děláš, co chceš. Jako vždycky.“

„Jenom jeden den a hned se vrátím. Poletím přímo do New Yorku. Na implantaci už budu s tebou.“

„Ach bože, to ne, Michaeli. Kvůli mně se přece nemusíš obtěžovat. Klidně si zůstaň další den či dva v Londýně. Co kdyby sis třeba zašel do divadla?“

„To není fér, Elizabeth. Tohle nám nepomůže.“

„To máš sakra pravdu, že to není fér.“

„Jsem bezmocný a musím poslouchat.“

„Ať už chceš udělat cokoliv, Michaeli, za mnou rozhodně spěchat nemusíš. Momentálně si totiž nejsem jistá, jestli tě vůbec chci vidět.“

„Co to říkáš?“

„Nevím, co říkám. Jsem naštvaná. Zklamals mě, a to bolí. A taky se hrozně bojím a nedokážu pochopit, proč mě v tom necháváš samotnou.“

„Pochop, Elizabeth, že nemám na výběr. Je to moje práce.“

„Ale máš, Michaeli, máš na výběr. A to mě právě nejvíc děsí.“

Chvíli mlčela a ve sluchátku se ozývalo jen tiché bzučení satelitní linky. Michaelovi došly argumenty. Chtěl jí říct, že ji miluje, že je mu to líto, ale ta slova mu najednou připadala neuvěřitelně hloupá.

Ticho prolomila Elizabeth. „Když jsi mi volal z letiště, říkals, že mi chceš něco povědět.“

Michael vzpomínal na zmatek a krveprolití na Heathrow a uvědomil si, že chtěl Elizabeth po návratu říct, co se dozvěděl o Sáře. Jenže kdyby jí teď oznámil, že vyšetřoval vraždu své bývalé milenky, ještě by přilil olej do ohně.

„Už si nepamatuju, o čem jsme mluvili.“

Elizabeth si povzdechla. „Bože můj, ty jsi ale mizerný lhář. Myslela jsem, že vy špioni jste trénovaní, abyste dokázali lidi oklamat.“ Odmlčela se a čekala na jeho námitku, ale Michael jí neměl co říct. „No nic. Nevím sice, co máš zítra tak důležitého na práci, ale přeju ti mnoho štěstí. Miluju tě.“

Linka oněměla. Michael stiskl tlačítko opakovaného zvonění, ale ve sluchátku slyšel jen obsazovací tón. Zkusil to znovu, ale se stejným výsledkem. Zavěsil a sešel dolů, aby čelil Helenině večeři.

*****

„Možná bys mohl Cartera požádat, aby tam poslal někoho jiného,“ navrhl Graham.

Seděli v zahradě za domem kolem kovového stolku a kouřili Grahamovy cigarety. Přestalo pršet a potrhanými mraky občas vysvitl měsíc.

„Nikoho jiného poslat nemůžeme. Vyžádali si mě. Vědí, jak vypadám. Kdybychom se pokusili vyslat náhradníka, určitě by schůzku odpískali.“

„Napadlo tě vůbec, že můžeš nakráčet rovnou do pasti? Doba je zlá a nebezpečná. Meč z Gazy by měl určitě radost, kdyby se zmocnil pracovníka Agentury – zejména po tom výkonu, cos dneska předvedl na letišti.“

„Mou smrtí by nic nezískali. Víš stejně dobře jako já, že si své oběti vybírají. Nezabíjejí bezdůvodně, jenom tehdy, když vražda prospěje jejich věci.“

„Jestli tomu dobře rozumím, tak Elizabeth není vývojem situace zrovna nadšená.“

„To je velmi mírně řečeno. Neví sice, co mě zítra čeká, ale vůbec se jí to nelíbí.“ Michael Grahamovi všechno řekl. Zatímco povaha jejich profese občas vyžadovala diskrétnost, v soukromých záležitostech mezi sebou žádná tajemství neměli.

„Doufám, že víš, co děláš, kamaráde. Mám dojem, že je to vážné.“

„Manželskou poradnu teď nepotřebuju. Je mi jasné, že jsem to podělal, ale chci slyšet, co nám Awad řekne.“

„Podle mých zkušeností s těmi parchanty to nebude nic, co by stálo za řeč.“

„Nepodstupoval by přece takové riziko, kdyby nám nechtěl sdělit něco důležitého.“

„A co kdybys toho hajzla prostě popadl za límec a vrazil za mříže? Nebo ještě lépe, postaral se mu o přiměřený pohřeb?“

„Pokušení je sice velké, ale my takto nepracujeme. Kromě toho bychom tím nic nezískali a Meč z Gazy by zaútočil ještě brutálněji.“

„O moc horší než dneska už to být nemůže, kamaráde.“

Od Sloane Square k ním dolehlo vytí policejní sirény a Michael si podvědomě vzpomněl na Sáru.

„Našel jsi vůbec našeho přítele Drozdova?“ zajímal se Graham.

Michael přikývl.

„Řekl ti něco užitečného?“

„Musím uznat, že se mi opravdu snažil pomoct. Věděl, kdo jsem, a prozradil mi, proč musela Sára zemřít.“

„Bože můj, to je mi líto,“ vydechl Graham, když mu Michael vylíčil, co se od Drozdova dozvěděl. „Vím, kolik toho pro tebe znamenala.“

Michael si zapálil další cigaretu. „Neřekls náhodou nikomu od vás, že mám v plánu Drozdova navštívit, že ne?“

„Děláš si srandu? Kdyby se to šéfové domákli, zkopali by mi prdel do krychle. Proč se na to vůbec ptáš?“

„Protože mě celou cestu sledovala dvojice jakýchsi pitomců v bílé dodávce. Zpátky mě doprovodili až na Heathrow.“

„Od nás nebyli. Třeba tě chtěl mít Wheaton pod dohledem.“

„Taky mě to napadlo.“

„Je to pěkný kus debila, ten váš Wheaton. Gentleman v ředitelské kanceláři na Vauxhall Gross se nemůže dočkat, až se ten vůl vrátí zpátky do Langley na vítězné kolečko po centrále.“

„Informoval SIS o zítřejší schůzce s Awadem?“

„Pokud vím, tak ne, a v podobných případech bývám informovaný.“

„Doufám, Grahame, že ty sám o tom vašim lidem neřekneš. Můžu se spolehnout?“

„Samozřejmě, kamaráde. Hrajeme podle obvyklých pravidel.“ Graham odhodil nedopalek cigarety do květinového truhlíku s jakýmsi suchým roštím. „Nehledáš čirou náhodou parťáka? Myslím, že by se ti ostřílený matador právě teď mohl hodit.“

„Kdy jsi naposled operoval v terénu?“

„Nějaký pátek už to bude, ale ty ostatně také. Některé věci se prostě nezapomínají. Na tvém místě bych se poohlédl po někom, kdo by mi kryl záda.“

25 KAPITOLA

WASHINGTON, D.C.

Paul Vandenberg zapnul řadu televizorů ve své kanceláři a sledoval tři zpravodajské kanály současně. Zprávou číslo jedna byl ve všech případech teroristický útok na letiště Heathrow. Reportéři se hlásili v živých vstupech z Londýna, Bílého domu i ze Středního východu. Následovaly reportáže o činnosti organizace Meč z Gazy. Tón zpráv vyzníval vcelku příznivě – až na anonymní evropské diplomatické zdroje, které obvinily Spojené státy, že tragédie je především důsledkem jejich neuváženého protiúderu zaměřeného na výcviková střediska teroristů. Z kritiky Evropanů si Vandenberg nedělal těžkou hlavu. Důležitý byl Kongres – i někteří umírnění demokraté, jako například poražený prezidentský protikandidát Andrew Sterling, vyjádřili svou podporu. A samozřejmě tisk – deníky New York Times a Washington Post udělily v úvodnících své požehnání. Přesto však dvacet amerických občanů vracejících se domů v rakvích veřejnou podporu prezidentovým činům poněkud nahlodá.

Když se zpravodajské relace začaly věnovat jiným událostem dne, Vandenberg si namíchal vodku s tonikem. Usrkával ze sklenky a začal si uklízet stůl. Důležité dokumenty zamykal do trezoru.

Deset minut po sedmé vstrčila do dveří hlavu jeho sekretářka.

„Dobrou noc, pane Vandenbergu.“

„Dobrou noc, Margaret.“

„Máte hovor, pane,“ upozornila ho. „Nějaký detektiv z metropolitní policie. Představil se jako Steve Richardson.“

„Řekl, co chce?“

„Ne. Mám se zeptat?“

„Ne, jděte domů, Margaret. Já to vyřídím.“

Vandenberg zeslabil zvuk televizorů, stiskl blikající tlačítko na multilinkovém telefonu a zvedl sluchátko.

„Paul Vandenberg,“ ohlásil se stroze a záměrně vložil do svého hlasu notnou porci autority.

„Dobrý večer, pane Vandenbergu. Omlouvám se, že otravuju tak pozdě, ale je to jen taková maličkost a dlouho vás nezdržím.“

„Mohu se zeptat, o co vám jde?“

„Vyšetřuju smrt Susanny Daytonové, reportérky listu Washington Post. Víte o tom, že byla zavražděna, pane Vandenbergu?“

„Samozřejmě. Kromě jiného proto, že mně večer krátce před svou smrtí volala.“

„Ano, právě o tom s vámi chci mluvit.“

„Prověřili jste si záznamy jejích hovorů a zjistili jste, že jsem jeden z posledních, že? Teď by vás asi zajímalo, o čem jsme spolu hovořili.“

„Slyšel jsem, že jste mimořádně bystrý, pane Vandenbergu. Pověst nelhala.“

„Odkud voláte?“

„Jsem vlastně kousek přes ulici. V Lafayettové parku.“

„Výborně. Takže si můžeme promluvit osobně.“

„Já vás poznám, pane Vandenbergu. Viděl jsem vás mockrát v televizi.“

„Zdá se, že televize je občas přece jen k něčemu dobrá.“

*****

O pět minut později opustil Vandenberg severozápadní bránou areál Bílého domu a přešel pěší zónu na Pennsylvania Avenue, dnes už neprůjezdnou. Nechal řidiče čekat a do parku se vydal pěšky. S nocí se nad město snesl drobný deštík. Vandenberg spěchal vyrovnaným přehlídkovým krokem, ruce mávající podél těla, límec kabátu zdvižený proti chladu. Přiblížili se dva bezdomovci a požádali o peníze. Vandenberg je ignoroval a ještě přidal do kroku. Z lavičky vstal jakýsi muž a namířil k němu s nataženou pravicí. Detektiv Richardson.

„Požádala mě o komentář k článku, na kterém pracovala,“ okamžitě převzal iniciativu Vandenberg. „Byla to poměrně složitá ukázka investigativní žurnalistiky a já jsem ji odkázal na tiskové oddělení Bílého domu.“

„Pamatujete se na nějaké podrobnosti z toho článku?“

Takže hovor nebyl nahráván, pomyslel si Vandenberg s ulehčením.

„Dohromady nic. Týkal se, pokud si vzpomínám, financování prezidentské volební kampaně. Nepřipadal mi bůhvíjak závažný a upřímně řečeno jsem v neděli večer neměl zrovna náladu zabývat se takovými věcmi, takže jsem ji odkázal jinam.“

„Informoval jste tiskového mluvčího, že vám volala?“

„Ne.“

„Smím se zeptat proč?“

„Protože jsem to nepokládal za nutné.“

„Znáte jistého Mitchella Elliotta?“

„Samozřejmě. Než jsem se vydal na politickou dráhu, pracoval jsem pro Alatron Defense Systems, a Mitchell Elliott je jedním z prezidentových nejvýznamnějších stoupenců. Často se vídáme a pravidelně spolu jednáme.“

„Víte, že v onen kritický večer Susanna Daytonová volala také panu Elliottovi? Prakticky hned poté, co mluvila s vámi.“

„Ano, vím, že Mitchellu Elliottovi volala.“

„Můžu se zeptat, jak to víte?“

„Protože mi to pan Elliott řekl, když jsme o tom později mluvili.“

„Pamatujete si ještě, o čem přesně jste diskutovali?“

„Moc ne. Byl to krátký rozhovor. Probírali jsme obvinění uváděná v článku paní Daytonové a shodli jsme se, že se jedná o neopodstatněné nesmysly, které ani nestojí za komentář.“

„Mluvil jste tedy o článku s panem Elliottem, ale s tiskovým mluvčím Bílého domu ne. Je to tak?“

„Přesně tak.“

Richardson sklapl blok, aby naznačil, že výslech je u konce.

„Tušíte už, kdo tu ženu zavraždil?“ zeptal se Vandenberg.

Richardson zavrtěl hlavou. „Momentálně se soustředíme na verzi, že šlo o loupež a oběť přistihla pachatele při činu. Promiňte, že jsem vás obtěžoval, pane Vandenbergu, ale museli jsme si to ověřit. Doufám, že to chápete.“

„Zajisté, detektive.“

Richardson mu podal navštívenku.

„Kdyby vás ještě něco napadlo, dejte mi prosím vědět.“

*****

„Nemůžu říct, Mitchelli, že by mě obzvlášť těšilo, když mně do mé kanceláře v Bílém domě volají washingtonští policajti.“

Oba muži kráčeli bok po boku na obvyklém místě svých schůzek u Hains Pointu na nábřeží průplavu. Mark Calahan se ploužil několik metrů za nimi a pátral po náznacích sledování.

„Z washingtonských policajtů by mě hlava nebolela, Paule,“ odvětil Elliott klidně. „Pokud vím, naposled někoho zatkli pro vraždu v roce 1950.“

„Řekni mi jednu věc, Mitchelli. Řekni mi, že nemáš se smrtí té ženy nic společného.“

Zastavili se. Mitchell Elliott se otočil tváří k Vandenbergovi, ale zarytě mlčel.

„Polož ruku na imaginární bibli,“ naléhal Vandenberg, „a přísahej při svém Bohu, kterého pořád vzýváš, že ani Calahan, ani žádný jiný z těch tvých banditů Susannu Daytonovou nezabil.“

„Víš dobře, že tohle udělat nemůžu, Paule.“

„Ty parchante,“ zašeptal Vandenberg. „Co se tam sakra stalo?“

„Měli jsme ji pod dohledem. Čtyřiadvacet hodin denně jsme ji sledovali a odposlouchávali. Zašli jsme k ní domů trochu uklidit a ona nás překvapila.“

„Překvapila vás! Proboha svatého, Mitchelli! Uvědomuješ si, co říkáš?“

„Vím přesně, co říkám. Jeden z mých mužů byl nešťastnou shodou okolností donucen spáchat vraždu. A šéf štábu Bílého domu je dnes spoluviníkem po dokonaném činu.“

„Ty hajzle! Teď si ještě dovoluješ zatahovat do toho prezidenta?“

„Neřvi, Paule. Nikdy nevíš, jestli někdo neposlouchá. A já prezidenta do ničeho nezatahuju, protože neexistuje nic, co by ho mohlo s vraždou Susanny Daytonové spojovat. Jestli dokážeš vzít rozum do hrsti a neuděláš žádnou pitomost, nikomu se nic nestane.“

Z Vandenbergových očí sršely na Elliotta blesky, ale on mu pohled klidně vracel a ani nemrkl. Po chvíli se otočil a pokračoval v chůzi. Na hladině průplavu se po dopadu dešťových kapek tvořila drobná kola.

„Mám ještě jednu otázku, Mitchelli.“

„Zajímalo by tě, kdo je skutečně odpovědný za sestřelení civilního letadla, že?“

Vandenberg na Elliotta vyčkávavě hleděl.

„Stačí, když si počkáš na narážky a odříkáš svůj text přesně podle scénáře, Paule. Rozhodně bys neměl klást příliš mnoho otázek.“

„Chci to vědět, Mitchelli! Mluv!“

Elliott se otočil k Calahanovi. „Marku, panu Vandenbergovi, se udělalo špatně. Doprovoďte ho k jeho autu a postarejte se, aby se v bezpečí dostal domů. Dobrou noc, Paule. Brzy se uvidíme.“

*****

Vandenbergova limuzína se šoférem vyjela od Hains Pointu k Jeffersonovu pomníku, který zářil zahalený deštěm na druhé straně průplavu. Pak odbočila na Independence Avenue, projela kolem Washingtonova památníku a zamířila na Potomac Parkway.

Vandenberg se ohlédl na osvětlenou sochu Abrahama Lincolna. Bože můj, co jsem to udělal? pomyslel si zoufale.

Potřeboval se napít. Dosud nikdy v životě alkohol opravdu nepotřeboval, ale teď po něm doslova prahl. Zavřel oči. Pravá ruka se mu třásla. Přikryl si ji levou dlaní a zahleděl se na řeku, která proudila pod mostem.

26 KAPITOLA

LONDÝN

Následujícího dne vstal Michael dlouho před svítáním a tiše se v nehostinné ložnici bezpečného bytu oblékl. Kromě ranního provozu kolem rušného nádraží a žvanění Wheatonových goril ve vedlejším pokoji ho obklopovalo ticho. Napil se odporné instantní kávy z otlučeného hrnku, ale talíř oschlých croissantů ignoroval. Michael obvykle býval před podobnými schůzkami ledově klidný, ale dnes jím lomcovala nervozita stejně jako ve dnech, kdy u rozvědky začínal a jako čerstvého absolventa základního výcviku na Farmě ho poslali poprvé do terénu. Jen zřídka si zapálil před polednem, ale teď už dokuřoval druhou cigaretu. V noci se prakticky nevyspal. Převaloval se na proleženém lůžku, znepokojený nedorozuměním s Elizabeth. Vodami manželství proplouvali většinou v poklidu, oproštěni od soustavného napětí a hádek tak vlastních mnoha partnerským svazkům pracovníků agentury. I drobné rozbroje je většinou silně rozrušily a bitva spojená s výhrůžkami, jakou absolvovali včera večer, představovala pro ně dosud neslýchaný jev.

Oblékl si rolák, na něj si navlékl neprůstřelnou vestu a přes ni šedý vlněný svetr. Zvedl telefon a vytočil číslo apartmánu na Páté avenue. Pořád obsazeno. Zavěsil sluchátko do vidlice a vyšel před dům. Na zadním sedadle anonymního nenápadného služebního sedanu zaparkovaného u obrubníku čekal Wheaton. Odjeli na nádraží Charing Cross a londýnský rezident celou cestu drmolil cosi o pravidlech platných pro jednání s nepřítelem jako někdo, kdo strávil celou profesní kariéru bezpečně připoutaný k pracovnímu stolu.

„Jestli se místo Awada ukáže někdo jiný, za žádných okolností nesmíte na schůzku přistoupit,“ kázal Wheaton. „Počkejte, až loď přistane v Calais, a my vás tam vyzvedneme.“

„Nechystám se přece seskočit za nepřátelskými liniemi,“ namítl Michael. „Když Awad nepřijde, vrátím se příštím trajektem do Anglie.“

„A nehýbejte se z určeného místa,“ nabádal Wheaton, jako kdyby Michaelovu poznámku neslyšel. „Nepotřebujeme, abyste narazil na nějakého fanatika s dřevěným klíčem kolem krku.“

Členové Meče z Gazy – a mnozí další islámští teroristé – obvykle vyráželi k sebevražedným útokům s dřevěným klíčem pod šaty, protože věřili, že se jako mučedníci dostanou za své činy rovnou do nebe.

„Carter nechce, abyste tam šel nahý,“ pokračoval Wheaton.

Otevřel diplomatický kufřík a vytáhl automatickou pistoli Browning se zásobníkem na patnáct nábojů, která tvoří standardní součást výzbroje CIA.

„A co s tím asi mám dělat?“ zeptal se Michael. Jako většina pracovníků v jeho postavení mohl případy, kdy při akci držel v ruce zbraň, spočítat na jejích prstech. Jako řídicí orgán agentů a informátorů se jen zřídka dostával do situací, z kterých by se musel prostřílet. Vytasit zbraň v sebeobraně by znamenalo přiznat naprosté selhání – bud ho někdo, komu důvěřoval, zradil, nebo postupoval jako ubohý amatér.

„Neposíláme vás na tu loď proto, aby vás někdo zabil nebo zajal jako rukojmí,“ vysvětloval důležitě Wheaton. „Kdyby se vám zdálo, že na vás nachystali past, braňte se. Nebude tam nikdo, kdo by vám mohl přispěchat na pomoc.“

Michael zacvakl zásobník do pažby a natažením uzávěru vsunul do komory první náboj. Potom zbraň zajistil a zastrčil si ji pod svetr za opasek kalhot.

Wheaton ho vysadil před nádražím. Michael si koupil jízdenku první třídy do Doveru a několikery ranní noviny a pak vyhledal příslušné nástupiště. Do vlaku nastoupil necelých pět minut před odjezdem a prodíral se přeplněnou chodbičkou. Volné místo našel v kupé, kde seděli dva podnikatelé usilovně bušící do klávesnic přenosných počítačů. Když už vlak vyjížděl z nádraží, přistoupila do kupé mladá žena, téměř ještě dívka, s dlouhými tmavými vlasy, hnědýma očima a bledou pokožkou. Vzdáleně se podobá Sáře, pomyslel si Michael.

Vlak dobrou půlhodinu rachotil jihovýchodním předměstím Londýna a pak vjel do zvlněných úrodných rovin Kentu. Michael odešel do jídelního vozu, kde si koupil sendvič se šunkou a sýrem a kávu, a vrátil se na své místo v kupé. Podnikatelé si svlékli saka a hleděli na finanční výkazy na obrazovkách laptopů jako na svátost oltářní. Žena celou cestu mlčela jako zařezaná. Kouřila jednu cigaretu za druhou, až kupé připomínalo plynovou komoru. Její uhrančivé hnědočerné oči pozorovaly venkovskou krajinu za okny a ruka s dlouhými prsty sugestivně ležela na stehně navlečeném do silné punčochy.

Vlak dorazil do Doveru a Michael vyšel do chodbičky. Dívka si vzala svou koženou tašku a vystoupila hned za ním. Byla vysoká stejně jako Sára, ale zcela postrádala její eleganci a kočičí pružnost. Měla na sobě dlouhý černý kožený plášť a černé polovojenské vysoké boty, které při každém kroku cvakaly okovanými podpatky a špičkami.

Michael rychlým krokem opustil nástupiště a směřoval k terminálu trajektové přepravy. Koupil si lístek a neprodleně nastoupil na loď, sto dvacet metrů dlouhé víceúčelové plavidlo schopné pojmout třináct set cestujících a téměř tři stovky osobních automobilů. Vybral si místo u okna na levé straně kryté hlavní paluby. Když pozvedl zrak, spatřil Grahama Seymoura, který seděl uprostřed sálu oblečený do světlých džínsů a šedé mikiny s nápisem VENICE BEACH a vedle sebe měl postavené pouzdro na kytaru. Michael spěšně odvrátil pohled. Vstoupila mladá žena, která s ním přijela ve vlaku, posadila se na sedadlo těsně za ním a okamžitě si zapálila.

Michael rozložil noviny a začetl se do nich. Zarachotily motory a loď pomalu vyplouvala. Za několik minut zmizel doverský přístav za oponou deště. Michael každou chvíli zalétal pohledem k zábradlí na vyhlídkové palubě na levoboku, protože tam, uprostřed lodi, se měl setkat s Awadem. Vstal jen jednou, aby si zašel k pultu s občerstvením, což mu umožnilo nenápadně si prohlédnout obličeje všech pasažérů, kteří se usadili v této části lodi.

S vlažným čajem v plastikovém šálku se vrátil ke svému sedadlu. Kromě Grahama a dívky z vlaku, ponořené do módního francouzského magazínu, nikoho nepoznal.

Uplynulo třicet minut. Přestalo pršet, ale vítr uprostřed Lamanšského průlivu dramaticky zesílil a o širokou příď trajektu se rozbíjely vysoké vlny s bílými čepicemi. Dívka si zašla k baru pro kávu a pak se posadila vedle Michaela. Chvíli jen mlčky popíjela z šálku.

„Je támhle. Ten muž v šedivém plášti u zábradlí,“ zašeptala anglicky s přízvukem, který napovídal blízkovýchodní původ. „Vstaňte a běžte pomalu k němu. Oslovujte ho prosím jménem Ibrahim. A nepokoušejte se ze sebe zase udělat hrdinu, pane Osbourne. Jsem ozbrojená a Ibrahim má v opasku kolem těla pět kilogramů semtexu.“

*****

Michaelovi připadal jeho obličej povědomý, jako kdyby se po dlouhé době setkal se svým přítelem z dětství, teď už ve středním věku, obtloustlým a připlešatělým. Viděl tu tvář již mnohokrát, ale nikdy zblízka a už vůbec ne z masa a kostí. Rozostřený profil zprava, jak ho zachytili sledovači MI5 za Awadova pobytu v Londýně. Zamlžená fotografie, kterou pořídila francouzská tajná služba při Awadově krátké zastávce v Marseille. Starý policejní snímek, který poskytli Izraelci – dospívající Awad, vrhač kamenů a expert na výrobu Molotovových koktejlů, nezletilý bojovník intifády, který téměř umlátil k smrti židovského osadníka kusem dřeva pocházejícím z jeho milovaného Hebronu. Ta fotografie byla v podstatě k ničemu, protože mladého Awada dopadla Šin Bet a policejním vyšetřovatelům ho předala s obličejem rozmláceným a samá modřina, takže by chlapce nepoznala ani vlastní matka.

Dlouho stáli Michael a jeho úhlavní nepřítel bok po boku u zábradlí, pohled upřený každý na svůj bod uprostřed rozbouřené hladiny průlivu, jako dva sokové v lásce, kteří si nemají co říct. Pak se Michael otočil a zadíval se na Awada. Oslovujte ho prosím jménem Ibrahim. Na okamžik zapochyboval, jestli ten člověk je skutečně Muhammad Awad. V hlavě mu zněly Wheatonovy do omrzení opakované výstrahy jako hlášení rozléhající se letištní halou.

Muž, který stál vedle něho u zábradlí, Michaelovi připadal jako Awadův starší bratr, kterému se daří mnohem lépe než jeho méně šťastnému sourozenci. Oblečený byl jako úspěšný podnikatel v bezpochyby hodně drahém šedivém svrchníku, pod nímž bylo vidět vkusný dvouřadový oblek. Tvář změnila plastická operace, jejímž cílem bylo zahladit arabské rysy a vytvořit obličej člověka nejistého původu odkudkoliv ze Středomoří – Španěl, Ital, Francouz, třeba i Řek. Výrazný palestinský nos nahradil úzký rovný nos severoitalského aristokrata. Lícní kosti získaly ostřejší obrysy, brada se rozšířila, tmavohnědé oči maskovaly bledě zelené kontaktní čočky. Poslední stoličky si Awad nechal vytrhnout a užší obličejová linie mu dodávala divoce atraktivní vzhled kočkovité šelmy.

Životopis Muhammada Awada mohl posloužit jako ukázka literatury radikálního palestinského revolučního hnutí. Michael ho mohl odrecitovat zpaměti, protože se na jeho sestavení osobně podílel na základě údajů poskytnutých Mossadem, Šin Bet, MI6 a zpravodajskými službami prakticky všech zemí západní Evropy. Jeho dědečka v roce 1948 vyhnali z olivových a pomerančových hájů na předměstí Jeruzaléma do exilu v Jordánsku. Zemřel žalem o jedenáct měsíců později – podle legendy šířené Awadem s klíčem od jejich domku v Izraeli v kapse. Jedna větev Awadova klanu zahynula do posledního muže při masakru v Deir Jasinu.

V roce 1967 rodinu znovu vyhnali, tentokrát do utečeneckého tábora v Libanonu. Awadův otec pak už nikdy nepracoval. Celé dny vysedával před stanem a vzpomínal na dětství, kdy se se svým otcem staral o olivovníky a citrusové stromy. Ztracený ráj.

V osmdesátých letech podlehl mladý Muhammad Awad svodům radikálního islámského hnutí – nic divného v atmosféře, jaká tehdy v jižním Libanonu a v okolí Bejrútu panovala. Stal se přívržencem Hizballáhu a členem hnutí Hamas. Prošel výcvikem v Íránu a Sýrii – střelné zbraně, taktika infiltrace, špionáž, výroba trhavin. Když si Arafat v Bílém domě potřásl rukou s Rabinem, Awad soptil vztekem, a když Arafatovy bezpečnostní síly začaly – na příkaz Izraele – pronásledovat příslušníky Hamasu, Awad přísahal pomstu. Spolu s padesáti nejlepšími gerilovými bojovníky založil Meč z Gazy, od dob Černého září nejnebezpečnější palestinskou teroristickou organizaci.

Poryvy větru útočily na palubu a Awad vsunul ruku do kapsy. Michael se zachvěl, ale odolal pokušení sáhnout po pistoli. „Zachovejte klid, pane Osbourne,“ ozval se Awad. „Dostal jsem chuť na cigaretu. Kromě toho, kdybych vás chtěl zabít, byl byste už dávno mrtvý.“

Mluvil dokonalou angličtinou s téměř nepostřehnutelným přízvukem. Cigarety, které vytáhl z kapsy, byly dunhillky bez filtru. „Vím, že kouříte zlaté marlbora, ale možná vám tyhle také zachutnají. Vaše žena dává přednost značce Benson and Hedges, nemám pravdu? Jmenuje se Elizabeth, rozená Cannonová, a pracuje v jedné z největších právnických kanceláří ve Washingtonu. Bydlíte na N Street v Georgetownu. Jak vidíte, pane Osbourne, máme vlastní zpravodajskou a bezpečnostní službu. A samozřejmě nám pomáhají i naši přátelé v Damašku a Teheránu.“

Michael si vzal nabízenou cigaretu a odvrátil se zády k větru, aby si zapálil. Když Awad zvedl pravou ruku se zapalovačem ke rtům, Michael si všiml, že v dlani skrývá spouštěcí mechanismus bomby.

„Bravo, Ibrahime. Beru vaše důkazy na vědomí.“

„Uznávám, že to byla poněkud neobratná demonstrace, ale řekl jsem vám to jen proto, abych vám dokázal, že nechci vám a vaší rodině ublížit. Vy nejste můj nepřítel a já nemám ani čas, ani potřebné zdroje, abych s vámi bojoval.“

„Proč tedy máte kolem pasu nálož semtexu?“

„Za situací jako je tato musí člověk dbát na potřebná preventivní opatření.“

„Nepůsobíte na mě dojmem člověka se sebevražednými sklony.“

Awad se usmál a vyfoukl kouř chirurgicky vytvarovanými nosními dírkami. „Celý život vyznávám přesvědčení, že jsem Alláhovi užitečnější živý než jako mrtvola. Mimo to vás mohu ujistit, že nedostatkem mučedníků rozhodně netrpíme. Pokud vím, prožil jste část dětství v Libanonu, takže znáte podmínky, v jakých tam naši lidé žijí. Útlak dokáže vyvolat lecjaké hnutí mysli, pane Osbourne. Mnozí naši chlapci by raději zemřeli, než strávili celý život v okovech.“

*****

Michael se ohlédl. Pět metrů vlevo se o zábradlí opírala jeho spolucestující z vlaku, kouřila a těkala očima po palubě trajektu.

„Myslel jsem si, že podle koránu se mají ženy zdržovat doma a na veřejnosti se objevovat jen v závoji,“ poznamenal Michael s pohledem upřeným na dívku.

„Máte pravdu, ale naše věc bohužel občas vyžaduje využití služeb talentované ženy. Pro účely našeho rozhovoru jí můžeme říkat Odetta. Je Palestinka a dokáže velmi dobře zacházet se zbraní. Bezpečnostní služba bývalého západního Německa vydala tajný rozkaz, podle kterého se při zásahu mělo nejdřív střílet na ženy. V Odettině případě by to byla skutečně rozumná taktika.“

„Takže když jsme se všichni seznámili, co kdybychom přešli k věci?“ navrhl Michael. „O čem se mnou chcete mluvit?“

„Včerejší útok na Heathrow byl dílem Meče z Gazy. Provedli jsme tuto akci proto, abychom pomstili zbytečné a směšné letecké údery na naše přátele v Libyi, Íránu a Sýrii. Včera jste se stal hrdinou, pane Osbourne. Ujišťuji vás, že vaše přítomnost na místě činu byla čistě náhodná. Upřímně řečeno bych byl rád, kdybyste byl zabil oba. Když je někdo z našich lidí zajat, bývám z toho pokaždé trochu nervózní.“

„Pro vaši informaci – vyšetřování postupuje velmi dobře,“ neodolal Michael pokušení trochu si s Awadem pohrát. „Jak jsem slyšel, váš člověk je hotová studnice informací, pokud se týká vaší organizační struktury a taktických postupů.“

„Šikovný pokus, pane Osbourne. Naše organizace je ovšem přísně decentralizovaná, takže nám zajatec nemůže způsobit žádné velké škody.“

„Klidně tomu věřte dál, Ibrahime. Alespoň budete v noci lépe spát. Takže jste si mě sem pozval proto, abyste se přihlásil k odpovědnosti za teroristický útok na letiště Heathrow?“

„Dáváme přednost termínu vojenská akce.“

„Na vraždě nevinných civilistů není pranic vojenského. Je to ryzí terorismus.“

„Co jeden pokládá za terorismus, chápe druhý jako boj za svobodu. Ale zanechme teď této neplodné debaty. Na to nemáme čas. Vaše letecké údery na naše základny byly vyloženě absurdní, protože pro ně neexistovalo žádné opodstatnění. Meč z Gazy raketu, která sestřelila dopravní letoun, neodpálil.“

Michael zastával stejné přesvědčení, ale chránil se dát před Muhammadem Awadem své názory najevo. „Ve člunu, z něhož byla raketa vystřelena, byla nalezena mrtvola Hassana Mahmúda, jednoho z vašich nejlepších a nejschopnějších bojovníků, jak jim říkáte,“ poznamenal Michael tiše, ale hlas se mu zachvěl emocemi. „Vedle těla ležela odpalovací trubice. A dostali jsme autentické sdělení, v němž se hlásíte k zodpovědnosti.“

Awadovi ztuhly rysy tváře. Dlouze zatáhl z cigarety a odhodil špaček do vody. Michael se odvrátil a v mlžném oparu spatřil jachtu, která sledovala trajekt.

„Hassan Mahmúd nebyl příslušníkem Meče z Gazy již téměř rok. Byl to nebezpečný psychopat, který se nedokázal přizpůsobit tvrdé disciplíně naší organizace. Zjistili jsme, že tajně připravoval atentát na Jásira Arafata, a vyloučili jsme ho ze svých řad. Mohl mluvit o štěstí, že jsme ho nezlikvidovali. A vzhledem k pozdějším událostem jsme to měli udělat.“

Awad si zapálil další dunhillku.

„Mahmúd přesídlil do Káhiry, kde se připojil k egyptské fundamentalistické organizaci al-Gama’at Ismalája.“ Awad sáhl do náprsní kapsy saka pro obálku. Otevřel ji, vytáhl tři fotografie a podal je Michaelovi. „Tyhle obrázky nám předal náš přítel v egyptské bezpečnostní službě. Tento muž je Hassan Mahmúd. Když si snímky porovnáte s vaší databází, zjistíte, že ten druhý je Eric Stoltenberg. To jméno vám určitě něco říká, ne?“

Skutečně říkalo. Eric Stoltenberg kdysi pracoval pro východoněmecké ministerstvo státní bezpečnosti, nechvalně proslulou Stasi. Působil v XXII. oddělení, které mělo na starosti podporu národněosvobozeneckého hnutí v rozvojových zemích. Jeho styky sahaly ke známým teroristům jako Abú Nidal a Carlos zvaný Šakal a skupinám typu IRA a španělské ETA. Michael si fotografie pozorně prohlédl – dva muži u kavárenského stolku, jeden tmavovlasý a snědý, druhý bledý blonďák, oba měli na očích sluneční brýle – a vrátil je Awadovi.

„Nechte si je jako pozornost podniku.“

„Ty obrázky ovšem nic nedokazují.“

„Jak asi víte, musel si Eric Stoltenberg najít jinou práci,“ ignoroval Awad Michaelovu poznámku. „Po pádu Berlínské zdi chtěli Němci jeho hlavu, protože pomáhal Libyjcům při bombovém útoku na diskotéku La Belle v Západním Berlíně v roce 1986. Stoltenberg utekl do zahraničí. Využíval svých dřívějších kontaktů ze Stasi a vydělával si na živobytí, jak se dalo – ochrana osob, pašeráctví a podobně. Zcela nedávno přišel ke značné finanční částce a ani si nedává moc záležet, aby to utajil.“

Motorová jachta se znatelně přiblížila. Michael se zadíval na Awada. „Mahmúd provedl vlastní útok a Stoltenberg mu pomohl s logistikou – opatřil mu střelu, lodě, útěkovou cestu.“ Michael zamával fotografiemi. „Tohle všechno je lež. Lžete, protože se bojíte dalšího odvetného úderu.“

Awad se s pozoruhodným šarmem usmál. „Opět vás musím pochválit za snahu, pane Osbourne, ale znáte Meč z Gazy moc dobře na to, abyste to myslel vážně. Víte, že jsme neměli žádný důvod sestřelit americké civilní letadlo, a víte také, že tento důvod měl někdo jiný. Ale chybí vám důkaz. Kdybych byl na vašem místě, rozhlédl bych se na domácí půdě.“

„Chcete naznačit, že víte, kdo to udělal?“

„Ne. Já jen říkám, že byste si měli položit několik jednoduchých otázek. Kdo nejvíce získal? Kdo by měl důvod provést takovou věc a přitom utajit svou totožnost? Pachatelé měli k dispozici prakticky neomezené lidské a materiální zdroje a značnou sumu peněz. Přísahám, že my jsme let 002 nesestřelili. Jestli Spojené státy nepřistoupí k odvetě za Heathrow, může celá záležitost skončit. Pokud nás ovšem znovu napadnete, nezbude nám než se bránit. Taková jsou pravidla hry.“

Motorová jachta se přiblížila na padesát metrů k levému boku trajektu. Michael rozeznal na můstku dva muže, třetí stál na přídi. Ohlédl se k dívce z vlaku, která s vytřeštěnýma očima právě vytáhla z kabelky malou automatickou pistoli. Bleskurychle otočil hlavu. U zábradlí na levoboku několik metrů za Awadem spatřil podsaditého zakukleného muže s revolverem v ruce.

Michael popadl Awada za rameno. „K zemi!“

Awadův hrudník provrtaly dvě střely a zaryly se Michaelovi do neprůstřelné vesty. Awad se svezl na palubu. Michael sáhl do kapsy pro browning, ale Palestinka ho předešla. Stála doširoka rozkročená a pistole v jejích natažených rukou dvakrát krátce vyštěkla. Muž v masce přes obličej zavrávoral a upadl.

Awadovi tekla z úst krev. Zadíval se na Michaela, pozvedl pravou ruku a ukázal mu spouštěcí mechanismus bomby. Michael se vrhl ke dveřím do sálu pro cestující. Graham Seymour stál nedaleko se zbraní připravenou k palbě. Michael ho popadl za košili a strhl k podlaze právě včas. Ozval se hromový výbuch a všude kolem létaly trosky a střepiny skla. Za několik vteřin se do nastalého ticha ozvaly první výkřiky a sténání raněných.

Michael se vyškrábal na nohy. Klouzal po rozbitém skle a spěchal zpátky na vyhlídkovou palubu. Síla výbuchu roztrhala Awada na kousky. Odetta ležela na zemi a z rány na hlavě se jí řinula krev. Zakuklený muž měl na sobě určitě neprůstřelnou vestu. Přeskočil zábradlí a plaval od lodi. Jachta se k němu rychle blížila. Na můstku už zůstal jen jeden z mužů, druzí dva stáli na zádi. Michael pozvedl zbraň a začal na plavidlo střílet. Muži na zadní palubě palbu opětovali a Michael se musel krýt.

Odetta se posadila a opřela zády o zábradlí. Natáhla ruku a namířila na Michaela, v obličeji ledově klidný výraz. Stiskla spoušť. Michael se odkulil stranou a kulka se neškodně zaryla do paluby. Palestinka vystřelila ještě dvakrát a Michael se zoufale snažil dostat do úkrytu za dveřmi. Pak se dívka divoce otřásla a zhroutila k zemi. Na otevřené palubě se objevil Graham Seymour s kouřící pistolí v ruce a poklekl vedle ní. Ohlédl se po Michaelovi a zavrtěl hlavou.

Michael vstal a rozběhl se k zábradlí. Motorová jachta se pohupovala na rozbouřené hladině. Dva muži na zádi lovili zakuklence z vody. Michael namířil, ale trajekt se mezitím vzdálil na dobrých sto metrů a přesný zásah byl na takovou vzdálenost nemožný. Když byl střelec z lodi v bezpečí, jachta se obrátila a plnou rychlostí zmizela v mlze.

27 KAPITOLA

NEW YORK

Program umělého oplodnění na lékařské fakultě Cornellovy univerzity připomínal svou neosobní efektivitou výrobní linku a Elizabeth si připadala jako v soudní síni nějakého amerického velkoměsta. Seděla na poškrábané dřevěné lavici v čekárně před ordinací spolu s dalšími pacientkami, zatímco kolem pobíhali sestry a technický personál v dlouhých pláštích a s rouškami přes obličej. Ostatní čtyři ženy v čekárně, které drželi jejich partneři za ruku, vrhaly na Elizabeth podezřívavé pohledy jako na starou pannu, která se rozhodla mít dítě a nechává se oplodnit semenem manžela své nejlepší přítelkyně. Záměrně se opírala bradou o levou ruku, aby ukázala snubní prsten i zásnubní prstýnek s dvoukarátovým diamantem. Uvažovala, co si o ní ty ženy asi myslí. Že by se její manžel opozdil? Nebo se právě rozvedli? Přece není možné, aby měl tolik práce a nedoprovázel manželku v tak důležitém okamžiku!

Elizabeth cítila, jak se jí do očí derou slzy, a vynakládala každý gram sebeovládání, aby potlačila pláč. Dvoukřídlé dveře sálu se otevřely a dva pomocníci vyvezli na vozíku ženu v narkóze. Uvnitř jiní dva vyvedli další pacientku z přilehlé šatny a ukládali ji na stůl. Její manžel se zatím s plastikovým kelímkem a několika výtisky erotického magazínu odebral do malé místnůstky vedle ordinace.

Na zdi visel televizor naladěný na CNN. Na obrazovce se objevily záběry doutnajícího trajektu v Lamanšském průlivu. Ne, zasténala v duchu Elizabeth, to není možné. Vstala, přistoupila k televizoru a zesílila zvuk.

„…sedm mrtvých. Podle všeho jde o akci islámské teroristické skupiny Meč z Gazy… Druhý atentát během dvou dní… S největší pravděpodobností odpovědná za včerejší masakr na letišti Heathrow v Londýně.

Můj bože, to přece nemůže být pravda.

Vrátila se na své místo na lavici a horečně vylovila z kabelky mobilní telefon a zápisník. Michael jí dal zvláštní telefonní číslo, které mohla použít jen v extrémně naléhavých případech. Listovala stránkami a přímo hmatatelně na sobě cítila pohledy přítomných.

Konečně číslo našla. Vstala, zamířila ke schodišti, kde bude mít alespoň kousek soukromí, a prudce vyťukávala tlačítka přístroje. Mužský hlas se ozval po prvním zazvonění. „Přejete si, prosím?“

„Jmenuji se Elizabeth Osbourneová. Můj manžel je Michael Osbourne.“

Elizabeth slyšela ve sluchátku klapot počítačové klávesnice.

„Jak jste získala tohle číslo?“ zeptal se mužský hlas.

„Dal mi ho Michael.“

„Co pro vás mohu udělat?“

„Potřebuju nutně mluvit s manželem.“

„Dejte mi prosím vaše telefonní číslo.“

Elizabeth mu nadiktovala číslo mobilního telefonu a znovu zaslechla klapot klávesnice.

„Někdo se s vámi spojí.“

U schodiště se objevila sestra. „Už jste na řadě, paní Osbourneová. Pojďte prosím se mnou.“

Elizabeth ji ignorovala. „Chci vědět, jestli byl na tom trajektu v Kanálu.“

„Někdo se s vámi spojí,“ informoval ji znovu mužský hlas, děsivý absencí jakéhokoliv citu. Jako kdyby mluvila s robotem.

„Odpovězte mi, sakra! Byl na té lodi?“

„Někdo se s vámi spojí,“ zopakoval anonymní hlas.

„Promiňte, paní Osbourneová,“ naléhala sestra, „ale opravdu už musíte na sál.“

„Mám tomu rozumět tak, že na tom trajektu opravdu byl?“

„Zavěste prosím a tento telefon teď nepoužívejte.“ Linka oněměla.

*****

Sestra odvedla Elizabeth do malé šatny a podala jí sterilní nemocniční noční košili. Elizabeth svírala v dlani mobilní telefon a sestra ji upozornila, že musí přístroj nechat v šatně.

„Nemůžu. Očekávám velmi důležitý hovor.“

Sestra nevěřícně zakroutila hlavou. „Už jsem tady zažila řadu žen ve vysokém postavení, paní Osbourneová, ale vy rozhodně zasloužíte první cenu. Čeká vás chirurgický zákrok. Teď není vhodná chvíle na služební hovory.“

„Nejde o služební hovor, ale o naléhavý osobní problém.“

„To je jedno. Za tři minuty budete spát jako nemluvně.“

Elizabeth se převlékla do noční košile. Zazvoň, zatraceně. Zazvoň!

Vyšplhala se na vozík a sestra ji odvezla na sál. Operační tým už čekal. Chirurg si stáhl roušku a oslnivě se na ni usmál.

„Zdá se mi, že jste trochu nervózní, Elizabeth. Všechno v pořádku?“

„Jsem v pohodě, pane doktore.“

„Výborně. Můžeme tedy začít.“

Doktor Melman pokynul anesteziologovi a za několik vteřin Elizabeth cítila, jak se propadá do příjemné náruče spánku.

28 KAPITOLA

CALAIS, FRANCIE

Trajekt se blížil k francouzskému pobřeží, které plálo červenými a modrými světly majáčků na střechách sanitek a policejních hlídkových vozů. Michael stál na můstku obklopen kapitánem a lodními důstojníky, kouřil jednu cigaretu za druhou a pozoroval přibližující se čáru příboje. Střídavě se chvěl zimou a zalévalo jej horko. Hrudník ho bolel, jako kdyby držel dva údery od boxera těžké váhy. Graham Seymour stál na druhé straně můstku pod dohledem dalších členů posádky. Oba si připadali jako zajatci. Michael oznámil kapitánovi, že pracují pro americkou a britskou policii a že v Calais určitě čeká někdo z Londýna, kdo celou situaci vysvětlí. Kapitán se tvářil značně pochybovačně a Michael se mu vůbec nedivil.

Zavřel oči a před duševním zrakem si přehrával dramatické okamžiky. Připadal si, jako kdyby sledoval sám sebe v televizních zprávách. Viděl střelce v masce a Odettu, jak s divokým pohledem v očích vytahuje zbraň. Zakuklený muž nepatřil k Meči z Gazy a jeho cílem nebyl Awad. Chtěl zlikvidovat jeho, Michaela, a Awad měl tu smůlu, že se mu připletl do cesty.

Znovu přivřel víčka a snažil se vybavit si podoby mužů na jachtě. Jejich obličeje se pomalu zaostřovaly jako při záběru transfokátorem kamery. Michael viděl, jak na něj ze zadní paluby střílí, a zmocnil se ho neodbytný pocit, že je už kdysi – alespoň letmo –zahlédl. V restauraci, na večírku, v obchodě na londýnské ulici. Nebo u benzinové pumpy na dálnici M40 nedaleko Oxfordu, když jeden z nich předstíral, že kontroluje tlak vzduchu v pneumatikách bílé dodávky značky Ford.

Trajekt přistál v Calais a námořníci odvedli Michaela s Grahamem zástupem pokřikujících novinářů a dorážejících fotoreportérů do kanceláře v budově terminálu, kde už čekal Wheaton a dobrá desítka diplomatů a pracovníků CIA. Přiletěli z Londýna helikoptérou Královského námořnictva.

„Kdo je proboha tohle?“ zeptal se Wheaton s pohledem upřeným na Grahama, který sice odložil kytarové pouzdro, ale v džínsech a tričku přesto stále vypadal jako postarší student. Teď se usmál a napřáhl ruku. „Graham Seymour, SIS.“

„Co? Graham kdo?“ vyhrkl věčně skeptický Wheaton.

„Slyšel jste správně,“ vmísil se Michael. „Můj přítel. Náhodou cestoval stejnou lodí.“

„To jsou kecy!“

„No, za zkoušku to stálo, Michaeli,“ poznamenal Graham.

„Tak mluvte! A hned!“

„Trhněte si,“ odsekl Michael a svlékl si svetr, aby se podíval na dvě kulky, které uvázly v neprůstřelné vestě. „Co kdybychom se vrátili do Londýna a promluvili si tam?“ dodal už klidněji.

„Nejdřív si s vámi chtějí popovídat Francouzi.“

„Ach, kristepane,“ otřásl se Graham. „Já s těmi žabožrouty mluvit nemůžu.“

„No, jelikož jste právě přistáli na jejich výsostném území, asi budete muset.“

„Co jim máme říct?“ zeptal se Michael.

„Pravdu,“ poradil mu Wheaton. „A pak se budeme modlit, aby měli dost rozumu a drželi klapačky.“

*****

Když tiše zapípal její mobilní telefon, Elizabeth právě ležela v pooperačním pokoji. Přistoupila k ní ošetřovatelka a chtěla přístroj vypnout, ale to už se Elizabeth částečně probrala. „Počkejte!“

Se zavřenýma očima přitiskla telefon k uchu. „Haló?“

„Elizabeth?“ zeptal se hlas. „Je tam Elizabeth Osbourneová?“

„Ano,“ zachraptěla ospale. Účinky anestetika ještě nevyprchaly.

„Tady Adrian Carter.“

„Adriane! Kde je?“

„Neboj se, je v pořádku. Vrací se do Londýna.“

„Vrací se do Londýna? A kde byl?“

Mlčení ve sluchátku Elizabeth zcela probudilo. „Zatraceně, Adriane, byl na tom trajektu?“

Carter zaváhal. „Ano, Elizabeth. Měl tam nějakou práci a něco se pokazilo. Až se vrátí na ambasádu, budeme moudřejší.“

„Byl zraněný?“

„Říkám, že je v pořádku.“

„Díky bohu.“

„Až budu vědět další podrobnosti, zavolám ti.“

*****

Vrtulník přistál za soumraku na nábřeží Temže ve východní části Londýna. U plochy již čekaly dvě služební limuzíny z velvyslanectví. Michael s Wheatonem nasedli do první, rezidentovy gorily do druhé. Odbočili na Vauxhall Bridge a projeli kolem ohavné modernistické budovy, sídla nejvyššího velení MI6. Škoda té cihlové stavby na Cambridge Circus, zalitoval Michael architektonický skvost z dílny George Smileye. Nový hlavní stan tajné služby znal dnes celý svět z filmů o Jamesi Bondovi.

„Za pár minut čeká v tom baráku vašeho přítele Seymoura nepříjemné uvítání,“ podotkl Wheaton. „Ještě v Calais jsem se spojil s generálním ředitelem. Nemusím snad zdůrazňovat, že zrovna nejásal. Předal mi také jisté informace, ale ty budou muset počkat až za zavřené dveře.“

Michael jeho poznámku přešel lhostejným mlčením. Wheaton vždycky působil dojmem člověka, kterého obzvlášť těší profesní nezdary kolegů. V době, kdy Michaelův otec pracoval v centrále v Langley, Wheaton jako pracovník sovětského oddělení působil v zahraničí – v Istanbulu a v Římě. Jeho úkolem bylo získávat informátory mezi důstojníky KGB a sovětskými diplomaty, ale ukázal se tak neschopný, až to bilo do očí. Obdržel několik záporných hodnocení, z nichž jedno pocházelo od Michaelova otce. Wheatona převeleli do ústředí. Atmosféra intrik a klepů mu ovšem neobyčejně svědčila a Wheaton začal stoupat po žebříčku. Michael věděl, že ho londýnský rezident kvůli otci nesnáší, i když mu jeho negativní hodnocení v konečném důsledku pravděpodobně zachránilo kariéru.

Dojeli na Grosvenor Square a Michael s Wheatonem následovaní tělesnými strážci vstoupili bok po boku do budovy velvyslanectví. Michael si připadal jako zatčený zločinec. Wheaton zamířil přímo do zabezpečené konferenční místnosti, a sotva se usadili do honosných křesel potažených černou kůží, objevil se na obrazovce monitoru Carter a vedle něho Monika Tylerová.

„Ráda vidím, že jste v pořádku, Michaeli,“ ujala se slova Tylerová. „Máte za sebou několik velmi náročných dnů. Musíme toho spolu hodně probrat, takže začnu otázkou, která se sama nabízí. Co se tam sepsulo?“

Dobrých deset minut Michael detailně líčil události, k nimž došlo na palubě trajektu – Awad, palestinská dívka, kterou znal pod jménem Odetta, střelec v masce. Popsal přestřelku, při níž se mu kulky, které smrtelně zranily Awada, zavrtaly do vesty. Popsal následky exploze. Popsal, jak muži ve člunu kryli palbou útěk maskovaného vraha. Nakonec popsal i své střetnutí s Odettou, které skončilo tím, že ji Graham Seymour zastřelil.

„Co vůbec dělal na lodi důstojník MI6?“

Michaelovi bylo jasné, že mu lhaní v daném okamžiku moc nepomůže. „Je to můj přítel. Znám ho už dlouho, velmi dlouho. Chtěl jsem někoho, kdo by mi kryl záda, někoho, na koho se můžu spolehnout.“

„To je teď vedlejší,“ konstatovala Monika Tylerová s dobře nacvičenou netrpělivostí. Bylo o ní dobře známo, že nemá ráda operace v terénu a stejně tak i muže, kteří je provádějí. „Zapojil jste do akce důstojníka rozvědky cizí země, aniž jste si předem vyžádal schválení svých nadřízených.“

„Pracuje pro Brity, ne pro Íránce. Nebýt jeho, byl bych touhle dobou mrtvý.“

Tylerová nasadila podrážděné zamračení, kterým dala najevo, že se nedá zviklat argumenty založenými na emocích. „Jestliže jste se tak obával o svou bezpečnost,“ řekla bezbarvě, „měl jste požádat o záložní tým. Ale nás, ne Brity.“

„Nechtěl jsem jít do akce v doprovodu těžké kavalérie, kterou by Awad a jeho lidé vyčmuchali na míli daleko.“ To byla jen část pravdy. Chtěl, aby bylo do operace zapojeno co nejméně lidí – jak z Londýna, tak z Langley. Měl zkušenosti z terénu i z ústředí a věděl, že hlavní stan je obvykle děravý jako řešeto, pokud se týká utajení.

„Vypadá to, že Awad a jeho tým vašeho dobrého přítele Grahama Seymoura identifikovali,“ pokračovala Tylerová s neklamným nádechem opovržení v hlase.

„Co vás k té domněnce vede?“ ohradil se Michael. Wheaton se v křesle neklidně zavrtěl a Carter, šest a půl tisíce kilometrů daleko, ho napodobil. Monika Tylerová nesnášela otázky podřízených – ani v takovém postavení, jaké zastával Michael. Její sebejistota byla nešťastným vedlejším produktem naprostého nedostatku zkušeností.

„Proč by se jinak jejich střelec pokusil vás zabít? A proč by jinak Awad odpálil bombu, kterou měl připevněnou na těle?“

„Vy předpokládáte, že vrah patřil k Meči z Gazy. Podle mého názoru se ovšem mýlíte. Střelec se vůbec nesnažil Awada ušetřit. Chtěl dostat mě a Awad se mu prostě připletl do cesty. Ta dívka stála celou dobu několik kroků za mnou. Kdyby Meč z Gazy ukládal o můj život, mohla mě klidně zastřelit a já bych byl úplně bezbranný. A když začala přestřelka, šla nejdřív po tom neznámém vrahovi, ne po mně.“

„Ale nakonec napadla i vás.“

„Ano, ale až potom, co Awad odpálil bombu. Podle mě se domnívala, že ten střelec patřil k nám.“

„Viděl jste mu do obličeje?“

„Ne, měl hlavu zakrytou kuklou.“

Monika Tylerová se naklonila ke Carterovi a něco mu pošeptala. Carter zvedl ruce a přejel si dlaněmi po vlasech a obličeji. Michael si uvědomil, že vysvětluje, co je to kukla. Tylerová chvíli mlčela a pak se zeptala: „Co vám Awad řekl, než začaly potíže?“

Michael zopakoval rozhovor do nejmenších podrobností. Díky náročnému výcviku dokázala jeho paměť uchovat neobyčejné množství informací, a když pracoval v terénu, stala se jeho schopnost doslova reprodukovat vše, co bylo na setkání s informátorem řečeno, legendární. Carter o něm mluvil jako o diktafonu v lidské podobě. Teď Michael recitoval slovo od slova každou Awadovu větu – o Heathrow, o Hassanu Mahmúdovi a jeho vyloučení z organizace – s jednou podstatnou výjimkou. Neinformoval nadřízené o fotografiích, které zachycovaly Mahmúdovo káhirské setkání s Ericem Stoltenbergem.

„Jste skutečně přesvědčen, že mluvil pravdu?“ naléhala Monika Tylerová.

„Ano,“ odpověděl Michael suše. „Vždycky jsem byl skeptický, pokud se týká odpovědnosti Meče z Gazy za sestřelení letu 002, a nikdy jsem se tím netajil. Ale jestli to neudělal Meč z Gazy, kdo tedy? A proč to falešné sdělení?“

A kdo se sakra dnes pokusil zabít Awada a mě na palubě trajektu? Carter a Tylerová se chvíli tiše radili. Wheaton na Michaela hleděl zpod svých půlměsíčkovitých brýlí jako přísný profesor na nepřipraveného studenta, který právě chybně zodpověděl důležitou otázku u zkoušky.

„Potřebujeme s vámi prodiskutovat ještě jednu věc, Michaeli,“ promluvila konečně Tylerová. „Jde o velmi vážnou záležitost,“ dodala zasmušile a její tón Michaela podráždil a okamžitě vyburcoval k nejvyšší ostražitosti.

„Dnes ráno navštívil pracovník britské SIS jistého ruského defektora jménem Ivan Drozdov. Ten se pravidelně každý týden hlásil a dosud nikdy nevynechal – až dnes. Naše přátele to znepokojilo. Důstojník SIS musel vyrazit dveře domku, kde Drozdov bydlel, a našel ho mrtvého. Byl zastřelen. Místní policie i SIS okamžitě zahájili vyšetřování. Zjistili, že včera Drozdov navštívil místní kavárnu v doprovodu muže, který přesně odpovídá vašemu popisu. SIS by ráda věděla, jestli jste ho včera vyhledal. A upřímně řečeno, my také.“

„Dobře víte, že odpověď zní ano, protože jste mě sledovali od okamžiku, kdy jsem vyjel z Londýna, až do mého příjezdu na Heathrow.“

„Jestli vás někdo sledoval, nebylo to na můj příkaz. Ani nikoho jiného z ústředí,“ odsekla Tylerová.

„Ani londýnské rezidentury,“ přidal se Wheaton. „Co jste sakra návštěvou u Drozdova sledoval? Navíc návštěvou, kterou jsme vám neschválili ani my, ani SIS?“

„Šlo o osobní záležitost,“ odpověděl Michael. Na obrazovce monitoru viděl, jak Adrian Carter obrátil oči ke stropu a vyfoukl vzduch sevřenými rty. „Drozdov působil v pátém oddělení první hlavní správy KGB, v oddělení, které mělo na starosti fyzickou likvidaci protivníka. Pracoval jsem několik měsíců na jistém případu a chtěl jsem si něco ověřit. Ujišťuji vás, že když jsem odcházel, byl Drozdov živý a zdravý.“

„Ráda slyším, že alespoň vám to připadá zábavné, Michaeli, protože nám tady rozhodně ne,“ sjela ho Tylerová. „Chci, abyste se hned zítra ráno vrátil prvním letadlem do Washingtonu. Pokládejte se zatím za postaveného mimo službu. Váš další osud závisí na výsledcích vyšetřování vašeho postupu při nedávných událostech.“

Obrazovka potemněla. Wheaton beze slova natáhl ruku. Michael sáhl pod svetr a podal mu nabitý browning.

*****

Wheaton chtěl, aby Michael strávil poslední noc v Londýně v bezpečném bytě agentury, ale Michael ho nesmlouvavě poslal někam a vrátil se do malého hotelu v Knightsbridge s výhledem na park. Když časně zvečera vyklouzl na chodník lesknoucí se deštěm, okamžitě zaregistroval dva Wheatonovy sledovače, kteří podřimovali v zaparkovaném roveru. Když nakupoval dárky pro Elizabeth, všiml si dalších dvou stínů, a cestou na Sloane Square zahlédl pátého, který ho sledoval pěšky.

Další dva muži za ním jeli v modrém fordu.

Kdo jste? Kdo vás platí? Kdo, jestli ne Wheaton?

Setřást sledovače, i když jde o profesionály, není zase tak obtížné. Michael měl navíc tu výhodu, že spolu s nimi trénoval na Farmě a znal jejich taktiku. Hodinu křižoval West End zmáčený lehkým deštěm – v taxíku, pěšky, autobusem, v metru. Berkeley Square, Oxford Street, Bond Street, Leicester Square, Soho. Došel k bývalému Sářinu bytu. Libanonská restaurace nabízela vegetariánskou stravu – snad právě díky Sáře. Z otevřeného okna se špinavými závěsy zpíval Bob Marley. Sářino okno a možná i její závěsy.

Sára Randolphová se dopustila strašné chyby, řekl mu Drozdov. Zamilovala se do své kořisti.

Byla jen přeludem, mýtem, který vytvořili jeho nepřátelé, tragickou hrdinkou ve své bezbřehé naivitě. Zradila ho, ale teď jako by nikdy neexistovala. Michael ji nemohl milovat ani nenávidět. Jenom mu jí bylo neskonale líto.

Wheatonovi sledovači dávno zmizeli, a tak si Michael zastavil taxi a nechal se odvézt do Belgravie. Rozvědčíci si – stejně jako lupiči – časem vypracují metody, jak tajně vniknout k sobě domů, až nastane den, kdy si celoživotní poslání vybere svou daň. Michael dobře znal Grahamovu cestu mezi bývalými stájemi upravenými na obytné domky a pomocí provazového žebříku, připraveného právě pro tuto příležitost, přes zeď do zahrady za domem. Šťastně překonal zeď, prošel temnotou zahrady a přes kamennou terasu a zaklepal na francouzské okno. Graham mu otevřel ozbrojený Heleniným švýcarským kuchyňským nožem připomínajícím mačetu. Usadili se v obývacím pokoji v patře. Z Michaelova promočeného pláště pověšeného u plápolajícího krbu stoupala pára. Záměrně hlasitá hudba z reproduktorů spolehlivě přehlušovala jejich rozhovor.

Rozmlouvali bezmála hodinu. Mluvili o tom, co se stalo na trajektu. Mluvili o Sáře. O Colinu Yardleyovi a Astrid Vogelové a o muži zahaleném v temnotě, který Yardleyovi vypálil do obličeje tři kulky. O mužích na motorové jachtě a ve fordkách – nejprve v dodávce a teď v modrém osobní autu. Michael potřeboval peníze. Helena vlastnila slušný majetek a Graham vždycky držel v trezoru tisícovku nebo dvě pro případ nouze. Cestovní pas nepředstavoval žádný problém. Za léta služby využil Michael svých kontaktů ve spojeneckých zpravodajských službách a pořídil si působivou kolekci falešných dokumentů. Mohl cestovat jako Španěl nebo Francouz, Řek nebo Němec. Dokonce jako občan státu Izrael. Požádal Grahama, aby zavolal Elizabeth a řekl jí, že jí Michael všechno vysvětlí, až se vrátí. „Ale dávej si pozor, co do telefonu řekneš. Nesmíš se vůbec zmínit, kam jedu a co dělám. Řekni jí, že ji miluju. A ať na sebe dává pozor.“

Večeřeli italskou specialitu penne puttanesca se salátem a k tomu červené víno. Helena a Graham spolu mluvili, jako kdyby seděli u stolu sami. Michael měl pocit, že sleduje v televizi hrozivé drama. S chutí snědl dva talíře krátkých trubkovitých těstovin, které byly překvapivě dobré.

Po večeři Graham náhle prohlásil, že by se rád zašel podívat na nový film, který promítají v kině na Leicester Square. Helena nadšeně souhlasila. Uklidili nádobí a odešli. Michael schovaný za záclonou u okna obývacího pokoje se za nimi díval, jak nasedají do Grahamova BMW a odjíždějí. Kdesi ve tmě zabublal automobilový motor. Za chvíli Michael viděl, jak vozidlo s vypnutými světly vjíždí do tiché ulice.

Prošel francouzským oknem, zahradou, vyšplhal na zeď a na druhé straně slezl po provazovém žebříku. Na King’s Road si zastavil taxi a nechal se odvézt na nádraží Victoria. Za peníze z Grahamova sejfu si koupil lístek do Říma. Vlak odjížděl za hodinu. Jestli má Wheaton trochu rozumu, bude mít letiště a hlavní železniční uzly pod dohledem.

U stánku si Michael koupil nepromokavý klobouk s širokou střechou a stáhl si ho do čela. Vyšel před nádraží a stoupl si do deště. Pět minut před odjezdem vlaku se vrátil a rychlým krokem zamířil na nástupiště. Nastoupil do vagonu a vyhledal prázdné kupé. Dlouho seděl v polotmě úplně sám, poslouchal rytmický klapot ocelových kol, díval se na svůj obraz zrcadlící se v okně a přemýšlel. Když vlak projel tunelem pod Lamanšským kanálem a uháněl severní Francií k Paříži, upadl Michael do lehkého spánku beze snů.

29 KAPITOLA

LONDÝN

V deset hodin večer ulicemi West Endu tiše předl stříbrný jaguár s uniformovaným řidičem. Vzadu seděl Ředitel a na televizní obrazovce sledoval zprávy stanice ITN. Lehce povečeřel vařené jehněčí v jednom ze svých klubů ve čtvrti Mayfair, kde drtivá většina ostatních členů věřila, že se zabývá, a to velmi úspěšně, investicemi na mezinárodních kapitálových trzích. Koneckonců, do jisté míry tento popis jeho aktivitám i odpovídal. Hrstka lidí ho podezřívala, že kdysi dávno jednou či dvakrát pomohl zpravodajcům k nějakým informacím. Pravdu ovšem znali jen dva členové – ve skutečnosti byl dlouhá léta generálním ředitelem tajné zpravodajské služby, legendárním „C“. Díky bohu, že sloužil za starých dobrých časů, kdy špionáž oficiálně neexistovala a její šéfové měli dost zdravého rozumu, aby nepřipustili, že by se jejich jméno nebo podoba dostala do novin. Představa, že by ředitel MI6 poskytl rozhovor listu The Guardian… Nepředstavitelné kacířství! Šílenství! Ředitel vyznával přesvědčení, že špioni a zpravodajské služby jsou jako krysy a švábi. Lépe je předstírat, že vůbec neexistují. Svobodná společnost tak alespoň v noci lépe spí.

Zprávám dominoval teroristický útok na trajekt z Doveru do Calais. Ředitel pěnil vztekem, i když jeho klidná tvář nevyzařovala nic než znuděné pobouření. Strávil celý život mezi stíny a dokázal se dokonale přetvařovat. Měl úzkou hlavu i trup a boky, na hlavě prošedivělé vlasy původně pískové barvy a bělavé ruce, v nichž vždy držel doutnající cigaretu, která svou délkou jako by vypadla z inzerátu v módním časopise. Oči barvy zimního moře shlížely na svět nad úzkými ústy, z nichž čišela krutost. Žil ve čtvrti St. John’s Wood, sám, jen s chlapcem ze Společnosti, který sloužil jako jeho tělesný strážce, a hezkou dívkou, která pro něj vyřizovala veškeré papírování. Nikdy se neoženil, byl bezdětný a jeho původ halil závoj tajemství. Šprýmaři z tajné služby tvrdili, že ho našli jako zralého muže středního věku plavat v košíku po Temži, oblečeného do šedého obleku s bílými proužky, s vázankou se znakem Královské gardy na krku a s ručně šitými botami na nohou.

Vypnul televizi a díval se oknem na ubíhající noční Londýn. Selhání bytostně nesnášel, ještě více než zradu. Zrada totiž vyžadovala inteligenci a bezohlednost, kdežto selhání pouze hloupost a nedostatek soustředění. Muži, které do akce na trajektu vyslal, dostali k dispozici veškeré zdroje a vybavení potřebné k úspěšnému splnění úkolu, a přesto selhali. Michaela Osbournea je vskutku nutno považovat za silného protivníka, protože má přirozený talent a představivost a je chytrý a vynalézavý. A protože je Osbourne dobrý, jeho vrah bude muset být ještě lepší.

Limuzína zastavila před Ředitelovým domem. Řidič, bývalý příslušník elitní Speciální letecké služby, kterou celý svět zná pod zkratkou SAS jako nejlepší jednotku komandos, jaká existuje, doprovodil Ředitele ke vchodu a přidržel mu dveře. Dívka, jamajská socha čokoládové barvy jménem Dafne, už čekala. Měla na sobě bílou halenku, rozepnutou až k převisu bujného poprsí, a černou sukni dlouhou do poloviny holých stehen. Na ladná ramena jí padaly sluncem pozlacené hnědé vlasy.

„Máte na lince pana Elliotta z Colorada, pane,“ oznámila. Ve slovech zazněla stopa východoindického přízvuku – navzdory tisícovkám liber, které Ředitel utratil za lekce správné výslovnosti a hlasové terapie, aby jí ho zbavil. Uvnitř mayfairské rezidence měl personál povolenou používat v hovoru skutečná jména, protože dům byl pravidelně elektronicky kontrolován na přítomnost odposlechu a vnější stěny s akustickým obkladem představovaly pro směrové mikrofony nepřekonatelnou překážku.

Ředitel zamířil do pracovny a stiskl blikající tlačítko na kombinovaném telefonu černé barvy. Dafne ho následovala a nalila mu do baňaté sklenice na půl palce třicet let staré skotské whisky. Zůstala, i když mluvil do sluchátka, protože mezi nimi neexistovalo žádné tajemství.

„Co se tam stalo?“ chtěl vědět Elliott.

„Pan Awad si přivedl ochranku a stejně tak i pan Osbourne. A ten je navíc zatraceně dobrý.“

„Je tedy nutné ho odstranit. Zejména když uvážíme, co na tom trajektu dnes ráno zjistil.“

„Toho jsem si moc dobře vědom, pane Elliotte.“

„Kdy chcete naplánovat další akci?“

„Co nejdřív,“ odpověděl Ředitel a odmlčel se, aby se napil skotské. „Ale rád bych provedl náhradu. Osbourne je opravdu dobrý, takže jeho protivník musí být ten nejlepší. Chtěl bych tento úkol svěřit Říjnovi.“

„Jenže ten je nekřesťansky drahý.“

„Stejně vysoká je v tomto okamžiku i sázka, pane Elliotte. Nedomnívám se, že teď je ta správná chvíle dohadovat se o jednom nebo dvou milionech, co říkáte?“

„Ne, to není. Máte pravdu.“

„Připravím na Osbournea kompletní materiály a kódovanou elektronickou poštou je pošlu Říjnovi. Jestli se rozhodne tu práci přijmout, hra může pokračovat a předpokládám, že pan Osbourne bude zakrátko eliminován.“

„V to doufám,“ opáčil Elliott.

„Spolehněte se, pane Elliotte. Dobrou noc.“

Ředitel zavěsil. Dafne stála za ním a masírovala mu ramena. „Budete dnes večer ještě něco potřebovat, pane?“

„Ne, Dafne. Jenom se podívám na pár papírů a pak přijdu.“

„Dobře, pane.“

Ředitel pracoval asi dvacet minut a dopil whisky. Pak se podíval na shrnutí událostí na trajektu ve zpravodajství americké satelitní stanice, zhasl televizor a odešel nahoru do obrovské ložnice. Dafne ležela na zádech v posteli, blůzku rozepnutou, jednu nohu přes druhou a na tenký dlouhý ukazováček si namotávala kadeř vlasů.

Ředitel se mlčky svlékl a vklouzl do hedvábného županu. Někteří boháči nacházejí zalíbení v koních nebo automobilech. Ředitel měl svou Dafne. I ona se zatím svlékla, její šaty ležely vedle postele. Lehce si hladila bradavky, bříško, stehna. Uměla dokonale vydráždit každého, i sebe. Ředitel si k ní lehl a přejel jí prstem po linii šíje.

„Chcete něco, můj milovaný?“

„Ne, květinko.“

Ředitelova schopnost milovat se s ženou byla značně narušena. Soudil, že následkem života stráveného uprostřed lží a zrady. Dafne mu sáhla pod župan a uchopila ho do dlouhých úzkých dlaní.

„Vůbec nic?“

„Obávám se, že ne, lásko.“

„Škoda,“ povzdechla si. „Můžu já?“

„Když na to máš náladu…“

„Vy opravdu jste můj malý hlupáček, pane. Chcete mně pomoct, nebo se budete jen dívat.“

„Jenom dívat,“ odpověděl a zapálil si cigaretu. Dafne ostře vydechla, zvrátila hlavu a zavřela oči. V příštích deseti minutách se jí zmocňoval jediným způsobem, jakého byl schopen – očima. Ale po chvíli se jeho mysl odpoutala od dráždivé podívané a věnovala se Michaelu Osbourneovi, nezdařenému atentátu na trajektu a muži s krycím jménem Říjen. Bude to zajímavý souboj a jeden ze soků zemře. Jestli zahyne Osbourne, Společnost přežije a Elliott vydělá své miliardy. Pokud ovšem selže i Říjen… Ředitel se při té myšlence zachvěl. Pracoval dlouho a těžce, a teď má všechno zkrachovat? V sázce je příliš mnoho, investovali příliš mnoho, aby si teď mohli dovolit prohrát.

Znovu se zahleděl na Dafne a viděl, že se na něj dívá přímým, dětsky nevinným pohledem hnědých očí. „Na pár minut jste se ztratil,“ poznamenala.

Obličejem mu projela vlna překvapení. Dafne ho oloupila o staré obranné mechanismy.

„Víte, já se také dívám. Chci se ujistit, že jste se mnou šťastný.“

„Moc šťastný.“

„Je všechno v pořádku, můj milovaný?“

„V naprostém.“

„Určitě?“

„Ano, určitě.“

30 KAPITOLA

KÁHIRA

„Bože můj, tohle je pěkně podělané město.“

Astrid Vogelová stála u francouzského okna otevřeného do chladného zimního soumraku. Pokoj se sice pyšnil malým balkonem s prorezavělým tepaným zábradlím, ale pan Fahmy, recepční, je varoval, že v poslední době vykazují balkony nepříjemnou tendenci padat, takže nedoporučuje si na ně stoupat. Za dva dny, co v hotelu bydleli, třikrát přestala fungovat toaleta a třikrát se objevil mistr Fahmy, v saku a kravatě, vybavený rolí lepicí pásky a cívkou měděného drátu. Vysvětlil, že hotel nezaměstnává údržbáře. Všichni dobří údržbáři teď pracují v Zálivu – v Kuvajtu, Saudské Arábii a Emirátech – pro naftové šejky. Totéž ostatně platí pro učitele, právníky a účetní. Odborníci a bohatí lidé z Egypta utekli. Dnešní Káhira je rozpadající se město rolníků a žádný z nich nemá dostatečnou kvalifikaci, aby opravil porouchaný záchod. V tom okamžiku se splachovadlo jako na povel umoudřilo a v míse zašplouchal proud vody. Recepční se usmál. „Je to spraveno, inšalláh,“ oznámil, i když dobře věděl, že nejpozději zítra se znovu dostaví se svým elixírem života v podobě lepicí pásky a měděného drátu.

Muezinové začali svolávat věřící k večerní modlitbě – nejprve jeden odkudsi z dálky a vzápětí další a další, až se spojili v ohlušující koncert tisíce drsných, megafony zesílených hlasů. Hotel stál hned vedle mešity a minaret jim vyrůstal přímo před oknem. Když ta kakofonie začala za úsvitu, Astrid se probudila tak divoce, že hrábla po pistoli položené na nočním stolku a nahá vyběhla na balkon. Jako přesvědčenou ateistku ji každé náboženství znervózňovalo. V Káhiře ovšem byla víra v boha všudypřítomná.

Obklopovala člověka a snažila se ho pohltit. Nedalo se jí uniknout. Astrid ten problém řešila naprostým pohrdáním. Když muezinové zahájili svůj odpolední rituál, zatáhla Delarochea do postele a vášnivě se s ním pomilovala. Teď naslouchala zpěvavým hlasům jako mořský biolog studující tlumenou ozvěnu zvuků šedých velryb. Vnímala harmonii melodie, jež jí připomínala situaci, kdy jedny housle přehrávají tutéž krátkou sérii tónů, kterou druhé právě skončily. Káhirský kánon, pomyslela si.

Hlasy postupně utichaly, až se večerem nesl jediný ze směru od Gízy a velkých pyramid, a i ten zakrátko umlkl. Astrid zůstala stát u otevřeného francouzského okna, ruce složené na prsou, kouřila egyptskou cigaretu nepříjemně palčivé chuti a usrkávala vychlazené šampaňské – v hotelu došla balená voda a napít se z kohoutku by zabilo i místního buvola, natož člověka. Měla na sobě mužskou džalábíji rozepnutou až k pupku a s vyhrnutými rukávy. Delaroche, který ležel na posteli, sledoval obrysy vypracované postavy, jež prosvítala lehkým plátnem róby připomínající župan. Koupila si ji dopoledne na otevřeném tržišti nedaleko hotelu. Cestou přitahovala neobyčejnou pozornost – světlovlasá, přes metr osmdesát vysoká blondýna v přísně asexuálních ulicích muslimského města. Delaroche si pomyslel, že se dopustil závažné chyby, když ji vzal s sebou ven, ale pak si uvědomil, že v zimě se Káhira hemží turisty ze Skandinávie a urostlou Němku, která si na trhu koupila domorodý oděv, si nikdo nezapamatuje. Kromě toho měl Delaroche procházky pulzujícími ulicemi egyptského hlavního města rád. Vždycky měl pocit, že se ocitl někde jinde – tu na pařížském nároží, tu v římské uličce a krátce nato ve viktoriánském Londýně. Všechno pokrýval nános prachu a stavby se drolily jako Sfinga. Delaroche litoval, že nemůže malovat, ale při této návštěvě mu na jeho koníčka nezbýval čas.

Večerní vzduch profukující oknem voněl pouští, ovšem jen neznatelně, protože se do něj mísily ostatní pachy charakteristické pro Káhiru – shnilé odpadky, prach, spálené dřevo, oslí trus, moč, výfukové plyny milionu automobilů a jedovaté výpary cementárny v Heluanu –, ale byl suchý a chladivý a příjemně Astrid hladil po holé kůži na prsou. Na tvářích se jí usazoval všudypřítomný, jako hladká mouka jemný šedivý prach. Našel si cestu do každé skulinky, pronikl do kufru a mezi stránky knih a časopisů. Delaroche neustále čistil berettu, kterou mu jeho chlebodárci zanechali v bezpečnostní skříňce jedné z káhirských bank. „Pitomý prach,“ vrčel vztekle, když protahoval hlavní naolejovaný hadřík. „Zatracený, pitomý prach.“

Astrid nesnesla okno zavřené – klimatizace nefungovala a mistr Fahmy nenašel ve své kouzelné skříňce nic, čím by ji přiměl k poslušnosti –, ale pokojská jejich apartmá pokaždé utěsnila jako egyptskou hrobku. „Prach,“ vysvětlovala a obracela oči v sloup pokaždé, když Astrid hned po příchodu okno otevírala. „Prosím vás, neotvírejte. Kvůli prachu.“

Navzdory katastrofickému varování pana Fahmyho vyšla na balkon. Dole tlačili muži ucpanou úzkou uličkou odstavený automobil. V Káhiře údajně jezdí milion motorových vozidel a Astrid neviděla jedinou parkovací garáž! Káhiřané byli nuceni vypracovat si speciální – a naprosto šílenou – parkovací taktiku. Prostě a jednoduše nechávali svá auta stát uprostřed ulice. Za hrst zmačkaných piastrových bankovek byli vynalézaví podnikatelé ochotni vaše vozidlo celý den hlídat a posunovat ho sem a tam, aby uvolnili průjezd nebo místo pro dalšího zákazníka. Mnohé ulice v centru byly ovšem zcela neprůjezdné, protože je felláhové změnili na improvizovaná parkoviště. Na protější straně ulice hned vedle mešity se pomalu rozpadala kancelářská budova. Než by dělníci stěhovali nábytek staromódním způsobem po schodech, vyhazovali ho z oken. Dvacet vojáků, mladíků z okolních vesnic, sedělo na bobku před vchodem do domu určeného k demolici a něco si opékalo na malém ohníčku.

„Proč před ten barák postavili vojáky, Jean-Paule?“ zeptala se s pohledem upřeným na pouliční scénu. „Cože?“ křikl Delaroche z pokoje.

Astrid otázku zopakovala hlasitěji. Konverzace v káhirském stylu. Kvůli ohlušující kakofonii z ulic se každý rozhovor podobal vzteklé hádce. Přípravu vraždy Erica Stoltenberga tato skutečnost pochopitelně ztěžovala. Delaroche z bezpečnostních důvodů trval na tom, že o svých plánech budou mluvit výhradně v posteli tváří v tvář, aby mohli šeptat jeden druhému do ucha a nikdo je neslyšel.

„Vojáci mají zabránit chodcům procházet těsně kolem budovy, kdyby se najednou neočekávaně zřítila.“

„Ale jestli se ten barák bez varování zřítí, zahynou pod troskami ti vojáci. To je přece naprostá pitomost.“

„Ne. To je Káhira.“

Do ulice vjela kára tažená oslem, kterého řídil malý zelenooký světlovlasý chlapec v neuvěřitelně špinavých hadrech. Korba vozíku přetékala odpadky. Vojáci si začali z hocha utahovat a házeli oslíkovi kousky chleba. Astrid musela potlačit nezřízenou touhu vytasit pistoli a jednoho z vojáků zastřelit. „Jean-Paule, pojď sem. Rychle,“ zvolala.

„Zabaliti,“ poznamenal Delaroche, když vyšel na balkon.

„Cože?“

„Zabaliti,“ zopakoval. „To znamená sběrač odpadků. Káhira nemá žádnou hygienickou nebo úklidovou službu, organizovaný svoz odpadu tady neexistuje. Dlouhá staletí se odpadky prostě házely na ulici nebo pálily v kotlech pro ohřev vody. V třicátých letech se sem přistěhovali koptští křesťané z jihu. Někteří z nich se stali zabalíny. Nemají žádný výdělek, žijí jen z toho, co nasbírají. Usadili se ve vesnici doslova postavené z odpadu v Mokatamských kopcích na východ od Káhiry.“

„Kristepane,“ vydechla tiše.

„Nejvyšší čas se obléknout,“ řekl Delaroche, ale Astrid zůstala na balkoně a dál pozorovala chlapce a jeho káru s odpadky.

„Nelíbí se mi,“ poznamenala a Delaroche si chvíli nebyl jistý, jestli myslí malého zabalína nebo Erika Stoltenberga. „Je to surový parchant a navíc vychytralý.“

„Když budeš postupovat přesně v plánu, nic zlého se ti nestane.“

„Nedovol mu, aby mi ublížil.“

Podíval se na ni. Zabila více než deset lidí a značnou část života strávila na útěku, a přesto bývala někdy vyděšená jako malá holčička. Pohladil ji po tváři a lehce políbil na čelo.

„Nedovolím nikomu, aby ti ublížil.“

Podívali se přes ulici. Na okraji balkonu v desátém patře zchátralé budovy se kymácel psací stůl. Chvíli tam visel jako cestující držící se zuby nehty zábradlí potápějící se lodi, ale pak se zřítil na ulici a rozbil se na tisíc třísek. Oslík zapřažený do zabalínovy káry sebou škubl leknutím. Vojáci se rozprchli, zaklonili hlavy, začali drmolit arabské kletby a hrozili pěstmi mužům na balkoně.

„Káhira,“ poznamenal Delaroche.

„Bože můj,“ povzdechla si Astrid. „To je ale podělané město.“

*****

Šachta staromódního hotelového výtahu vedla uprostřed točitého schodiště, a protože byl jako obvykle mimo provoz, Astrid a Delaroche museli sejít ze sedmého patra pěšky. Nezničitelný mistr Fahmy, který sloužil v recepci čtyřiadvacetihodinové směny, omluvně pokrčil rameny. „Zítra přijde opravář, inšalláh.“

„Inšalláh,“ přitakal Delaroche s dokonalým káhirským přízvukem, který Fahmy ocenil formální úklonou plešaté hlavy.

V hale panovalo ticho a klid a jídelna zela prázdnotou s výjimkou dvou číšníků v zástěrách, kteří mlčky utírali prach. Delaroche pokládal jídelnu za deprimující místnost a svými dlouhými stoly, zkroucenými porcemi masa a teplým bílým vínem mu připomínala podobná zařízení v Rusku. Astrid se chtěla ubytovat v jednom z velkých hotelů západního stylu, v Intercontinentalu nebo slavném Nil-Hiltonu, ale Delaroche trval na něčem skromnějším a odlehlejším. Hotel Imperial doporučoval průvodce dobrodružněji založeným cestovatelům, kteří chtějí ochutnat ‚opravdovou Káhiru‘. Delaroche ukradl motocykl, malý tmavomodrý skútr, na jakém se s oblibou prohánějí ulicemi Říma mladí Italové. Cítil se trochu provinile, protože věděl, že nějaký egyptský chlapec vykonával tři zaměstnání a dlouhá léta šetřil, než si ho mohl dovolit. Pro Astrid zastavil taxík a dokonale plynulou arabštinou vysvětlil řidiči, kam ji má zavézt. Sám sedl na skútr a vyrazil od obrubníku dříve než taxi.

*****

Zamalek, dlouhý úzký ostrov uprostřed Nilu, který ho obtéká jako hradní příkop, se stal enklávou bohatých obyvatel Káhiry – zbytků aristokracie, mladých zbohatlíků a skupiny elitních západních žurnalistů. Nad pobřežní silnicí se zvedají zaprášené apartmánové obytné domy a nesouhlasně hledí přes řeku na hluk a chaos centra. Pod silnicí vede podél vody nábřeží, kde se do rána promenáduje zlatá mládež Zamaleku. Na severním cípu ostrova leží kriketová hřiště a tenisové kurty sportovního klubu Džazíra, oblíbené místo staré britské elity. V obchodech a buticích Zamaleku můžete slyšet i francouzštinu, kterou sem přinesl Napoleon. Obyvatele ostrova se oblékají podle západní módy, stravují se v restauracích a kavárnách a tancují na diskotékách. Je to jiná Káhira.

Eric Stoltenberg bydlel v devátém, nejvyšším patře budovy v apartmánu s výhledem na řeku. Jeho sousedé si často stěžovali na hlučné večírky i na výmluvné zvuky lidského páření. Každý den večeřel v jedné z nejdražších restaurací na ostrově a po jídle se vždy zastavil v nočním klubu Break Point, kde zahájil pitku a lov na další sexuální kořist.

To vše se Delaroche dozvěděl z materiálů na kompaktním disku.

Break Point se honosil olivrejovaným vrátným, který vpouštěl hosty podle vzhledu nebo společenského postavení stejně jako v nejlepším newyorském klubu. Důležité osobnosti a hezké ženy měly samozřejmě přednost. Eric Stoltenberg spadal do první kategorie, Astrid Vogelová do druhé. Delaroche musel jako atraktivní čtyřicátník bez doprovodu deset minut čekat. Okamžitě zamířil do baru. Arabštinou s káhirským akcentem si objednal pivo značky Stella, egyptské výroby. V nočním klubu s tlumeným osvětlením a závoji kouře ho mohli pokládat za výše postaveného Egypťana.

Zaplatil pivo a otočil se čelem do místnosti, jako obvykle plné. Spoře oděné mladé dívky, které spávají s cizinci, chlapci, kteří dělají totéž, několik exkluzivních, již stárnoucích prostitutek, hrstka dobrodružně naladěných turistů, kteří už nedokázali snést další otravný večer v nudném baru hotelu Hilton. Hezká mladičká Egypťanka ho požádala o tanec. Delaroche zdvořile odmítl. Za okamžik se objevil její anděl strážný, tvrdý chlapík v kožené bundě a těsné košili, která měla zdůraznit kulturistickou postavu. Delaroche mu něco pošeptal do ucha a svalovec okamžitě z baru vypadl s dívenkou v závěsu.

Astrid tančila se Stoltenbergem. Oblékla si jednu z černých sukní, koupených ještě v Londýně, a přiléhavý černý svetřík. Vystupovala pod jménem Eva Tebbeová, původem z bývalého východního Německa; vydávala se za turistku a její němčina nesla zřetelný saský přízvuk. Se Stoltenbergem se seznámila předchozí noci, kdy sem přišla s Delarochem, údajně francouzským spolucestujícím ze stejného zájezdu. Stoltenberg s ní neúnavně flirtoval. Paní Tebbeová se v Káhiře zdrží už jen dva dny a pak odjíždí do Luxoru. Stoltenberg se ji snažil dostat do postele, ale ona odmítla. Její Francouz by se vztekal. Dnes měla přijít sama – proto nechtěl Delaroche tančit a zdržoval se v přítmí baru.

Stoltenberg byl kdysi velmi pohledný muž, ale alkohol a dobré jídlo vykonaly své. Měl břicho, krátce sestřižené ocelově šedé vlasy a ledově modré oči. Oblečený byl celý v černém – černé džínsy, černý rolák, černé kožené sako. Při tanci se k Astrid tiskl a odvážně se jí dotýkal, což se jí, soudě alespoň podle jejího výrazu, velmi líbilo. Po třech skladbách odešli k Stoltenbergovu stolu a živě spolu rozmlouvali.

Po deseti minutách vstali a proplétali se parketem k východu. Stoltenberg přitom vedl Astrid za ruku. Nenápadně se rozhlédla, ale i když svého ochránce spatřila, její oči na něm nespočinuly ani na zlomek vteřiny.

Astrid Vogelová, profesionálka.

Delaroche se jí pozorně zadíval do tváře a neuniklo mu, že je vyděšená.

*****

Eriku Stoltenbergovi se v jeho podnikání očividně dařilo. Jezdil velkým černým mercedesem s řidičem. Otevřel Astrid dveře, obešel auto zezadu a posadil se vedle ní. Luxusní limuzína prosvištěla úzkými uličkami, odbočila na pobřežní silnici a zamířila proti proudu řeky k jihu. Delaroche ji následoval na motocyklu s vypnutými světly a hlavu mu zakrývala přilba s průzorem. Když se blížili ke Stoltenbergovu domu na nábřeží, zpomalil. Přesně jako v Londýně, pomyslel si. Jdi s ním dovnitř, vlez s ním do postele, a jestli to půjde, nechej otevřené dveře. Žádný problém. Ale mercedes náhle zrychlil a kolem apartmánového domu jen projel a nezastavil. Delaroche hlasitě zaklel, přidal plyn a vyrazil za ním.

*****

„Nejmenuješ se Eva Tebbeová,“ prohlásil Stoltenberg, když řidič nečekaně zrychlil. „Jsi Astrid Vogelová, bývala členka Frakce Rudé armády.“

„O čem to sakra mluvíte? Jsem Eva Tebbeová, bydlím v Berlíně a do Egypta jsem přijela jako turistka. Zavezte mě zpátky do klubu, vy zatracený blázne, nebo začnu křičet o pomoc a zavolám policii.“

„Věděl jsem, s kým mám tu čest, pět minut poté, co jsme se potkali. Ten tvůj pitomý saský přízvuk nemohl starého profíka, jako jsem já, oklamat.“

„Jakého profíka? Zavezte mě okamžitě zpátky do klubu!“

„Pracoval jsem pro Stasi, ty idiotská slepice! A měl jsem na starosti právě FRA. Na východě jsi na rozdíl od mnoha svých soudruhů nikdy nežila. Měli jsme k dispozici fotografie a kompletní osobní údaje každého člena FRA, včetně jisté Astrid Vogelové.“

„Jsem Eva Tebbeová,“ opakovala jako zaklínadlo. „Turistka z Berlína.“

„Jeden starý známý mně poslal faxem tuhle fotografii. Teď jsi samozřejmě starší a máš jiné vlasy, ale pořád jsi to ty.“

Stoltenberg sáhl do náprsní kapsy saka a strčil jí snímek před nos. Astrid hleděla z okna. Po mostě přejeli řeku do západní části Káhiry a mířili na jih ke Gíze.

„Podívej se!“ zařval Stoltenberg. „Tak se podívej! Jsi to ty!“

„Nejsem. Prosím vás, nechte mě na pokoji. Vůbec nevím, o čem mluvíte.“

Slyšela, že její hlas začíná ztrácet přesvědčivost. A asi to poznal i Stoltenberg, protože ji hřbetem ruky udeřil přes ústa. Do očí jí vyhrkly slzy a v ústech ucítila krev.

Podívala se na podobenku. Byl to starý identifikační snímek západoněmecké policie. Vyzáblá revolucionářka, jejíž ponurý výraz jako by říkal: „Jak se sakra opovažuješ mě fotit?“ Zježené vlasy ostříhané ve stylu Kurta Vogela, na očích staromódní brýle Kurta Vogela. Vždycky si myslela, že je to přímo hrozná fotka, ale když ji policie vylepila na plakát s oznámením o hledané osobě, stala se rázem sexuálním symbolem radikální levice.

Blížili se k pyramidám, které se před nimi tyčily na pozadí černé modři noční pouštní oblohy. Nízko nad obzorem visel bělostný srpek měsíce a svítil jim jako pochodeň. Kde k čertu jsi, Jean-Paule? zabědovala v duchu. Nedovolím nikomu, aby ti ublížil. Tak to bys měl co nejrychleji něco udělat, drahý, pomyslela si hořce, protože jinak z tebe tenhle chlap udělá lháře. Z nějakého záhadného důvodu jí Stoltenberg dosud neprohledal kabelku ani ji osobně. V kabelce měla malý automatický browning, ale věděla, že v omezeném prostoru zadního sedadla nemá šanci vytáhnout pistoli včas. Nezbývalo jí než čekat, hrát o čas a modlit se k bohu, že Jean-Paul jede tmou za nimi.

Pyramidy zmizely. Odbočili na úzkou nezpevněnou silnici, která se táhla do pouště. „Kam mě to sakra vezete? Jestli se se mnou chcete vyspat, můžeme to udělat hned tady. Nemusíte mě vléct kamsi do pouště a hrát tuhle pitomou hru.“

„Drž hubu!“ okřikl ji a dal jí facku. Mercedes divoce poskakoval ve vyjetých kolejích. „Kdo si tě najal?“

„Nikdo mě nenajal. Nejsem žádná Astrid Vogelová nebo jak jste to říkal. Chci se vrátit do hotelu. Prosím vás, nedělejte to.“

Další úder do obličeje, tentokrát silnější. „Odpověz! Kdo tě najal?“

„Nikdo! Prosím vás, nebijte mě!“

„Co je to za chlapa? Ten tvůj partner, ten Francouz.“

„Jenom takový směšný turista z naší skupiny. Úplná nula.“

„Zabili jste Colina Yardleye v Londýně?“

„Já jsem nikoho nezabila!“

„Ale ano, zavraždili jste ho! Ty a ten tvůj Francouz!“

„Já nejsem žádný vrah! Pracuju pro jeden časopis v Berlíně. Mám na starosti grafiku. Nejsem Astrid Vogelová. Jmenuju se Eva Tebbeová. Prosím vás, vždyť je to úplné šílenství! Kam mě vezete?“

„Někam, kde tě nikdo neuslyší křičet a kde tě nikdo nenajde, až tě zabiju.“Znovu sáhl do náprsní kapsy a tentokrát držel v ruce pistoli. Nadzvedl jí vlasy a přitiskl ústí hlavně ke krku. „Tak ještě jednou. Kdo je ten Francouz? Kdo vás najal?“

„Jsem Eva Tebbeová, grafička a designérka z Berlína.“ Astrid vzpomínala na indoktrinační lekce nováčků FRA. Jestli tě zatknou, nesmíš prozradit ani slovo. Postav se na odpor, nadávej jim, pohrdej jimi, ale nic jim neprozraď. Budou si s tebou hrát jako kočka s myší, vymývat ti mozek, jak to policajti umějí. Nesmějí z tebe nic dostat. V daném případě měla tato doporučení zajisté velmi praktický význam, protože v okamžiku, kdy z ní Stoltenberg dostane pravdu, určitě ji zlikviduje.

Brutálně ji zatáhl za vlasy a pak je pustil. Její kabelka ležela na sedadle mezi nimi. Stoltenberg ji otevřel a prohrabával se obsahem, až našel pistoli. Ukázal jí zbraň jako důkaz její zrady a schoval ji do kapsy saka.

„Ten tvůj Francouz je neopatrný břídil, Astrid. Poslal tě do mimořádně nebezpečné akce. Musel vědět, že jsem pracoval pro Stasi, a mělo mu dojít, že bývalého zabijáka z Frakce Rudé armády pravděpodobně poznám. Musí to být pěkně chladnokrevný hajzl, když nechal ženskou namočit do takové situace.“

Limuzína smykem zastavila na temeni mohutné písečné duny, odkud se otevíral výhled na město roztažené jako gigantický vějíř. Káhira, na jižním okraji poměrně úzká, se na sever k deltě Nilu postupně rozšiřuje a ukazuje k nebi tisícovkami vztyčených prstů minaretů. Astrid uvažovala, který je ten jejich. Ach, jak toužila vrátit se do toho úděsného hotelového pokoje s nefungující toaletou vedle budovy hrozící zřícením!

„Ty toho chlapa zjevně miluješ. Proto jsi kvůli němu ochotná snášet fyzickou bolest. Ale ujišťuju tě, že on k tobě podobné city nechová. Jinak by ti nikdy nedovolil, abys se mnou navázala kontakt. Využívá tě, stejně jako tě využívali ti bastardi z FRA.“

Stoltenberg řekl něco řidiči rychlou arabštinou, jíž Astrid nerozuměla. Řidič otevřel dveře a vystoupil. Stoltenberg jí znovu zavrtal hlaveň pistole do krku.

„No dobře. Zkusím to s tebou ještě jednou.“

*****

Když Delaroche viděl, jak brzdová světla mercedesu krvavě zazářila do tmy, vypnul motor. Setrvačností ujel tiše ještě několik metrů a zastavil. Pak odtlačil motocykl z uježděné cesty a pěšky zamířil k autu. Měsíc kreslil do pouštního písku dlouhé stíny a v dálce šuměla noční Káhira. Dveře automobilu se otevřely a zase zabouchly a Delaroche strnul uprostřed kroku. Kabina zůstala ponořená do tmy – Stoltenberg jako každý zkušený zpravodajec vyřadil vnitřní osvětlení. V měsíčním světle Delaroche viděl, jak řidič s pistolí v ruce obchází a kontroluje terén. Přikrčil se za rozeklané skalisko trčící z písku a čekal, až se řidič přiblíží. Když došel na deset metrů, Delaroche se napřímil a namířil berettu do tmy.

*****

Stoltenberg ji bil. Tloukl ji do obličeje, do hlavy, do prsou. Vycítila, že se mu to začíná líbit. V myšlenkách se přenesla jinam. Vzpomínala na svůj hausbót na Princeznině kanálu a na malé knihkupectví, kde pracovala, a hluboce litovala, že se do jejího života kdy zapletl Jean-Paul Delaroche. Dveře u řidiče se otevřely a zavřely. Ve tmě Astrid siluetu muže za volantem sotva rozeznávala, ale uvědomila si, že to není tentýž člověk, který před chvílí odešel.

Stoltenberg jí znovu tiskl pistoli ke krku. „Čistý vzduch?“ zeptal se arabsky.

Muž za volantem němě přikývl.

„Jalah,“ přikázal Stoltenberg. Jedeme.

Delaroche se otočil a namířil mu berettu do obličeje.

Šokovaný Stoltenberg nestačil zareagovat.

Delaroche stiskl spoušť. Třikrát.

*****

„Mohl mě zabít, Jean-Paule.“

Ležela na posteli v pokoji v hotelu Imperial oblečená do své džalabíje a v šeru si zapalovala jednu cigaretu od druhé. Delaroche ležel vedle ní a rozebíral své pistole. Měla mokré vlasy. Před chvílí se osprchovala a vydrhla si tělo ručníkem, aby ze sebe smyla Stoltenbergovu krev. Otevřeným francouzským oknem vnikl dovnitř větrný poryv a Astrid se zachvěla zimou. Toaleta opět nefungovala. Delaroche zavolal do recepce a požádal, aby jim ji někdo přišel spravit, ale pan Fahmy, strážce tajných znalostí, měl dnes v noci volno. „Bokra, inšalláh,“ řekl recepční. Zítra, děj se vůle boží.

Delaroche se nad jejími slovy zamyslel. Jako profesionál nemohl nic namítat. Eric Stoltenberg měl skutečně spoustu času a řadu příležitostí připravit ji o život. Rozhodl se, že to neudělá, protože z ní potřeboval vytáhnout informace.

„Mohl tě zabít, ale neudělal to, protože ses zachovala naprosto perfektně. Zdržovalas ho a nic jsi mu neřekla. A ani na okamžik jsi nebyla sama. Celou dobu jsem se držel těsně za vámi.“

„Kdyby mě chtěl zabít, nezabránil bys mu v tom.“

„Tahle práce není bez rizika. To snad víš.“

Astrid zazněla v hlavě Stoltenbergova slova. Ten tvůj Francouz je neopatrný břídil. Poslal tě do mimořádně nebezpečné akce.

„Nejsem si jistá, jestli ještě dokážu pokračovat, Jean-Paule.“

„Přijala jsi úkol. Přijala jsi peníze. Teď nemůžeš vycouvat.“

„Chtěla bych se vrátit do Amsterdamu, do svého člunu.“

„Tyhle dveře už jsou pro tebe uzavřeny.“

Provedla opakovanou inventuru svých zranění. Natržený ret, modřiny v obličeji, na pravém prsu vytlačený otisk ruky. Dosud nikdy se neocitla v situaci, kdy byla zcela bezmocná, a vůbec se jí to nelíbilo.

„Nechci zemřít jako zvíře kdesi uprostřed pouště.“

„Já také ne,“ ujistil ji. „A nepřipustím, aby nás něco podobného potkalo.“

„Kam půjdeš, až tahle akce skončí?“

„Jestli to bude možné, zpátky do Brélés. A pokud ne… Karibik.“

„A kam mám jít já, když jsou pro mě dveře do Amsterdamu zavřené?“

Odložil zbraně a překulil se na ni.

„Můžeš do Karibiku se mnou.“

„A co tam budu dělat?“

„Co se ti zlíbí. Nebo vůbec nic.“

„A co budu tobě? Budu ti manželkou?“

Delaroche zavrtěl hlavou. „Ne, manželkou ne.“

„Budou tam jiné ženy?“

Znovu zavrtěl hlavou. „Ne, žádné jiné ženy tam nebudou.“

„Budu taková, jakou mě budeš chtít, ale nesmíš mě ponižovat s jinými ženami.“

„Já bych tě nikdy neponížil, Astrid.“

Políbil ji něžně na ústa, opatrně, aby ji ještě více nerozbolel natržený ret. Rozepnul jí džalabíju a líbal jí prsa a ohavný otisk Stoltenbergovy ruky. Sklouzl níž a vyhrnul jí róbu. Hrůza, kterou před několika hodinami prožila, se rozplývala ve slastných pocitech, jež jí vykouzlil mezi stehny.

„Kde budeme žít?“ zeptala se tiše.

„U moře,“ odpověděl a pokračoval.

„Budeš mi tohle dělat i u moře, Jean-Paule?“

Cítila, jak hlava v jejím rozkroku přikyvuje.

„Budeš mi tohle dělat u moře často, Jean-Paule?“

Ale byla to hloupoučká otázka a Delaroche na ni neodpověděl. Vzala ho za hlavu a silně ho k sobě přitiskla. Chtěla mu říct, že ho miluje, ale věděla, že taková slova mezi nimi nikdy nepadnou nahlas. Potom ležel vedle ní a tlumeně oddechoval.

„Můžeš v noci spát, Jean-Paule?“

„Některé noci jsou lepší než jiné.“

„A vidíš je?“

„Chvíli ano, ale pak zmizí.“

„Proč je zabíjíš právě tak? Proč je pokaždé střelíš třikrát do obličeje?“

„Protože chci, aby věděli, že jsem to já.“

Zavřela oči a odplouvala do spánku.

„Jsi Šelma, Jean-Paule?“

„O čem to mluvíš?“

„Šelma,“ zopakovala. „Z bible. Ďábel. Možná jim necháváš v obličeji znamení, protože jsi Šelma.“

„Lidé, které zabíjím, jsou zlí. Kdybych je nezlikvidoval já, udělal by to někdo jiný. Je to prostě moje práce, nic jiného v tom nehledej.“

„Pro tebe je to víc než práce, Jean-Paule. Je to…“ Odmlčela se a Delaroche si chvíli myslel, že usnula. „Je to umění, Jean-Paule. Ty zabíjíš jako umělec a ty tři kulky do obličeje jsou tvůj podpis.“

„Spi už, Astrid.“

„Počkej, až usnu, Jean-Paule.“

„Počkám.“

Na několik okamžiků zase ztichla, ale pak položila další otázku: „Co bude s Arbatovem, až skončíš?“

„Počítám, že bude muset taky do důchodu,“ odpověděl Delaroche. „Už na to má koneckonců věk.“

„Jsi Ďábel, Jean-Paule?“ vyzvídala Astrid, ale než mohl Delaroche cokoliv říct, tvrdě usnula.

*****

Krátce před východem slunce vylovila z kabelky výstřižek z Le Monde s článkem o vysloužilém ruském diplomatovi, kterého v Paříži zabili pouliční lupiči. Delaroche spal – nebo předstíral že spí. Astrid to nikdy nepoznala.

Vyšla i s výstřižkem na balkon, před kterým je mistr Fahmy tak důrazně varoval, a znovu si ho v našedlém přísvitu svítání přečetla. Možná to nebyl Jean-Paul. Možná ho opravdu zabili pouliční lupiči.

Pod ní se Káhira probouzela k životu. Do uličky vjel další zabalín. Tentokrát to byla dívka navlečená v cárech a ospale pleskala oslíka po zadku prutem. Zaječel muezin. Tisícovka dalších se přidala.

Škrtla zápalku a přidržela ji pod výstřižkem. Papír vzplál. Astrid ho pustila a dívala se, jak padá. Přistál na hromadě odpadků a změnil se v šedavý popel.

31 KAPITOLA

KÁHIRA

Jízda taxíkem z letiště do centra trvala téměř stejně dlouho jako let z Říma. Na listopad panovalo značné horko a otlučený malý fiat postrádal klimatizaci. Michael se opíral na zadním sedadle a pracně se nabádal ke klidu. Věděl, že nervozita by všechno ještě zhoršila. Káhira je jako začarovaný uzel – čím zuřivěji ho rozmotáváte, tím více se zaplétá.

Taxikář pokládal Michaela za bohatého Egypťana, který se vrací z dovolené v Itálii, a neustále drmolil o tom, jak jde všechno od desíti k pěti. Měl na sobě skromný šat a nepěstěný plnovous horlivého vyznavače islámu. Ulice města byly ucpané všemi myslitelnými dopravními prostředky. Osobní auta, autobusy a nákladní automobily, které chrlily do vzduchu oblaka černého kouře ze spálené nafty, povozy tažené osly, motocykly a jízdní kola, chodci. Rozcuchaný a umouněný klučina strčil Michaelovi do obličeje kuře a zeptal se, jestli ho nechce koupit. Řidič ho s hlasitým proklínáním zahnal. Z billboardu vedle silnice se blahosklonně usmívala kolosální tvář egyptského prezidenta. „Však by se nesmál, kdyby tu s námi uvízl v té zácpě,“ zabručel taxikář.

Michael v Káhiře nikdy trvale nepůsobil, ale mockrát město navštívil. Působil jako řídicí důstojník důležitého agenta uvnitř Mukhabaratu, všudypřítomné egyptské bezpečnostní a informační služby. Agent nechtěl podávat hlášení důstojníkovi z káhirské rezidentury, protože jeho zaměstnavatelská organizace měla velvyslanectví i všechny pracovníky CIA pod přísným dohledem, a tak Michael čas od času vklouzl do Egypta v masce obchodníka a vyslechl agenta sám. Ten člověk poskytoval důležité informace o situaci uvnitř radikálních islámských hnutí v Egyptě, který byl nejdůležitějším spojencem Spojených států v arabském světě. Někdy ovšem proudily informace i opačným směrem. Když se Michael dozvěděl o chystaném atentátu na egyptského ministra vnitra, oznámil to svému agentovi. Spiknutí bylo odhaleno a několik členů organizace Gama’at Ismalája skončilo na dlouhá léta za mřížemi. Agent byl následně povýšen a získal tak přístup k ještě důležitějším údajům.

Hotel Nil-Hilton leží na náměstí Tahrír nedaleko řeky. Tahrír znamená v arabštině osvobození a Michael považoval toto náměstí za nejnepřiléhavěji pojmenované místo na světě. Obrovské prostranství bývalo zahlceno provozem až do pozdních nočních hodin. Posledních pět minut se taxík nepohnul ani o milimetr a nesnesitelný jekot houkaček už byl na Michaela příliš. Zaplatil a zbytek cesty ušel pěšky.

Ubytoval se, osprchoval, převlékl a odešel z hotelu. Mukhabarat je pověstný snad nejrozsáhlejším monitorovacím systémem na světě. Sleduje všechno a každého. Michael věděl s naprostou jistotou, že telefon v jeho pokoji je napíchnutý, i když přiletěl do Egypta jako italský podnikatel, který si naplánoval sérii obchodních jednání. Na stanici metra našel volný telefonní automat. Tiše mluvil asi dvě minuty a hlas zesílil jen tehdy, když potřeboval překřičet vlak přijíždějící na vedlejší kolej.

Do setkání zbývaly dvě hodiny a Michael se rozhodl využít je co nejúčelněji. Nastoupil do prvního vlaku metra, dojel na nejbližší stanici a vrátil se. Procházel se. Zašel si do Egyptského muzea. Nechal se vlákat do obchodu, kde turistům nabízeli vonné oleje a esence. Několik jich vyzkoušel a prodavači mu zatím naservírovali čaj a cigarety. Odměnil jejich pohostinnost nákupem malé lahvičky santalového oleje, kterou po odchodu zahodil do nejbližšího odpadkového koše. Byl ‚čistý‘, nikdo ho nesledoval.

Mávl na taxík a usedl dozadu

*****

Káhira – město ztracené elegance. Kdysi se pyšnila mnoha divadly, kinosály a operou, z paláců obklopených zdmi se do teplých nocí linuly tóny komorní hudby. Většina bývalé krásy je ta tam a co zbylo, připomíná svou kvalitou výtisk novin, který dlouho ležel na slunci. Mnohé vily a paláce zejí prázdnotou, budova opery byla stržena, kina páchnou močí. Ale restaurant Arabeska si podržel ducha staré Káhiry jako stařec nad hrobem, který celé dny štrachá po rozlehlém domě nastrojený v obleku a kravatě.

V pozdním odpoledni, tiché přestávce mezi obědem a večeří, byla jídelna téměř prázdná. Michael musel napínat uši, aby zaslechl hluk provozu z ulice, tak dokonale byla restaurace zvukově izolovaná. Jousef Hafez seděl u rohového stolu, daleko od hrstky ostatních hostů. Vzhlédl a usmál se na přicházejícího Michaela dvěma řadami oslnivě bílých dokonale rovných zubů. Vypadal jako egyptská filmová hvězda – urostlý padesátník s prošedivělými hustými vlasy, typ, který přitahuje mladé ženy a vítězí u nich nad mnohem mladšími soky. Michael věděl, že v Hafezově případě zdání neklame.

Objednali si vychlazené bílé víno. Hafez byl sice muslim, ale domníval se, že striktní lpění na islámských zákonech je jen pro ‚blázny a venkovany‘. Přiťukli si a dobrou hodinu vzpomínali na staré časy, zatímco číšníci jim servírovali jeden předkrm ve stylu libanonské kuchyně za druhým.

Konečně přešel Michael k věci. Sdělil Hafezovi, že přijel do Káhiry v osobní záležitosti a doufá, že mu jeho starý kamarád s ohledem na dřívější profesní a přátelské vazby pomůže. Za žádných okolností se však o tom nesmí zmínit svým nadřízeným. Michael mu zaplatí – diskrétně a z vlastní kapsy.

„Můžeš mi koupit oběd a další láhev vína, ale peníze nechci.“

Michael pokynem přivolal číšníka v bílém saku a objednal víno. Zatímco jim doléval sklenice, Hafez mluvil o vynikající pizze, kterou v létě ochutnal v Cannes. Mukhabarat zaměstnával desetitisíce informátorů a vždycky existovala možnost, že k nim patří i číšník, který je obsluhoval. Když odešel, Hafez se zeptal: „Tak co pro tebe mohu udělat, drahý příteli?“

„Potřebuju si promluvit s jistým Erikem Stoltenbergem. Bývalý příslušník Stasi. Žije v Káhiře na volné noze a nechává se příležitostně najímat…“

„Já vím, kdo to je.“

„A víš také, kde bych ho našel?“

„Ano, to taky.“

Hafez položil sklenku a gestem požádal o účet.

*****

Mrtvola ležela spolu se stovkou jiných v teplé márnici, zakrytá šedivou plachtou. Zřízenec měl plášť postříkaný krví. Hafez poklekl vedle těla a ohlédl se na Michaela, aby se ujistil, že je připraven. Michael přikývl a Hafez odhrnul plachtu. Michael se spěšně odvrátil a zalapal po dechu. Oběd z Arabesky se mu přestěhoval z žaludku do krku.

„Kde ho našli?“ zeptal se Michael.

„Vedle pyramid na okraji pouště.“

„Můžu hádat? Vrah ho střelil do obličeje. Třikrát.“

„Přesně tak,“ potvrdil Hafez a zapálil si cigaretu v naději, že kouř potlačí nechutný nasládlý puch mrtvých těl. „Naposledy ho viděli v nočním klubu Break Point na Zamaleku.“

„Znám to tam,“ řekl Michael.

„Tančil s nějakou Evropankou. Vysoká, blond vlasy, pravděpodobně Němka.“

„Jmenuje se Astrid Vogelová, bývalá členka Frakce Rudé armády.“

„Ona ho zabila?“

„Ona ne. Domnívám se, že jenom někomu pomáhala. Pořád ještě nahráváte na video všechny přilétávající pasažéry na káhirském letišti?“

Hafez protáhl koutky úst, jako kdyby ho ta otázka docela pobavila.

„Vadilo by někomu, kdybych se na ně podíval?“

Hafez zakryl mrtvý obličej a vstal. „Jdeme.“

*****

Posadili Michaela do místnosti s videomagnetofonem a televizorem. Dvojice úředníků neslyšně vcházela s novými kazetami a odnášela zkontrolované. Přinesli mu i čaj podávaný v ruském stylu ve sklenici s ozdobným kovovým držadlem. Když mu došla marlbora, dostal egyptské cigarety. Michael začal čtyřiadvacet hodin před vraždou a postupoval pozpátku. Říjen je známý svou puntičkářskou pečlivostí a jistě si akci naplánoval do posledního detailu.

Astrid objevil po půlnoci. Vysoká, vzpřímená, vlasy stažené do uzlu zdůrazňovaly dlouhý nos. Na ženu mohutné ruce jako by se s cestovním pasem potýkaly, když ho podávala celníkovi.

Říjen se objevil pět minut po ní. Muž nevysokého vzrůstu, který nakračoval lehce a pružně jako šermíř. Větší část obličeje mu zakrýval štítek baseballové čapky stažené hluboko do čela, ale Michael viděl dost. Zastavil oba záběry a zavolal Hafeze.

„Tady máš svoje vrahy,“ oznámil Hafezovi, když vstoupil do potemnělé místnosti. „Tohle je Astrid Vogelová, Němka, s níž Stoltenberg tančil v nočním klubu.“

Hafez ukázal na druhý obrázek. „A ten chlap?“

Michael zíral na obrazovku. „Ach bože, jak bych si přál vědět, kdo to je!“

32 KAPITOLA

AMSTERDAM

Delaroche a Astrid se vrátili na hausbót zakotvený na Princeznině kanále za chladného svítání. Delaroche dvacet minut pečlivě obytný člun prohlížel, aby se ujistil, že na ně nečeká nevítaná návštěva, a zkontroloval nástrahy, které by mu prozradily přítomnost vetřelců. Nahlédl do skříněk v chodbičce a vytáhl zásuvky v Astridině ložnici, po kolenou se vsoukal do předního podpalubí. Astrid mu vůbec nepomáhala. Spokojená, že je konečně zase doma na palubě milované Kristy, se složila oblečená na postel a po očku svého společníka pozorovala, jako kdyby se obávala, že mu přeskočilo.

Delaroche se navzdory dlouhému cestování cítil svěží a bdělý. Ráno předchozího dne odletěli z Káhiry do Madridu, když předtím vysvětlili panu Fahmymu, že musí zkrátit svůj jinak velmi příjemný pobyt v hotelu Imperial, protože madam vážně onemocněla. Fahmy vyjádřil obavu, že je z jeho hotelu vyhnala nefungující toaleta, a nabídl dvojici nejlepší apartmá, aby ji přiměl zůstat, ale Delaroche ho ujistil, že příčinou odchodu je voda, nikoliv stávkující sociální zařízení. Z Madridu pak odjeli vlakem do Amsterdamu. Delaroche se celou cestu skláněl nad přenosným počítačem jako velmi zaneprázdněný podnikatel a plánoval další atentát. Astrid vedle něho neklidně poklimbávala a ve snech prožívala znovu ten poslední.

Kanál zase zamrzl a do kabiny Kristy znovu doléhalo veselé hlaholení bruslařů. Astrid si vzala prášek na spaní a zakryla si hlavu polštářem. Delaroche byl příliš rozrušený, aby dokázal usnout, a tak když dopolední slunce rozehnalo mraky, postavil si na přední palubu stojan a maloval, navlečený do tlustého vlněného svetru a rukavic s odstřiženými prsty. Příznivé světlo zářilo na malebnou scénu – bruslaři na kanále, v pozadí domy s vysokými štíty –, a když Delaroche dílo dokončil, domníval se, že nakreslil svůj zatím nejhezčí obraz v Amsterdamu.

Pocítil podivnou touhu, aby jeho práci ocenila i Astrid, ale když sešel do kabiny a chtěl ji probudit, zamumlala ze spaní, že se jmenuje Eva Tebbeová, grafička z Berlína, a prosila ho, aby ji přestal bít.

Delaroche si tedy vypůjčil její kolo a časně odpoledne odjel s počítačem v kufříku přes rameno. Projel amsterdamskými ulicemi, zastavil před telefonní centrálou nedaleko muzea a vešel dovnitř. Vstoupil do boxu, připojil počítač k telefonní lince a chvíli ťukal do klávesnice. Ve schránce ho čekala jedna e-mailová zpráva – na obrazovce vyskočila zmatená změť alfanumerických a grafických znaků. Delaroche zadal heslo a zpráva se změnila ve srozumitelný text.

BLAHOPŘEJEME KE SPLNĚNÍ MISE V KÁHIŘE. PLATBA BYLA TELEGRAFICKY POUKÁZÁNA NA VÁŠ ÚČET. MÁME PRO VÁS DODATEČNÝ ÚKOL. POKUD HO PŘIJMETE, DOSTANETE JEDEN A PŮL MILIONU DOLARŮ, POLOVINU PŘEDEM. POKUD PŘIJÍMÁTE, STISKNĚTE TLAČÍTKO ENTER. PLATBA BUDE AUTOMATICKY POUKÁZÁNA NA VÁŠ ÚČET A DO VAŠEHO POČÍTAČE SE NAHRAJE SOUBOR S BLIŽŠÍMI ÚDAJI O TÉTO AKCI. SOUBOR BUDE SAMOZŘEJMĚ ZAŠIFROVANÝ. ODEMKNETE HO HESLEM, KTERÉ JE SHODNÉ S VAŠÍM KRYCÍM JMÉNEM. POKUD ÚKOL NEPŘIJÍMÁTE, STISKNĚTE TLAČÍTKO ESCAPE.

Delaroche odvrátil pohled od obrazovky a na okamžik se zamyslel. S nabízeným honorářem dosáhne celková částka na jeho účtech pozoruhodné výše a až do smrti mu zajistí bezpečnost a pohodlný život. Dobře však věděl, že úkol nebude prostý rizika. Každý následující atentát bude těžší – smrt Erika Stoltenberga to potvrzovala – a teď po něm žádají další likvidaci. Delaroche také uvažoval, jestli bude Astrid ještě ochotná spolupracovat. Konfrontace se Stoltenbergem v Káhiře ji těžce poznamenala. Současně si však uvědomoval, že její život je už nerozlučně spojen s ním a nejspíš udělá, oč ji požádá.

Stiskl tlačítko ENTER a vysokokapacitním modemem začala do přenosného počítače proudit data. Prohlédl si soubor a zavřel ho. Toho člověka znal, už se s ním jednou setkal.

Schoval počítač do kufříku a vytočil číslo své banky v Curychu. Herr Becker potvrdil, že na klientův účet přišly v poslední době dvě platby – rovný jeden milion a před chvílí dalších sedm set padesát tisíc dolarů. Delaroche bankéře požádal, aby celou sumu převedl na jeho účty na Bahamských ostrovech.

Vyšel z ústředny a zamířil k Astridinu kolu. Zloděj se právě vrtal v zámku. Delaroche ho zdvořile upozornil, že bicykl je jeho. Zloděj ho poslal někam. Delaroche ho kopl do ledvin. Když odjížděl, zloděj se pořád svíjel na zemi a tiše sténal.

*****

Astrid spala až do večera. V nedaleké restauraci vypili kávu a pak se až do večeře procházeli kolem kanálů. Astrid vdechovala svěží čistý amsterdamský vzduch, aby si pročistila plíce, zanesené kouřem a prachem Káhiry. Káva a prášky na spaní jí zjitřily nervy. Když do ní při procházce po nábřeží nechtě narazil jakýsi muž s prošedivělými blond vlasy, Astrid sáhla do kabelky pro pistoli a Delaroche ji musel uklidnit. Objal ji kolem ramen a zašeptal, že si nemá dělat starosti, že to byl jen spěchající chodec…

Najedli se jako vyčerpaní milenci v restauraci u Herengrachtu, kam ji Delaroche zavedl už první večer v Amsterdamu. V Káhiře prakticky nejedla a teď hladově spořádala svou porci i značnou část Delarocheovy. Do tváří, smrtelně bledých únavou a nervozitou, se jí díky jídlu, červenému vínu a nočnímu vzduchu vrátila barva. O další akci ji informoval při dezertu. Její výraz neprozrazoval nic než lehké podráždění, jako kdyby jí Delaroche oznámil, že večer bude muset pracovat chvíli přes čas.

„K ničemu tě nenutím,“ upozornil ji.

„Nechci zůstat sama bez tebe.“

Pomilovali se pod světlíkem kabiny a do uší jim zněly výkřiky bruslařů na Princeznině kanále. Když pak uvolněně leželi vedle sebe, Delaroche se přiznal, že spolu s mladým Palestincem, kterého následně zabil, sestřelil dopravní letadlo nad Long Islandem. Muži, které dostal za úkol zlikvidovat, se podle jeho názoru na atentátu rovněž podíleli nebo znali pravdu o skutečném pachateli. „A kdo tě k té práci najal?“ zeptala se Astrid a dotkla se jeho rtů.

„To opravdu nevím.“

„Ale určitě víš, že tě zabijí, Jean-Paule. Až dokončíš kontrakt, nechají tě zlikvidovat. A mě taky.“

„Toho jsem si vědom.“

„Kam se před nimi schováme?“

„Do našeho domu na pláži.“

„Myslíš, že tam budeme v bezpečí?“

„Těžko říct.“

Zapálila si cigaretu a vyfoukla ke světlíku úzký proužek kouře. Delaroche sáhl pro počítač, zapnul ho a stiskl několik kláves. Pevný disk zavrněl a na obrazovce se objevil obličej tmavovlasého muže.

„Proč musí ten člověk zemřít?“

„Domnívám se, že toho moc ví.“

Objevila se další tvář. Elizabeth Osbourneová.

„Jeho manželka je krásná.“

„Ano.“

„Škoda.“

„Ano,“ souhlasil Delaroche a zavřel počítač.

33 KAPITOLA

SHELTER ISLAND, STÁT NEW YORK

Michael stihl poslední večerní trajekt. Několik minut postál v chladivém vzduchu u zábradlí, ale pak ho vítr a spršky mořské vody zahnaly zpátky do kabiny buicku, který si pronajal na Kennedyho mezinárodním letišti. Z parkoviště u longislandské dálnice zavolal Adrianu Carterovi a informoval ho, že se vrátil do Spojených států. Carter se zajímal, kde se k čertu toulal. Michael odpověděl, že nazítří odpoledne přijde na ústředí a všechno vysvětlí. Když se Carter dožadoval vysvětlení okamžitého, Michael se vymluvil na špatnou slyšitelnost a přerušil spojení. Poslední, co zaslechl, bylo hlasité obscénní proklínání, pro Cartera zcela netypické.

O příď trajektu se tříštily vlny a vodní sprška zasáhla čelní sklo. Michael pustil stěrače. Na druhé straně průlivu blikala světla Cannon Pointu, senátorova sídla na Shelter Islandu. Michael vzpomínal na události posledních týdnů – sestřelení letu 002, smrt Colina Yardleye, útok na letišti Heathrow, Drozdov, Muhammad Awad, Eric Stoltenberg, Astrid Vogelová, Říjen. Jako tóny, které stále nedokázal složit do správné melodie. S jistotou věděl, že za atentáty není odpovědný Meč z Gazy, že je spáchala jiná skupina, případně jednotlivec, a snažila se svalit vinu na palestinskou organizaci. Ale kdo? A proč? Říjen je jenom nájemný zabiják; pokud se do těchto akcí zapojil, pak pouze na příkaz někoho jiného. A totéž platí o Astrid Vogelové – Frakce Rudé armády neměla ani motiv, ani dostatečné zdroje, aby tak rozsáhlou konspiraci naplánovala a provedla. Michael se domníval, že pravdu zná, nebo alespoň její část. Muž s krycím jménem Říjen dostal za úkol likvidaci všech, kdo byli do atentátu na civilní letoun zapojeni.

Převozní loď přistála u Shelter Islandu. Michael nastartoval a vyjel přes rampu na pevninu. Vesnice opuštěná, obchody a viktoriánské domky potemnělé. Michael ujížděl po Winthrop Road tunelem z větví bezlistých stromů a projel okrajem přístavu Dering. V létě býval plný plachetnic, dnes byl až na Athénu, která se přivázaná k molu pohupovala na vlnách valících se od Cannon Pointu, úplně prázdný.

Michael se také domníval, že cílem útoku na trajektu přes kanál La Manche byl on, ne Muhammad Awad. Kdo byl ten člověk v kukle? Říjen? Viděl Října použít zbraň – na vlastní oči tehdy na nábřeží v Chelsea a na videonahrávce – a nezdálo se mu, že by šlo o téhož člověka. Musel ovšem předpokládat, že někomu pořád záleží na jeho likvidaci, a myšlenka, že teď na něho nasadí Října, jednoho z nejlepších atentátníků na světě, se nabízela sama. Bude muset detailně informovat Cartera a Moniku Tylerovou a nic nezamlčet, protože potřebuje jejich ochranu. I Elizabeth všechno řekne, ale ze zcela jiného důvodu. Miloval ji více než cokoliv jiného na světě a potřeboval získat zpátky její důvěru.

Před ním se ze tmy vynořil Cannon Point. Michael zastavil před zabezpečenou bránou, stáhl okénko a vyťukal do panelu přístupový kód. Brána se otevřela a na strážním domku se rozsvítil reflektor. Michael pomalu jel po dlouhé příjezdové cestě vysypané štěrkem. Stádečko jelenů s bílými ocásky, kteří se pásli na povadlém porostu Cannonova rozlehlého trávníku, zvedlo hlavy a neklidně si Michaela prohlíželo. Spatřil kužel světla a zaslechl štěkot psů. Vzápětí se za rohem objevil Charlie, hlídač, který zastával i funkci domovníka, majordoma a tělesného strážce, a kráčel k němu s vrčícími retrievery u nohou.

Michael vypnul motor a vystoupil. V hlavní budově se rozsvítilo a dveře se prudce otevřely. Ve světlém obdélníku Michael viděl siluetu Elizabeth, zabalenou do jednoho ze senátorových starých kabátů. Vyšla před práh a s rukama založenýma na prsou ho upřeně pozorovala. Vítr jí shrnul vlasy do obličeje. Pak k němu několika opatrnými kroky přistoupila a prudce ho objala. „Už mě nikdy neopouštěj, Michaeli.“

„Neboj se, už to neudělám. Bože, je mi to tak líto.“

„Chci si s tebou promluvit. Chci, abys mi všechno řekl.“

„Ano, řeknu ti všechno. Je řada věcí, které musíš vědět.“

*****

Hovořili spolu dlouhé hodiny. Elizabeth seděla na posteli s koleny pod bradou a pohrávala si s nezapálenou cigaretou. Michael neklidně přecházel ložnicí, hned seděl vedle Elizabeth, hned zase stál u okna a hleděl na vlny zálivu. Dodržel slovo a nic nezamlčel a s každým odhaleným tajemstvím cítil, jak z něj opadává napětí. Litoval, že před ní od samého počátku něco tajil. Vždycky se sám před sebou omlouval, že je to pro její ochranu, ale teď si uvědomoval, že to byla jen část pravdy. Na život plný utajování a lží si tak zvykl, že už jinak žít neuměl. Snaha uchovat tajemství za každou cenu je jako zhoubná nemoc. Jeho otec se jí nakazil a jeho matka kvůli tomu hodně trpěla. Michael měl mít rozum a podobné chybě se vyhnout.

Když domluvil, Elizabeth dlouho mlčela. „Co ode mě chceš?“ zeptala se konečně.

„Odpuštění,“ odpověděl. „Odpuštění a pochopení.“

„Máš je mít, Michaeli.“ Vrátila nezapálenou cigaretu do krabičky. „Co tě čeká zítra v Langley?“

„Asi na mě namíří plně nabitou pětačtyřicítku.“

„O čem to mluvíš?“

„Spadl jsem do těžkého průšvihu a možná ho nepřežiju.“

„Nezahrávej si se mnou, Michaeli.“

„Neboj. Pro zneuctěné špiony se vždycky nějaká práce najde.“

„Dobře víš, že peníze nepotřebujeme. Můžeš si přece odpočinout a zbytek života dělat něco normálního.“ Všimla si, jak na něj její slova zapůsobila, a rychle dodala: „Promiň, Michaeli. Já jsem to tak nemyslela.“

„Než odejdu, chci udělat ještě jednu věc. Chci vědět, jak to ve skutečnosti bylo s tím letadlem. Chci zjistit pravdu.“

„Poznáš pravdu a tato pravda tě osvobodí, Michaeli?“

„Tak nějak.“

„Už je pryč?“

„Kdo jestli je pryč?“

„Sára. Už je pryč?“

„Ta především nikdy nikde nebyla.“

„Nevytáčej se, Michaeli, a odpověz.“

„Občas myslím na to, co se jí stalo. Ale nemiluju ji, Elizabeth, a nechci, aby tady teď ležela místo tebe.“

Elizabeth stekla po tváři slza. Utřela si ji a řekla: „Pojď za mnou, Michaeli. Pojď si ke mně lehnout.“

Dlouho mu ležela v náručí a Michael ji objímal, dokud se nepřestala třást. Vzhlédla k němu vlhkýma očima a zeptala se: „Co kdybych ti teď povykládala, drahý, co jsem dneska dělala?“

„Rád si to poslechnu.“

„Oplodnili čtyři vajíčka a dnes ráno mi je implantovali. Pár dní mám zůstat v klidu. Potom mi udělají těhotenský test… No, dál se uvidí.“

Položil jí dlaň na břicho a Elizabeth ho políbila na ústa.

„Michaeli Osbourne, tohle je poprvé za nevím kolik týdnů, co jsem tě viděla se zasmát.“

„Však je to taky za nevím kolik týdnů první dobrá zpráva.“

Elizabeth mu prohrábla prstem vlasy. „Půjdou po tobě?“

„Těžko říct. Když budu ze hry venku, nebudu pro ně představovat žádnou hrozbu.“

„Skončíš s tím zítra? Kvůli mně?“

„Nemyslím, že bych dostal na vybranou.“

„A tato pravda tě osvobodí,“ řekla Elizabeth.

„Amen.“

34 KAPITOLA

KYPR

Malý tryskový letoun značky Gulfstream stál s hučícími motory v osamělé temnotě ranveje. Pilot se jmenoval Roger Stephens a kdysi sloužil jako důstojník leteckých sil Královského námořnictva. Za svou účast ve válce o Falklandy byl vyznamenán vysokým britským řádem. Dnes ovšem pracoval pro dopravní sekci Společnosti. Mechanicky probíral předstartovní kontrolu a lámal si hlavu závažným problémem. Pro následující let mu chyběly nejdůležitější informace – letový plán. Měl ho dostat od cestujících, muže a ženy, až nastoupí. Předpokládal, že půjde o dlouhý let, protože dostal rozkaz naplnit nádrže až po hrdlo.

Za necelou půlhodinu odbočil na vzletovou dráhu černý range rover a se zhasnutými světly zamířil rychle k tryskáči. Řidič zabrzdil u schůdků do letadla, nechal dvojici vystoupit a na plný plyn odjel. Stephens už pro Společnost absolvoval řadu letů a byl za svou práci královsky odměněn. Znal pravidla. Nesměl se pasažérům podívat do tváře a mluvit s nimi. Dokonale mu to vyhovovalo. Společnost a lidé, které zaměstnávala, byli tvrdá cháska a pilot s nimi chtěl mít společného co nejméně.

Cestující nastoupili a usadili se v kabině, kde na ně čekal černý batoh s výstrojí a chladnička bohatě zásobená jídlem a kvalitním vínem. Stephens slyšel otevírání zipu, kovové cvaknutí, s nímž zkušený střelec kontroluje mechanismus automatické zbraně, lupnutí zátky otevírané láhve šampaňského a ženský hlas, který promluvil francouzsky s německým přízvukem.

Za okamžik vstoupil muž do pilotní kabiny a postavil se za Stephense.

„Letový plán,“ oznámil stručně.

Muž mluvil anglicky s přízvukem, který pilot nedokázal zařadit. A to už se mu před očima objevil letový plán spolu s rukou, která svírala berettu s tlumičem.

Stephens převzal arch papíru.

„Zůstanete v kabině a na nás se ani nepodíváte,“ přikazoval Delaroche. „Pokud neuposlechnete, zabiju vás. Dokážu s letadlem přistát. Rozuměl jste?“

Stephens přikývl a po zádech mu přeběhl mráz. Delaroche vyšel z kokpitu a posadil se v kabině pro cestující. Stephens sáhl za sebe, aniž se ohlédl, a zavřel dveře kabiny.

Za okamžik zaburácely motory a gulfstream se vznesl do noci nad Středozemní moře.

35 KAPITOLA

ÚSTŘEDÍ CIA, LANGLEY, STÁT VIRGINIA

Pokaždé, když Michael vstoupil do kanceláře Moniky Tylerové, pomyslel si, že tady by si ochránci přírody určitě přišli na své. Prostorná, vzdušná místnost v sedmém patře nabízela nádherný výhled na stromy podél řeky. Tylerová se vysmála nápadu, že by si měla své hnízdo zařídit úředním nábytkem, a místo něj si přivezla svůj vlastní z bývalé kanceláře v New Yorku – obrovský mahagonový psací stůl, mahagonové knihovničky a mahagonový konferenční stolek obklopený pohodlnými koženými křesly. Na každou volnou plochu rozložila stříbrné a slonovinové cetky a ohavný modrý kovral z vládních skladů nechala zakrýt perskými koberci. Celá jedna stěna byla zasvěcena výhradně fotografiím Moniky Tylerové se slavnými a vlivnými osobnostmi. Tylerová s Jamesem Beckwithem, Tylerová s ředitelem CIA Ronaldem Clarkem, Tylerová s populárním hercem, Tylerová s princeznou Dianou. Ve světě zpravodajských služeb, kde se každý vyhýbá objektivům jako čert kříži, představovala Monika Tylerová vzácnou výjimku.

Když Michael vstoupil, ucítil vůni pražené kávy – vynikající italská nebo francouzská značka – a zaslechl tichou hudbu. Jako druhý se dostavil Adrian Carter a vypadal, jako kdyby trpěl těžkou kocovinou. Zavětřil, nasál vůni kávy a zamračil se. Poslední přišla Monika Tylerová, jako obvykle o pět minut později, následovaná Tydlitákem a Tydlitkem s koženými složkami pod paží.

Usadili se ke konferenčnímu stolku. Tylerová v čele, její poskoci vpravo, Michael a Carter vlevo. Vplula sekretářka s podnosem, na němž přinesla kávu, smetanu a drobné, na první pohled velmi drahé sušenky. Tylerová zahájila jednání tak, že poklepala tenkým zlatým perem na blýskavě vyleštěnou desku stolu.

„Kde je McManus?“ zeptal se Carter.

„Musel v naléhavé záležitosti do Hooverovy budovy v centru,“ informovala ho Tylerová bezbarvým hlasem.

„Nemyslíte, že by se zástupce FBI v protiteroristickém centru měl této schůzky také zúčastnit?“

„FBI se včas dozví vše, co bude potřebovat vědět,“ odsekla Tylerová. „Tohle je vnitřní záležitost Agentury a jako takovou ji budeme projednávat.“

Carter, který nedokázal zakrýt vztek, si zuřivě hryzal nehet na ukazováčku.

Tylerová se zadívala na Michaela. „Po incidentu na trajektu jste dostal rozkaz okamžitě se z Londýna vrátit a hlásit se na ústředí. Ten rozkaz jste neposlechl a místo toho jste odletěl do Káhiry. Proč?“

„Byl jsem přesvědčen, že bych tam mohl získat cenné informace týkající se současného vyšetřování,“ odpověděl Michael. „Rozhodně jsem tam nejel obdivovat pyramidy.“

„Přestaňte ze sebe dělat chytrolína. Už tak vězíte až po uši v průšvihu. Co jste se v Káhiře dozvěděl?“

Michael položil na stůl fotografie, které dostal od Muhammada Awada, a otočil je k Tylerové. „Tohle je Hassan Mahmúd, jehož mrtvolu našli v motorovém člunu u Long Islandu, při svém setkání s jistým Erikem Stoltenbergem v Káhiře několik týdnů před útokem na let 002. Stoltenberg dříve pracoval pro východoněmeckou Stasi v oddělení, které mělo za úkol podporu národně-osvobozeneckého hnutí a gerilových skupin po celém světě. Teď je na volné noze. Než byl Muhammad Awad na trajektu zastřelen, stačil mi říct, že Mahmúd a Stoltenberg byli spolupracovníci.“

„Snímek dvou mužů popíjejících v káhirské kavárně lze těžko považovat za důkaz spiknutí.“

Michael zkrotil vzteklý výbuch. Za svého výstupu k vrcholu si Tylerová dokonale osvojila umění vykolejit oponenta a pomocí nepodstatných námitek nebo pichlavých poznámek mu přerušit tok myšlenek.

„Odletěl jsem do Káhiry, protože jsem si chtěl se Stoltenbergem promluvit.“

„Proč jste tyto informace nepředal panu Carterovi do Centra a nenechal se případem zabývat někoho z káhirské rezidentury?“

„Protože jsem se jím chtěl zabývat sám.“

„No, alespoň jste upřímný. Pokračujte.“

„Než jsem se do Káhiry dostal, Stoltenberga někdo zavraždil.“ Michael položil na stůl fotografii Stoltenbergova rozstříleného obličeje. Carter se otřásl a odvrátil zrak, ale Tylerová zachovala ledový klid. „Byl střelen třikrát do obličeje, stejně jako Hassan Mahmúd a Colin Yardley.“

„A úplně stejně jako Sára Randolphová.“

Michael sklopil zrak, ale pak probodl Tylerovou pohledem.

„Ano, stejně jako Sára Randolphová.“

„A vy jste přesvědčen, že všechny tyto vraždy spáchal jeden a tentýž muž, ano?“

„Jsem si tím naprosto jistý. Je to bývalý zabiják KGB. Krycí jméno Říjen. Rusové ho jako nedospělého mladíka vyslali na Západ. Vybudoval si vynikající krytí. Dnes pracuje jako nájemný vrah, nejdražší a nejschopnější atentátník na světě.“

„A tohle jste se dozvěděl od koho? Od Ivana Drozdova?“

„Přesně tak.“

„A vaše teorie, Michaeli?“

„Podle mě mluvil Muhammad Awad pravdu. Meč z Gazy není za útok na letadlo odpovědný. Má to na svědomí jiná skupina nebo jednotlivec a Meč z Gazy posloužil jenom jako obětní beránek. A teď tato skupina – nebo osoba – najala Října, aby zlikvidoval celý tým, který se na atentátu podílel.“ Michael se odmlčel a pak dodal: „A nakonec bude chtít odstranit i mě.“

„Mohl byste to laskavě vysvětlit?“

„Myslím, že už se mě jednou pokusili zabít – na trajektu při schůzce s Awadem. Plán nevyšel. Obávám se, že to zkusí podruhé. A věřím, že tentokrát tu práci svěří Říjnoví.“

Následovalo dlouhé ticho. Každý rozhovor s Monikou Tylerovou protkávaly odmlky a okamžiky mlčení, jako kdyby stála na jevišti a čekala, až jí nápověda v budce poradí, jak dál.

„Kdo jsou ti oni, Michaeli? Jací oni? Kde jsou? Co jsou zač?“

„To nevím. Někdo sestřelil to letadlo a měl k tomu zatraceně pádný důvod. Podívejte se, co se od té doby stalo. Mírový proces na Středním východě se zhroutil a do oblasti proudí zbraně jako nikdy dříve.“

A oslabený prezident vstal z popela jako Fénix, pomyslel si Michael, podruhé zvítězil ve volbách a jeho země se chystá vybudovat velmi nákladný protiraketový obranný systém.

„Proboha, Michaeli, to snad nemyslíte vážně! Chcete naznačit spojitost…“

„Všechny odpovědi zdaleka neznám. Snažím se vysvětlit, že bychom se měli vážně zamyslet nad možností, že za atentátem mohly stát i jiné zájmové skupiny a podle toho rozšířit oblast pátrání.“

Pak konečně promluvil Adrian Carter: „Když mě Michael seznámil se svou teorií poprvé, domníval jsem se, že střílí pořádně vedle, ale dnes jsem přesvědčen, že jsem se mýlil a on měl pravdu. Domnívám se, že by Agentura měla postupovat podle jeho doporučení.“

Monika Tylerová na okamžik zaváhala. „Ač nerada, musím souhlasit, Michaeli. Ale obávám se, že vyšetřování bude pokračovat bez vašeho přispění.“ Tylerová si dopřála dlouhý doušek kávy. „Získal jste potenciálně cenné informace, ale použil jste k tomu neomluvitelné metody a postupy, které mě, mám-li se vyjádřit otevřeně, u zpravodajce vašich zkušeností nepříjemně překvapily. Bohužel nemám jinou možnost než vás postavit mimo službu. Váš další osud závisí na výsledcích disciplinárního šetření. Je mi líto, ale skutečně jste mi nedal jinou možnost, Michaeli.“

Michael mlčel. Očekával podobný verdikt, ale přesto ho slova Moniky Tylerové šokovala.

„Pokud se týká vašich obav o osobní bezpečnost, buďte ujištěn, že agentura podnikne všechny potřebné kroky, aby ochránila vás i vaši rodinu.“

„Děkuji vám, Moniko,“ utrousil Michael a vzápětí svých slov litoval. Ujištění Moniky Tylerové měla stejně dlouhý život jako sonety psané na hladinu jezera.

*****

Vůz se šoférem přivezl Mitchella Elliotta k domu na California Street krátce po osmé večer. Měl za sebou dlouhý den, jehož většinu strávil na Capitol Hillu přesvědčováním senátorů a poslanců. Elliott se pohyboval v politice dost dlouho, aby věděl, že nadšení má ve Washingtonu nepříjemnou tendenci rychle uvadat a vyprchávat. Sliby prezidentů často umíraly na následky škrtů v nejrůznějších výborech. Než se program národní protiraketové obrany dostane do Kongresu k hlasování, uplyne řada měsíců. V té době už bude tragédie letu 002 jen dávnou vzpomínkou a Beckwithovo druhé funkční období se pomalu nachýlí. Starost o to, aby projekt nezapadl, spočine plně na Elliottových bedrech. Rozházel na Kapitolu miliony dolarů, polovina členů Kongresu mu něco dlužila. Přesto si uvědomoval, že bude muset využít každý gram svého vlivu a fantazie, aby dotáhl projekt do úspěšného konce.

Limuzína zastavila u chodníku před domem. Mark Calahan vystoupil a otevřel dveře. Elliott vešel do domu a zamířil nahoru do knihovny. Nalil si sklenku skotské a odešel do ložnice. Otevřely se dveře koupelny a do místnosti vklouzla žena ve froté županu, vlasy ještě mokré ze sprchy,

Elliott pozvedl zrak. „Nazdar, Moniko, drahoušku. Tak povídej. Jaký jsi měla dnes den?“

*****

„Podceňuje mě,“ prohlásila Monika Tylerová, která ležela v posteli vedle Mitchella Elliotta. „Má mě za idiota. Myslí si, že je chytřejší než já, a já takové lidi prostě nesnáším.“

„Jen ať tě podceňuje,“ chlácholil ji Elliott. „Dopouští se tím fatální chyby, v tomto případě doslova.“

„Dnes jsem musela znovu otevřít vyšetřování. Neměla jsem na vybranou. Osbourneovi se podařilo odhalit řadu podrobností té tvé malé hry.“

„Jenom poškrábal povrch, Moniko. Pod pokličku se nedostane. Víš to stejně dobře jako já. Kromě toho nemá nejmenší možnost dostat do svého zorného pole celkový obraz. Osbourne se ocitl v pasti zrcadlového bludiště.“

„Zná totožnost tvých zabijáků a domnívá se, že ví, proč likvidují určité lidi.“

„Ale netuší, kdo stojí v pozadí, a nikdy to nezjistí.“

„Musela jsem po nich vyhlásit mezinárodní pátrání, Mitchelli.“

„Kdo má v Langley pod palcem rozdělovník?“

„Všechny výsledky jdou na můj stůl a teoreticky je nikdo jiný v baráku neuvidí. McManuse jsem poslala domů, takže FBI tápe v naprosté tmě.“

„A Michael Osbourne ani nepostřehne, z které strany to schytal. Dobrá práce, Moniko. Zasloužíš pořádnou prémii.“

„Abych byla upřímná, myslela jsem teď na něco jiného.“

PROSINEC

.

36 KAPITOLA

SEVERNÍ KANADA

Nad Davisovou úžinou klesl pilot na výšku, kde je nemohly odhalit radary, a zakrátko přistál na rovném, signalizačními světly vyznačeném úseku opuštěné silnice na pobřeží Hudsonova zálivu. Delaroche s nylonovým ruksakem na zádech a Astrid s rukama přitisknutýma k obličeji, aby se chránila před krutým ledovým arktickým větrem, sestoupili po schůdkách. Stephens nechal motory běžet, a sotva pasažéři poodešli do bezpečné vzdálenosti, letoun se znovu rozběhl po silnici a vznesl se do svěžího kanadského rána.

V zatáčce na ně čekal černý range rover s kompletní zimní výbavou pro dvě osoby – batohy, sněžnice, boty, prošívané bundy a dehydrované potraviny – a balíčkem s detailními instrukcemi pro další postup. Nastoupili a zabouchli dveře, aby dovnitř nemohl mráz. Delaroche otočil klíčkem v zapalování. Motor zasténal, rozkašlal se a ztichl. Delarocheovi se sevřelo srdce obavou. Letadlo pryč. Zůstali odkázaní jen sami na sebe. Jestli se mu nepodaří nastartovat, dlouho nepřežijí.

Znovu otočil klíčkem a tentokrát motor chytil. „Díky bohu,“ zašeptala Astrid, z níž se na okamžik stala typická Němka.

„Myslel jsem, že jsi přesvědčená komunistická ateistka,“ poznamenal Delaroche kousavě.

„Sklapni a raději pusť topení.“

Delaroche poslechl a pak otevřel balíček a snažil se přečíst instrukce. Marně. Vytáhl z náprsní kapsy bundy půlměsíčkovité brýle na čtení a nasadil si je na nos.

„Ještě jsem tě s brýlemi neviděla, Jean-Paule.“

„Nerad je nosím před jinými lidmi, ale někdy se tomu bohužel nevyhnu.“

„Vypadáš v nich spíš jako profesor než jako profesionální zabiják.“

„O to mi právě jde, lásko.“

„Jak můžeš být ve své profesi tak úspěšný, když pořádně nevidíš?“

„Protože své oběti nečtu, ale střílím. Kdyby měly na čele něco napsané, potřeboval bych brýle.“

„Prosím tě, Jean-Paule, jeď už, nebo za chvíli zmrznu jako rampouch.“

„Než vyrazím, musím zjistit kam.“

„To si vždycky nejdřív přečteš návod k použití?“

Tázavě se na ni zahleděl, jako kdyby se ho její otázka trochu dotkla.

„Ale jistě že ne,“ odpověděla si Astrid sama. „Proto jsi tak zatraceně dobrý ve všem, co děláš. Jean-Paul Delaroche, metodický člověk.“

„Všichni máme své slabůstky,“ poznamenal Delaroche a odsunul instrukce. „A já se ti kvůli těm tvým neposmívám.“ Zařadil rychlost.

„Kam jedeme?“ zeptala se Astrid.

„Do Vermontu.“

„Je to blízko naší pláže?“

„Moc ne.“

„Škoda.“ Astrid zavřela oči. „Vzbuď mě, až tam dojedeme.“

37 KAPITOLA

WASHINGTON, D.C.

První den Michaelova vyhnanství byl strašný. Za svítání ho budík vyhnal do sprchy a než si uvědomil, že nemá kam spěchat, už otočil kohoutkem. Sešel do kuchyně, připravil Elizabeth toast a kávu a zanesl jí snídani do ložnice. Elizabeth pojedla v posteli a přečetla si noviny. Za půl hodiny již odcházela do práce, oblečená v kostýmu a vybavená dvěma kufříky a dvěma mobilními telefony. Michael stál u okna, a když mával za odjíždějícím stříbrným mercedesem, připadal si jako pitomec. Ještě propínací pletenou vestu a dýmku a obrázek by byl úplný.

S novinami byl brzy hotov a pokusil se začíst do knihy, ale nedokázal se na stránky soustředit. Aby nějak rozumně využil čas, zkontroloval zámky na všech dveřích a vyměnil baterie v poplašném systému. Zabil tak dvacet minut. V deset se dostavila Maria, hospodyně peruánského původu, a proháněla ho z pokoje do pokoje se svým neobyčejně výkonným vysavačem a bezpochyby silně toxickou leštěnkou na nábytek. „Dnes máme nádherně, seňore Migueli,“ křikla na něj španělsky – Maria s ním mluvila jen svou mateřštinou –, aby přehlušila řev průmyslového vysavače. „Měl byste si zajít ven a ne prosedět celý den doma.“

Michael pochopil, že ho jeho vlastní služebná de facto propustila. Zašel nahoru, oblékl si nylonovou soupravu, nazul tenisky a sešel zpátky do haly. Maria mu strčila do ruky papír se soupisem čisticích prostředků, které potřebovala přinést z obchodu. Michael zastrčil seznam do kapsy a vyšel hlavním vchodem do ulice.

Na počátek prosince panovalo vskutku příjemné počasí, jedno z těch teplých odpolední, kdy se Michaelovi zdálo, že na světě neexistuje krásnější místo k bydlení než Georgetown. Průzračně čisté nebe, svěží vzduch s vůní kouře ze spáleného dřeva. Ulici pokrýval koberec spadaného žlutého a červeného podzimního listí, které Michaelovi šustilo pod nohama, když se lehkým klusem rozběhl po dlážděném chodníku. Instinktivně nahlížel do oken zaparkovaných automobilů a kontroloval, zda někdo nesedí uvnitř. Na rohu stála dodávka s emblémem virginského velkoobchodu s kuchyňskými potřebami. Michael si uložil do paměti jméno firmy a státní poznávací značku; později si telefonicky ověří, že šlo skutečně o služební vozidlo.

Seběhl po svahu na M Street a zamířil k mostu Key. Hladinu řeky čeřily poryvy větru. Vpravo mizel silný proud za zátočinou, vlevo se rýsovalo washingtonské nábřeží – komplex Harbor Place, budova Watergate a za ní Kennedyho centrum. Na virginském břehu Potomaku se ohlédl přes rameno, jestli ho někdo nesleduje. Sto metrů za ním klusal štíhlý muž s baseballovou čepicí na hlavě.

Michael podstatně zrychlil. Minul Rooseveltův ostrov a po hustém trávníku běžel souběžně s George Washington Parkway. Klusem vyběhl na most Memorial Bridge a znovu se ohlédl. Muž v baseballové čepici udržoval stejnou vzdálenost. Michael se zastavil a zahájil sérii protahovacích cviků, přičemž sledoval stezku pod mostem. Běžec pokračoval proti proudu řeky na jih směrem k vnitrostátnímu letišti. Michael se znovu rozběhl.

V příštích dvaceti minutách viděl dalších šest sportovců v baseballových čepicích a tři z nich odpovídali postavou Říjnovi. Uvědomoval si, že je ustrašený a nervózní. Do Georgetownu se vracel ostrým klusem. Zastavil se v jídelně Booeymongers, oblíbeném podniku studentů z nedaleké univerzity, a objednal si kávu v papírovém kelímku. Cestou po N Street ji pomalu dopil a vešel do domu. Osprchoval se, převlékl a znovu vyšel na ulici. Z auta zavolal radiotelefonem Elizabeth do kanceláře.

„Odjíždím do Langley,“ oznámil. „Potřebuju si zařídit pár maličkostí.“ Na lince zavládlo na okamžik ticho a pak Michael dodal: „Neboj se, Elizabeth, nezmeškám. Dnešní odpoledne si nenechám ujít za nic na světě.“

„Děkuji, Michaeli.“

„Tak zatím. Za pár hodin se uvidíme.“

Michael přejel most a odbočil na George Washington Parkway. Tuto cestu absolvoval už nejmíň tisíckrát, ale když dnes odjížděl na ústředí, aby si vyklidil stůl, vnímal okolí, jako by ho viděl poprvé. Za silnicí se táhly vzrostlé majestátní topoly, ze skalnatých kopců Virginie se stékaly přítoky Potomaku a razily si cestu strmými útesy tyčícími se nad řekou.

U hlavní brány vyťukal strážný Michaelovo identifikační číslo do počítače, zamračil se, ale milostivě ho propustil dál. Když Michael kráčel ostře nasvětlenými chodbami ke kancelářím protiteroristického centra, cítil se jako nakažený leprou. Nikdo ho neoslovil, všichni se mu vyhýbali pohledem. Zpravodajská komunita je vysoce organizované společenství a jakmile se jeden jeho příslušník nakazí, ostatní se drží zpátky, aby nemoc také nechytili.

Michael otevřel dveře, vešel do ztichlého ‚kravínu‘ a zamířil ke svému stolu. Celou hodinu se prohrabával obsahem zásuvek, přebíral spisy a předměty a odděloval osobní od služebních. Před týdnem ho veřejně oslavovali a vynášeli do nebe za zásah na letišti Heathrow, dnes se cítil jako střelec, který zahodil vyloženou šanci na vítězný gól. Občas k němu někdo přistoupil, položil mu ruku na rameno a zase se rychle vytratil – ale nikdo s ním slovo nepromluvil.

Když odcházel, nahlédl do místnosti Adrian Carter a gestem pozval Michaela k sobě do kanceláře. Zavřel za sebou a podal mu plochou krabici v dárkovém obalu.

„Myslel jsem, že jsem mimo službu jen dočasně, než skončí vyšetřování,“ poznamenal Michael, když balíček převzal.

„To je pravda, ale přesto jsem ti to chtěl dát.“ Se sklopenýma očima vypadal Carter ještě zasmušileji než jindy. „Ale otevři si to až doma. Někteří lidé tady by tento druh humoru nepochopili.“

Michael mu potřásl rukou. „Díky za všechno, Adriane. Ještě se uvidíme.“

„Jasně. A dávej na sebe pozor, Michaeli.“

Michael vyšel z budovy na parkoviště ke svému vozu. Carterův dárek uložil do kufru, usedl za volant a odjel. Když projížděl bránou, uvažoval, jestli se kdy vrátí.

*****

S Elizabeth se Michael sešel v areálu lékařské fakulty Georgetownské univerzity. Nechal zřízence, aby mu zaparkoval jaguár, a výtahem se vyvezl k ordinaci Elizabethina lékaře. V čekárně manželku nenašel a na okamžik se mu sevřelo srdce leknutím, že zase zmeškal schůzku, ale to už Elizabeth vstoupila s oběma kufříky v rukou a políbila ho na tvář.

Sestra je odvedla do ordinace a nechala na stole župan. Elizabeth si rozepnula halenku a sukni. Když pozvedla zrak, všimla si, že na ni Michael upřeně hledí.

„Zavři oči.“

„Abych byl upřímný, myslel jsem na to, že zamknu dveře.“

„Ty zvíře!“

„Díky.“

Elizabeth se svlékla, vklouzla do županu a posadila se na stůl. Michael si zatím hrál s knoflíky ultrazvukového vyšetřovacího přístroje.

„Mohl bys toho nechat?“

„Promiň. Jsem trochu nervózní.“

Do ordinace vstoupil lékař. Připomínal Michaelovi Cartera – ospalý, neupravený, na tváři výraz permanentní znuděnosti. Se svraštělým čelem pročítal Elizabethiny záznamy, jako kdyby váhal mezi kuřetem kung pao a lososem na grilu.

„Výsledky testů vypadají dobře,“ poznamenal. „Dokonce velmi nadějně. Co kdybychom se podívali na sonogram?“

Vyhrnul Elizabeth župan, potřel jí břicho lubrikačním želé, položil jí na kůži sondu přístroje a začal jí pohybovat všemi směry.

„Tak tady to máme.“ Poprvé od svého příchodu se lékař usmál. „Tohle je, dámy a pánové, nádherně zahnízděné vajíčko.“

Elizabeth se rozzářila jako sluníčko. Natáhla paži k Michaelovi a pevně mu sevřela ruku v dlani.

Doktor ještě chvíli manipuloval sondou. „A copak? Tady je druhé, stejně krásné.“

„Bože můj,“ vydechl Michael.

Lékař vypnul přístroj. „Oblečte se a přijďte za mnou do kanceláře. Musíme si promluvit o několika maličkostech. A blahopřeju vám,“ dodal.

*****

„Ještě že si nemusíme pořizovat větší dům,“ pochvaloval si Michael, když následoval Elizabeth nahoru do ložnice. „Osmipokojovou rezidenci jsem vždycky považoval za zbytečně velkou pro dva lidi.“

„Michaeli, prosím tě, nemluv tak. Je mi přes čtyřicet, tedy vysoce rizikový věk. Ještě zdaleka nemáme vyhráno.“ Lehla si na postel. „Umírám hladem.“

Michael se položil vedle ní. „Pořád musím myslet na to, jak jsi měla celé břicho natřené tím lubrikantem…“

„Odstup, Satane.“ Políbila ho. „Slyšels doktora. Několik dní mám ležet a v klidu odpočívat. Teď jsem v nejzranitelnější fázi těhotenství.“

„Proti tomu nemohu nic namítat.“ Znovu se políbili.

Michael se zvedl z postele a sešel do kuchyně. Připravil Elizabeth sendvič z krocaního masa a švýcarského sýru a nalil ji sklenici pomerančového džusu. Položil svačinu na tác a zanesl ji do ložnice.

„Na takovou péči bych si dokázala rychle zvyknout,“ podotkla Elizabeth a zakousla se do obloženého chleba. „Jak to šlo dnes v práci?“

„Zřejmě mě prohlásili za nedotknutelného. Připadal jsem si jako malomocný.“

„Neříkej. Opravdu to bylo tak zlé?“

„Ještě horší.“

„Kdo ti to dal?“ zeptala se a ukázala na dárkový balíček.

„Carter.“

„Neotevřeš si to?“

„Říkal jsem si, že bez další psací soupravy ještě chvíli přežiju.“

„Ukaž.“ Elizabeth si ukousla pořádné sousto a roztrhla ozdobný papír. Pod obalem se objevila plochá hranatá krabice a v ní svazek dokumentů označený razítkem PŘÍSNĚ TAJNÉ.

„Myslím, Michaeli, že by ses na to měl podívat.“

Michael si papíry vzal a rychle je prolistoval.

„Co je to?“

Michael pozvedl zrak od písemností.

„Materiály Ústřední zpravodajské služby o zabijákovi KGB, který používá krycí jméno Říjen.“

38 KAPITOLA

HRANICE MEZI KANADOU A SPOJENÝMI STÁTY

Delaroche čekal na první světlo. Našel odlehlou mýtinu uprostřed lesů nedaleko hlavní silnice jižně od Montrealu, vzdálenou necelých pět kilometrů od hranice. Astrid spala vzadu, schoulená pod silnou vlněnou dekou. Prosila ho, aby občas zapnul topení, ale Delaroche odmítl, protože nechtěl startovat motor a způsobovat zbytečný hluk. Pohladil spící Astrid po rukou. Měla je studené jako led.

V půl sedmé vstal, nalil si z termosky kávu a připravil misku instantní kaše. Astrid vystoupila z auta o deset minut později, zabalená do prošívané bundy, na hlavě vlněnou čepici. „Dala bych si trochu kávy, Jean-Paule,“ požádala, když dojedla zbytek kaše.

Delaroche uložil potřebné vybavení do dvou menších batohů. Lehčí podal Astrid a sám si ponechal ten druhý. Berettu si zastrčil vpředu za opasek kalhot a pak pečlivě prohledal automobil, aby se ujistil, že po sobě nezanechali nic, co by mohlo napomoci jejich identifikaci. Range rover nechají na místě, na americké straně hranice je má čekat jiné vozidlo téže značky.

K přechodu horského hřebenu nad Champlainovým jezerem potřebovali dobrou hodinu. Mohli sice hranici překročit i po zamrzlé hladině jezera nebo těsně při břehu, ale Delarocheovi se pohyb otevřeným terénem vůbec nezamlouval. Součástí vybavení, které v range roveru našli, byly i sněžnice, ale Delaroche je nechtěl použít a spolehl se na solidní pohorky, protože vrstva sněhu byla nevysoká a navíc umrzlá. Astrid namáhavě stoupala a pak sestupovala po hustě zalesněných svazích. I za optimálních podmínek byla vždy trochu neohrabaná a toporná, její dlouhé tělo nebylo stavěno pro pohyb v zimních horách. Při sestupu uklouzla a sjela několik metrů po zádech, než se zastavila o strom.

Delaroche nedokázal přesně určit, kdy opustili kanadské území a vstoupili na půdu Spojených států. Žádné výstražné tabulky, žádný plot, nikde neviděl ani elektronické zabezpečovací nebo sledovací zařízení. Jeho zaměstnavatelé vybrali pro přechod vskutku správný úsek hranice. Delaroche vzpomínal na noc před dlouhými lety, kdy jako nezkušený mladík přešel z Československa na Západ do Rakouska v doprovodu dvou agentů KGB. Vzpomínal na teplou noc, ostnaté dráty, elektrické osvětlení a těžký zápach chlévské mrvy, který se vznášel ve vzduchu. Vzpomínal, jak pozvedl zbraň a zastřelil své společníky. I teď, kdy kráčel mrazivým vermontským ránem, přivřel při té vzpomínce oči – tehdy poprvé na rozkaz připravil jiného člověka o život.

Ten rozkaz vydal Vladimír. Označit Vladimíra za řídicího důstojníka by zdaleka nevystihovalo situaci. Vladimír představoval pro Delarochea celý svět. Byl mu vším – učitelem, knězem, mučitelem, otcem. To Vladimír ho naučil číst a psát. Učil ho cizím jazykům a dějinám. Naučil ho základy špionážního řemesla. A také zabíjet. Když nastal čas odejít na Západ, Vladimír ho předal Arbatovovi jako otec, který svěřuje své dítě do péče příbuzným. Poslední jeho příkaz zněl zabít doprovod. Ten čin se Delarocheovi stal zdrojem mimořádně důležitého poznání. Od toho okamžiku nikdy nikomu nevěřil, zejména nikomu ze své vlastní organizace. Když dospěl a zmoudřel, pochopil, že právě tohoto cíle chtěl Vladimír svým rozkazem dosáhnout.

Po sestupu z hor je přivítal méně náročný terén. Delaroche pomocí mapy a kompasu určoval směr a mířil k okraji vesnice Highgate Springs, asi tři kilometry jižně od hranice. Pod skupinkou borovic na okraji zasněženého kukuřičného pole na ně čekal zaparkovaný druhý range rover. Delaroche uložil batohy s výstrojí na zadní sedadlo a oba nastoupili. Tentokrát motor chytil hned napoprvé.

Delaroche opatrně ujížděl po dvouproudové silnici. Astrid, vyčerpaná namáhavým pochodem, okamžitě upadla do hlubokého spánku. Za čtyřicet minut dojel Delaroche k mezistátní dálnici číslo 89 a zamířil na jih.

39 KAPITOLA

WASHINGTON, D.C.

„Proč by ti měl Adrian lhát, pokud se týká Října?“

Michaelovi se Elizabethina otázka zdála podivná. Jako dítě, které se poprvé vyptává na sex, pomyslel si. Jejich nová vzájemná otevřenost mu byla dosud cizí a necítil se ve své kůži, když s manželkou bez zábran probíral profesní záležitosti. Přesto se mu to líbilo. Kdyby se Elizabeth nerozhodla pro právnickou kariéru, mohla se stát díky své inteligenci a uzavřené povaze vynikající zpravodajskou agentkou.

„Všechny výzvědné služby se řídí principem, že každý pracovník je zasvěcen jen do toho, co potřebuje vědět. Argument by mohl znít tak, že jsem o Říjnově existenci vědět nemusel, a proto mi o ní nikdo neřekl.“

„Ale vždyť zavraždil Sáru přímo před tvýma očima! Komu už mělo být dovoleno podívat se, co na něj Agentura má, když ne tobě?“

„Správná připomínka, ale zpravodajským důstojníkům jsou pořád utajovány nejrůznější informace ze všech možných i nemožných důvodů.“

„Sovětský svaz je přece dávno mrtvý a pohřbený. Proč by měly být tyto materiály stále tajné?“

„My zpravodajci se jen neradi vzdáváme svých mrtvých. Nic nemají výzvědné služby tak v lásce jako pěknou hromádku zbytečných a neužitečných tajemství.“

„Třeba někomu na utajení těchto dokumentů hodně záleželo.“

„Ta možnost mě také napadla.“

Michael zastavil před budovou listu Washington Post na Patnácté ulici. Tom Logan, redaktor, pro kterého pracovala Susanna Daytonová, požádal Elizabeth o schůzku. Michael chtěl původně počkat v autě, ale teď se zeptal: „Vadilo by ti, kdybych šel s tebou?“

„Vůbec ne. Ale měli bychom si pospíšit. Jdeme pozdě.“

„Kde se s ním máš setkat?“

„V jeho kanceláři. Proč?“

„Ale nic. Jenom nemám nijak v oblibě uzavřené prostory.“

„Nech toho, Michaeli! Tady přece nejsme ve Východním Berlíně.“

Ale to už Michael vytáhl mobilní telefon. „Jakou má linku?“

„Padesát šest osmdesát čtyři.“

Telefon zvedla Loganova sekretářka. „Tady Michael Osbourne. Mohl bych prosím mluvit s panem Loganem?“

Vzápětí se ozval Logan: „Nazdar, Miku.“

„Čekáme s Elizabeth dole. Měl byste něco proti tomu, kdybychom změnili místo schůzky?“

„Jasně že ne.“

„Sedíme na Patnácté ulici. Stříbrný jaguár.“

„Za pět minut jsem u vás.“

Michael odložil telefon a Elizabeth se zeptala: „V čem je problém?“

„Znáš ten pocit, kdy se ti zdá, že se na tebe někdo dívá?“

„Jistě.“

„No, já ho mám právě teď. Nemůžu toho člověka najít, ale vím, že tady někde je.“ Michael se zahleděl do zpětného zrcátka. „Na své instinkty se mohu spolehnout,“ poznamenal nepřítomně, „a naučil jsem se jim věřit.“

O pět minut později vyšel ze dveří budovy Postu Tom Logan, nevysoký muž s holým temenem, lemovaným kolárkem dlouhých prošedivělých vlasů, které mu teď vítr bujně rozcuchal. Kabát nechal v kanceláři a před chladem ho chránil jen šátek kolem krku. Ruce zastrčil do kapes pomačkaného šedého flanelového saka. Posadil se na zadní sedadlo a vyhrkl. „Počasí v tomhle městě přímo miluju. Včera dvacet stupňů, dnes sotva nad nulou.“

Michael rázně šlápl na plyn a jaguár vyrazil od obrubníku a zařadil se do hustého provozu v centru Washingtonu. Logan si spěšně zapnul bezpečnostní pás a sevřel opěrku.

„Čím se živíte, Miku?“

„Prodávám počítačové systémy velkým zahraničním společnostem.“

„Ach, to musí být zajímavá práce.“

Michael odbočil vlevo na M Street a ujížděl západním směrem. Na další křižovatce uhnul doprava na New Hampshire, projel přes Dupont Circle a stále vyšší rychlostí se řítil na západ po Massachusetts Avenue. Zkušeně měnil jízdní pruhy a věnoval větší pozornost zpětnému zrcátku než provozu před sebou.

Tou dobou již Logan málem vytrhl opěrku ze zadních dveří. „Nějak mi uniklo jméno firmy, pro kterou pracujete, Miku.“

„To proto, že jsem vám ho neřekl. A mám raději, když mně lidé říkají Michaeli, Tome.“

Elizabeth se otočila a dlouze se zadívala přes rameno do ulice za nimi. „Viděl jsi někoho?“

„Jestli nás někdo sledoval, už jsme ho ztratili.“

Michael zpomalil a zařadil se poslušně do proudu. Logan pustil opěrku a uvolnil se.

„Prodavač počítačů. To se mi snad zdá,“ ulevil si.

*****

Toho dne měl sledování Elizabeth Osbourneové na starosti Henry Rodriguez. Marnou štvanici přerušil již na M Street. Michael Osbourne, zkušený zpravodajský agent, byl vycvičen tak, aby dokázal rozpoznat, že je pod dohledem, a jistě by si nejpozději za několik minut všiml, že má v patách dodávku z čínské restaurace. Rodriguez zajel k chodníku a zatelefonoval Marku Calahanovi do operační centrály v Kaloramě.

„Bez nejmenších pochyb se pokoušel setřást stín,“ ohlásil Rodriguez. „Kdybych se ho držel, zmerčil by mě.“

„Správné rozhodnutí. Vrať se do Georgetownu a počkej, až se zase ukážou.“

Calahan zavěsil a odešel do knihovny informovat Elliotta o vývoji situace.

„Logan určitě potřebuje pomoc,“ prohlásil Elliott. „Proč by se s ní jinak scházel?“

„Mohla by nám hodně uškodit. Možná bychom měli trochu utáhnout šrouby.“

„Souhlasím. Myslím, že je načase, aby se Henry vrátil ke své staré práci.“

„Počítám, že se mu nebude moc líbit dělat zase domovníka. Má pocit, že ho diskriminujeme kvůli jeho hispánskému původu.“

„Když se mu to nelíbí, ať si stěžuje u Ligy pro práva menšin. Platím mu dost na to, aby dělal, co se mu řekne.“

Calahan se usmál. „Zajisté, pane Elliotte.“

*****

Michael našel volné místo k parkování na East Capitol Street. Z kufru vylovil pro Logana starou větrovku a pod zataženou oblohou zamířili v ledovém větru k Lincolnovu parku.

„Kolik jste si toho ze Susanniných původních materiálů přečetli?“ zeptal se Logan.

„Dost, abychom si dokázali udělat celkový obrázek,“ odpověděla Elizabeth.

„Přesto dovolte, abych vám osvěžil paměť,“ řekl Logan. „Počátkem osmdesátých let chtěl Beckwith odejít z politiky. Přesněji řečeno, z politiky chtěla hlavně Anna Beckwithová. Přála si, aby se manžel vrátil do soukromého sektoru, kde by si mohl vydělat pořádné peníze, než příliš zestárne. Oba sice něco zdědili, ale moc si vyskakovat nemohli. Anna má ráda hezké věci a plat státního úředníka k uspokojení jejích choutek nestačil. Předložila Beckwithovi, v té době dvojnásobnému senátorovi, ultimátum – buď politika, nebo já.“

Zezadu se k automobilu přiblížila dvojice rekreačních běžců, každý se psem na vodítku. Logan – úplně jako zkušený agent – počkal, až zmizí z doslechu, a pokračoval: „Beckwith může mít řadu špatných vlastností, ale své manželce je oddán tělem i duší a rozhodně si nepřál ji ztratit. Jenže na druhou stranu si ho politika zcela získala a vyhlídka na návrat k soukromé advokátní praxi se mu moc nezamlouvala. Jednou večer svolal do San Franciska své poradce a sponzory a seznámil je se situací. Netřeba snad říkat, že Mitchella Elliotta málem ranila mrtvice. Za léta politické kariéry ho jeho svěřenec Beckwith stál spoustu času, energie a hlavně peněz a teď by měla ta investice přijít nazmar? Hned ráno se telefonicky spojil s Annou a požádal o schůzku mezi čtyřma očima.

U večeře pak Anna své ultimátum stáhla a naopak vyzvala manžela, aby kandidoval na guvernéra. Samozřejmě ve volbách zvítězil. Zbytek je, jak se říká, známá historie.“

„K čemu mezi Mitchellem Elliottem a Annou Beckwithovou při oné schůzce došlo?“ zeptal se Michael.

„Elliott Annu ujistil, že pokud její manžel zůstane v politice, budou oba finančně dokonale zajištěni. První krok byl prostý a ve srovnání s celkovým záměrem představoval jen hrst drobných. Elliott přiměl ke spolupráci své obchodní přátele a Anna nakonec seděla ve více než deseti správních radách velkých společností. Další příjmy jí plynuly z konzultační a poradenské činnosti, i když neměla prakticky žádné zkušenosti. Kromě toho velmi rozumně investovala – domníváme se, že s vydatnou Elliottovou pomocí – a na finančních trzích zazářila jako kometa.

Za tři roky získala Anna Beckwithová několik milionů dolarů provozního kapitálu. Prakticky celý ho investovala do nákupu stovek hektarů tehdy prakticky bezcenného písku v poušti jižně od San Diega. Po dvou letech ohlásil jistý investor záměr postavit obytnou čtvrť s rodinnými domky, apartmánovými činžáky a obrovským nákupním střediskem přímo na Anniných pozemcích. Bezcenný písek náhle nebyl tak docela bezcenný, právě naopak.“

„A za vším stál Mitchell Elliott?“ zeptala se Elizabeth.

„Domníváme se, že ano, ale nemůžeme to dokázat, a proto to nemůžeme ani otisknout. Elliott ovšem potřeboval pomoc, sám by na přípravu svých rozsáhlých projektů nestačil. Měl s Beckwithem velké plány a nemohl si dovolit, aby pověst jeho chráněnce poskvrnil nějaký skandál. Potřeboval někoho, kdo rozumí Washingtonu, a – což je ještě důležitější – kdo ví, jak obejít zákony týkající se financování volebních kampaní. Políčil si na špičkového a velmi mocného washingtonského právníka.“

„Samuela Braxtona,“ doplnila Elizabeth.

„Zcela správně,“ potvrdil Logan. „A nakonec se Elliottovi po letech čekání jeho investice letos bohatě vrátila. Protiraketový obranný systém ležel dlouho u ledu, ale čtyřiadvacet hodin po sestřelení letu 002 se Elliott setkal v Bílém domě s Beckwithem. Susanna to viděla. A později téhož dne se stala svědkem schůzky Elliotta s Vandenbergem. Druhý den večer vystoupí Beckwith v televizi, ohlásí odvetné údery proti organizaci Meč z Gazy a navrhne vybudování národního protiraketového systému. Kongres je najednou všemi deseti pro a Andrew Sterling je přitlačen ke zdi, protože se všeobecně ví o jeho odporu proti obrannému deštníku. Beckwith vyhrává volby a Elliottova firma Alatron Defense Systems je na nejlepší cestě vydělat několik miliard dolarů.“

„Takže proč jste Susannin článek neotiskli?“ zajímal se Michael.

„Jak už jsem dříve řekl vaší ženě, u tak závažných záležitostí si před otištěním prověřujeme spolu s reportérem každou skutečnost, každé slovo, každý střípek informací. V tomto případě ovšem reportérka zemřela a my museli začít znovu od nuly. Využili jsme přirozeně jako vodítko její původní článek. Většinu jsme již dali dohromady, ale jeden důležitý kousek skládačky nám pořád chybí. Susanně se nějak podařilo získat originální finanční dokumenty a záznamy katastrálního úřadu. Domníváme se, že měla nějaký zdroj přímo v právnické kanceláři Braxton, Allworth & Kettlemen, který jí tyto dokumenty předal. Prošli jsme všechny materiály, které po Susanně zůstaly, ale nic jsme nenašli. Pak jsme se pokusili opatřit si u Braxtona vlastní zdroj, ale neúspěšně.“

Logan se otřásl zimou a přitáhl si šátek těsněji ke krku. „Elizabeth, můžete samozřejmě na mou otázku odpovědět, jak uznáte za vhodné, ale přesto vám ji musím položit. Předala jste Susanně ty dokumenty vy?“

„Ne,“ odpověděla Elizabeth bez váhání. „Susanna mě požádala v tomto směru o pomoc, ale já jsem odmítla. Řekla jsem jí, že by to nebylo etické a že kdyby to někdy vyšlo najevo, zničila bych si kariéru.“

Logan na okamžik zaváhal, ale pak se zeptal: „Byla byste ochotna udělat to teď?“

„Ne, nebyla.“

„Poslyšte, Elizabeth, Samuel Braxton je nepoctivý právník, korupčník, který bude za své zločiny zanedlouho odměněn funkcí ministra zahraničí. Nevím jak vás, ale mě to strašně štve a jako novinář bych s tím rád něco udělal. Jenže bez vaší pomoci nemůžu. Jestli vám dělá starosti vaše osobní bezpečnost, můžu vás ujistit, že neuděláme nic, co by vás mohlo sebeméně ohrozit. Můžete mi věřit.“

„Víte, Tome, já jsem prožila ve Washingtonu větší část života, a jestli jsem se něco naučila, pak to, že v tomhle městě nesmím věřit absolutně nikomu.“

Logan se prudce zastavil a otočil se k Michaelovi. „Vy nepracujete pro firmu, která prodává počítačové systémy zahraničním zákazníkům, ale v protiteroristickém centru Ústřední zpravodajské služby. Jste hrdina útoku na letiště Heathrow a byl jste zapojen do událostí na trajektu přes kanál La Manche. Je mi jasné, že si to těžko dokážete představit, ale i lidé ve vašem postavení někdy rádi spolupracují s novináři. My jsme tyto informace neotiskli, protože jsme vás nechtěli vystavit nebezpečí.“

Odmlčel se a pokračoval k Elizabeth: „Neudělám nic, co by vám ublížilo. Mně opravdu můžete věřit, Elizabeth.“

40 KAPITOLA

BETHESDA, STÁT MARYLAND

Poprvé Delaroche znervózněl, když sjel z mezistátní silnice číslo 95 na okružní Capital Beltway. Projel za volantem ty nejnáročnější evropské trasy od serpentinovitých francouzských a italských dálnic po smrtelně nebezpečné alpské silničky, ale nic ho nepřipravilo na šílenství washingtonské večerní dopravní špičky.

Cesta z Vermontu proběhla hladce. Počasí jim – až na krátkou sněhovou přeháňku na severu státu New York a mrznoucí mrholení na placené dálnici v New Jersey – přálo. Dále na jih se oteplilo a ve Filadelfii přestalo pršet. Teď se však Delaroche musel obávat ostatních řidičů. Auta ho předjížděla stočtyřicetikilometrovou rychlostí v úseku, kde bylo povoleno devadesát kilometrů v hodině, a kamion, který jel za ním, se mu doslova lepil na nárazník.

Delaroche myslel na to, jak snadno může za takových okolností dojít k těžké dopravní nehodě. Následky by byly tragické. U cizince jako on by se policie jistě zajímala o cestovní pas a i průměrně pozorný dopravák by si nepochybně všiml, že mu chybí vstupní vízum a razítko hraniční kontroly. S největší pravděpodobností by ho zadrželi a čekal by ho výslech imigračních úředníků a agentů FBI. Jeho totožnost by byla zpochybněna a skončil by za mřížemi – jen kvůli tomu, že se nějaký blázen chtěl dostat z práce domů o něco rychleji.

Vpředu se náhle rozzářila záplava brzdových světel a proud vozidel se zastavil. Delaroche naladil místní rozhlasovou stanici a čekal na dopravní zpravodajství. Vpředu se převrátil tahač s návěsem a vzniklá zácpa je několik kilometrů dlouhá.

Delaroche pomyslel na svůj domek v Brélés. Vzpomínal na mořské vlny rozbíjející se o skaliska, na projíždky po tichých stezkách a silničkách mysu Finistere v sedle italského horského kola. Zasnil se a probral ho až vzteklý zvuk houkačky. Řidič za ním divoce gestikuloval, vyjel z jízdního pruhu, a když ho míjel, udělal na Delarochea obscénní posunek.

„Prosím tě, Jean-Paule,“ žadonila Astrid, „dovol mi vytáhnout pistoli a to prase zastřelit.“

Za půl hodiny dorazili hlemýždím tempem k místu nehody. Uprostřed vozovky stál marylandský státní policista a řídil dopravu kolem převráceného tahače. Delaroche v přítomnosti policisty instinktivně zpozorněl, ale to už nechali sanitky a hasičská vozidla za zády a provoz zrychlil. Delaroche sjel z okruhu na Wisconsin Avenue a pokračoval dále na jih.

Projel centrem Bethesdy, podél exkluzivních obchodů na Mazza Galleria a kolem vysokých věží Národní katedrály. A pak už ho Wisconsin Avenue přivedla do Georgetownu. Zástupy nakupujících se rychle pohybovaly v chladném večerním vzduchu a bary a restaurace se začínaly plnit. Delaroche odbočil doleva na M Street a o několik bloků dál vjel na příjezdovou cestu k hotelu Four Seasons.

Přihlásili se v recepci a odmítli nosičovu nabídku pomoci se zavazadly. Delaroche zavřel dveře pokoje a oba se svalili na postel, vyčerpaní po dlouhé cestě autem a pěším přechodu horské hranice.

Delaroche se vzbudil za dvě hodiny. U pokojové služby si objednal kávu, posadil se k přenosnému počítači a zatímco Astrid spala, otevřel soubor s údaji o Michaelu Osbourneovi a začal plánovat jeho smrt.

41 KAPITOLA

WASHINGTON, D.C.

Později odpoledne zavolala Elizabeth Maxu Lewisovi do kanceláře.

„Jak se cítíš?“ zeptal se do šustění papírů. Bylo krátce po páté a Max se chystal k odchodu z práce, proto mu také Elizabeth volala.

„Celkem fajn, ale doktor říká, že tak týden až deset dní mám pokud možno co nejvíce ležet. Ale proč volám. Nemohl bys pro mě vzít z kanceláře nějaké papíry a zastavit se s nimi u nás?“

„Jistě, žádný problém. Co potřebuješ?“

„Složku s McGregorovým případem. Leží u mě na stole.“

„Už ne. Uložit jsem ji do tvého archivu. Dnes jsem ti s dovolením uklidil stůl. Abych byl upřímný, Elizabeth, vůbec si nedokážu představit, jak v takovém nepořádku můžeš pracovat. A taky jsem ti vyhodil všechny cigarety.“

„Žádný strach. Přestala jsem kouřit. A také už žádné šampaňské ve vaně po práci.“

„Hodná holka,“ pochválil ji Max. „Za čtvrt hodiny jsem u vás. Nic jiného nechceš? Nemám ti něco vyzvednout v čistírně? Nakoupit? Rozkazujte, královno.“

„Stačí McGregorovy materiály. Odměním tě jídlem a vínem.“

„V tom případě mě čekej do pěti minut.“

„Ležím v posteli, takže si odemkni sám.“

„Ano, královno.“

Max zavěsil. Michael seděl v křesle vedle postele s nohama nataženýma na taburetce a poslouchal rozhovor na bezdrátové přípojce. Pochvalně mrkl na Elizabeth. „Výborně.“

*****

Maxovi trvalo půl hodiny, než se probojoval hustým provozem ze sídla společnosti na Connecticut Avenue do Georgetownu. Strčil klíč do zámku Osbourneova domu, otevřel a vešel do vstupní haly.

„Elizabeth, to jsem já,“ zavolal.

„Ahoj, Maxi. Pojď nahoru. V ledničce se chladí víno. Kde jsou skleničky, víš. A nezapomeň vývrtku.“

Max splnil instrukce a po schodech zamířil do patra. Našel Elizabeth rozloženou na posteli a obklopenou hromadami dokumentů a poznámek. „Proboha,“ vydechl. „Asi bych se měl přesunout z centra a pracovat chvíli tady.“

„No, to vůbec není špatný nápad.“

Max položil McGregorovu složku na noční stolek a poslušen vrozeného smyslu pro pořádek začal rovnat Elizabethiny papíry a poznámkové bloky. Do ložnice vstoupil Michael. „Ahoj, Michaeli. Jak se daří?“ pozdravil ho Max.

Michael mlčel. „Stalo se něco?“ znejistěl Max.

Elizabeth se ho lehce dotkla na paži. „Musíme si promluvit, Maxi.“

*****

„Susanna se na mě obrátila, když jsi ji ty odmítla,“ vysvětloval Max. Seděl v pohodlném křesle, nohy natažené před sebe. Michael otevřel láhev vína a Max v rychlém sledu vypil několik skleniček. Původní šok z překvapivého obvinění pominul a Max teď mluvil uvolněně a bez zábran. „Požádala mě o pomoc. Vyspal jsem se na to a souhlasil.“

„Uvědomuješ si, Maxi, že kdyby se na to přišlo, okamžitě by tě vyhodili z práce a nejspíš na tebe podali trestní oznámení? Advokátní kancelář si nemůže dovolit tolerovat krádež materiálů a porušení důvěry mezi právníkem a klientem. Klienty to odrazuje a je pak zatraceně těžké získat nové.“

„To riziko jsem byl ochoten podstoupit. Jistě chápeš, Elizabeth, že člověk v mé situaci nehledí moc daleko do budoucnosti.“

„Nechci si teď hrát na soudce, Maxi, ale měl ses nejdřív obrátit na mě. Já jsem tě přijala a pracuješ pro mě. Hněv firmy se mohl plnou vahou obrátit proti mně.“

„A co bys mi řekla, kdybych tě informoval?“

„Řekla bych ti, abys to nedělal.“

„Vidíš. Proto jsem tě do ničeho nezasvětil.“

„Ale proč, Maxi? Proč jsi takto tvrdě šel proti Braxtonovi?“

Max se na Elizabeth zadíval, jako kdyby se ho její otázka nepříjemně dotkla. „Proč Braxton? Protože je to špinavec a nepoctivý křivák, který se má stát ministrem zahraničí. Překvapuje mě, že se vůbec můžeš ptát. Slyšel jsem, jak s tebou mluví na poradách, a slyšel jsem také, jak mluví o tobě v tvé nepřítomnosti.“

Na okamžik zaváhal a tázavě se zadíval na Michaela. „Nemohl bych si vyžebrat jednu cigaretu?“ Michael mu podal balíček a zapalovač. Max chvíli kouřil a dopil další sklenku vína.

„Je v tom i hodně osobního,“ pokračoval konečně. „Někdo Braxtonovi řekl, že jsem HIV pozitivní. Za tvými zády dělal všechno možné, aby mě dostal z firmy, ještě než odejde na ministerstvo. Chtěl jsem ho na ty poslední týdny co nejvíce zaměstnat, aby neměl čas zabývat se mým vyhazovem. Susanna mi nabídla příležitost a já ji využil.“

„Jak jsi ty dokumenty získal?“ zeptal se Michael.

„Opatřil jsem si klíč od Braxtonova archivu a nechal si udělat duplikát. Přijel jsem večer do kanceláře pod záminkou, že musím dodělat nějakou naléhavou práci. Zašel jsem do archivu, vzal ty dokumenty a spěchal k Susanně domů. Stanovil jsem si jedinou podmínku – nesmí si pořídit fotokopie. Zůstal jsem u ní celou noc, zatímco ty dokumenty studovala. Časně ráno jsem se vrátil do kanceláře a uložil papíry na původní místo. Věřte, nic na tom nebylo.“

„Pořád máš ten klíč?“ zeptala se Elizabeth.

„Jo. Chtěl jsem ho hodit z mostu do řeky, ale rozmyslel jsem si to.“

„To je dobře.“

„Proč?“

„Protože dnes večer se do archivu vypravíme a ty dokumenty znovu vyzvedneme.“

42 KAPITOLA

WASHINGTON, D.C.

Oficiálně byl Bílý dům ten večer ‚pod pokličkou‘, což znamenalo, že tiskový odbor neočekával žádné novinky a prezident s první dámou neměli v plánu žádné veřejné setkání a měli se zdržovat v rezidenci. Ale v osm hodin vyjel jižní bránou osamělý černý sedan a zařadil se do proudu vozidel směřujících do centra Washingtonu.

Vzadu seděla Anna Beckwithová. Žádná neprůstřelná opancéřovaná limuzína, žádná policejní eskorta, jen řidič a jediný příslušník ochranky na předním sedadle. Už dlouhá léta odjížděla Anna tímto utajeným a nenápadným způsobem z Bílého domu minimálně jednou týdně. V těchto ‚výletech do skutečného světa‘, jak svým eskapádám říkala, se přímo vyžívala. Annin skutečný svět se zase tolik nelišil od přepychu sídla hlavy státu. Obvykle navštěvovala bohaté enklávy Georgetownu, Kaloramy nebo Spring Valley a v nóbl restauracích večeřela se starými přáteli nebo důležitými politickými spojenci.

Sedan mířil na sever po Connecticut Avenue, a když prokličkoval hustým provozem na Dupont Circle, odbočil na západ na Massachusetts Avenue. Po chvíli vjel do California Street a zastavil před velkým cihlovým domem. Vrata garáže se otevřela a černý sedan vklouzl tiše dovnitř.

Agent z ochranky počkal, až se vrata zavřela, a teprve pak vystoupil z auta. Zezadu obešel vůz a otevřel dveře první dámě. Její hostitel už čekal. Anna ho políbila na tvář. „Ahoj, Mitchelli. Ráda tě vidím.“

*****

Anna nepřijela proto, aby strávila večer příjemným rozhovorem nad dobrým jídlem, nýbrž čistě obchodně. Přijala sklenici vína, ale mísy se sýrem a paštičkami, kterou jeden z Elliottových sloužících položil na konferenční stolek, si nevšímala.

„Chci slyšet, že je situace plně pod kontrolou,“ prohlásila chladně. „A pokud není, chci vědět, co hodláš k čertu dělat, abys ji pod kontrolou měl.“

„Kdyby žila Susanna Daytonová a Washington Post otiskl její článek, mohlo to mít zničující následky. Její politováníhodná vražda nám poskytla trochu času, ale bohužel se domnívám, že pořád ještě nemáme vyhráno.“

„Politováníhodná vražda,“ zopakovala Anna výsměšně. „Proč Post její článek dosud nepublikoval?“

„Protože se snaží ověřit a potvrdit všechno, co v něm uvádí, a ještě nejsou hotoví.“

„Ale jednou hotoví budou, že?“

„Pokud tomu budu moci zabránit, pak ne.“

Anna Beckwithová si zapálila cigaretu a napjatě sevřenými rty ostře vyfoukla úzký proužek dýmu.

„Jak tomu chceš zabránit?“

„Myslím, že by nebylo rozumné, kdybys tyto detaily znala, Anno.“

„Nech těch keců, Mitchelli, a řekni mi, co potřebuju vědět.“

„Myslíme si, že s Postem teď spolupracuje nejlepší přítelkyně Susanny Daytonové, jistá právnička jménem Elizabeth Osbourneová.“

„Není to náhodou dcera Douglase Cannona?“

„Náhodou je.“

„Cannon Jima nenávidí. Působili spolu ve výboru pro ozbrojené síly. Cannon jako předseda a Jim jako představitel republikánů. Ke konci už spolu vůbec nemluvili.“

Anna dopila víno. „Nenabídneš mi další sklenku? Kalifornské, že? Bože, tahle země produkuje vynikající víno.“

Elliott jí dolil a Anna pokračovala: „Známe se už hodně dlouho, Mitchelli, a Jim i já ti hodně dlužíme. Byls k nám za ty roky velmi štědrý. Ale já v žádném případě nepřipustím, aby tato záležitost Jima pošpinila. Potřetí už kandidovat nemůže a kromě svého místa v učebnicích dějepisu nemá co ztratit.“

„Rozumím.“

„Obávám se, že tak docela ne. Jestli tohle vyjde na veřejnost, použiju veškeré své moci a vlivu, abys to byl ty, kdo odskáče následky. Nepřipustím, aby Jim trpěl, a na tobě mi v tomto směru houby záleží. Vyjádřila jsem se jasně?“

Elliott dopil zbytek skotské. Kázání Anny Beckwithové nesnášel. Nebýt její marnivosti a touhy po majetku, nikdy by nedokázal navázat tak propletené a exkluzivní finanční vztahy s jejím manželem. Anna měla vždycky tendenci sekýrovat, komandovat a rozkazovat, a to i ve věci politických úplatků. Chvíli si ji chladně měřil a pak přikývl. „Jistě, Anno, vyjádřila ses naprosto jasně.“

„Jestli tahle hrůza vybuchne, Jim to přežije. Ale ten tvůj malý protiraketový projekt půjde do hajzlu. Buď se od něj úplně upustí, nebo zakázku získá jiný, ne tak zkompromitovaný dodavatel. Budeš vyřízený.“

„Vím, co je v sázce.“

„Výborně.“ Anna vstala a vzala si kabát. Mitchell Elliott zůstal sedět. „Ještě poslední otázku, Mitchelli. Zabili tu novinářku stejní lidé, co sestřelili to dopravní letadlo?“

Elliott na ni hleděl s nevěřícným úžasem. „O čem to sakra mluvíš?“

„Odpovídáš na otázku otázkou. To je špatné znamení. Dobrou noc, drahý. Ach ne, neobtěžuj se vstávat. Já jsem jenom první dáma. Doprovodím se sama.“

*****

Elizabeth se převlékla do kostýmu velmi zaměstnaného washingtonského právníka, který se vrací v noci do kanceláře dokončit důležitou práci – džínsy, kovbojské boty, pohodlná bavlněná mikina béžové barvy. Max Lewis bydlel nedaleko Dupont Circle a jeho běžný pracovní oděv odrážel módní trend této čtvrti – černé džínsy, černé semišové mokasíny, černý rolák a tmavošedé sako. Sídlo firmy Braxton, Allworth & Kettlemen stálo na rohu Connecticut Avenue a K Street. Zatímco Michael čekal v autě, Elizabeth s Maxem vešli do haly, ohlásili se strážní službě a vyjeli výtahem do jedenáctého patra.

Elizabethina kancelář s okny do Connecticut Avenue byla situována na severním konci patra. Samuel Braxton si ve firmě vyhradil nejrozlehlejší prostory – několik vzájemně propojených místností právě nad rohem Connecticut Avenue a K Street s nádherným výhledem na Bílý dům a Washingtonův památník. Elizabeth odemkla svou kancelář a vešla. Mluvila na Maxe zvýšeným a srozumitelným hlasem, aby vše působilo zcela normálně. Max vložil do zásobníku kopírky balík papíru a uvařil do konvice kávu. Elizabeth slyšela vzdálený hukot vysavače kdesi na patře.

Vytáhla klíče a vydala se chodbou k Braxtonově svatyni. Lehce zaklepala, a když se nikdo neozval, odemkla si Maxovým duplikátem. Vklouzla dovnitř a spěšně za sebou zavřela. Pak vytáhla z kabelky malou tužkovou baterku a rozsvítila ji.

Nacházela se v předpokoji, kde pracovaly obě Braxtonovy sekretářky. Do archivu se vcházelo masivními dveřmi na druhém konci kanceláře. Elizabeth vložila do zámku jiný klíč a odemkla. Vešla, zavřela dveře a otočila vypínačem.

Max jí popsal, kde Beckwithovy a Elliottovy materiály najde – nahoře vlevo u vzdálenější stěny. Elizabeth na nejvyšší polici nedosáhla, ale Braxtonovy sekretářky měly právě pro tento účel nachystány knihovnické schůdky. Elizabeth je přenesla, kam potřebovala, vystoupila nahoru a začala prohledávat spisy.

Prošla celou řadu a nic nenašla. Vrátila se na začátek a přinutila se postupovat pomalu a metodicky. Pořád nic. Se stejným výsledkem probrala i nižší polici. Tiše zaklela.

Braxton kompromitující materiály odstranil.

*****

Elizabeth seskočila ze schůdků a zamířila ke dveřím. Z kanceláře za nimi zaslechla jakési zvuky – klíč strkaný do zámku, kliknutí vypínače, kovové skřípání vozíku. Pak kdosi vsunul klíč do zámku dveří, před nimiž stála. Cvaknutí – a dveře se otevřely.

*****

Elizabeth se pozorně zadívala na muže před sebou a okamžitě si uvědomila, že tady něco nehraje. Většina uklízečů byli drobní snědí Středoameričané indiánského původu, kteří znali sotva pár anglických slovíček. Tento muž byl přes metr osmdesát vysoký a bledý. Účes mu bezpochyby zastřihli a upravili v drahém kadeřnickém salonu. Pracovní kombinéza bez jediné poskvrnky zářila novotou, pečlivě pěstěné a čisté nehty. Ale Elizabethinu pozornost zaujal především prsten, který nosil na levé ruce, prsten se znakem speciální armádní jednotky zelených baretů.

„Co tady chcete?“ Elizabeth věřila, že nejlepší obrana je útok.

„Zaslechl jsem jakýsi hluk,“ odpověděl muž angličtinou se silným přízvukem. Elizabeth věděla, že lže, protože si dávala velký pozor, aby se chovala tiše jako myška.

„Proč jste nezavolal ochranku?“ vyštěkla.

Muž pokrčil rameny. „Řekl jsem si, že se nejdřív podívám sám. To víte, chytit zloděje, stal bych se velkým hrdinou a třeba dostal odměnu.“

Elizabeth okázale studovala jmenovku na jeho kombinéze. „Jste Američan, Carlosi?“

Zavrtěl hlavou. „Ne, pocházím z Ekvádoru.“

„Kde jste přišel k tomu prstenu?“

„Koupil jsem ho v zastavárně na Adamsový. Muy bonito, co říkáte?“

„Je opravdu moc pěkný, Carlosi. A teď, když dovolíte…“ Elizabeth prošla kolem muže v kombinéze do předpokoje.

„Našla jste, co jste hledala?“ zeptal se jejích zad.

„Nic jsem nehledala, vracela jsem nějaké spisy.“

„Fajn. Dobrou noc, seňora.“

*****

„Třeba nelhal,“ řekl Michael. „Možná se opravdu jmenuje Carlos, narodil se v Ekvádoru a koupil ten prsten v zastavárně na Adamsově ulici.“

„Tak houby,“ odsekla Elizabeth.

Max je zavedl do restaurace Childe Harold nedaleko Dupont Circle, oblíbeného podniku novinářů a mladších zaměstnanců Kongresu. Seděli u stolku v rohu sklepního baru. Elizabeth zoufale toužila po cigaretě, ale odolala a místo kouření si kousala nehty.

„Nikdy předtím jsem ho neviděl,“ poznamenal Max. „Ale to nic neznamená. Lidi v těchto profesích se pořád mění.“

„Nikdy jsi ho neviděl, Maxi, protože to není žádný podělaný uklízeč a není to žádný Carlos z podělaného Ekvádoru. Vím, co jsem viděla.“ Pohlédla na Michaela. „Vzpomínáš, co jsi mi říkal o pocitu, že tě někdo sleduje? Nuže, já mám teď přesně stejný pocit.“

*****

„Ona není žádný hlupák,“ hlásil Henry Rodriguez do telefonu. „Fakt schopná právnička. Snažil jsem se z toho vykecat a sehrál jsem parádní výstup natvrdlého Mexikána, ale obávám se, že mě prokoukla.“

„Doprdele, to sis nemohl ten prsten sundat?“ pěnil Calahan.

„Zapomněl jsem. Zastřelte mě, šéfe.“

„Hele, dávej si bacha, ať se toho nápadu nechytnu. Kde jsou teď?“

„Restaurace Childe Harold na Dvacáté ulici. Je to na sever od Dupont Circle.“

„A kde jsi ty?“

„V telefonní budce na druhé straně Connecticut Avenue. Víc už se přiblížit nemůžu.“

„Zůstaň na místě. Za pět minut tam někoho pošlu.“

Calahan zavěsil a obrátil se k Elliottovi. „Máme další drobný problém, pane.“

43 KAPITOLA

WASHINGTON, D.C.

Druhý den ráno seděl Delaroche na lavičce u Dupont Circle a sledoval proud kurýrů na kolech, kteří se zastavovali na ranní kávu. Připadali mu směšní – způsob, jakým se bavili, žertovali a házeli po sobě papírovými kelímky –, ale nepozoroval je proto, aby zabil čas. Pečlivě si ukládal do paměti detaily oblečení, tvar a barvu brašen, které nosili přes rameno, styl chůze. Krátce po deváté jim začaly pípat vysílačky a kurýři se se zjevnou nechutí vydávali za svými pochůzkami.

Delaroche počkal, dokud neodjel poslední, přivolal si taxi a udal řidiči adresu.

Taxík ho odvezl do Georgetownu. Delaroche vystoupil u mostu Key a zmizel v obchodě. Prodavač se ho zeptal, jestli potřebuje poradit, a Delaroche zavrtěl hlavou. Začal s oblečením. Vybral si nejkřiklavější a nejbarevnější trikot a cyklistické pumky, jaké našel. Následovaly tenisky, ponožky, přilba a brašna. Odnesl nákup dopředu k pokladně a poskládal ho na pult.

„Bude to všechno?“ zeptal se prodavač.

Delaroche ukázal na nejdražší horské kolo ve výloze. Prodavač ho sundal ze stojanu a odvezl k servisnímu stolku.

„Kam to vezete?“ zeptal se Delaroche tiše, aby neupozorňoval na britský přízvuk.

„Musím přece vaše kolo zkontrolovat, pane. Potrvá to asi hodinu.“

„Stačí, když mi nafoukáte pneumatiky.“

„Jak chcete. Budete platit hotově, nebo šekem?“

Ale to už Delaroche odpočítával stodolarové bankovky.

*****

Další hodinu strávil Delaroche nákupy na Wisconsin Avenue v Georgetownu. Pořídil si šátek na hlavu, v obchodě s elektronikou miniaturní walkman se sluchátky a v klenotnictví několik nevkusných nápadných zlatých řetězů na krk. Kromě toho si nechal propíchnout uši a vyšel ven s několika obroučkami v boltcích.

Převlékl se na toaletě u čerpací stanice. Svlékl oblek a nasoukal si cyklistické pumpky a podšívaný zimní trikot. Na hlavu si uvázal šátek a na krk navlékl zlaté řetězy. Walkman zavěsil za opasek kalhot a nasadil si sluchátka. Oblek uložil do brašny spolu s berettou s nasazeným tlumičem a zadíval se na sebe do zrcadla. Něco scházelo. Nasadil si sluneční brýle, stejné, jaké na sobě měl při akci v Paříži, a znovu se zahleděl do zrcadla. Perfektní.

Vyšel ven. Jakýsi chlapík v kožené bundě se mu chystal ukrást bicykl.

„Hej, ty jebáku, nech to bejt!“ okřikl ho Delaroche slangem, který odposlouchal od kurýrů u Dupont Circle. „Přestaň mi jebat do mýho kola, nebo tě zjebu, že se posereš!“

„Klídek, klídek, jenom jsem se díval,“ zadrmolil zloděj a zatroubil ke kvapnému ústupu. „Mír a láska a podobný kecy, ne?“

Delaroche nasedl na kolo a zamířil k domu Michaela Osbournea.

Delaroche šlapal po spadaným listím pokrytých ulicích západního Georgetownu a naposled prověřoval svůj plán na Osbourneovu likvidaci. Nebude to snadné. Ženatý muž bez vážných neřestí a slabých stránek by jistě nepodlehl sexuálnímu svádění Astrid. Profesionální zpravodajský důstojník, který prožil řadu let v terénu, kde se jistě dostal do mnoha nebezpečných situací, se instinktivně bude mít neustále na pozoru. Delaroche zprvu uvažoval, že prostě a jednoduše zaklepe na dveře pod záminkou, že doručil balíček, a až mu Osbourne otevře, zastřelí ho. Ale existovala možnost, že oběť vraha pozná – Osbourne byl přece svědkem vraždy na nábřeží v Chelsea – a sáhne po zbrani rychleji. Uvažoval také, že pronikne do domu tajně, ale rozlehlé a drahé sídlo v městě jako Washington, který se hemží lupiči a jinými zločinci, bude určitě chráněno spolehlivým bezpečnostním systémem. Nakonec se Delaroche rozhodl, že Osbournea zabije překvapivým útokem na otevřeném prostranství, a proto se oblékl do masky cyklistického kurýra.

Na N Street narazil Delaroche na první závažný problém. Žádné obchody, žádné kavárny ani telefonní budky – a tedy žádné místo, kde by mohl nenápadně zabít čas – jen velké cihlové domy posazené těsně k chodníku.

Delaroche čekal na křižovatce N Street a Třiatřicáté ulice před majestátním panským sídlem s prostornou verandou lemovanou sloupovím a přemýšlel, jak dál. Zbývala mu jediná možnost – jezdit sem a tam po N Street a doufat, že spatří, jak Osbourne vychází z domu nebo se do něj vrací. Tohle se Delarocheovi vysloveně příčilo – kdykoliv to bylo jen trochu možné, dával přednost akci z přesně určeného místa v přesně zvoleném okamžiku – ale dnes neměl na vybranou.

Vyskočil do sedla, vrátil se k Pětatřicáté ulici a zase zpátky k Třiatřicáté, přičemž nespouštěl oči z Osbourneova domu.

Po dvaceti minutách pojíždění a sledování vyšla z domu mužská postava oblečená v černobílé nylonové soupravě. Delaroche z dálky pozorně zkoumal obličej. Stejná tvář jako na fotografii v počítačovém souboru. Stejná tvář, kterou viděl na nábřeží v Chelsea. Michael Osbourne.

Osbourne se několikrát hluboce předklonil, aby si protáhl svaly na nohou. Opřel se o sloup pouliční svítilny a uvolnil si lýtka. Delaroche, který pomalu popojížděl o dva domovní bloky dál, zřetelně viděl, jak Osbourneovy oči těkají po ulici a zaparkovaných automobilech.

Konečně Osbourne ukončil rozcvičku a pomalu se rozběhl. Odbočil vlevo na Čtyřiatřicátou ulici, pak vpravo na M Street a zamířil přes most, za nímž začínala Virginie. Delaroche za jízdy vytáhl mobilní telefon a zavolal Astrid do hotelu Four Seasons. Michaela Osbournea neztrácel z očí.

*****

Michael přeběhl na virginský břeh Potomaku a pokračoval jižním směrem po Mount Vernon Trail. Ztuhlé svaly úpěly námahou a studený prosincový vítr jim moc neprospíval, ale Michael ještě prodloužil krok a zrychlil tempo. Po několika minutách se pod nylonovou soupravou začal příjemně potit.

Byl rád, že vypadl z domu. Před chvílí volal Carter a informoval Michaela, že Monika Tylerová formálně přikázala osobnímu oddělení, aby zahájilo vyšetřování jeho jednání. Elizabeth se konečně podřídila přání lékařů a rozhodla se pracovat doma. Ze společné ložnice se stala advokátní kancelář vybavená vším potřebným včetně Maxe Lewise.

Průrvou mezi mraky zazářilo slunce a jeho teplé paprsky pohladily říční břehy. Michael minul vstup na Rooseveltův ostrov a před ním se táhla několik set metrů dlouhá dřevěná lávka, přemosťující rákosem zarostlou mokřinu.

Michael ještě zrychlil a jeho podrážky vydupávaly do příčných prken lávky svižný rytmus. Všední den. Není divu, že jsem tady sám, pomyslel si Michael a začal hrát svou oblíbenou hru sám se sebou. Představoval si, že běží mistrovský závod. Vyrazil ostrým sprintem. Máchal pažemi a vysoko zvedal kolena. Proběhl zatáčkou a dvě stě metrů před sebou spatřil konec lávky.

Přinutil se k ještě vyššímu výkonu. Nohy mu připadaly jako mrtvá závaží, v plicích ho nesnesitelně pálilo a sípavě oddechoval. Studený vzduch a hlavně cigarety, pomyslel si hořce. Přešel do klopýtavého klusu a na konci lávky se zastavil na pevné zemi a ohlédl se, aby viděl, jak dlouhý úsek přesprintoval.

Teprve v tom okamžiku si všiml muže, který ho sledoval na horském kole.

44 KAPITOLA

WASHINGTON, D.C.

Astrid Vogelová zatelefonovala do recepce a požádala, aby jí zřízenec připravil jejich range rover. Vyšla z hotelového pokoje a výtahem sjela do haly, v ruce kabelku a v ní automatickou berettu s tlumičem. Džíp stál před vchodem do hotelu. Astrid odevzdala zřízenci parkovací lístek, vklouzla za volant a odjela. Delaroche ji polovinu noci nedovolil spát a nutil ji naučit se nazpaměť plán města a rozložení ulic. Za pět minut už zaparkovala o několik bloků dál na N Street. Vypnula motor, zapálila si cigaretu a čekala, až jí Delaroche zavolá.

*****

Michael se vzpřímil, jak mu žilami projela dávka adrenalinu. Náhle ho ruce ani nohy vůbec nebolely a dech se uklidnil do úsporných krátkých výdechů. Hleděl na přibližujícího se cyklistu. Hlavu mu kryla přilba, oči sluneční brýle. Michael se soustředil na odkrytou část obličeje. Tu tvář už kdysi viděl – v ložnici Colina Yardleye, na videozáznamu z káhirského letiště, na nábřeží v Chelsea. Říjen.

Zabiják hrábl do nylonového vaku upevněného na řídítkách a Michael věděl, že sahá pro pistoli. Kdyby se otočil a pokusil se utéct, Říjen ho lehce dohoní a zastřelí. Jestli zůstane stát, výsledek bude tentýž.

Michael se plnou rychlostí rozběhl cyklistovi naproti.

Jeho nečekaný tah vraha totálně překvapil. Oba muže dělilo necelých dvacet metrů a rychle se k sobě přibližovali. Říjen horečně hrabal v ruksaku. Nahmatal hlaveň pistole a snažil se vsunout prst do lučíku spouště. Stiskl zbraň pevně v dlani, vytrhl ruku z batohu a zvedal ji, aby namířil na svou oběť.

Michael doběhl přesně v okamžiku, kdy beretta tlumeně vyštěkla. Sklonil se a vrazil ramenem Říjnovi do hrudníku. Náraz srazil vraha z kola – s těžkým žuchnutím dopadl na prkna můstku –, ale Michael se naštěstí udržel na nohou. Prudce se otočil. Říjen ležel na zádech s pistolí v ruce.

Michaelovi se otevíraly dvě možnosti. Mohl se na vraha vrhnout, odzbrojit ho a zneškodnit, nebo utéct a přivolat pomoc. Věděl, že má proti sobě nelítostného zabijáka, dokonale vycvičeného v nejrůznějších bojových uměních, zatímco on sám prodělal na Farmě jen základní nácvik – proti takovému soupeři neměl nejmenší šanci. Říjen navíc držel jednu zbraň v ruce a pravděpodobně měl u sebe i druhou.

Michael se otočil, odběhl několik metrů po můstku a pak přeskočil zábradlí. Dopadl do bláta mezi vysoké rákosí. Rychle, co mu síly stačily, vyšplhal po břehu řeky pokrytém kluzkým spadaným listím a zmizel mezi stromy.

*****

Delaroche se posadil a posbíral své věci. Úder do hrudi mu vyrazil dech, ale jinak přestál srážku bez vážného zranění. Zastrčil berettu za opasek a stáhl si svetr, aby zakryl pažbu. Když se skláněl, aby zvedl kolo, vyběhli ze zatáčky dva muži v maskáčích. Okamžik zvažoval, jestli je nemá oba zastřelit, ale včas si uvědomil, že k budově Pentagonu není zase tak daleko a že vojáci si nejspíš vyrazili na neškodnou zdravotní rozcvičku.

„Jste v pořádku?“ zeptal se ho jeden z běžců.

„Jistě. Jakýsi surovec se mě pokusil okrást,“ odpověděl Delaroche a nechal do řeči vklouznout silný francouzský přízvuk. „Když jsem mu vysvětlil, že u sebe nemám nic cenného, srazil mě z kola.“

„Ale stejně byste se měl nechat prohlédnout lékařem,“ radil mu druhý voják.

„To nic není, nanejvýš nějaká modřina. Zajdu na policii a incident ohlásím.“

„Tak jo. A dávejte si pozor.“

„Díky za ochotu, pánové.“

Delaroche počkal, až vojáci zmizí z dohledu, uchopil kolo za řídítka a postavil ho. Srdce mu bušilo vzrušením a zlostí. Dosud žádnou akci takhle nezpackal a vztekal se na sebe, že nezareagoval pohotověji. Ukázalo se, že Osbourne bude vážnějším soupeřem, než Delaroche očekával. To, jak se proti němu vyřítil, svědčilo o odvaze a lstivosti. A i druhé rozhodnutí – utéci a nepokračovat v boji – bylo výsledkem chladnokrevné úvahy, protože Delaroche by ho v souboji určitě zabil.

A proto cítil Delaroche vzrušení. Drtivá většina jeho obětí v okamžiku smrti netušila, co je čeká – vrah se objevil zcela nečekaně a bez varování udeřil. Je jasné, že s Osbournem tak snadnou práci mít nebude. Ztratil výhodu momentu překvapení, protože oběť o jeho přítomnosti ví a nepřipustí, aby se k ní vrah znovu přiblížil. Delaroche pochopil, že bude muset Osbournea přilákat k sobě.

Dobře si pamatoval na onen večer na nábřeží Temže v Chelsea. Pamatoval si, jak třikrát střelil do obličeje Sáru Randolphovou a jak na útěku zaslechl vyděšený výkřik Michaela Osbournea. Muž, který tímto způsobem ztratil milovanou ženu, udělá všechno na světě, aby zabránil opakování podobné tragédie.

Vyskočil na kolo a ujížděl na sever k mostu Key. Vytáhl mobilní telefon a vyťukal číslo Astrid Vogelové. Ozvala se po prvním zazvonění. Delaroche šlapal do pedálů směrem k Georgetownu a klidně jí vysvětloval, co má udělat.

*****

Michael kráčel po krajnici podél George Washington Parkway. Provoz byl kolem poledne minimální. Přeběhl na druhou stranu a pustil se nahoru po svahu, za nímž se tyčily administrativní budovy ze skla a oceli – rosslynská část Arlingtonu. Vyhledal telefonní budku před samoobsluhou a vytočil číslo domů.

Telefon zvedl Max Lewis.

„Dej mi Elizabeth! Bleskově!“

„Co se děje, Michaeli?“ ozvala se Elizabeth po několika vteřinách.

„Jsou tady!“ vyhrkl Michael lapaje po dechu. „Říjen se mě právě pokusil zabít na Mount Vernon Trail. Teď pozorně poslouchej. Uděláš přesně to, co ti řeknu.“

45 KAPITOLA

WASHINGTON, D.C.

Elizabeth vběhla do Michaelovy pracovny a prudce otevřela skříň. Kufřík – ohavná hranatá věc, která nemohla pocházet odjinud než z dílny oddělení technických služeb Agentury – ležel na horní polici, kam nedosáhla. Přiskočila k židli za psacím stolem, odtáhla ji ke skříni, postavila se na židli a kufřík sundala.

Max čekal v ložnici. Elizabeth se posadila na postel a natáhla si vysoké kovbojské boty z hnědé kůže. Vzápětí vyskočila, popadla dlouhou koženou bundu a nasoukala se do ní. Mimoděk zalétla pohledem k zrcadlu a rukou si prohrábla neučesané vlasy. Max na ni jen zíral. „Zatraceně, Elizabeth! Co se děje?“ Elizabeth se přinutila ke klidu. „Teď ti to nemůžu vysvětlovat, Maxi. Když si šel Michael zaběhat, jakýsi chlap se ho pokusil zabít. Michael se bojí, že vrah má namířeno právě sem, a chce, abychom odsud okamžitě vypadli.“

Max se podíval na kufřík. „A co je sakra tohle?“

„Říká se tomu čertík v krabičce. Pak ti to vysvětlím, ale teď hlavně potřebuju, abys mi pomohl.“

„Dobře víš, Elizabeth, že pro tebe udělám cokoliv.“

„Tak pozorně poslouchej, Maxi,“ naléhala Elizabeth a vzala asistenta za ruku. „Vyjdeme pěkně pomalu předními dveřmi, úplně klidně, jako kdyby se nic nedělo, a nastoupíme do mého auta.“

*****

Dvě minuty poté, co domluvila s Delarochem, viděla Astrid Vogelová, jak se otevírají dveře Osbourneova domu a jak do slunečného prosincového odpoledne vycházejí dvě postavy. Jako první šla Elizabeth Osbourneová – Astrid ji poznala podle fotografie, kterou jí Delaroche ukázal – a za ní muž, běloch prostředního vzrůstu a prostřední postavy. Žena držela diplomatický kufřík, muž kráčel s prázdnýma rukama. Oba nastoupili do stříbrného mercedesu řady E – muž za volant, žena na sedadlo spolujezdce – a vzápětí zapředl nastartovaný motor.

Astrid uvažovala, co dělat. Delaroche jí přikázal, aby na něj počkala. Společně pak měli vniknout do domu a tu ženu zajmout jako rukojmí. Astrid nemohla připustit, aby jim kořist unikla. Rozhodla se, že bude dvojici sledovat a průběžně Delarochea informovat o jejím pohybu.

Mercedes vyrazil od chodníku a rozjel se prázdnou ulicí. Astrid nastartovala rover a vydala se za limuzínou. Vyťukala číslo Delarocheova mobilního telefonu a spěšně ho seznámila s vývojem situace.

*****

„Je tady!“ křičel Michael do sluchátka.

„Kdo?“ nechápal Adrian Carter.

„Říjen! Právě se mě pokusil zabít na Mount Vernon Trail.“

„Jsi si jistý?“

„Doprdele, co je to za otázku, Adriane? Jasně že jsem si jistý.“

„Kde jsi?“

„V Rosslynu.“

„Dej mi přesnou adresu. Pošlu tam náš tým, aby tě vyzvedli.“

Michael přečetl do telefonu tabuli s názvem ulice.

„Kde je Elizabeth? Nechám ji také odvézt.“

„Byla doma, ale volal jsem jí, aby okamžitě vypadla.“

„Co je to za blbost? Proč jsi to sakra udělal?“

„Protože Říjen v poslední době pracuje v tandemu s Astrid Vogelovou. Ona nebude daleko. Vím s jistotou, že kdybych Elizabeth neposlal pryč, Astrid by vnikla k nám do domu a zmocnila se jí.“

„Co máš teď v plánu?“

Michael to Carterovi vysvětlil.

„Kristepane! Kdo řídí?“

„Její asistent. Mladý kluk. Jmenuje se Max Lewis.“

„Ty ses zbláznil, Michaeli! Víš, co Říjen tomu klukovi udělá, až to zjistí?“

„Sklapni, Adriane! Radši sebou hoď a dostaň mě odsud!“

*****

Elizabeth sklopila sluneční clonu a zadívala se do zrcátka na zadní straně. Ujížděli na jih po Wisconsin Avenue. Ano, černý range rover je stále sledoval. Za volantem seděla neznámá žena a právě mluvila do mobilního telefonu.

„Před kým utíkáme?“ zeptal se Max.

„Kdybych ti to řekla, nevěřil bys mi.“

„V tomto okamžiku jsem připraven uvěřit naprosto všemu.“

„Jmenuje se Astrid Vogelová. Je to teroristka z Frakce Rudé armády.“

„Proboha svatého!“

„Tady doleva. A dodržuj rychlost.“

Max odbočil vlevo na M Street. Padesát metrů před nimi se na semaforu u křižovatky s Jedenatřicátou ulicí změnila zelená ve žlutou.

„Musíš projet!“ vyhrkla Elizabeth.

Max dupl na plyn. Mercedes poslušně zareagoval. Automatická převodovka přeřadila na nižší rychlostní stupeň a limuzína prosvištěla křižovatkou za doprovodu vzteklého troubení automobilových houkaček. Ale když se Elizabeth znovu podívala do zrcátka na sluneční cloně, viděla, že range rover nesetřásli.

„Doprdele!“ ulevila si.

„Co mám udělat teď?“

„Nic. Prostě jeď dál.“

Na křižovatce s Osmadvacátou musel Max chtě nechtě zastavit na červenou. Range rover zabrzdil těsně za nimi. Elizabeth i Max pozorovali každý ve svém zrcátku řidičku.

„S kým myslíš, že mluví?“

„Se svým partnerem,“ odpověděla Elizabeth.

„Ten její partner také patří k Frakci Rudé armády?“

„Ne. Je to bývalý zabiják KGB. Krycí jméno Říjen.“

Na semaforu naskočila zelená. Max sešlápl plyn tak prudce, až se pneumatiky na dlažbě naříkavě protočily.

„Až mě, Elizabeth, příště požádáš, abych šel pracovat k tobě domů, obávám se, že budu muset odmítnout. Doufám, že ti to nebude vadit.“

„Sklapni, Maxi, a soustřeď se na řízení.“

„Kam mám jet?“

„Do centra.“

Max odbočil na východ na L Street. Range rover se jich držel jako stín. Elizabeth si hrála s rukojetí kufříku a lovila z paměti Michaelovy instrukce. Vystup z auta a přitom uvolni západku. Dávej pozor, aby kufřík stál pravou stranou vzhůru. Ale v žádném případě nesmíš utíkat. Blížili se do centra Washingtonu a provoz citelně zhoustl.

„Víš určitě, že to bude fungovat?“ vyhrkl Max.

„A jak to mám kruci vědět?“

„Co když ten krám ležel ve skříni příliš dlouho? Podívej se, jestli tam někde není napsané, do kdy se to může používat.“

Elizabeth se po něm ohlédla a viděla, že se Max usmívá.

„Neboj, Elizabeth, dobře to dopadne.“

Na příští křižovatce zahnul vpravo do hustého provozu na Connecticut Avenue. Širokým bulvárem se řítily osobní automobily i kamiony a před exkluzivními obchody stály nákladní dodávky zaparkované ve dvou řadách. Mezi ně a Astrid Vogelovou vklouzlo pět šest vozidel.

„Myslím, že teď máme nejlepší šanci,“ poznamenala Elizabeth. „Vezmi to vpravo na K Street. Pruh pro autobusy je volný.“

„Jo.“

Max sešlápl plyn a strhl volant doprava.

*****

„Právě odbočili vpravo do K Street,“ hlásila Astrid Delarocheovi. „Sakra! Nevidím je!“

Projela křižovatkou a viděla, jak mercedes vyjíždí z vyhrazeného jízdního pruhu a zařazuje se do hustého provozu na K Street.

„Už je mám. Jedou na západ. Kde jsi ty?“

„Na jihu Třiadvacáté. Už jsem velmi blízko.“

Astrid sledovala mercedes, který projel křižovatkou s Dvacátou a Jedenadvacátou ulicí a stále mířil na západ.

„Už se k nim blížím, Jean-Paule. Kde jsi?“

„Na M Street. Počkej na mě na Třiadvacáté.“

Projela křižovatkou a zastavila na jejím severozápadním rohu. Mercedes se vzdaloval. Astrid pohlédla do ulice. Delaroche usilovně šlapal do pedálů a nohy se mu míhaly jako mocné písty. Prudce zabrzdil, opřel kolo o pouliční lampu a přisedl vedle Astrid.

„Jeď!“

*****

Elizabeth se pohodlně usadila na zadním sedadle taxíku. Řidiči udala adresu autopůjčovny Hertz. Michaelův ‚čertík v krabičce‘ fungoval, jak měl. Max zastavil, Elizabeth vystoupila a trhla za záklopku. Figurína se v mžiku nafoukla a Elizabeth užasla. Vypadá jako živá, pomyslela si. Max rychle odjel a Elizabeth vešla do budovy, kde pracovala. Na okamžik se jí zmocnilo pokušení vyběhnout nahoru a schovat se ve své kanceláři, ale vzpomněla si na uklízeče s účesem z kadeřnického salonu a s prstenem zvláštních jednotek a věděla, že v kanceláři by bezpečné útočiště rozhodně hledat neměla. Počkala za prosklenými dveřmi, až range rover projel kolem, vrátila se na ulici a mávla na taxi.

Vystoupila před provozovnou firmy Hertz, rychle vešla dovnitř a zamířila k pultu. Za necelých pět minut jí zaměstnanec autopůjčovny přistavil šedivé mercury. Elizabeth vklouzla za volant a zařadila se do proudu vozidel směřujících do centra.

Držela se stále západního směru. Projela Washingtonem, Georgetownem a vjela na Reservoir Road. Na Canal Road odbočila na sever a ujížděla souběžně podél kanálu. Po patnácti kilometrech konečně najela na okružní dálnici a řídíc se podle ukazatelů vyrazila na sever k Baltimoru.

Na sedadle vedle ní ležela její kabelka. Vylovila z ní mobilní telefon a vyťukala číslo druhého přístroje, který zůstal v mercedesu. Po pátém zazvonění ji záznamník informoval, že příslušný účastník „není momentálně dostupný“.

*****

Max Lewis projel přes most Key a odbočil na sever na George Washington Parkway. Range rover ztratil kdesi v Georgetownu. Zadíval se na figurínu na sedadle spolujezdce. Vysoký, celkem pohledný hladce oholený tmavovlasý muž. Uvědomil si, že se tak trochu podobá Michaelu Osbourneovi. Podíval se do zpětného zrcátka. Po range roveru stále ani památky a Max pocítil prchavý záblesk radostného vzrušení. Pak si vzpomněl na Elizabeth a na to, jak byla vyděšená. To stačilo, aby se zase plně soustředil.

Elizabeth mu přikázala, aby ujížděl rovnou k hlavnímu vjezdu do areálu centrály Ústřední zpravodajské služby. Tam už ho bude někdo čekat a pustí ho dovnitř. Sešlápl plyn a tachometr zakrátko ukázal pětasedmdesát mil v hodině. Mercedes plul zvlněnou krajinou a hladce zvládal mírné zatáčky dálnice. V jasném prosincovém slunci se pod ním třpytila hladina Potomaku.

Max se znovu obrátil k figuríně. „Poslyšte, pane Čertíku, čeká nás spolu ještě hezkých pár minut. Domnívám se proto, že bychom se měli navzájem lépe poznat. Jmenuji se Max a… Ano, jsem homosexuál. Doufám, že vám to nevadí.“

Vzadu zavyla siréna a Max spatřil ve zpětném zrcátku červenomodrý majáček hlídkového vozu virginské státní policie. Mrkl na tachometr. Doprdele, jedu osmdesátkou, zakvílel v duchu. Zlehka šlápl na brzdu a sjel na odpočívadlo s malebným výhledem na řeku.

Policista vystoupil z auta a nasadil si klobouk a Max zatím stáhl okénko.

„Pane řidiči, jel jste hodně přes sedmdesát, spíš skoro osmdesát,“ oslovil ho policista káravě. „Ukažte mi prosím řidičský průkaz.“ Pak si všiml nafukovací figuríny na sedadle spolujezdce. „A co má znamenat ten panák, pane?“

„To by bylo na dlouhé povídání, seržante.“

„Váš řidičský průkaz prosím.“

Max sáhl do náprsní kapsy saka a strnul. Vypadl od Osbourneových tak rychle, že ve spěchu zapomněl náprsní tašku s doklady. „Promiňte, seržante. Obávám se, že řidičský průkaz u sebe nemám.“

„Vypněte prosím motor a vystupte si,“ vyzval ho policista nevzrušeným tónem, ale v tom okamžiku zaujal jeho pozornost černý range rover, který odbočil na odpočívadlo.

„Poslyšte, seržante, asi si pomyslíte, že jsem se zbláznil, ale ve vlastním zájmu byste mě měl vyslechnout.“

*****

Delaroche vystoupil z terénního vozu a zamířil k policistovi. Astrid ho následovala a stoupla si před mercedes. Policista sáhl po zbrani. „Vraťte se do svého auta, pane. A hned!“

Delaroche sáhl pod svetr. Ruka s berettou sebou švihla vzhůru a vyštěkly dva výstřely. První kulka zasáhla policistu do ramene a částečně ho otočila, druhá se mu zavrtala do zátylku a srazila ho k zemi.

Astrid stála před maskou mercedesu, v natažené ruce pistoli. Zadívala se na řidiče a pak na figurínu, která zaujala místo Elizabeth Osbourneové. Běsnila vztekem. Nechala se nachytat na jeden z nejstarších triků.

Zaburácel motor a mercedes poskočil kupředu. Astrid v rychlém sledu třikrát stiskla spoušť. Čelní sklo se roztříštilo a střepy vzápětí zrudly rozstříknutou krví. Mrtvola řidiče se zhroutila na volant a tichým odpolednem se rozlehlo naříkání automobilové houkačky.

*****

Michael přecházel po kanceláři Adriana Cartera a zapaloval si jednu cigaretu od druhé. Carter pro uklidnění pocuchaných nervů procvičoval golfové údery. Za dveřmi čekal jeden z poskoků Moniky Tylerové jako školák na hanbě. Michael dveře přibouchl, aby si mohl s Carterem nerušené promluvit.

„Proč mi nebylo nikdy dovoleno nahlédnout do Říjnových materiálů?“

„Protože přístup k nim byl striktně omezený,“ odvětil Carter bezbarvě, hlavu skloněnou v hlubokém soustředění. Udeřil do míčku a minul cíl o čtvrt metru. „Doprdele,“ utrousil znechuceně. „Přetáhl jsem to.“

„Proč byl přístup k nim omezen?“ zeptal se Michael.

„Tohle je zpravodajská služba, kamaráde, nikoliv čítárna veřejné knihovny. V době, kdy Říjen působil jako aktivní agent KGB, jsi s největší pravděpodobností neměl žádný důvod vědět o jeho existenci.“

Carter znovu ťukl do míčku a tentokrát se mu podařil úspěšný zásah.

„Proč byly informace o Říjnoví tak přísně utajovány?“ naléhal Michael.

„Předpokládám, že v zájmu ochrany totožnosti zdroje. Jako obvykle.“

„Zatraceně, vždyť zabil Sáru Randolphovou přímo před mýma očima!“ vybuchl Michael. „Proč mi někdo v tomhle podělaném místě nemohl prostě ukázat, co na něho máme? Copak nechápeš, jak by se mi ulevilo?“

„Ale chápu. Neudělali to nejspíš proto, že by to byla ta nejrozumnější věc. Ale rozum a zpravodajská práce mají k sobě často zatraceně daleko. Koneckonců, tobě to asi vysvětlovat nemusím.“

„Jak jste k těm informacím přišli?“

„Už před několika lety jsme získali důkazy, že Říjen pracuje na volné noze,“ odpověděl Carter. „Někdo oprášil jeho složku a zařadil ji zpátky mezi aktivní svazky, ovšem s velmi omezeným přístupem.“

„A tys do těch materiálů nahlédnout mohl?“

Carter beze slova přikývl.

„Zatraceně, Adriane! Já se jako blbec snažil poskládat Sářinu vraždu na základě neúplných náznaků a indicií a tys celou tu dobu znal odpovědí Proč jsi mi nic neřekl?“

Carter protáhl obličej do grimasy, která měla naznačovat, že zpravodajská práce občas vyžaduje lhaní přátelům. „Taková jsou pravidla, podle kterých žijeme, Michaeli. Jejich účelem je chránit lidi, kteří riskují životy tím, že zrazují svou vlast. A taky lidi, kteří pracují v utajení na nepřátelském území – jako ty.“

„Takže mi vysvětli, proč jsi teď ta pravidla porušil a Říjnovy materiály mně poslal?“

„Protože v tomto případě by byla aplikace pravidel kontraproduktivní a nesmyslná.“

„Kdo vlastně nařídil, aby byl Říjnův spis tak přísně utajen?“

Carter trhl palcem k poskokovi za dveřmi. „Monika Tylerová,“ zašeptal neslyšně.

Konečně zavolala Elizabeth. Ústředna její hovor okamžitě přepojila do Carterovy kanceláře.

„Co se stalo? Jsi v pořádku?“

„V pohodě,“ uklidnila Michaela Elizabeth. „Udělala jsem všechno přesně tak, jak jsi mi řekl. Ten tvůj kufřík fungoval naprosto perfektně. Dokonce se ti trochu podobal. Teď sedím v autě a jedu tam, kam jsi mě poslal.“

Michael se usmál, jak mu spadl kámen ze srdce.

„Díky bohu,“ ulevil si nahlas.

„Nějaké zprávy o Maxovi?“

„Zatím ne. Ale už by se měl každým okamžikem objevit.“

Do dveří nahlédla Carterova sekretářka a oznámila, že čeká další hovor. Carter si ho vzal na vedlejší lince v předpokoji.

„Jsem na tebe pyšný, Elizabeth,“ vydechl Michael do sluchátka.

„Miluji tě, Michaeli. Myslíš, že už máme tu hrůzu šťastně za sebou?“

„Ještě ne, ale už brzo. Jeď dál, ale opatrně. Zatím vymyslíme způsob, jak a kdy tě dostat sem k nám.“

Carter se vrátil do kanceláře bledý jako smrtka. „Co se stalo?“ vyhrkl Michael.

„Na odpočívadle u George Washington Parkway právě někdo zastřelil Maxe Lewise a státního policistu.“

Michael praštil sluchátkem do vidlice.

46 KAPITOLA

WASHINGTON, D.C.

Delaroche přejel most Key a vracel se do Georgetownu. Projel rychle M Street a zastavil před portálem hotelu Four Seasons. Čekal v autě, zatímco Astrid zašla do pokoje pro jejich věci. Získal tak trochu času uspořádat si myšlenky a naplánovat další tah.

Nejjednodušší by přirozeně bylo celou akci odpískat – požádat o stažení a opustit území Spojených států dříve, než je dopadnou. Delaroche byl přesvědčen, že střelba na dálničním odpočívadle proběhla beze svědků; trvala sotva pár vteřin a zmizeli s Astrid z místa činu dříve, než kolem projel nějaký automobil. Ale už se Michaela Osbournea pokusil jednou zabít a on pochopitelně ví, že na něj číhá vrah. Výmluvným důkazem byl trik, který s nafukovací figurínou předvedla jeho manželka. Splnit podmínky kontraktu – tedy zabít Michaela Osbournea – bude nyní mimořádně obtížné.

Avšak Delaroche si přál pokračovat. Vedly ho k tomu dva důvody. Prvním byly peníze. Pokud se mu nepodaří Osbournea zlikvidovat, ztratí tři čtvrtě milionu dolarů. A Delaroche si přál dožít své dny s Astrid po boku, aniž by si musel dělat starosti s finančním zajištěním nebo osobní bezpečností. Jenže to si vyžádá peníze, spoustu peněz, za které si bude moci koupit velký dům s rozlehlým pozemkem a dokonalým poplašným zařízením, spoustu peněz, kterými bude moci podplatit místní policejní složky, aby zůstal skryt pátravému zraku západních zpravodajských služeb. Delaroche rovněž zatoužil po troše přepychu. Celé roky žil v Brélés jako mnich a neodvažoval se utrácet své úspory v obavě, že by přilákal nežádoucí pozornost. A když pracoval pro KGB, bylo to ještě horší. Arbatov ho nechával v Paříži živořit jako posledního chudáka. Musel mu dokonce odevzdávat část honorářů za prodané obrazy.

Druhým – a důležitějším – důvodem byla hrdost. Osbourne ho na tom dřevěném můstku nad řekou porazil na jeho vlastním hřišti. Dosud se nestalo, že by Delaroche nesplnil zadaný úkol, a nechtěl odejít na odpočinek s puncem selhání. Zabíjení byla jeho práce. Pro ni se narodil, pro ni byl vychován. S porážkou se prostě nemohl smířit. Osbourne byl vůbec první obětí, která se úspěšně postavila na odpor, a Delaroche uznával, že útok zpackal. Zareagoval jako nezkušený amatér. Styděl se a zlobil sám na sebe a chtěl druhou šanci.

V duchu se probíral informacemi o Michaelu Osbourneovi. Vzpomněl si, že jeho tchán, senátor Spojených států, vlastní venkovské sídlo na odlehlém ostrově ve státě New York. Kdyby mě někdo ohrožoval, uvažoval Delaroche, uchýlil bych se někam, kde bych se mohl cítit v bezpečí. Vyhledal bych si úkryt, kde by mi úřady mohly nabídnout alespoň iluzi jistoty. Odjel bych okamžitě z Washingtonu a schoval se na opuštěném ostrově.

Astrid vyšla z hotelu a v okamžiku, kdy nastoupila do auta, Delaroche nastartoval. Zaparkoval pod nadjezdem na nábřeží a zapnul přenosný počítač.

Vyhledal soubor s údaji o Michaelu Osbourneovi a otevřel ho. Rychle pročítal řádky, až narazil na adresu senátorova domu. Ano, pomyslel si, i jméno dokonale odpovídá. Uchýlí se tam, protože uvěří, že tam budou v bezpečí.

Uzavřel soubor a klikl na ikonu databáze, v níž uchovával automapy prakticky všech států na zeměkouli. Vyťukal název startu a cílového bodu a program mu okamžitě vypsal nejkratší cestu: okružní dálnice, mezistátní silnice číslo 95, most Verranzano a Long Island Expressway.

Nastartoval motor a zařadil rychlost.

„Kam jedeme, Jean-Paule?“ zeptala se Astrid.

Delaroche ukázal na počítač.

„Shelter Island*’,“ přečetla Astrid z obrazovky.

Delaroche vyťukal na mobilním telefonu číslo, které dostal od svého zaměstnavatele, a rychle mluvil do mikrofonu. Za několik minut vyjel z Washingtonu

*****

Vrtulník přistál na letišti v Atlantic City. Elizabeth jela jistou dobu po mezistátní silnici číslo 95 na sever a pak odbočila směrem k jerseyskému pobřeží. Když zajela ke kanceláři půjčovny Hertz, již na ni čekali příslušníci letištní bezpečnostní služby. Vzali ji pod svá ochranná křídla a asi deset minut s ní čekali v malé uzavřené místnosti v budově terminálu.

Když se rotor helikoptéry zastavil, Elizabeth nastoupila do dodávky, jež se vzápětí rozjela po asfaltu, který se černě leskl, bičován prudkým lijákem. Poslední, po čem toužila za tak nepříjemného počasí, byl noční výlet vrtulníkem, ale chtěla se co nejrychleji vrátit domů, kde by se mohla cítit v bezpečí, čichat důvěrně známou vůni ložního prádla a laskat pohledem památky z dětství. Chtěla alespoň na chvíli předstírat, že tahle hrůza je jenom zlý sen, z něhož se za chvíli probudí.

Dveře dodávky se otevřely a Elizabeth udeřil do tváře poryv ledového větru, který přinášel dešťové kapky ostré jako jehly. V předklonu klusala k helikoptéře. Z kabiny se na ni usmíval Michael. Pomohl jí nastoupit a Elizabeth ho křečovitě objala. „Už tě ani na okamžik nespustím z očí,“ vydechla.

Michael mlčel a pevně ji k sobě tiskl.

„Co je s Maxem?“ zeptala se Elizabeth po chvíli.

Objal ji ještě silněji, ale Elizabeth v jeho mlčení vycítila další tragédii a odtáhla se. „Zatraceně, Michaeli, odpověz mi! Co je s Maxem?“

Ale odpověď znala dříve, než Michael stačil promluvit.

„Ach bože, to ne!“ vykřikla a zabušila mu pěstmi do hrudi. „To ne! Bože můj, Max ne!“

*****

„Zdá se, že náš člověk nadělal ve Washingtonu pěknou paseku,“ poznamenal Ředitel.

„Nepodařilo se mu zlikvidovat Osbournea a v průběhu akce zabil asistenta jeho ženy a virginského policistu,“ ušklíbl se Mitchell Elliott. „Vypadá to, že si pověst nejlepšího atentátníka na světě tak docela nezaslouží.“

„Osbourne je velmi vážný soupeř. Od začátku nám bylo jasné, že jeho eliminace bude obtížná.“

„Kde je teď náš člověk?“

„Jede na sever. Domnívá se, že Osbourne s manželkou vyhledají úkryt v domě senátora Cannona na Shelter Islandu.“

„Nuže, v tom se nemýlí.“

„Váš zdroj v Langley to potvrzuje?“

„Ano.“

„Takže tahle nešťastná záležitost brzy skončí. Říjen dokončí, co začal. Mám v pohotovosti únikový tým. Až bude hotov, ozve se mi a já mu zajistím útěk.“

„Říjen má přece ve Washingtonu ještě jeden cíl.“

„Ano, to si uvědomuji, ale za daných okolností je vyloučeno, aby tento úkol splnil. Pokud si stále přejete tento cíl eliminovat, navrhuji, abychom tu práci svěřili někomu jinému.“

„Domnívám se, že by to bylo rozumné. Nemám rád neuzavřené záležitosti.

„Souhlasím.“

„A Říjen?“

„Jakmile opustí zemi, bude zlikvidován. Jak vidíte, pane Elliotte, nemám neuzavřené záležitosti v oblibě o nic více než vy.“

„Výborně, Řediteli.“

„Přeji vám dobrý večer, pane Elliotte.“

*****

Mitchell Elliott zavěsil a usmál se na Moniku Tylerovou. Přinesla si do postele drink a teď ležela vedle něho. „Ráno to skončí. Osbourne bude mrtvý a tobě spadne do klína bohatství, které sis nedokázala představit ani v nejdivočejším snu.“

Tylerová ho políbila. „Budu sice bohatá, Mitchelli, ale trochu mi dělá starost, jestli budu žít tak dlouho, abych si to bohatství užila.“

Elliott zhasl světlo.

*****

„Ještě že tady táta není a nevidí to,“ řekla Elizabeth, když vrtulník dosedl na trávník před domem. „Trefil by ho šlak. Vždy se snaží vystupovat jako obyčejný obyvatel ostrova a v životě by nepřipustil, aby na jeho pozemku přistála helikoptéra.“

„Uvědom si, že je zima, a tudíž mrtvá sezona. Nikdo se o tom nedozví,“ uklidňoval ji Michael.

Elizabeth ho obdařila nedůvěřivým pohledem. „A ty si zase uvědom, Michaeli, že pokaždé, když někdo na ostrově zastřelí jelena, píše se o tom v novinách. Věř mi, o tomhle se dozvědí všichni.“

„Já se o noviny postarám,“ nabídl se Adrian Carter.

Rotor se pomalu zastavil. Dveře se otevřely a trojice vystoupila. Z domku správce jim vyšel naproti Charlie s baterkou v ruce a s retrievery u nohou. V bezlistých větvích stromů se proháněl prudký vítr. Nad hlavami jim s hlasitým skřekem prolétl pták a Michael poznal orlovce říčního. Padesát metrů od pobřeží se na rozbouřené hladině zálivu houpala ukotvená Athéna.

„Kde je senátor?“ zeptal se Carter, když kráčeli po štěrkové příjezdové cestě k domu.

„V Londýně,“ poučil ho Michael. „Účastní se panelové diskuse o Severním Irsku, kterou pořádá londýnská Vysoká škola ekonomická.“

„Výborně. O jednu potenciální oběť, kterou je třeba chránit, méně.“

„Nerada bych, abyste to tady přeměnili na vojenskou základnu,“ ozvala se Elizabeth.

„To nemám v úmyslu. V noci budou dům hlídat dva příslušníci zabezpečovacího oddílu a ráno je vystřídají dva další z newyorské pobočky. Místní policie si vezme na starost severní a jižní trajekt. Dostali přesný popis Října i Astrid Vogelové s tím, že jde o dvojici podezřelou z dvojnásobné vraždy ve Virginii. Další podrobnosti jsme si nechali pro sebe.“

„A tak to taky zůstane,“ naléhala Elizabeth. „Nepřenesla bych přes srdce, kdyby si lidé na ostrově měli myslet, že jsme jim sem dotáhli teroristy.“

„Pravda najevo nevyjde, žádný strach. Tak, a teď jděte dovnitř a trochu se vyspěte. A nebojte se. Říjen je touhle dobou už dávno za horama.“

Carter potřásl Michaelovi rukou a Elizabeth políbil na tvář. „Maxe je mi moc líto,“ poznamenal, „ale bohužel jsme mu nemohli nijak pomoct.“

„Já vím, Adriane.“

Elizabeth se otočila a zamířila k domu. Carter pohlédl Michaelovi do očí. „Máte tady nějaké zbraně?“

Michael zavrtěl hlavou. „Cannon zbraně nesnáší.“

Carter mu podal automatický browning s půltuctem zásobníků na patnáct nábojů a pak se otočil a vracel se k vrtulníku. Za půl minuty se helikoptéra vznesla a zmizela nad zálivem.

*****

„Carter ti dal pistoli, že?“ konstatovala Elizabeth, když Michael vešel do ložnice. Stála před otevřeným vysokým šatníkem a vybírala si flanelovou noční košili. Až na malou lampičku na stolku vedle postele ležela místnost ve tmě. Michael vytáhl zbraň. Vsunul do pažby zásobník a zacvakl pojistku. „Bože, jak tenhle zvuk nenávidím,“ poznamenala Elizabeth a svlékala se. Natáhla si noční košili a položila se na postel. Michael stál u okna, kouřil a díval se k zálivu. Do skleněných tabulek bubnoval déšť. Jeden ze strážců s baterkou v ruce kontroloval malé přístavní molo.

Elizabeth si položila ruce na břicho a uvažovala, jestli jsou obě děti v pořádku. Tak vidíš, pomyslela si, už jim říkáš děti, a zatím nejsou nic než shluk několika buněk. Lékař ji nabádal, aby se nestresovala a co nejvíce v klidu odpočívala. Pěkně ho poslechla, jen co je pravda. Den strávila tím, že prchala před dvojicí teroristů. Nejdřív několik hodin za volantem a pak ve vrtulníku za prudkého nárazového větru. Přitiskla si dlaně silněji k břichu. Bože, prosím tě, dej, ať jsou v pořádku, modlila se neslyšně.

Ohlédla se po Michaelovi, který stál u okna vzpřímený jako pozorný strážce.

„Víš, Michaeli, co si myslím? Ty ve skutečnosti chceš, aby se o to pokusil ještě jednou.“

„Po tom, co udělal Maxovi…“

„Dnes chtěl zabít i tebe, Michaeli.“

„Věř mi, že na to nezapomínám.“

„A na Sáru?“ vydechla tiše.

Michael neodpověděl.

„Na tom, že se člověk chce pomstít, přece není nic špatného, Michaeli. Ale vyhledávat pomstu je úplně jiná věc. Nebezpečná. Lidé mohou přijít k úrazu. A v tomto případě i o život. Pro dobro nás všech doufám, že je opravdu daleko za horama, jak říká Adrian.“

„Jenže on je jiný. Útěk nemá v povaze. To slovo nezná. Byl vycvičen úplně jinak.“

„A jak?“

„Nikdy se nevzdávat. Neutíkat. Četl jsem jeho materiály. Dnes možná o něm vím víc než on sám.“

„Myslíš, že je někde nablízku, Michaeli?“

„Vím, že je nablízku. Jenom nevím kde.“

47 KAPITOLA

NORTH HAVEN, LONG ISLAND

Delaroche vystoupil z auta a zahleděl se přes úzký průliv k ostrovu. Blížila se půlnoc. Jízda z Washingtonu jim trvala osm hodin, protože Delaroche celou cestu úzkostlivě dodržoval omezenou rychlost. Vyhrnul si límec kabátu; déšť hnaný větrem nepříjemně studil. Převozní člun se dvěma automobily na palubě se pomalu přibližoval k molu a těžce se probíjel mezi vzedmutými vlnami, které se průlivem hnaly k otevřené hladině Gardinerovy zátoky. Před malou kanceláří v přístavišti stál zaparkovaný policejní hlídkový vůz, džíp s náhonem na všechna čtyři kola. Policista ve službě se možná jen zastavil na šálek kávy, aby si zkrátil nudnou službu, ale Delaroche o tom pochyboval. Domníval se, že policie hlídá přístaviště trajektů proto, že se na ostrov uchýlili Michael a Elizabeth Osbourneovi.

Vrátil se k range roveru, vyšplhal se do kabiny a odjel od přístavu. Cestou musel dvakrát sjet až na krajnici, aby se vyhnul stádečkům jelenů s bílými ocásky. Po chvíli odbočil na nezpevněnou polní cestu, která se ztrácela mezi stromy. Spokojen, že ho ze silnice není vidět, zabrzdil, nasadil si brýle a rozložil na kolenou podrobnou silniční mapu Long Islandu, kterou si koupil u čerpací stanice. Astrid mu nahlížela přes rameno. Osada North Haven se krčila na úzkém pruhu země, který vybíhal do průlivu, a dále na jihovýchod ležel historický velrybářský přístav Sag Harbor.

„Policie hlídá přístaviště trajektů,“ poznamenal Delaroche. „To s největší pravděpodobností znamená, že Osbourneovi jsou skutečně na ostrově. Jižní přívoz zavírá v jednu. Pak se policajti vrátí domů, protože usoudí, že jsme se o průnik na ostrov nepokusili.“

„Jenže jak se chceš na ostrov dostat, když nepojede trajekt?“

Delaroche poklepal ukazovákem do mapy v místě, kde se nacházel Sag Harbor. „Tady nějakou loď určitě najdeme. Buď přímo u mola, nebo v docích. Ukradneme ji a přeplavíme se na ostrov, až zavřou trajekty.“

„Počasí je přímo hrozné! Nepřipadá mi zrovna bezpečné plavit se někam v noci, jako je ta dnešní.“

„Tak zlé to zase není.“ Delaroche si sundal brýle, složil je a schoval do kapsy. „V Brélés by ti řekli, že takové počasí je přímo stvořené pro úspěšný rybolov.“

*****

Delaroche vjel do přístavu a zaparkoval nedaleko doků. Vystoupil z auta a nechal Astrid sedět uvnitř. Městečko se uložilo k spánku, obchody i restaurace na nábřeží měly zavřeno. Po pěti minutách našel, co hledal – sedmimetrový člun s mohutným přívěsným motorem. Rychle se vrátil k range roveru a uložil do batohu potřebné vybavení – mobilní telefony, zbraně a nepromokavé oblečení. Zamkl vůz a klíče schoval do kapsy.

Kráčeli kolem doků po dřevěném molu kluzkém deštěm. Delaroche seskočil do člunu a pak podal Astrid ruku, aby jí pomohl na palubu. Člun se ovládal pákami a kolem na nekrytém panelu uprostřed, vpředu a vzadu byl vybaven malými kabinkami s několika sedačkami. Delaroche strčil do spínací skříňky úzký kovový plátek a na první pokus nastartoval.

Vrátil se na molo, odvázal upínací lana, seskočil zpátky na palubu a vycouval z kotviště. Pomalu projížděl přístavem a vnímal chvění člunu pod sebou. Po dvaceti minutách vpluli do vzedmutých vln Gardinerovy zátoky.

*****

V prvních minutách plavby se Delaroche obával, že Astrid měla pravdu. Nad zálivem řádil vítr síly vichřice. Hnal se od severozápadu osmdesátikilometrovou rychlostí, v nárazech až dvojnásobnou. Teploměr ukazoval dva stupně nad nulou, ale vlivem větru a deště je trápila nesnesitelná zima. Otevřený můstek člunu neposkytoval žádnou ochranu a za okamžik byli Astrid i Delaroche, kterému prsty v rukavicích přimrzaly ke kormidelnímu kolu, promočení až na kůži. Astrid se k němu přitiskla a zabořila mu obličej k rameni, aby se alespoň trochu chránila před lijákem.

Pluli smolně černou nocí. Měsíc i hvězdy zahalily mraky a za těchto podmínek byla navigace velmi obtížná. Delaroche nechal poziční světla zhasnutá, aby unikl pátravým zrakům z pevniny. Do pravoboku člunu bušily půldruhého metru vysoké vlny a pohazovaly nehlubokým plavidlem jako kusem korku.

Delaroche se přiblížil na dvě stě metrů k pobřeží a pokračoval na sever. Na pravoboku se nejasně rýsovala silueta stromů a země – přírodní rezervace Mashomack, jak Delaroche zjistil při studiu mapy. Minul Sachemův výběžek a Gibsonovu pláž. U Nicholsova mysu málem uvízl na mělčině a musel se vzdálit na otevřené moře. Po pěti minutách rozeznal před sebou mys Reel, úzký výběžek pevniny při vjezdu do přístavu Coecles, a věděl, že se blíží k cíli.

Obeplul Beraní hlavu, stočil kormidlo na severozápad a směřoval k mysu Cornelius. Změna kurzu je naplno vystavila zuřivým náporům větru. Vlny ještě zmohutněly a člun se jimi probíjel jen s největšími obtížemi. Nejprve čelo vlny zvedlo příď k nebi, aby v příštím okamžiku dno dopadlo s plesknutím do prohlubně mezi vzedmutými masami a vodní příval zaplavil obě kabiny. V jednom okamžiku se Astrid nedokázala udržet na nohou a vlna ji srazila na řídicí panel. Když se namáhavě postavila, stékal jí z čela pramínek krve.

To už Delaroche po pravoboku rozeznal obrysy mysu Cornelius – skalnatou kosu se siluetou rybářského domku. Objel ho a stočil kormidlo o několik stupňů doprava. Vlevo blikala v mlze vodní tříště a deště světla Greenportu. Za okamžik obepluli rozeklaný poloostrov, stočili se na jihozápad a pokračovali asi půl kilometru podél Travnaté pláže. A pak Delaroche prudce stočil kormidlo doprava a snížil otáčky motoru. Pomalu se blížili k pobřeží.

Cannon Point ležel o čtyři sta metrů dál. Delaroche věděl, že se ke břehu dostane téměř nehlučně, protože vítr odnášel všechny zvuky nad hladinu. Vypnul motor a vyzvedl šroub z vody. Po několika vteřinách zaskřípalo dno o štěrk a člun zastavil na mělčině deset metrů od pláže.

Delaroche seskočil do ledové vody, která mu sahala těsně nad kolena. Povyhrnul si rukáv a zadíval se na světélkující ciferník náramkových hodinek. Dvě hodiny po půlnoci. Člun zvládl plavbu asi za devadesát minut, ale když Delaroche uvazoval poutací lano k větvi vyvráceného stromu, cítil se tak unavený, jako kdyby stál za kormidlem a bojoval s rozbouřenými živly celou noc. Vrátil se ke člunu, vzal ruksak a pomohl Astrid přes okraj lodi do vody. Sotva stanuli na pevné zemi, vylovil z batohu obě beretty a jednu jí podal.

Bičován deštěm se Delaroche snažil zorientovat. Pláž se táhla až k Cannon Pointu, skalnatému výběžku místy jen několik metrů širokému, za nímž se zvedal deset metrů vysoký příkrý útes porostlý písečnou trávou a křovinami.

Delaroche stáhl uzávěr dozadu a nechal do komory pistole vklouznout první náboj ze zásobníku. Astrid vzápětí jeho pohyb napodobila. Delaroche ji vzal za ruku a vedl ji k domu senátora Cannona.

*****

Matt Cooper a Scott Jacobs pracovali v zabezpečovacím útvaru Ústřední zpravodajské služby dvacet let. Služební sedan zaparkovali přímo v hlavní bráně na Shore Road. Střídavě obcházeli každou půlhodinu pozemek. Obchůzka, která začínala ve dvě hodiny, vyšla na Matta Coopera.

*****

Delaroche a Astrid leželi na útesu nad mořem, ukrytí za hustým trnitým keřem. Delaroche si pozorně prohlížel pozemek – velké panské sídlo nad srázem u vody, dva malé domky – či spíše chaty – pro hosty, oddělená garáž pro tři automobily. V domě a jedné z chatek se svítilo. Delaroche usoudil, že Osbourneovi se uchýlili do senátorova domu a že v domku se zdržuje správce nebo se tam usadili příslušníci ochranky. Několik vzrostlých stromů, krátce zastřižený trávník, štěrkem vysypaná příjezdová cesta, která vedla k hlavní bráně, v níž se rýsovala silueta tmavého sedanu.

Za několik minut se z temnoty vynořila mužská postava. Po trávníku se pohupovalo světlo silné baterky, kterou muž svíral v pravé ruce. Hlídač se k nim pomalu přibližoval. Delaroche stiskl Astrid předloktí a přiložil si prst na ústa. Astrid přikývla. Kužel světla jim přeběhl nad hlavami a stočil se k dřevěnému molu a k pláži pod útesem.

Delaroche se náhle vztyčil. Křoví zachrastilo a kužel světla několik vteřin horečně poskakoval, než zachytil jeho vzpřímenou postavu s berettou v natažené ruce. Delaroche použil světlo jako cíl a namířil o několik palců vpravo – věděl, že hlídka držela baterku v pravé ruce.

V rychlém sledu třikrát stiskl spoušť.

Muž se svalil do promočené trávy.

*****

Delaroche se přikrčil, doběhl k postřelenému strážnému a poklekl vedle něj. Kulky zasáhly muže do hrudi. Delaroche mu spěšně sáhl na krk a uklidnil se, když nenahmatal pulz. Mávl na Astrid, aby se k němu připojila. Spolu pak obešli východní okraj pozemku a využívajíce ochrany stromů se přiblížili na třicet metrů k hlavní bráně a zaparkovanému sedanu. Delaroche rozeznal uvnitř za mokrými skly dalšího muže. Seděl za volantem a moc toho vidět nemohl. Zlikvidovat ho bude snadné, ale Delaroche to musí udělat tiše. Obešel trávník a přiblížil se k automobilu zezadu zprava.

*****

Cooper se už dlouho nehlásí, pomyslel si Jacobs. Oba strážní udržovali pravidelné spojení vysílačkou a Cooper se ozval od domku pro hosty a od zadního vchodu do domu, ale od okamžiku, kdy se vydal k molu na pláži, od něj Jacobs neslyšel ani slovo.

Stiskl tedy knoflík vysílačky a kolegu zavolal, ale nedostal od něj žádnou odpověď. Právě se chystal vystoupit z auta a podívat se po něm, když zaslechl, že se dveře na straně spolujezdce otevřely. Otočil se. „Co je s tebou, sakra?“ zeptal se podrážděně.

A pak si všiml, že to není Cooper – krátce zastřižené vlasy, velmi světlá pleť, v uších náušnice. Jacobs se ani nepokusil sáhnout pro pistoli. „Ach ježíšikriste,“ zašeptal.

Delaroche pozvedl berettu a střelil ho třikrát do obličeje. Pak se natáhl přes sedadlo a vzal mrtvému z ruky vysílačku.

*****

Astrid stála mezi stromy. Delaroche se vysoukal z auta a tiše přivřel dveře. Oba atentátníci ustoupili stejnou cestou, jakou přišli, a stále se kryli za stromy. Delaroche vysunul z pažby poloprázdný zásobník a nahradil ho plným.

Do domu se vstupovalo dvěma vchody. Přední dveře se otevíraly k příjezdové cestě, zadní na prostornou krytou verandu s výhledem na moře. Delaroche zvolil zadní vstup.

Stromy se vlnily v náporu větru od oceánu a Delaroche využil hluku, který působily, k zamaskování zvuků kročejů. Vzal Astrid za ruku a spěšně překonali několik metrů volného prostoru mezi stromy.

Proběhli kolem domku pro hosty, nad jehož dveřmi svítila žárovka. Delaroche uvažoval, jestli nemá vtrhnout dovnitř a zabít všechny, kdo se tam uchýlili. Ale celá usedlost jako by spala a nic nenasvědčovalo tomu, že by si nezvaných vetřelců někdo všiml, a tak Delaroche běžel dál k trávníku za domem.

Zaštěkal pes, vzápětí další. Delaroche se otočil a spatřil párek zlatých retrieverů. Psi se blížili mohutnými skoky. Delaroche vsunul do komory pistole náboj a zamířil na bližší zvíře.

*****

Michaela probudili psi. Otevřel doširoka oči, náhle v plném střehu. Uslyšel zaštěkat prvního, hned nato druhého. A pak oba zmlkli. Michael se na posteli posadil a spustil nohy na podlahu. Na nočním stolku ležel nabitý browning, vysílačka a telefon. Popadl vysílačku. „Tady Osbourne. Slyší mě někdo?“ vyhrkl.

Elizabeth se ve spánku zavrtěla.

„Tady Osbourne. Ohlaste se někdo. Slyšel jsem štěkat psy.“

Ve vysílačce zapraskalo. „Psi se už uklidnili, pane. Něco je vyplašilo. Žádný problém.“

Michael položil vysílačku, zvedl sluchátko a vytočil číslo do správcova domku. Nechal telefon na druhém konci linky pětkrát zazvonit a pak prudce zavěsil.

Elizabeth se v posteli posadila.

Michael spěšně vytočil speciální nouzové číslo do Langley. „Tady Osbourne. Hlídka na Shelter Islandu se nehlásí. Zavolejte místní policii, ať sem okamžitě někoho pošlou! Ať sebou hodí!“

Položil sluchátko.

„Co se děje, Michaeli?“ zeptala se Elizabeth.

„Je tady. Zabil strážné a vzal jim vysílačku. Právě jsem s tím hajzlem mluvil. Obleč si něco teplého, Elizabeth, a hlavně si pospěš.“

*****

Charlie Gibbons pracoval u senátora Cannona jako domovník a správce dobrých pětadvacet let. Na Shelter Islandu se narodil a vyrostl a dokázal vyjmenovat svůj rodokmen až k velrybářům, kteří vyráželi z Greenportu na lov před třemi staletími. Bydlel pouhých sto čtyřicet kilometrů od New Yorku, ale navštívil velké město jen jednou v životě.

Charlie slyšel, jak v jeho domku zvoní telefon, když kráčel po trávníku oblečený jen v županu a s brokovnicí v ruce. Za okamžik spatřil psy a rozběhl se k nim. Poklekl vedle prvního – žlutou srst měl slepenou krví. Posvítil na druhého psa a viděl, že je na tom stejně.

Vstal a posvítil baterkou k pláži. Chvíli přejížděl kuželem světla sem a tam, až spatřil modravou skvrnu. Strážní měli oblečené modré nepromokavé bundy. Doběhl k ležící postavě a sklonil se nad ní. Muž, který se mu představil jako Matt Cooper, byl očividně mrtvý.

Musím vzbudit Michaela a Elizabeth, pomyslel si Charlie, a pak zavolat na policii. Potřebují pomoc a potřebují ji co nejrychleji. Rozběhl se zpátky k domku.

Zpoza stromu se vynořila vysoká blondýna s pistolí v natažené ruce. Charlie spatřil zášleh z hlavně, ale zvuk výstřelu již neslyšel. Do hrudi se mu zavrtaly tři střely.

Pocítil záblesk mučivé bolesti a před očima mu zableskla oslnivá zář.

Pak ho obklopila tma.

48 KAPITOLA

MCLEAN, STÁT VIRGINIA

„Bezpečnostní tým se nehlásí,“ oznámil službukonající důstojník v centrále CIA. „Osbourne je přesvědčený, že Říjen vnikl na pozemek.“

Adrian Carter se v posteli prudce posadil. „Doprdele!“

„Zburcovali jsme místní policii a na cestě je další tým od nás.“

„Tak ať si sakra pohnou!“

„Ano, pane.“

„A teď mě spojte s Monikou Tylerovou.“

„Nezavěšujte, pane.“

*****

Michael spal oblečený. Elizabeth si spěšně natáhla šedivé bavlněné tepláky a béžový vlněný svetr. Michael se obul a vzal ze stolku automatický browning, vysílačku, mobilní telefon a dálkový ovladač poplašného zařízení. Systém byl aktivován, a kdyby se Říjen pokusil proniknout do domu, ovladač by zapípal a na displeji by se objevilo číslo udávající, které dveře nebo okno vetřelec použil. Pokud se tedy Říjen opravdu do domu dostane, Michael bude okamžitě vědět, kde se nachází.

Michael zhasl v ložnici a vyvedl Elizabeth do ztemnělé chodby. Sešli po schodech do vstupní haly v přízemí, kde se svítilo. Michael rychle otočil vypínačem.

Dveřmi z kuchyně vedlo další schodiště do sklepa. Michael vzal Elizabeth za loket a vedl ji tmou. Nahmatal kliku, otevřel, a oba scházeli dolů do sklepa.

*****

Delaroche a Astrid se krčili u dveří, které vedly na krytou verandu za domem. Delaroche se špičkou nože vrtal v primitivním zámku, který odolával jen několik vteřin. Prošli verandou mezi rozestavěným ratanovým sedacím nábytkem k francouzskému oknu. Delaroche vzal za kliku. Zamčeno. Sklonil se, vsunul do klíčové dírky kovový plátek a mechanismus zámku s cvaknutím povolil. Delaroche odtáhl křídla od sebe a oba vnikli do dovnitř.

*****

Do domu vedly ve skutečnosti tři vchody – kromě hlavního vpředu a zadního z verandy ještě třetí dveře ze sklepa, skryté za zapuštěnými schůdky obklopenými křovím na severní straně. Michael a Elizabeth prošli několika sklepními místnostmi a zastavili se u dveří.

Dálkový ovladač, který Michael svíral v dlani, výstražně zapípal a Michael rychle zvuk vypnul. Říjen vnikl francouzským oknem do obývacího pokoje.

Za několik vteřin ovladač znovu pípl, hned nato potřetí. Aktivovaly se dva detektory pohybu – jeden v obývacím pokoji, druhý v jídelně. Detektory od sebe dělilo několik metrů, a pokud se Říjen nepohyboval mimořádně rychle, nemohl je oba spustit tak krátce po sobě. Ale to nebylo příliš pravděpodobné, protože se nacházel v neznámém prostředí a navíc postupoval ve tmě. Michael usoudil, že ho doprovází Astrid Vogelová. Otočil se k Elizabeth a zašeptal jí do ucha. „Jdi do domku pro hosty a počkej tam, než přijede policie.“

„Tak to ne, Michaeli. Neopustím tě, když…“

„Udělej, co ti říkám, Elizabeth,“ přerušil ji Michael naléhavě. „Jestli máme přežít, budeš na slovo poslouchat.“

Beze slova přikývla.

„Policie dorazí za pár minut. Až uvidíš hlídkový vůz, utíkej k němu. Jemu jde o mě, ne o tebe. Pochopila jsi, co máš dělat?“

Elizabeth znovu mlčky přikývla.

„Výborně,“ pochválil ji Michael. Vyťukal kód, kterým odblokoval poplašné čidlo na dveřích do sklepa, a otevřel je.

Elizabeth ho políbila na tvář a zamířila vzhůru po schodech. Nahoře se zastavila a opatrně se rozhlédla na všechny strany. V noční tmě sotva rozeznávala siluetu domku na břehu moře. Běžela po trávníku a do tváře ji bičoval déšť hnaný větrem. Prudce otevřela dveře, ale na prahu se zastavila, aby se naposled ohlédla po Michaelovi. Povzbudivě na ni zamával a zmizel ve sklepě. Elizabeth za sebou zavřela a zamkla. Potmě došla k oknu a zadívala se k hlavní bráně, kde se měl každou chvíli objevit policejní vůz.

*****

Byla to Astrid Vogelová, která stála uprostřed obývacího pokoje, kdo si všiml nejasného pohybu na trávníku. Kdosi přeběhl k domku pro hosty. Podle těžkopádnějšího kroku žena, oblečená do něčeho světlého.

„Jean-Paule,“ zašeptala a ukázala oknem na trávník. „Ta ženská.“

„Postarej se o ni,“ přikázal tiše Delaroche a položil Astrid ruku na rameno. „Chci ji živou. Mrtvá nám k ničemu není. A pospěš si. Nemáme moc času.“

Astrid proklouzla francouzským oknem, prošla verandou a vkročila na mokrou trávu.

*****

Michael znovu aktivoval poplašný systém u vchodu do sklepa. V zásuvce ve zdi objevil zasunutou akumulátorovou svítilnu. Kvůli častým výpadkům elektřiny na ostrově měl senátor po celém domě rozmístěny náhradní zdroje světla. Michael rozžal svítilnu a přejížděl bledým kuželem po stěnách, až našel skříňku s pojistkami. Otevřel ji a posvítil si dovnitř. Hlavní vypínač bude ten největší, pomyslel si a vypnul proud v celém domě. Poplašný systém byl napájen bateriemi, takže zůstal funkční. Michael úplně ztlumil výstražný signál na dálkovém ovladači.

Následoval paprsek světla vzhůru po schodišti a vrátil se do kuchyně. Na stěně vedle telefonu visela krabice s komunikačním a ovládacím zařízením, které spojovalo dům s hlavní bránou. Interkom pracoval nezávisle na telefonních linkách a přístroj u brány měl vlastní zdroj energie. Michael stiskl tlačítko, rychle přešel do obývacího pokoje a přistoupil k oknu, odkud viděl na trávník. Kovová brána střežící vstup na pozemek se pomalu otevírala.

*****

V domku pro hosty panovala zima jako v ledárně. Elizabeth si nedokázala vzpomenout, kdy v něm naposled někdo přespal.

Termostat byl nastaven na nejnižší možnou teplotu, při které by za silných mrazů nezamrzla voda v trubkách ústředního topení. Vítr se opíral do střešní krytiny a bušil do oken s výhledem na průliv. Do boční stěny chatky něco narazilo. Elizabeth unikl krátký výkřik, ale pak si uvědomila, že to se jen o zeď otřela větev letitého dubu, na který jako dítě nesčetněkrát vylezla.

Ve slovníku Cannonovy rodiny nešlo vlastně o domek pro hosty, ale o Elizabethinu chatičku, skromně, ale pohodlně vybavený domeček. Podlaha z leštěných parket z tvrdého dřeva, v obývací místnosti rustikální nábytek kolem širokého okna s výhledem na přístav, malá kuchyňka s chladničkou a dvouplotýnkovým vařičem, prostě zařízená jednoduchá ložnice. Když byla Elizabeth malá, domek jí opravdu patřil. Ve dnech, kdy v hlavní budově pobývala zahraniční delegace nebo senátorův volební štáb, uchylovala se sem mezi své oblíbené hračky. Měla domeček nesmírně ráda, udržovala ho v naprosté čistotě a pořádku, v létě v něm přespávala. Na záchodě vykouřila první marihuanovou cigaretu a v ložnici ztratila panenství.

Kdybych si mohla vybrat místo, kde zemřít, pomyslela si, bylo by to tady.

Dýchla si do prokřehlých dlaní a pak si pevně objala ramena.

Znovu pomyslela na děti. Jsou v pořádku? Prosím tě, bože, ať se jim nic nestane.

Přistoupila k oknu a vyhlédla ven. K domku běžela vysoká žena s pistolí v ruce. V nočním šeru jí viděla do obličeje dostatečně zřetelně, aby poznala, že je to tatáž žena, která ji sledovala ve Washingtonu. Ustoupila od okna, zakopla o křeslo a málem upadla.

Jemu jde o mě, ne o tebe.

Věděla, že jí Michael lhal. Chtějí ji chytit a použít ji proti němu, aby ho dopadli, ale nakonec ji také zabijí. Stejně jako zavraždili Maxe. Stejně jako zabili Susannu.

Zaslechla, jak pod spěšnými kroky zavrzaly dřevěné schody u dveří. Zaslechla kovové cvaknutí, jak Astrid Vogelová stiskla kliku. Zaslechla dunění, jak se Astrid Vogelová snažila vyrazit dveře, a musela posbírat veškerou sílu vůle, aby se hlasitě nerozječela. Přesunula se do ložnice a zavřela za sebou. Pak se ozvaly tři nebo čtyři tlumená žuchnuti a zvuk tříštícího se dřeva – Astrid Vogelová prostřílela vstupní dveře kolem zámku. Další zadunění a tentokrát dveře prudce narazily do stěny.

Jemu jde o mě, ne o tebe.

A ty jsi lhář, Michaeli Osbourne, pomyslela si Elizabeth. Jsou to nelítostní sadisti, s nimiž nelze vyjednávat, protože jsou hluší k jakýmkoliv argumentům.

Elizabeth ustoupila do rohu ložnice, oči upřené na zavřené dveře. Bože, kolikrát už v této místnosti pobývala. Za krásných jarních jiter. Za chladných podzimních odpolední. Knihy na poličce byly její, stejně jako šaty ve skříni a předložka u postele. Elizabeth si vzpomněla na odpoledne, kdy ji s matkou koupily na aukci v Bridgehamptonu.

Nesmím jí dovolit, aby se mě zmocnila, pomyslela si. Jinak nás oba zabijí.

Slyšela, jak vražedkyně prochází domkem, slyšela těžké kroky na tvrdých parketách. Slyšela vítr ohýbající větve stromů a skřehotání racků. Postoupila o několik kroků a zajistila dveře petlicí.

Co kdybych se schovala do přístěnku? Třeba se tam nepodívá, uvažovala.

Nebuď blázen, Elizabeth. Mysli hlavou!

A pak na ni ta žena zavolala: „Vím, že jste tady, paní Osbourneová. Nechci vám ublížit. Ukažte se.“

Hluboký hlas s německým přízvukem byl kupodivu příjemný.

Neposlouchej ji!

Elizabeth pootevřela přístěnek a vklouzla dovnitř. Nepřitáhla dvířka úplně, protože představa, že se ocitne uzavřená v omezeném temném prostoru, ji naplnila hrůzou. A pak vítr přinesl z dálky houkání sirén. Konečně! Kde asi mohou být? Winthrop Road? Nebo přijíždějí z druhé strany po Manhanset Road? Ale ať už se pomoc blíží odkudkoliv, Elizabeth věděla, že než dorazí, bude mrtvá.

Ustoupila dozadu a do lopatky se jí zarylo něco ostrého – šíp položený na polici. Hmatala po stěně; věděla, že tam někde musí být. Luk, který jí otec daroval k dvanáctým narozeninám. Obvykle visel na háčku ve zdi vedle starých golfových holí.

Žena s pistolí zkusila dveře ložnice a zjistila, že jsou zavřené.

Teď ví, kde jsem, pomyslela si Elizabeth a projel jí záchvěv paniky. Násilím se přinutila ke klidu a zhluboka vydechla.

Sunula dlaň po stěně, dokud se nedotkla chladného a tvrdého protáhlého předmětu.

*****

Elizabeth svěsila luk z háčku. Měl standardní délku sto šedesát pět centimetrů. Sáhla na polici pro šíp s hliníkovým, na konci opeřeným dříkem. Sevřela zadní stranu šípu mezi ukazovákem a prostředníkem a palcem nahmatala mezi pery zářez pro tětivu – důvěrně známý, tisíckrát opakovaný úkon, který snadno zvládla i ve tmě a s rozřesenýma rukama.

Astrid Vogelová kopla do dveří, ale stará petlice náraz vydržela.

Elizabeth založila šíp a opřela ho o prsty levé ruky, které svíraly luk. Natáhla tětivu do poloviny délky šípu a zhluboka se nadechla. Hrozilo, že stará a křehká struna při plném napnutí potřebném pro vystřelení šípu praskne. Prosím tě, vydrž, žadonila Elizabeth v duchu. Potřebuju od tebe jeden jediný výstřel.

Ale dokáže to vůbec? Dosud nikdy nevystřelila z luku na živého tvora, nikdy nesnila o lovu. Otec by to stejně nepřipustil. Kdysi přistihl jednoho z Elizabethiných kamarádů, jak s jejím lukem a šípy pronásleduje srnce, a na zbytek léta ho vyhnal a zakázal mu vstup do domu.

Dalšímu náporu už petlice neodolala a dveře ložnice se prudce rozlétly.

Elizabeth zkameněla. Zdálo se jí, že se už nikdy nedokáže pohnout. Přinutila se pomalu dýchat. Udělej to! Pro Michaela. Pro děti, které nosíš.

Přitáhla tětivu se šípem k tváři a nohou odstrčila dveře přístěnku. Spatřila siluetu Astrid Vogelové rýsující se proti světlejšímu obdélníku vstupu do ložnice. Pistoli svírala oběma rukama těsně před obličejem a teď se otočila k nečekanému zvuku, natáhla paže a namířila zbraň. Elizabeth vypustila šíp.

Hlavice zasáhla Astrid do jamky pod hrtanem, srazila ji dozadu a přišpendlila k otevřeným dveřím ložnice. Elizabeth vykřikla.

Astrid vytřeštila oči a otevřela ústa. Nějakým zázrakem se jí podařilo udržet pistoli. Zvedla ji a stiskla spoušť. Díky tlumiči se ozvalo jen tupé plesknutí. Elizabeth odskočila zpátky do přístěnku. Další výstřely. Jeden rozštípl dveře, druhý rozbil okno, třetí vyrazil díru do omítky. Elizabeth se vrhla na podlahu a stočila se do klubíčka.

Pak střelba ustala a v ložnici se rozhostilo ticho, přerušované jen poryvy větru a kovovým cvakáním, jak se Astrid Vogelová pokoušela naprázdno střílet. Elizabeth vstala, vzala z police další šíp a vyšla z přístěnku.

Astrid vysunula z pažby zásobník, hodila ho na zem a horečně hmatala po novém. Přestože se jí z rány na krku řinula krev, podařilo se jí vytáhnout z kapsy plný zásobník.

„Ne! Prosím vás, nedělejte to,“ žadonila Elizabeth. „Nenuťte mě po vás znovu střelit.“

Astrid se na ni podívala a pak sklopila zrak k šípu, který jí trčel z krku. Zásobník jí vypadl z ruky, následován pistolí, která zaduněla na podlaze. Dvakrát trhaně vydechla a v hrdle jí hlasitě zabublala krev.

A potom se jí do očí vkradl skelný pohled.

Elizabeth klesla na kolena a dávivě zvracela.

*****

Michael se vrátil dolů do sklepa a teď nad sebou slyšel kroky. Říjen si hledal cestu mezi nábytkem v obývacím pokoji. Michael věděl, že má proti sobě opatrného a metodického protivníka. Určitě prohledá celý dům a nedá si pokoj, dokud svou oběť nenajde. Aby Michael přežil, bude na vraha muset ještě jednou vyzrát – podobně, jako se mu to podařilo na dřevěném můstku ve Virginii. Říjen operoval na neznámém teritoriu, zatímco Michael se mohl po domě pohybovat se zavázanýma očima. Tuto výhodu teď hodlal zúročit.

Říjen se přemístil z obývacího pokoje do kuchyně. „Mám vaši ženu, pane Osbourne,“ zvolal. „Jestli vyjdete s rukama nad hlavou a beze zbraně, nic se jí nestane, ale pokud mě donutíte, abych vás honil jako zajíce při lovu, budu nucen ji zabít.“

Michael nereagoval a naslouchal zvukům, které mu prozradily, kde přesně se Říjen v přízemí domu pohybuje.

Po chvíli zabiják pokračoval: „Vzpomínám na onu noc v Londýně, pane Osbourne. Dobře si pamatuju, jak se nad řekou nesl váš výkřik. Byla to krásná žena a jistě jste ji velmi miloval. Škoda že musela zemřít. Byla to první a jediná žena, kterou jsem připravil o život, ale varuju vás. Bez váhání zastřelím vaši manželku, jestli budete dál pokračovat v té nesmyslné hře na schovávanou. Vzdejte se, jinak zemře spolu s vámi.“

Michael cítil, jak v něm kypí vztek, a hlas toho muže ho i po tolika letech naplnil hrůzou. Snažil se tyto pocity potlačit, protože věděl, že přesně takovou reakci v něm chce Říjen vyvolat. Jestli se přestane ovládat, jestli bude jednat pod vlivem emocí a ne na základě chladné úvahy, zemře. Bylo mu také jasné, že Říjen nehodlá v žádném případě nechat Elizabeth naživu.

„Musí to být dost hrozné, takhle ztratit milenku přímo před očima, zastřelenou jako psa,“ provokoval Říjen. „Slyšel jsem, že vás museli stáhnout z terénu a převelet ke kancelářskému stolu. Prý vás to úplně zničilo. Představte si, jak vám bude, když vás připravím o další ženu, kterou milujete. Ujišťuju vás, že potom nebudete mít nejmenší chuť dál žít. Vzdejte se, pane Osbourne. Ulehčete to nám oběma.“

Michael zaslechl z domku pro hosty výkřik. Elizabethin výkřik…

„Zdá se, že události nabraly zajímavý obrat, pane Osbourne. Zvedněte telefon a zavolejte si do domečku. Požádejte manželku, ať nedělá potíže a vzdá se. Nikdo jí neublíží. Dávám vám své slovo.“

Michael přešel místností a stiskl hovorové tlačítko interkomu. „Vaše slovo pro mě vůbec nic neznamená, Nikolaji Michailoviči,“ řekl ledově klidným tónem.

„Jak jste mě to oslovil?“ vyštěkl Říjen po krátkém zaváhání.

„Oslovil jsem vás Nikolaji Michailoviči. Tak zní vaše pravé jméno. Copak? Snad vám ho vaši dobří přátelé z KGB nezatajili? Nikolaj Michailovič Voroncov. Váš otec, generál Michail Voroncov, byl náčelníkem první hlavní správy KGB. Vy jste jeho nemanželské dítě, protože vaše matka nebyla jeho ženou, ale milenkou. Jakmile jste odrostl dětským střevíčkům, otec vás svěřil KGB, aby vás vychovala. Vaše matka skončila v gulagu. Mám pokračovat, Nikolaji Michailoviči?“

Michael povolil tlačítko a čekal na soupeřovu reakci. Slyšel prudké otevření dveří, tříštění lampy na podlaze a tupé plesknutí výstřelu z pistole s nasazeným tlumičem. Říjen začínal ztrácet nervy.

„Svého učitele jste znal jen pod jménem Vladimír. Měl jste ho rád jako otce. Však také prakticky vaším otcem byl. V šestnácti letech jste se přes Československo dostal ilegálně na Západ. Podle rozkazu jste zlikvidoval svůj doprovod. A kromě toho, že jste vrah, jste také lhář, protože už tehdy jste zabil ženu. Pak jste si na Západě vybudoval existenci. O deset let později, už jako dospělý muž, jste začal vraždit na objednávku. Kdybyste chtěl, mohl bych vám vyjmenovat většinu vašich obětí, Nikolaji Michailoviči.“

Michael slyšel řinkot rozbitého okna. Další kulky se zaryly do zdi. Na podlahu dopadl prázdný zásobník. Cvaknutí, jak do pažby vklouzl nový. A pak se z dálky ozvaly sirény a z domku další výkřik.

Michael opět stiskl tlačítko interkomu. „Kdo si vás najal?“

Další výstřely.

„Kdo si vás najal? Tak odpovězte!“

„Já nevím, kdo mi platí!“

„Lžete! Celý váš život je samá lež!“

„Držte hubu!“

„Jste v pasti! Z tohoto ostrova neodejdete živý!“

„Ani vy! A vaše žena taky ne!“

„Astrid už je pryč nějak dlouho. Zajímalo by mě, co ji zdrželo.“

„Zavolejte do domku a řekněte své ženě, ať se vzdá.“

Michael odložil mobilní telefon a zvedl sluchátko pevné linky. Slyšel, jak Říjen zvedl přípojku v pokoji. Elizabeth se ozvala po prvním zazvonění a sotva popadala dech.

„Michaeli! Proboha svatého, ona je mrtvá! Zabila jsem ji! Střelila jsem ji šípem. Ach, bože můj, Michaeli, já tady s ní nechci zůstat! Kristepane, to je strašné! Prosím tě, Michaeli, já chci pryč!“

„Utíkej k molu, sedni do člunu a odpluj k Alexandře. Počkej tam, dokud nepřijede policie.“

„Ale Michaeli! O čem to…“

„Nemluv a udělej, co ti říkám. Skoč do člunu a plav k Alexandře! Dělej!“

*****

Elizabeth položila sluchátko a přistoupila k oknu. Michaela znala už déle než šest let a za tu dobu se s jejím otcem plavil na jachtě snad stokrát. Musel tedy vědět, že se loď jmenuje Athéna a ne Alexandra. Existovala sice možnost, že se ve stresu spletl, ale Elizabeth o tom pochybovala. Řekl to záměrně, jistě pro to měl svůj důvod. Chce, aby zůstala v domku, ale aby si Říjen myslel, že utíká k lodi.

Oknem pozorovala velký dům. Jekot sirén se přibližoval. Nejraději by vyběhla ven. Kdyby si alespoň mohla zapálit, aby cigaretový dým zakryl pach krve Astrid Vogelové. Už aby ta hrůza skončila! Za okamžik se otevřely síťové dveře verandy. Vyběhl z nich zabiják s krycím jménem Říjen a utíkal přes trávník k molu.

Delaroche se vrhl do tmy. Nárazový vítr, který nakláněl koruny stromů, ho málem srazil na kolena, ale to už se před ním rýsovalo dřevěné molo. Padesát metrů od břehu se na vlnách divoce houpala zakotvená jachta. Její stěžeň mával ze strany na stranu jako obrovské kyvadlo a namáhaná lana drnčela jako napjaté struny.

V hlavě mu zněl hlas Michaela Osbournea, vzdálený a podivně zkreslený jako nahrané hlášení ve vlaku nebo v metru.

Oslovil jsem vás Nikolaji Michailoviči. Tak zní vaše pravé jméno.

Zatraceně, zaklel v duchu Delaroche. Jak to může vědět?

KGB mu svatosvatě slíbila, že o jeho pobytu na Západě a skutečné totožnosti bude vědět jen hrstka lidí z nejvyššího velení. Vždyť v zájmu uchování tohoto tajemství zabil i dvojici, která ho doprovázela z Československa do Rakouska! Lhali mu? Zradil ho někdo? Vladimír? Nebo snad Arbatov? Anebo ten zrádce Drozdov? Že by Drozdov objevil někde v moskevských archivech pravdu a po své dezerci na Západ ji prodal svým novým pánům? Delaroche si přísahal, že jestli se dostane ze Shelter Islandu živý, vyhledá Drozdova a zabije ho.

Z odhalení skutečnosti, že CIA zná podrobnosti jeho existence, se mu dělalo fyzicky špatně. Mají k dispozici i fotografii? Obvykle to byl on, Delaroche, kdo listoval temnými stránkami života člověka, dokud nenašel nějakou slabost, kterou mohl využít k jeho likvidaci. Teď věděl, že nepřítel shromáždil informace o jeho životě a Osbourne jich využil proti němu.

Oslovil jsem vás Nikolaji Michailoviči.

Podivným reflexem mu před očima proběhly vraždy z poslední i vzdálené doby. Snažil se ty tváře zaplašit, ale marně. Obličeje se objevovaly jeden po druhém, nejprve pulzující životem a pak roztříštěné třemi výstřely. Mladý Palestinec Hassan Mahmúd. Colin Yardley a Eric Stoltenberg. Sára Randolphová…

Slyšel výkřik Michaela Osbournea, který se nesl nad hladinou Temže u nábřeží v Chelsea.

Je to vaše pravé jméno.

Delaroche míval občas v noci živý sen a ten mu právě teď jeho fantazie znovu přehrávala. Muži, které zabil, na něj míří automatickými zbraněmi s nasazenými tlumiči. On sahá pro svůj glock nebo berettu, ale nahmatá jen malířský štětec. Místo záložní zbraně drží v ruce paletu. „Víme, kdo jsi,“ řeknou mu a začnou se hlasitě smát. Delaroche zvedá ruce a zakrývá si tvář. Kulky mu trhají dlaně a zarývají se do očí… Pak se na posteli posadí a uklidňuje se, že to byl jenom sen, odporný zlý sen…

Delaroche sprintoval po svažitém trávníku jako v tranzu a teprve dusot podpatků na dřevěném molu ho probral z hrozivé představy vlastní smrti. Slyšel, jak člun naráží do sloupů podpírajících molo, ale motor zatím mlčel. Za okamžik už stál na konci mola a mířil pistolí do tmy.

Člun byl prázdný.

*****

„Odhoďte zbraň!“ křikl Michael hlasitě, aby přehlušil vítr. „Lehněte si na břicho. Pěkně pomalu, žádný prudký pohyb.“

Michael Osbourne stál pod svahem na začátku mola, Říjen padesát metrů daleko na opačném konci. Levá paže mu visela volně podél těla, pravou měl ohnutou v lokti, pistoli ve výši očí. Nehýbal se. Podle zvuku sirén už policejní automobily ujížděly po Shore Road a do jejich příjezdy zbývaly jen vteřiny.

„Okamžitě odhoďte zbraň!“ zařval Michael. „Je po všem. Nedělejte potíže,“ dodal výsměšně.

Říjen svěsil pravici. V bráně se objevil první hlídkový vůz. Michael slyšel, jak se otevřely dveře domku pro hosty. Otočil se za zvukem a krátce zahlédl Elizabeth – tmou probleskla světlejší skvrna béžového svetru.

„Nechoď sem, Elizabeth!“ zakřičel na ni.

Říjen se bleskurychle přikrčil a pootočil a paže mu vylétla vzhůru. Michael po něm vyslal několik výstřelů, ale kulky neškodně přelétly vrahovi nad hlavou. Říjen palbu opětoval a jedna ze tří kulek našla cíl – zasáhla Michaela vpravo do hrudi.

Browning mu vypadl z ruky a s tupým úderem dopadl na prkna mola. Michael se svalil na záda. V pravé paži ztratil cit a nemohl s ní pohnout. A pak mu hrudníkem projela spalující vlna bolesti.

Déšť mu bušil do obličeje a v obluzení považoval větve stromů svíjející se ve větru za gigantické ruce, které se po něm sápají. Pomalu upadal do bezvědomí. Před svým duševním zrakem viděl Sáru Randolphovou, jak k němu přichází po nábřeží, její dlouhá sukně tančí nad vysokými koženými botami. Viděl její prostřílenou tvář. Pak zaslechl, jak na něj z velké dálky nesrozumitelně volá Elizabeth. S vypětím sil se mu podařilo protrhnout mlhu způsobenou šokem ze zranění.

„Michaeli! Jde k tobě! Michaeli, proboha, uteč! Michaeli!“

Michael zvedl hlavu. Říjen se k němu pomalu přibližoval. Browning ležel nedaleko. Michael se po něm chtěl natáhnout, ale ochrnutá pravá ruka neposlechla příkaz mozku. Překulil se na bok a zkusil to levou. Nahmatal ledově studenou pažbu, mokrou a kluzkou. Sevřel zbraň, vsunul ukazovák do lučíku spouště a vystřelil.

*****

Delaroche spatřil záblesk z hlavně Osbourneovy pistole. Kulky prosvištěly neškodně kolem něj a Delaroche zvedl berettu a namířil na tělo složené na prknech. Postoupil o několik kroků, aby mohl oběť zasáhnout do obličeje. Chtěl pomstít Astridinu smrt. Chtěl po sobě zanechat svůj podpis.

Osbourne znovu vypálil a tentokrát se konečně trefil – kulka prostřelila vrahovi pravou ruku a roztříštila kost. Ochromená dlaň zbraň neudržela a beretta dopadla se šplouchnutím do rozbouřené vody pod molem. Delaroche sklopil zrak a nevěřícně zíral na bílé úlomky kosti trčící z ošklivé rány, kudy mu střela vyšla pod zápěstím z těla.

Nevadí, Osbournea dokáže zabít i levačkou – rozdrtí mu hrtan úderem karate nebo zlomí vaz. Jenže oběť je stále ozbrojena a pozemek už se hemží policisty. Delaroche se otočil, doběhl na konec mola a skočil do člunu.

Čtyřikrát musel škubnout startovací šňůrou, než malý přívěsný motor konečně naskočil. Odvázal provaz, který přidržoval loďku k molu, a na plný plyn vyrazil do vln průlivu.

Pevnina za ním ožila záblesky světel. Vzduch byl plný ječících sirén, ale ani ty nedokázaly přehlušit hlasité výkřiky Elizabeth Osbourneové, která zapřísahala manžela, aby neumíral.

49 KAPITOLA

LONDÝN

„Přežije Osbourne?“ zeptal se Ředitel. Stál se sluchátkem v ruce v knihovně svého domu v St. John’s Wood.

„Večer se jeho stav stabilizoval,“ odpověděl Mitchell Elliott. „Kolem poledne došlo k silnému krvácení a museli ho podruhé operovat. Teď to bohužel vypadá, že přežije.“

„Kde leží?“

„Oficiálně je místo utajeno. Můj zdroj v Langley potvrdil, že Osbourne leží na jednotce intenzivní péče nemocnice Stonybrook na Shelter Islandu.“

„Doufám, že si uvědomujete, že Osbourne je za dané situace nedotknutelný. Alespoň prozatím.“

„Ano, to si uvědomuji, Řediteli.“

„Přežil dva úklady o život. Za žádných okolností nesmí dojít k třetímu.“

„Samozřejmě, Řediteli.“

„Náš pan Osbourne je velmi zdatný protivník. Musím přiznat, že ho hluboce obdivuju. Škoda že ho nedokážu přimět, aby pracoval pro nás.“

„Je to bývalý skaut, Řediteli. Skauti by do vaší organizace moc nezapadli.“

„Počítám, že máte pravdu.“

„Jak to vypadá s Říjnem?“ zajímal se Elliott.

„Obávám se, že mu evakuační tým nenabídl zrovna příjemné uvítání.“

„A zálohová platba na jeho účet ve švýcarské bance?“

„Bohužel se zdá, že Říjen převedl celou částku okamžitě někam jinam.“

„Škoda.“

„Ano, ale člověk vašich možností si snad nemusí dělat starosti s tak směšnou sumou. Ta ztráta vás moc bolet nemusí.“

„To jistě ne, Řediteli.“

„Je třeba postarat se ještě o jeden cíl.“

„Příslušné kroky již byly podniknuty.“

„Výborně. Ale opatrně. V sázce je příliš mnoho.“

„Nebojte se, dáme si pozor.“

„Pane Elliotte, vím, že vám nemusím připomínat, že v tomto okamžiku musíme především chránit Společnost, a to doslova za každou cenu. Nesmíte podniknout nic, co by mohlo Společnost sebeméně ohrozit. Spoléhám v tomto směru na vaši plnou součinnost.“

„Zajisté, Řediteli.“

„Dobře. Bylo mi potěšením s vámi spolupracovat. Doufám jen, že naše společná snaha nevyjde vniveč. Zajištění pokračování programu protiraketové obrany si jistě vyžádá nezměrné úsilí.“

„Jsem přesvědčen, že tohoto cíle dosáhneme.“

„Výborně. Přeji vám dobrou noc, pane Elliotte.“

Ředitel odložil sluchátko do vidlice.

„Jste mimořádně dobrý lhář,“ ocenila Dafne.

Nechala hedvábný župan sklouznout z ramenou a lehla si vedle něj do postele.

„V mé práci je to bohužel nezbytné.“

Políbila ho na ústa a přitiskla mu ňadra k hrudi. Pak mu sáhla mezi nohy a vzala ho do rukou. „Chceš něco, má lásko?“ zašeptala.

Políbil ji a zašeptal: „Třeba bys mohla trochu přitlačit, květinko.“

50 KAPITOLA

WASHINGTON, D.C.

Paul Vandenberg zaparkoval na odpočívadle na Ohio Drive s výhledem na průplav a vypnul zapalování. Podle Elliottových instrukcí přijel sám ve svém soukromém automobilu. Ke schůzce mělo dojít přesně v deset večer, ale Elliott se opozdil, což u něj bylo zcela neobvyklé. Za Vandenbergem zastavil tmavý džíp s pohonem na všechna čtyři kola. Jeho neprůhledná skla pulzovala rytmem rapové hudby. Vandenberg nastartoval, nechal motor běžet na volnoběh a čekal. Ve čtvrt na jedenáct džíp odjel a o pět minut později zabrzdil vedle Vandenbergova vozu černý sedan.

Zadní okénko se spustilo a objevila se v něm hlava Marka Calahana, Elliottova osobního strážce a asistenta.

„Pan Elliott se hluboce omlouvá a vzkazuje vám, že je nutné změnit místo schůzky,“ oznámil Calahan Vandenbergovi. „Přisedněte si ke mně, a až se s panem Elliottem domluvíte, odvezu vás zpátky k vašemu autu.“

Vandenberg vystoupil a posadil se dozadu k Calahanovi. Ujížděli asi deset minut. Objeli mys Hains a přes most Memorial vjeli na území Virginie. Calahan celou dobu mlčel. Jedno z Elliottových pravidel znělo „žádná společenská konverzace mezi zaměstnanci a klienty“. Nakonec sedan zastavil na parkovišti, odkud se otevíral výhled na Rooseveltův ostrov.

„Pan Elliott vás očekává na ostrově, pane,“ oznámil Calahan zdvořile. „Odvedu vás k němu.“

Oba muži vystoupili z auta.

Řidič, Henry Rodriguez, zůstal za volantem a čekal.

Za dvě minuty zaslechl tlumený výstřel. Jenom jeden.

*****

Mrtvé tělo objevil druhý den ve čtvrt na osm ráno náhodný chodec. Leželo na mramorové lavičce nedaleko pomníku Theodora Roosevelta, což média považovala za docela příhodné. Paul Vandenberg tohoto prezidenta vždycky obdivoval. Hlaveň si vložil do úst a kulka, kterou policie objevila zarytou v kmenu stromu patnáct metrů daleko, mu odtrhla kus zátylku.

Dopis na rozloučenou našli v náprsní kapse saka. Nesl všechny význačné znaky Vandenbergova písemného projevu – byl stručný, výstižný a k věci. Stálo v něm, že se Vandenberg rozhodl spáchat sebevraždu, protože věděl, že list Washington Post připravuje článek, který přinese zničující odhalení jeho podílu na nezákonném financování dlouholeté politické kariéry Jamese Beckwitha. Vandenberg vzal celou vinu na sebe. Beckwith ani Mitchell Elliott nenesli za ilegální aktivity žádnou odpovědnost, všechno naplánoval a provedl úplně sám. Vzal si život, stálo v závěru dopisu, protože dal smrti vlastní rukou přednost před soudním procesem.

Pozdě odpoledne předstoupil před novináře otřesený prezident James Beckwith na narychlo svolané tiskové konferenci. Vyjádřil upřímné zděšení a hlubokou lítost nad smrtí svého nejbližšího spolupracovníka a pak prohlásil, že ministerstvo spravedlnosti okamžitě zahájí zevrubné vyšetřování všech Vandenbergových finančních aktivit, zejména pokud se týkaly prezidentské kampaně. Opustil tiskovou konferenci, aniž připustil otázky, a strávil tichý večer s Annou v soukromém křídle Bílého domu.

Druhý den věnoval Washington Post většinu první strany údajné sebevraždě Paula Vandenberga. Úvodník se obšírně věnoval propleteným finančním vztahům mezi Jamesem Beckwithem a Mitchellem Elliottem. Autoři článku zpochybnili tvrzení z Vandenbergova dopisu na rozloučenou, že pouze on sám byl autorem komplotu, díky němuž se Beckwith a jeho rodina za léta působení v politice nesmírně obohatili. Článek se zmiňoval i o washingtonském právníkovi Samuelu Baxtonovi, který pracoval pro Mitchella Elliotta a jehož si Beckwith vybral za svého příštího ministra zahraničí.

Článek byl podepsán dvěma autory, redaktory Postu – v podtitulku stálo Tom Logan a Susanna Daytonová.

LEDEN

.

51 KAPITOLA

SHELTER ISLAND, STÁT NEW YORK

Některé noci byly lepší než jiné. Někdy Elizabeth ve snu znovu prožívala hrůzné události a budila se s hlasitým zděšeným křikem a snažila se setřít z rukou krvavé skvrny. Jindy se vzbudil zase Michael, celý zpocený, protože se mu zdálo, že ho Říjen zasáhl třikrát do obličeje a ne jenom jednou do hrudníku. Domek pro hosty nechali opravit a vymalovat, ale Elizabeth do něj už nikdy nevkročila. Občas Michael sedával na konci mola a hleděl do vířících vln a trvalo dobrou hodinu, než se z hypnotického zasnění probral. Elizabeth stála na trávníku, dívala se na něj a uvažovala, co se mu asi honí hlavou.

*****

O následcích tragických událostí Michael věděl jen to, co se dočetl v novinách nebo viděl v televizi, ale jako každý člověk, který vyrostl v tajném světě zpravodajských služeb, považoval zprávy sdělovacích prostředků jen za nepříjemný šum v pozadí. Každé ráno odjížděl nový správce senátorovy usedlosti do lékárny v Shelter Island Heights a po cestě koupil denní tisk – Wall Street Journal, New York Times, Newsday. Nechával noviny na Michaelově nočním stolku. Na Nový rok se již Michael cítil dost silný, aby cestu do městečka absolvoval sám. Usazený v jaguáru vedle řidiče mlčky hleděl z okna na moře a ubíhající holé větve stromů. V průběhu ledna jeho zájem opadal a v den inaugurace prezidenta Beckwitha přestal noviny číst úplně.

Beckwith bouřku přečkal ve zdraví a média přičítala hlavní zásluhu na tomto nesporném úspěchu jeho manželce. Po smrti Paula Vandenberga se Anna stala jeho nejbližším spolupracovníkem a poradcem. Magazín Newsweek přinesl na obálce vánočního vydání její fotografii a věnoval jí obsáhlý článek oceňující její politickou prozíravost a bystrý úsudek. Má-li Beckwith ve svém druhém volebním období uspět, musí Anna hrát mnohem důležitější roli než dosud. Právě ona stála podle zasvěcených zdrojů v pozadí prezidentova návrhu rozsáhlé a hluboké reformy financování politických stran. S náruživostí nově obráceného na pravou víru Beckwith důrazně trval na naprostém zákazu sponzorských darů politikům a vyvinul silný tlak na sdělovací prostředky, aby poskytovaly kandidátům ve volbách vysílací čas a místo v novinách zdarma. V den inaugurace dosáhla jeho obliba u veřejnosti šedesáti procent.

Dva z jeho nejbližších spolupracovníků a podporovatelů tak dobře nedopadli. Samuel Braxton byl přinucen vzdát se kandidatury na post ministra zahraničí. Odmítl jakýkoliv podíl na nezákonných aktivitách, ale prohlásil, že nechce oslabit americkou zahraniční politiku dlouhým a náročným prokazováním své neviny. Podle sdělovacích prostředků to byla Anna, kdo Braxtona shodil do propasti.

Firma Alatron Defense Systems se dobrovolně stáhla z účasti na projektu protiraketové obrany, když Beckwithův neúspěšný prezidentský protikandidát a předseda senátního výboru pro ozbrojené síly Andrew Sterling oznámil, že povede „parlamentní ekvivalent rektálního vyšetření Mitchella Elliotta“. Kontrakt získala jiná kalifornská zbrojařská firma a Sterling jí – byť nepříliš ochotně – vyjádřil svou podporu, když prokázala dostatečné finanční zdroje a schopnost dostát technickým podmínkám.

Dva dny před inaugurací oznámila FBI a policie výsledky vyšetřování smrti personálního šéfa Bílého domu Paula Vandenberga. Detektivové údajně neobjevili žádný důkaz, který by nasvědčoval, že nešlo o sebevraždu. V případu vraždy Maxe Lewise a virginského státního policisty Dalea Prestona nepadlo žádné obvinění. Washingtonská metropolitní policie v tichosti uzavřela vyšetřování smrti Susanny Daytonové, i když spis zůstával oficiálně živý.

*****

Elizabeth trávila víkendy na ostrově. Tři dny v týdnu pracovala v newyorské pobočce advokátní kanceláře Braxton, Allworth & Kettlemen. Postupně se zbavovala všech rozpracovaných případů a poohlížela se po novém zaměstnavateli. Díky svým dosavadním výsledkům a politickým konexím neměla o zájemce nouzi. Úctyhodná newyorská firma Titan, Webster & Leech jí nabídla nejvyšší plat a – což bylo ještě důležitější – nejpružnější pracovní dobu a výběr klientů. Elizabeth nabídku přijala a hned odpoledne zaslala faxem Braxtonovi okamžitou rezignaci.

*****

Michael se uzdravoval rychleji, než lékaři očekávali. První týden v lednu napadl sníh a počasí se nepříjemně ochladilo, ale hned po neděli přišla od jihu teplá vlna a ošetřující lékař mu povolil krátké vycházky.

První dva dny se s pravou rukou na pásce opatrně procházel kolem domu. Říjnova kulka mu roztříštila klíční kost a naštípla lopatku. Třetího dne se už vydal, sledován dvěma příslušníky ochranky, které mu poslal Adrian Carter, na větrem bičovanou pobřežní silnici. Za týden už dokázal dopoledne dojít do vesnice a zpět a odpoledne se procházel po dlouhých kamenitých plážích ostrůvku Ram.

Večery trávil v knihovně Douglase Cannona a pilně psal. Za tři dny ukázal svému tchánovi první verzi rukopisu. Senátor pomocí červené tužky vyostřil Michaelův kožený byrokratický styl a doladil logickou návaznost argumentů a závěrů. Spokojen se svým dílem je Michael zaslal nočním kurýrem Adrianu Carterovi do Langley.

„Nic tak nenávidím jako Washington v den inaugurace,“ ušklíbl se Carter následujícího večera do telefonu. „Docela bych uvítal trochu mořského vzduchu a několik lahví vína ze senátorova vyhlášeného sklepa. Vadilo by, kdybych se na pár dní zastavil?“

*****

„Jak dlouho budu ještě muset zakopávat o ty tvé gorily?“ zeptal se Michael druhý den odpoledne, když s Carterem přejížděli v elektrickém vozíku k šesté jamce Gardinerova golfového klubu. V podobném vozidle je následovala dvojice tělesných strážců v identických větrovkách. Oba muži neustále mumlali do vysílaček.

„Sakra, spadl jsem do písku,“ láteřil Carter, když vyskočil u svého míčku z vozíku. Vytáhl z vaku devítku železo a chystal se k odpalu na sto čtyřicet metrů vzdálený green.

„Odpovíš mi laskavě na mou otázku?“

„Ale no tak, Michaeli! Nech toho, Počkej aspoň, až odpálím.“

Carter se rozmáchl a švihl holí. Míček zapadl do levého bunkru.

„K čertu s tebou, Osbourne! To je kvůli tobě.“

„Uklidni se, Tigere Woodsi. Je sotva nad nulou, tak ať si neuženeš zápal plic.“

Carter usedl do vozíku a společně pokračovali k jamce.

„Ty gorily, jak jim říkáš, jsou zde proto, aby chránily tebe a tvou rodinu, Michaeli, a zůstanou, dokud je já neodvolám. A to udělám teprve tehdy, až si budu zcela jistý, že vaše životy nejsou ohroženy.“

„Můj život je ohrožen právě teď, protože se projíždím v otevřeném golfovém vozíku uprostřed zimy.“

„Po deváté jamce tě zavezu domů a zbytek odehraju sám.“

„To určitě.“

„Nechceš to taky zkusit?“

„Raději ne. Už tak mám v životě dost zklamání a nepotřebuju si sám působit další rány. Klidně se bez nich obejdu. Kromě toho budu moct mluvit o štěstí, když tou zraněnou packou dokážu zvednout půllitr, ne tak mávat golfovou holí.“

„Jak se daří Elizabeth?“

„Asi tak dobře, jak se dá za daných okolností očekávat. Připravit jiného člověka o život si vyžádá svou daň, i když v ryzí sebeobraně. Ale to, že jsi dokázal zabránit, aby detaily pronikly na veřejnost, jí hodně pomohlo. Nedokážu vyjádřit, jak jsem ti vděčný.“

„Ona je hotový poklad,“ poznamenal Carter. „Vždycky říkám, že jsi ten nejšťastnější chlap pod sluncem.“

Carter odpálil míček z bunkru na green a dokončil jamku třímetrovým putem. „Asi se na to vykašlu,“ povzdechl si, když nasedal do vozíku. „V takové zimě se golf nedá hrát. Co kdybychom strávili zbytek odpoledne u krbu a opili se?“

*****

„Četls to?“ zeptal se Michael, když Carter vytáhl zátku z láhve vzácného italského vína a nalil oběma do sklenic.

„Ano, četl. Měl jsem na vybranou ze dvou možností. Mohl jsem to zabalit sám, nebo poslat dál.“

„A co sis zvolil?“

„Cestu zbabělce. Poslal jsem tvé memorandum bez komentáře nahoru.“

„Ty jsi ale fakt sračka, Adriane.“

„Oficiálně se to jmenuje úřední postup. Chráním si záda.“

„Spíš zadek.“

„To vyjde nastejno. Pár triků by ses ode mě mohl přiučit. Tvůj zadek bývá většinou holý a ze všech stran odkrytý.“

„Moje místo je v terénu, Adriane. Sám pořád tvrdíš, že z agentů bývají zatraceně mizerní úředníci.“

„To je pravda.“

„Jak je teda možné, že tobě to za psacím stolem tak jde?“

„Protože jsem chtěl slušně žít. A to by nešlo, pokud bych byl nucen neustále přebíhat z jedné podělané díry do druhé a lámat si hlavu, jaké krycí jméno ten den používám.“

„Komu jsi moje memorandum poslal?“

„Samozřejmě Monice Tylerové. Komu jinému?“

„Nech mě hádat. Smetla to pod stůl.“

„Než bys řekl švec.“

„Překvapilo by mě, kdyby se zachovala jinak.“

„Proč jsi to teda vůbec psal?“

„Protože věřím, že je to pravda.“

„Ty opravdu věříš tomu, že Mitchell Elliott s pomocí tajné skupiny bývalých operativců sestřelil civilní dopravní letadlo, aby prosadil svůj protiraketový obranný systém?“

Michael přikývl. „Přesně tak.“

„To je příliš vážné obvinění, aby se dalo vyslovit bez nezvratných důkazů. Vím to já a samozřejmě si to uvědomila i Monika Tylerová. Abych byl upřímný, není mi jasné, jak je možné, že ty to při svých zkušenostech nechápeš.“

Ozvalo se zaklepání a do místnosti vstoupila Elizabeth. Senátor ji přesvědčil, aby si s ním vyrazila na několikahodinovou plavbu na palubě Athény. Tvář měla rudou chladem. Stoupla si před krb a nahřívala si u plamenů záda.

„Myslel jsem, že na sebe máš dávat pozor,“ poznamenal Carter.

„Plachty a kormidlo obsluhoval táta. Já jenom pila bylinkový čaj a starala se, abych nezmrzla.“

„Všechno v pořádku?“ zajímal se Carter.

„Ale jo, jde to. Hlavně že jsou v pořádku děti.“

„Výborně. To rád slyším.“ Carterova obvykle flegmatická tvář zazářila v širokém úsměvu.

„O čem si tady, chlapci, povídáte?“

„Služebně,“ odpověděl jí Carter.

„Tak jo. Už jdu.“

„Zůstaň,“ zastavil ji Michael.

„Poslyš, Michaeli, některé věci jsou…“

„Může to slyšet z první ruky, nebo večer v posteli. Vyber si, Adriane.“

„Tak zůstaň, Elizabeth. Alespoň se můžeme pro změnu dívat na něco pěkného. A ty, Michaeli, bud té lásky a ještě mi nalej. Dáš si se mnou, Elizabeth?“

Elizabeth zavrtěla hlavou. „Alkohol a cigarety si musím jistou dobu odpustit.“

Carter usrkl vína. „Před dvěma dny jsme dostali hlášení od francouzské zpravodajské služby. Jsou přesvědčeni, že odhalili Říjnovu krycí totožnost. Žil pod jménem Jean-Paul Delaroche ve vesnici Brélés na bretaňském pobřeží kanálu La Manche.“

„Proboha, Michaeli, tam jsme spolu byli!“ vyhrkla Elizabeth.

„Žil nenápadně v malém kamenném domku na útesu nad mořem. Zdá se, že byl docela nadaný malíř. Francouzi drží všechno pod pokličkou. To oni umí. Vyhlásili jsme po něm celosvětové pátrání, ale zatím nemáme sebemenší stopu. Z několika různých zdrojů se nám doneslo, že už je po smrti.“

„Po smrti? Jak a kdy?“

„Podle všeho se jeho chlebodárcům nelíbilo, že nesplnil zadaný úkol – zabít tě.“

„Doufám, že ho před popravou mučili,“ řekla Elizabeth tvrdě.

Michael se díval z okna na molo a hladinu zálivu pokrytou bílými čepicemi vln.

„Na co myslíš, Michaeli?“ zeptala se ho Elizabeth.

„Rád bych viděl tělo, než uvěřím.“

„To my všichni,“ souhlasil Carter. „Ale sám víš nejlíp, že tak jednoduše to obvykle nechodí.“

Dopil víno a nastavil sklenku. Elizabeth otevřela další láhev. Za chvíli se objevil senátor s vlasy rozcuchanými větrem a zdravým ruměncem v obličeji. „Vidím, že jste podnikli válečnou výpravu do sklepa,“ poznamenal. „Nalejte mi někdo. A pořádnou dávku, prosím.“

„Ještě bych chtěl projednat jednu závažnou věc, než se příliš opijeme,“ řekl Carter.

„Když to musí být,“ povzdechl si Michael.

„Monika souhlasila, že disciplinární řízení s tebou zastaví. Domnívá se, že by za dané situace – když uvážíme, co jste s Elizabeth prožili – bylo nevhodné.“

„Ach, to je od Moniky vskutku velmi laskavé.“

„Nech toho, Michaeli. Ona to myslí vážně. Podle ní se nám ta záležitost vymkla z rukou. Chce zapomenout a pokračovat, jako kdyby se nic nestalo.“

Michael střelil očima po Elizabeth a pak se obrátil ke Carterovi. „Vyřiď jí, že děkuji, ale nechci.“

„Ty chceš, aby disciplinární řízení pokračovalo?“

„Ne. Chci vypadnout. Rozhodl jsem se, že z agentury odejdu.“

„Myslíš to vážně?“

„Smrtelně vážně,“ potvrdil Michael. „Promiň to otřepané klišé. A teď se konečně můžeme opít.“

Elizabeth přešla pokoj, sklonila se nad manželem a políbila ho na ústa. „Jsi si jistý, že to chceš? Kvůli mně to dělat nemusíš.“

„V životě jsem si ničím tak jistý nebyl. A nedělám to kvůli tobě, ale kvůli nám.“ Pohladil Elizabeth po břiše. „A kvůli nim.“

Znovu ho políbila. „Děkuju ti, Michaeli. Miluju tě. Doufám, že to víš.“

„Vím. Bože můj, samozřejmě že to vím.“

Carter se podíval na hodinky. „Doprdele!“ zaklel hlasitě. „Co je?“ vyhrkli Elizabeth a Michael jedním hlasem. „Zmeškali jsme Beckwithův projev.“ Všichni čtyři vybuchli bujarým smíchem.

Epilog

OSTROV MYKONOS, ŘECKO

Tu vilu nikdo nechtěl. Choulila se k útesu nad mořem, vystavená nekonečným větrům. Stavros, realitní agent, se už vzdal naděje, že tuhle nemovitost někdy prodá, a spokojil se s tím, že ji každý rok pronajímal partě mladých britských burzovních makléřů, kteří na ostrov pravidelně přijížděli v srpnu, aby zde strávili tři týdny bezuzdným alkoholickým řáděním.

Francouz s poraněnou rukou strávil v domě pouhých pět minut. Prošel ložnice a obývací pokoj, pokochal se výhledem z terasy, ale největší pozornost věnoval kuchyni, kde se zamračil.

„Pokud byste si přál nějaké stavební úpravy či renovace, mohl bych vám doporučit jednu místní firmu.“ Stavros vycítil šanci na dobrý obchod.

„To nebude třeba,“ odmítl nabídku Francouz. „Zvládnu tu práci sám.“

„Ale co vaše ruka?“ Stavros ukázal na sněhobílý obvaz.

„To nic. Drobná nehoda při vaření. Rána se za pár dní zahojí.“

Stavros ze zamračil, jako kdyby ho to vysvětlení neuspokojilo. „Tohle je velmi oblíbené místo,“ kul železo, dokud bylo žhavé. „Kdybyste z ostrova ve vrcholné sezoně odjel, jistě bych vám sehnal nájemníka za velmi slušnou cenu. Zejména pokud to tady zvelebíte.“

„Od tohoto okamžiku už vila není k pronajmutí.“

„Jak si přejete. Kdy byste se chtěl…“

„Zítra,“ přerušil ho Francouz. „Dejte mi číslo účtu. Hned dnes odpoledne nechám převést příslušnou částku.“

„Obávám se, že to nepůjde tak rychle, monsieur. Nejste Řek. Pro cizince není snadné koupit u nás nemovitost. Musíte vyplnit spoustu formulářů a právnických dokumentů. To všechno zabere dost času.“

„Postarejte se o to, pane Stavrosi. Já se každopádně zítra ráno nastěhuju.“

*****

Zbytek zimy strávil v domě. Když se mu ruka dostatečně zahojila, pustil se do práce. Opravoval vilu s oddaností mnicha opisujícího vzácný prastarý svazek. Kristos, majitel obchodu s domácími potřebami, se nabídl, že mu sežene dobré řemeslníky, kteří mu pomůžou, ale Francouz zdvořile odmítl. Vyměnil kuchyňské vybavení a pořídil si keramickou desku k dřezu. Celý interiér vymaloval. Nechal odvézt původní nábytek – otřesné moderní krámy – a zaplnil pokoje rustikálními židlemi a stoly. V březnu, kdy už se citelně oteplilo, obrátil svou pozornost k exteriéru. Zasádroval pukliny v omítce a natřel stěny zářivě bílým vápnem. Vyměnil rozbité tašky na střeše a popraskanou dlažbu terasy. V polovině dubna byla vila, kterou nikdo nechtěl, nejkrásnější stavení ve vesnici.

*****

O týden později mu pošta doručila závodní horské kolo italské výroby. Od toho dne každé ráno projížděl klikatými silničkami a stezkami podél pobřeží a po strmých svazích ve vnitrozemí ostrova. Jak se dny prodlužovaly, trávil stále více času ve vsi. Na tržnici si dlouze prohlížel vystavené olivy, rýži a porce jehněčího masa. Několikrát týdně obědval v hostinci na návsi, pokaždé s knihou před sebou jako ochranou před nežádoucími spolustolovníky. Jindy si od chlapců na pláži koupil opečeného mořského okouna a snědl rybu v ústraní jeskyně, kde si hrávali šediví lachtani. Pak začal navštěvovat obchůdek s vínem. Zprvu pil jen italské a francouzské značky, ale postupně přišel na chuť i levným řeckým odrůdám. Když se ho prodavač pokusil zlákat na dražší vinětu, zavrtěl hlavou a láhev vrátil. Oprava domku, vysvětloval, mu řádně narušila rozpočet.

*****

Zprvu se jeho řečtina omezovala na několik váhavých vět vyslovovaných s nezařaditelným akcentem, ale ke všeobecnému údivu se po dvou měsících dokázal celkem obstojně domluvit a osvojil si přízvuk místních obyvatel.

Mladé vesničanky opatrně sondovaly půdu, ale Francouz nejevil o milenky zájem. Za celou dobu se u něj zastavili jen dva návštěvníci – Angličan drobného vzrůstu s očima barvy mořské hladiny v zimě a bohyně tmavé pleti, která se v květnovém slunci opalovala nahá na pláži. Brit a bohyně se zdrželi tři dny a každý večer sedávali dlouho do noci na terase.

*****

V květnu začal malovat. Zpočátku udržel štětec jen několik minut, víc mu zjizvená tkáň na pravé ruce nedovolila. Ale pomalu, krok za krokem, se svaly a šlachy natahovaly a povolovaly a nakonec dokázal pracovat několik hodin bez přerušení. Mnoho týdnů maloval scenérii kolem vily – mořské krajinky, shluky obílených domků, květiny na úbočích kopců, starce zapíjející olivy vínem v místním hostinci. Vilka odrážela barvy měnící se v průběhu dne a trvalo mu několik týdnů trpělivého experimentování, než zachytil tmavě fialovou za úsvitu a vykouzlil na paletě škálu od syrového okru po načervenalou žluť, do níž domek odělo zapadající slunce.

V srpnu začal malovat ženu.

Měla světlé vlasy, zářivě modré oči a bledou průsvitnou pleť. Podle služebné, která se mu starala o dům, pracoval bez modelu, jen podle několika hrubých skic tužkou. „Je jasné,“ sdělovala družkám ve vesnici, „že ji ten Francouz maluje zpaměti.“

Byl to velký obraz, plátno měřilo šest krát čtyři stopy. Žena měla na sobě jen bílou, do pasu rozepnutou halenku, pozlacenou paprsky slunce klesajícího za obzor. Stála opřená bokem o vysokou židli a ohlížela se za sebe. Jedna ruka spočívala pod bradou, v druhé držela předmět, který připomínal pistoli. („Ale kdo by vložil zbraň do ruky tak překrásné ženě?“ poznamenala služebná ke svým kamarádkám. „Toho by nebyl schopný ani ten francouzský poustevník.“)

Obraz dokončil v říjnu.

Opatřil ho jednoduchým dřevěným rámem a zavěsil na vnější zeď s výhledem na moře.

Poděkování

Události vykreslené v tomto románu jsou od začátku do konce výplodem autorovy fantazie, stejně jako postavy, které v něm vystupují. Nicméně několik lidí podobných těm, s nimiž jste se v knize setkali, mi poskytlo neocenitelnou pomoc, bez níž by toto dílo nevzniklo. Odborné znalosti a fakta samozřejmě pocházejí od nich. Každá chyba, zjednodušení nebo dramatická licence padá na můj vrub.

Několik příslušníků zpravodajských služeb Spojených států mi dovolilo nahlédnout za oponu jejich světa a já bych jim rád na tomto místě vyjádřil svůj dík. Zejména děkuji profesionálům z protiteroristického centra CIA v Langley ve Virginii, kteří trpělivě odpovídali na mé nesčetné otázky, jež jsem jim do úmoru kladl, a štědře se se mnou podělili o své životní zkušeností.

O práci v Bílém domě byly napsány stovky a tisíce stran, ale přesto jsem musel spoléhat na pomoc spolupracovníků několika prezidentů, kteří svými vzpomínkami vyplnili některá prázdná místa. Jejich důvěrné postřehy mi umožnily doladit některé pasáže románu; jiné jsem raději vynechal. Jsem těmto lidem neobyčejně zavázán.

V minulosti jsem měl tu čest pracovat s Brookem Jacksonem, který pro televizi CNN komentuje problematiku prolínání financí a politiky a patří k nejlepším žurnalistům ve Washingtonu. Nikdy nedokážu plně ocenit jeho moudrost, slovo romanopisce se v žádném případě nevyrovná duchu a odborné náplni jeho práce.

Hlavolam protiraketového obranného systému mi pomohli alespoň částečně rozluštit James Hackett a John Pike – zejména tím, jak snášeli argumenty v jeho prospěch a proti němu. Za děsivé zjednodušení problému protiraketové obrany v této knize mohu přirozeně já, ne oni.

Rád bych také vyjádřil svůj upřímný dík dr. Zevu Rosenwaksovi a Wallymu Padillovi z oddělení reproduktivní medicíny a léčby neplodnosti lékařské fakulty Cornellovy univerzity. Děkuji rovněž Chrisu Plantovi, který mě nezištně poučil o řízených střelách Stinger.

V průběhu let mi tři vzácní přátelé, jmenovitě Tom Kelly, Martha Rogersová a Greg Craig, otevřeli okno do světa washingtonských právníků, i když by je přirozeně ve snu nenapadlo, že sbírám materiál pro knihu. Děkuji jim za poučení a ještě srdečněji za jejich přátelství.

Jako vždy mi neocenitelnou radou a pomocí pomohli zaměstnanci londýnské společnosti Weidenfeld & Nicolson, zejména generální ředitel Ion Trewin a jeho sekretářka Rachel Leyshonová.

Mimořádný dík patří pracovníkům firmy International Creative Management, jmenovitě Heather Schroderové, Alicii Gordonové, Tricii Daveyové, Jacku Hornerovi, Sloanu Harrisovi a samozřejmě Esther Newbergové.

A konečně děkuji pozoruhodnému týmu nadaných a schopných profesionálů z nakladatelství Random House: Adamu Rothbergovi, Jaku Klisivitchovi, Sybile Pincusové, Leoně Nevlerové a Lindě Greyové a zejména svým redaktorům Brianu DeFioreovi a Anně Godoffové. Jsou nejlepší.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai